חוסה ריזאל

חוסה ריזאל (בספרדית: José Rizal‏; 19 ביוני 1861 – 30 בדצמבר 1896) היה לאומן ופוליטיקאי פיליפיני, במהלך סוף התקופה הקולוניאלית הספרדית של הפיליפינים. היה רופא עיניים במקצועו, והפך לסופר וחבר מרכזי בתנועת התעמולה הפיליפינית, שדגלה ברפורמות פוליטיות למען הקולוניה שבשליטת ספרד. הוא הוצא להורג על ידי הממשלה הקולוניאלית הספרדית כמסית למרד לאחר המהפכה הפיליפינית, בשל כתביו, אף שלא היה מעורב באופן פעיל בתכנון או בהפיכה. הוא נחשב לאחד הגיבורים הגדולים ביותר של הפיליפינים עם זאת, שום חוק, צו או הכרזה הכריזו עליו רשמית כגיבור לאומי. הוא היה מחברם של מספר רומנים, שירים ומאמרים. ביוגרפיה ראשית חייו חוסה ריזאל נולד בשנת 1861 בעיר Calamba במחוז לגונה. היו לו תשע אחיות ואח אחד. הוריו היו חוכרים של אסיינדה וחוות אורז. משפחתו אימצה שם משפחה נוסף ב-1849, לאחר שהמושל הכללי גזר על אימוץ שמות משפחה ספרדים בקרב הילידים הפיליפינים למטרות מפקד (אם כי כבר היו להם שמות ספרדים). כמו משפחות רבות בפיליפינים, משפחתו הייתה ממוצא מעורב. השושלת הפטרילינלית של חוסה הייתה קשורה לפוג'יאן בסין דרך אביו של אביו, לאם-סי, סוחר סיני שהיגר לפיליפינים בסוף המאה ה-17. לם-קו נסע למנילה מאמוי, סין, לבסוף החליט להישאר באיים כאיכר. בשנת 1697, כדי להימלט מהדעה הקדומה האנטי-סינית שהייתה קיימת בפיליפינים, הוא התנצר, שינה את שמו לדומינגו מרקדו והתחתן עם בתו של חברו הסיני אוגוסטין צ'ין. מצד אמו, היא הייתה בת תערובת של מוצא סיני, יפני וטאגלוג. חוסה ריזאל היה גם ממוצא ספרדי. סבו היה חצי ספרדי בשם לורנצו אלברטו אלונזו. מגיל צעיר גילה חוסה כישורים אינטלקטואליים גבוהים. הוא למד את האלפבית מאמו בגיל שלוש, ויכול היה לקרוא ולכתוב בגיל חמש. הוא קיצר את שמו בעצתו של אחיו. כדי לאפשר לו לנוע בחופשיות ושלא יזוהה עם אחיו שהיה בקשר עם כמרים פיליפיניים שנאשמו בבגידה והוצאו להורג. לאחר שינוי שם המשפחה לריזאל, חוסה התבלט במהרה בתחרויות לכתיבת שירה, ובלימוד שפות וניבים רבים. שמו החדש הפך לנודע וכל משפחתו שינתה את שמה לריזאל במקום השם מרקדו. השכלה ריזאל למד לראשונה במקום הולדתו, ואחר כך נשלח למנילה. לבקשת אביו, הוא עבר את בחינת הכניסה לקולג', וסיים אותו בהצטיינות. הוא המשיך את לימודיו לתואר מודד מקרקעין ובאותו הזמן למד משפטים לתואר ראשון. בהמשך הוא החליט לעבור ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של סנטו תומאס והתמחה מאוחר יותר ברפואת עיניים. ללא ידיעתו והסכמתו של הוריו, אך נתמך בחשאי על ידי אחיו פאצ'יאנו, הוא נסע לבדו למדריד, ספרד במאי 1882 ולמד רפואה במרכז המדעי של מדריד, שם קיבל את התואר ברפואה. הוא גם השתתף בהרצאות רפואיות באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת היידלברג. בברלין הוא התגייס כחבר בחברה האתנולוגית ובאגודה האנתרופולוגית בברלין, בחסותו של הפתולוג המפורסם רודולף וירצ'וב. הוא נשא הרצאה בגרמנית באפריל 1887 בפני החברה האנתרופולוגית על אורתוגרפיה ומבנה שפת טאגלוג. בהיידלברג, ריזאל שהיה בן 25, סיים בשנת 1887 את ההתמחות ברפואת עיניים אצל פרופסור אוטו בקר. שם הוא השתמש במכשור מודרני של אותם ימים. מהיידלברג כתב ריזאל להוריו: "אני מבלה חצי יום בלימוד הגרמנית והחצי השני, בלימוד מחלות העיניים, פעמיים בשבוע אני הולך לדבר גרמנית עם ידידי הסטודנטים". ריזאל הייתה רב כישרונות ומיומנויות הן במדע והן באמנויות. הוא צייר, רשם ופיסל בעץ. הוא היה משורר פורה, מסאיסט וסופר, שעבודותיו המפורסמות ביותר היו שני הרומנים שלו. הפרשנויות החברתיות של הקולוניאליזם הספרדי היוו את הגרעין הספרותי שנתן השראה לשוחרי שלום ולמהפכנים חמושים כאחד. ריזאל היה גם רב-לשונאי. ריזאל היה רופא עיניים, פסל, צייר, מחנך, חקלאי, היסטוריון, מחזאי ועיתונאי. מלבד השירה והכתיבה היצירתית, הוא התמחה, בדרגות שונות של מומחיות, בארכיטקטורה, קרטוגרפיה, כלכלה, אתנולוגיה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, דרמה, אמנויות לחימה. הוא גם השתייך לבונים החופשיים. חיים אישיים חייו של ריזאל הם מהמתועדים ביותר מבין אנשי הפיליפינים מהמאה ה-19, בשל רישומים נרחבים שנכתבו על ידו. כמעט כל דבר בחייו הקצרים נרשם איפשהו, הוא ניהל יומן וכתב מכתבים רבים, שרובם שרדו. אבל הביוגרפים שלו התקשו לתרגם את כתביו בגלל הרגל של ריזאל לעבור משפה לשפה. הם כוללים את יומני הנסיעות שלו ואת תובנותיהם של צעירים אסיאתיים שהוא פגש במערב בפעם הראשונה. הם כללו את מסעותיו המאוחרים, הבית ובחזרה לאירופה דרך יפן וארצות הברית, ולבסוף, דרך הגלות שהטיל על עצמו בהונג קונג. יחסיו עם נשים מדצמבר 1891 עד יוני 1892 התגורר ריזאל בהונג קונג והייתה לו שם מרפאת עיניים. בתקופה זו של חייו הוא קיים יחסים עם נשים רבות, שתשע מהן זוהו. הנשים היו מכל גוני החברה הגבוהה של סוחרים אנגלים וספרדים, צאצאי משפחות יפניות אצילות ומשפחות מכובדות מהפיליפינים. ליאונור ריברה ליאונור ריברה נחשבה כהשראה לדמותה של מריה קלרה בספרו. ריברה וריזאל נפגשו לראשונה במנילה כאשר ריברה הייתה רק בת 14. כאשר יצא ריזאל לאירופה ב־3 במאי 1882, הייתה ריברה בת 16. התכתובת שלהם החלה כאשר ריזאל כתב שיר עבורה. התכתובת בין ריברה לריזאל המשיכה להתרכז בלימודיו באירופה. הם כתבו בקודים במכתבים, מפני שאמה של ריברה לא אהבה את ריזאל. כשחזר ריזאל לפיליפינים ב־5 באוגוסט 1887, ריברה ומשפחתה חזרו לדגופאן, פנגסינן. על ריזאל נאסר על ידי אביו פרנסיסקו מרקדו, לראות את ריברה כדי לא להעמיד את משפחתה בסכנה, כי ריזאל כבר הוגדר על ידי האליטה הקריאולית כ"פילבוסטרו" או חתרן בגלל הרומן שכתב. ריזאל רצה להתחתן עם ריברה בעודו בפיליפינים בגלל נאמנותה אליו. ריזאל ביקש רשות מאביו להפגש איתה עוד פעם אחת לפני שעזב את הפיליפינים. הפגישה לא התקיימה. ב-1888 הפסיק ריזאל לקבל מכתבים מריברה במשך שנה, אם כי ריזאל המשיך לשלוח לה מכתבים. הסיבה לשתיקת השנה של ריברה הייתה הקשר בין אמה לבין אנגלי ששמו הנרי קיפינג, מהנדס רכבות שהתאהב בריברה וזכה לתמיכת אמה. הידיעה על נישואיו של ליאונור ריוברה לקיפינג הרסה את ריזאל. הקשר עם ג'וזפין בראקן בפברואר 1895 פגש ריזאל, בן 33, את ג'וזפין בראקן, אישה אירית מהונג קונג, כאשר ליוותה את אביה המאומץ, ג'ורג טאופר, לבדוק את עיניו על ידי ריזאל. לאחר ביקורים תכופים, התאהבו ריזאל וברקין זה בזה. הם ניסו להינשא, אבל בגלל המוניטין של ריזאל ומעמדו הפוליטי, הכומר המקומי לא הצליח להשיג אישור לנישואין כנסייתיים משום שהיה ספק עם ריזאל יחזור לקתוליות. לאחר שליוותה את אביה למנילה ושבה להונג קונג, ולפני שחזרה לדפיטן לגור עם ריזאל, הציגה ג'וזפין את עצמה בפני בני משפחתו של ריזל במנילה. אמו הציעה לערוך נישואים אזרחיים, שאמנם פחות מקודשים מנשואים דתיים, אך הם לא יחייבו את ריזאל לשנות את דעותיו כדי לקבל את אישור הבישוף. ריזאל וג'וזפין התגוררו כזוג נשוי בדפיטן. בבריסל ובספרד (1890–1892) ב-1890 עזב ריזאל, בן 29, את פריז לבריסל כשהתכונן לפרסום הערותיו לספר שנכתב על הפיליפינים במאה ה-17. השהייה בבריסל הייתה קצרת ימים. הוא עבר למדריד. התוכן של כתביו של ריזאל השתנה במידה ניכרת בשני הרומנים המפורסמים ביותר שלו, "Noli Me Tángere" ("אל תגע בי"), שפורסם בברלין ב־1887, ו-"El Filibusterismo", שפורסם בגנט ב־1891. עבור פרסומם הוא השתמש בכספים שקיבל מחבריו. הספרים הכעיסו הן את האליטה הקולוניאלית הספרדית והן את הפיליפינים המשכילים בשל הסמליות שלהם. הם היו ביקורתיים על הנזירים הספרדים ועל כוחה של הכנסייה. הספרים מדגישים את הפערים בכלכליים והחברתיים ביו בעלי האחוזות והעשירים הקולוניאליים, ובים המוני הילידים הפיליפינים שנאבקו להשיג פת לחם ולשרוד במשטר החברתי הקולוניאלי שניצל אותם. ידידו של ריזאל, פרדיננד בלומנטריט, פרופסור והיסטוריון יליד אוסטריה-הונגריה, כתב כי הדמויות של הרומן נלקחו מהחיים האמיתיים וכי כל פרק יכול לחזור על עצמו בכל יום בפיליפינים. בלומנטריט היה נכדו של הגזבר הקיסרי בווינה באימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר ומגן נלהב של הדת הקתולית. הדבר לא מנע ממנו לכתוב את ההקדמה של El Filibusterismo אחרי שהוא תרגם גם את הספר הקודם של ריזאל Noli Me Tángere לגרמנית. כפי שהצהיר בלומנטריט, ספרים אלה הביאו להעמדתו לדין של ריזאל כמסית למהפכה. בסופו של דבר הוא נשפט על ידי הצבא, הורשע והוצא להורג. כמנהיג תנועת הרפורמה של הסטודנטים הפיליפינים בספרד, תרם ריזאל מאמרים, שירים ומאמרי מערכת לעיתון הספרדי "לה סולידרידד" בברצלונה (במקרה זה ריזאל השתמש בשמות עט, "דימאסאלנג", "לאונג לאאן", "מאי פאגאסה"). הליבה של כתביו מתמקדת ברעיונות ליברליים ומתקדמים של זכויות וחופש הפרט, במיוחד, זכויות לעם הפיליפינים. הוא חלק את אותם רגשות עם חברי התנועה - שהפיליפינים נאבקים, מול נזירים מושחתים וממשל רע. אפשר לסכם את רעיונותיו: על הפיליפינים להיות פרובינציה של ספרד הם צריכים ייצוג בקורטס - בית הנבחרים הספרדי צריכים למנות כמרים פיליפינים במקום נזירים הספרדים חופש ההתאספות והדיבור שוויון זכויות לפני החוק הרשויות הקולוניאליות בפיליפינים לא אהבו את הרפורמות שהוא הציע. ואצלב רטאנה, פרשן פוליטי בספרד, האשים את ריזאל בכך שכתב מאמר מעליב ב"לה אפוקה", עיתון במדריד. הוא רמז כי בני משפחתו וחבריו של ריזאל פונו מאדמותיהם בקלמבה על שלא שילמו את דמי השכירות שלהם. התקרית (כשריזאל היה בן עשר) נבעה, על פי דבריו, מהאשמה שאמו של ריזאל, תיאודורה, ניסתה להרעיל את אשת בן דוד. באישור הכנסייה, ובלי שימוע, היא הושלכה לכלא בסנטה קרוז בשנת 1871. היא שוחררה לאחר שנתיים וחצי של ערעורים לבית המשפט העליון. בשנת 1887 כתב ריזאל עתירה בשם דיירי קלמבה, ומאוחר יותר באותה שנה הוביל אותם נגד ניסיונותיהם של הנזירים להעלות את שכר החכירה. הם יזמו התדיינות משפטית שגרמה לדומיניקנים לפנותם מבתיהם, כולל משפחת ריזאל. עם קריאת המאמר, שלח ריזאל נציג לאתגר את רטאנה לדו-קרב. רטאנה פרסם התנצלות פומבית והפך לאחד המעריצים הגדולים של ריזאל, ונחשב כביוגרף החשוב ביותר של ריזאל. חזרה לפיליפינים (1892–1896) גלות בדפיטן עם שובו למנילה בשנת 1892, הוא הקים תנועה אזרחית בשם "לה ליגה פיליפינית". הליגה תמכה ברפורמות החברתיות המתונות הללו באמצעים חוקיים, אך היא פורקה על ידי המושל. באותה עת הוא כבר הוכרז על ידי השלטונות הספרדים כאויב המדינה בגלל פרסום הרומן שלו. ריזאל היה מעורב בפעילות המרד המתהווה וביולי 1892 גורש לדפיטן בחצי האי של מינדנאו. שם הוא בנה בית ספר, בית חולים ומערכת אספקת מים, לימד ועסק בחקלאות ובגננות. וכן בגידול אבאקה (צמח ממשפחת הבננות לייצור סיבים) שהיה אז חומר גלם חיוני לחבלים, ושריזאל ותלמידיו נטעו אלפי עצים. בדפיטן, עשו הישועים מאמץ גדול כדי להבטיח את חזרתו של רזיאל לחיק המסדר שלהם. חברו הטוב ביותר, הפרופסור פרדיננד בלומנטריט, ששמר איתו על קשר יחד עם ידידים אירופאים ומדענים עמיתים שכתבו אליו מכתבים בשפות רבות - הולנדית, צרפתית, גרמנית ואנגלית, אשר הביכו את הצנזורים, שעכבו את העברתם. ארבע שנות גלותו עלו בקנה אחד עם התפתחות המהפכה הפיליפינית מראשיתה ועד התפרצותה, אשר, מנקודת המבט של בית המשפט הוא היה שותף בה. הוא גינה את ההתקוממות, אם כי כל חברי הקטיפונאן הפכו אותו לנשיא כבוד, והשתמשו בשמו לקריאה למלחמה, לאחדות ולחירות. אבל הוא היה ידוע באמונתו כי דרך השלום היא הטובה ביותר למנוע סבל נוסף במדינה וימנע אובדן חייהם של פיליפינים. מעצר ומשפט ב־1896 היה המרד שחולל ארגון הקטיפונאן, ארגון מחתרתי מיליטנטית, שפעל למהפכה מלאה והוכיחה כי היא התקוממות ארצית. ריזאל התנדב קודם לכן לשירות כרופא בקובה וקיבל חופשה כדי לשרת את קורבנות הקדחת צהובה. ריזאל וג'וזפין עזבו את דפיטן ב־1 באוגוסט 1896, עם מכתב המלצה מהמושל בלנקו. ריזאל נעצר בדרך לקובה ונכלא בברצלונה ב-6 באוקטובר 1896. הוא נשלח בחזרה באותו יום למנילה להעמידו לדין את מעורבותו במהפכה, באמצעות קשריו עם חברי הקטיפונאן. במשך כל המעבר, הוא לא היה משוחרר, שום ספרדי לא הניח עליו יד, והיו לו הזדמנויות רבות להימלט אבל הוא סירב לעשות זאת. בזמן שנכלא בפורט סנטיאגו, הוא הוציא מניפסט והתכחש למהפכה הנוכחית והכריז כי החינוך בפיליפינים והישגים של זהות לאומית הם תנאים מוקדמים לחופש. ריזאל נשפט בפני בית דין צבאי באשמת הסתה וקנוניה, הורשע בשלוש סעיפים ונידון למוות. בלנקו, שהיה אוהד של ריזאל, נאלץ לעזוב את תפקידו. הארכיבישוף של מנילה מלא את מקומו, כמושל הכללי החדש של הפיליפינים, לאחר שלחץ על המלכה-ריג'נט מריה כריסטינה מספרד, ובכך נחתם גורלו של ריזאל. ההוצאה להורג רגעים לפני הוצאתו להורג ב־30 בדצמבר 1896, על ידי חוליית חיילים פיליפינים של הצבא הספרדי, עמד כוח גיבוי של חיילים סדירים של הצבא הספרדי מוכן לירות בתליינים אם לא ימלאו את הפקודה. המילים האחרונות של ריזאל היו אלה של ישוע המשיח: "Consummatum est", הוא סיים. הוא נקבר בחשאי בבית הקברות פאקו במנילה ללא כל זיהוי על קברו. אחותו נרקיזה סיירה בכל הקברים האפשריים ומצאה את מקום הקבורה. בהנחה שזהו מקום הקבורה, היא שיחדה את השוער לסמן את המקום באותיות "RPJ", ראשי התיבות של ריזאל. שירו הבלתי מתוארך "מי אולטימו אדיוס", שנכתב ימים ספורים לפני הוצאתו להורג, הוסתר בתוך תנור אלכוהול, ונמסר מאוחר יותר למשפחתו עם חפציו המעטים שנותרו, כולל המכתבים האחרונים שלו. במהלך ביקורם האחרון אמר ריזאל לאחיותיו באנגלית: "יש בו משהו" ובכך הדגיש את חשיבות השיר. הוצאת גופתו באוגוסט 1898, על ידי השלטון האמריקני, גילתה שהוא לא היה קבור בארון. הוא נקבר מחדש לרגלי האנדרטה הנקראת על שמו במנילה. במכתב למשפחתו כתב: "תתייחסו להורינו הזקנים כפי שתרצו שיטפלו בכם ... אהבו אותם מאוד בשמי ... 30 בדצמבר 1896". הוא נתן למשפחתו הוראות קבורה: "קיברו אותי באדמה, הניחו אבן וצלב עליה, שמי, תאריך לידתי ומותי, אם אחר כך תרצו להקיף את קברי בגדר, אתם יכולים לעשות זאת. אל תערכו לזכרי ימי זיכרון״. במכתבו האחרון, אל בלומנטריט כתב ריזאל: "מחר בשעה 7, יירו בי; אבל אני חף מפשע המרד. אני הולך למות במצפון שקט". ריזאל נחשב כמהפכן הפיליפיני הראשון, אשר מותו מיוחס כולו לעבודתו כסופר. כתיבתו גרמה להרוס בהצלחה את עליונותה המוסרית של ספרד. מעמד גבור לאומי הבלבול לגבי עמדתו האמיתית של ריזאל לגבי המהפכה הפיליפינית הוביל לשאלה של הכרתו כגיבור לאומי של האומה. ריזאל נעשה גיבור לאומי בעזרת הכוחות האמריקאים שכבשו את הפיליפינים. ב-1901 הציע המושל האמריקאי ויליאם הווארד טאפט, כי ארצות הברית תיזום את הכרזתו של ריזאל כגיבור לאומי בפיליפינים. מאז מותו, ריזאל היה סמל אידיאלי המועדף על הכובשים האמריקאים. הוא דגל בהתנגדות לא-אלימה. רעיונות כאלה לא איימו על השלטון האמריקני ולא שינו את הסטטוס קוו שלהם ככובשים באיי הפיליפינים. ריזאל לא תמך במלחמה לעצמאות בפיליפינים. לאחר מכן, הוועדה בחסות ארצות הברית עבירה חוק מס '346 אשר קבע את יום השנה של מותו של ריזאל כיום זיכרון. רנטו קונסטנטינו כתב כי ריזאל הוא "גיבור בחסות ארצות הברית" וסומן כגיבור הפיליפיני הגדול ביותר בתקופה הקולוניאלית האמריקאית של הפיליפינים - לאחר שאגינלדו הפסיד במלחמה הפיליפינית-אמריקאית. ארצות הברית קידמה את ריזאל, שייצג את הצד הפוליטי השקט (למעשה, הסתייגות מאמצעים אלימים בכלל) במקום הדמויות הרדיקאליות יותר, שרעיונותיהם יכלו לעורר התנגדות נגד השלטון האמריקני. ריזאל נבחר להנצחה על פני דמותו של אנדרס בוניפסיו, שנראתה "רדיקלית מדי". מאידך גיסא, ישנם מקורות מצטטים כי אמיליו אגוינלדו, ולא הוועדה הפיליפינית השנייה, שהכירה לראשונה ב-30 בדצמבר את "יום האבל הלאומי לזכרו של ריזאל וקורבנות אחרים של עריצות ספרדית. האירוע הראשון של יום ריזאל התקיים במנילה ב-30 בדצמבר 1898. נראה ששתי הטענות מוצדקת ולכן קשה לקבוע חד משמעית מי יזם את הנצחה. עם זאת, ההיסטוריונים מסכימים כי רוב הפיליפינים לא היו מודעים למהלך חייו של ריזאל שהיה חלק מהעיליתה וחי שנים רבות מחוץ לפילפינים. כתב בעיקר בשפות האליטה על אידיאלים נעלים כמו חירות, בעוד ההמונים היו מודאגים מהפרנסה היומיומית. תיאודורו אגונצ'ילו סבור שהגיבור הלאומי הפיליפיני, שלא כמו אלה של מדינות אחרות, אינו "מנהיג כוחות השחרור". הוא התכוון כי אנדרס בוניפסיו לא יכול להחליף את ריזאל כדמות של גיבור לאומי. הערכה של קונסטנטינו ספגה ביקורת על הפולמוסיות שלה ועל אי דיוקים בנוגע לריזאל. ההיסטוריון רפאל פלמה טוען שהמהפכה של בוניפסיו היא תוצר של כתבי ריזאל, ו״על אף שהאקדח של בוניפסיו הניב תוצאה מיידית, העט של ריזאל יצר הישג מתמשך יותר״. מורשת וזיכרון ריזאל היה בן זמנם של גנדי, וסאן יאט סן, וגם הוא דגל בחירות באמצעים של שלום ולא כתוצר מהפיכה אלימה. בד בבד עם הופעתם של אותם מנהיגים, ריזאל החל להביע דעותיו בשירים, בקטעי מחזות. היו אלה רעיונות על הלאומיות המודרנית כאפשרות מעשית באסיה. אין כל ראיות לכך שגנדי או נהרו התכתבו עם ריזאל, וגם לא הזכירו אותו בזיכרונותיהם או מכתביהם. כדמות פוליטית, ריזאל היה מייסד "La Liga Filipina", ארגון אזרחי שהוליד את הקטיפונאן בראשות אנדרס בוניפסיו, ארגון מחתרתי שהתחיל את המהפכה הפיליפינית נגד ספרד, והניח בסופו של דבר את היסוד לרפובליקה הפיליפינית הראשונה בראשות אמיליו אגינלדו. ריזאל תמך בהשגת הממשל העצמי הפיליפיני בדרכי שלום באמצעות רפורמה מוסדית, ולא באמצעות מהפכה אלימה, ותמך רק ב"אמצעים אלימים כאפשרות אחרונה. ריזאל האמין כי ההצדקה היחידה לשחרור לאומי ולשלטון עצמי היא השבת כבודו של העם: "מדוע לקבל עצמאות, אם העבדים של היום יהיו עריצים של מחר?" באמצעות בחינה מדוקדקת של יצירותיו והצהרותיו, מתגלה ריזאל עצמו כמהפכן. הדימוי שלו כמו ישו הגביר את הערצה המוקדמת אליו. בכתביו הוא הראה את הפער בין הקולוניאליסטים הראשונים לבין אלה של ימיו, עם העוולות של האחרונים שהולידו את מהפכת הפיליפינים של 1896. הביוגרף האנגלי, אוסטין קואטס והסופר, בנדיקט אנדרסון, מאמינים שריזאל נתן למהפכה הפיליפינית אופי לאומי מובהק; וכי הפטריוטיות של ריזאל ומעמדו כאחד האינטלקטואלים הראשונים של אסיה עוררו השראה לאחרים על חשיבותה של זהות לאומית לבניית האומה. אנדרסון מציין את שירו האחרון של ריזאל, "Mi último adiós" ("השלום האחרון") כאחת היצירות הלאומיות הפטריוטיות החשובות ביותר שנכתבו בתנועות השחרור באסיה. השיר הפך ליצירת חובה בבתי הספר בפיליפינים ונלמד כבר יותר ממאה שנה. כמה שורות מהשיר מוכיחות את עוצמתו: קישורים חיצוניים חוסה ריזאל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) כתבי חוסה ריזאל בפרויקט גוטנברג (באנגלית) חוסה ריזאל, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הערות שוליים