Anykščių šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia

Anykščių šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia – bažnyčia, stovinti Anykščių miesto centre, kairiajame Šventosios krante. Kultūros paveldo objektas Nr. 32802. Aukščiausia bažnyčia Lietuvoje (79 m aukščio bokštai, iki I pasaulinio karo buvo 84 m). Istorija Istoriografijoje sutariama, kad Anykščių Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia iškilo XV a. antrojoje pusėje, valdant Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Kazimierui Jogailaičiui. Jis laikomas šventovės fundatoriumi, jo valią įgyvendino ir bažnyčios surentimu pasirūpino tuometinis valdovo vietininkas Anykščiuose. Svarbiu postūmiu bažnyčios statybai galėjo tapti paties Kazimiero Jogailaičio apsilankymas Anykščiuose 1442 m. lapkričio 7 d. Nors pirminė steigimo privilegija neišliko, jos turinio pagrindu aktas buvo atkurtas ir 1514 m. kovo 24 d. patvirtintas Žygimanto Senojo. Šioje privilegijoje buvo įvardyti bažnyčiai amžinai suteikiami turtai bei žemės, kurios Anykščių klebonui oficialiai perduotos 1514 m. balandžio 26 d. Anykščių bažnyčios raida vyko kartu su gyvenvietės plėtra. Šaltiniuose išskiriamos dvi galimos ankstyvosios bažnyčios vietos. Pirmoji siejama su dabartine vieta dešiniajame Šventosios krante, netoli brastos (vėliau – tilto). Ši vieta pasirinkta dėl patogaus susisiekimo ir strateginės reikšmės besiformuojančiam miesto centrui. Antroji (alternatyvi) ankstyvoji sakralinė erdvė siejama su Anykščių dvaro teritorija. Tokia vieta atspindėjo ankstyvąjį feodalinį gyvenvietės kūrimosi etapą, kai bažnyčios dažnai būdavo statomos tiesiogiai didikų valdose. Anykščių klebonas 1500 m. bylinėjosi su dvaro vietininku dėl dešimtinės iš Kavarsko dvaro. Kavarsko bažnyčia iki 1538 m. buvo Anykščių bažnyčios filija. 1538 m. miestelį valdęs Jurgis Astikaitis apdovanojo bažnyčią savo žemėmis, tuo funduodamas Kavarsko kleboniją. Nuo tada Kavarsko bažnyčia visam laikui ištrūko iš administracinės priklausomybės Anykščiams. 1507 m. nustatytos klebono žemės ribos. XVI a. viduryje Anykščių bažnyčia buvo viena turtingiausių Vilniaus vyskupijoje. Šioje turtingoje parapijoje klebonu tarnavo net Vilniaus vyskupas Valerijonas Protasevičius (1556-1579). Klebonijos valdose būta 100 kiemų. Per 1566 m. miestelio gaisrą bažnyčia sudegė, tačiau netrukus atstatyta. Po 1677 m. Anykščius ištikusio gaisro, kurio metu Anykščių Šv. Mato bažnyčia sudegė visiškai, praėjo šešeri metai, kol 1683 m. iškilo nauja šventovė. Ši medinė bažnyčia su mūriniu Didžiuoju altoriumi vėlesniuose dokumentuose buvo apibūdinama kaip „didinga senoji bazilika“. Antroji miesto bažnyčia buvo atstatyta toje pačioje vietoje, jos statybas pagrindinėmis lėšomis parėmė LDK etmonas Mykolas Kazimieras Pacas, buvęs Anykščių klebonas, vėliau tapęs Vendeno vyskupu, Aleksandras Kristupas Chodkevičius bei viso Ukmergės pavieto gyventojai. Išlikę inventoriai liudija, kad ši kryžiaus plano šventovė turėjo penkis bokštelius, šešis altorius bei 23 didelius ir 4 mažesnius langus. Greta bažnyčios stovėjo varpinė su trimis po gaisro restauruotais varpais bei medinis klebonijos pastatas, po kuriuo išliko XVI a. mūryti rūsiai. Remiantis išlikusiais inventoriaus aprašais bei istorikų vertinimais, ši bažnyčia tuo metu išsiskyrė savo turtingumu tarp visų Vilniaus vyskupijos šventovių. Anykščių klebonijai 1673 m., be jurisdikos miestelyje, priklausė Elmininkų palivarkas, Kalvelių, Liudiškių, Medžiuolių, Migonių, Miliūnų, Papiškių, Sipelių kaimai. Praėjus penkiems dešimtmečiams, apie 1732 m., Anykščius vėl sukrėtė gaisras, visiškai sunaikinęs bažnyčią ir vietos mokyklą. Kol vyko pasirengimas naujos barokinės šventovės statyboms, jos vietoje daugiau nei du dešimtmečius stovėjo laikina medinė koplyčia, tarnavusi parapijos tikintiesiems. Mūrinės Anykščių bažnyčios statybos darbai prasidėjo 1757 m. Žemaičių vyskupo Jono Domininko Lopacinskio ir kunigo Tado Milašiaus iniciatyva. Po dvylikos metų statybų, finansuotų parapijiečių lėšomis, 1769 m. (kituose šaltiniuose nurodoma 1765 m. data) naujoji vėlyvojo baroko šventovė buvo iškilmingai pašventinta. Tai buvo kryžiaus plano, baltamūris bebokštis pastatas, kurio frontonai užsibaigė kryžiais. Bažnyčios viduje buvo įrengti penki altoriai bei dvi koplyčios – Jėzaus Nazariečio ir Šv. Onos. 1823 m. sakralinį ansamblį papildė keturių aukštų klasicistinė mūrinė varpinė, kuri vėliau buvo nugriauta, statant dabartinę bažnyčią. Apie barokinės šventovės išvaizdą ir interjerą šiandien sprendžiama iš išlikusių XIX a. pabaigos nuotraukų bei iki mūsų dienų išsaugotų meno vertybių: baroko tapybos darbų, unikalių išpažinties klausyklų bei senojo varpo. Iki šių dienų šventoriuje yra išlikęs seniausias miesto pastatas – baroko ansambliui priklausęs sandėlis (vadinamas „Kauline“), rytiniame kampe stovi kitas amžininkas – apvalus baltas pastatėlis. Šioje bažnyčioje anykštėnai meldėsi beveik 150 metų, iki pat dabartinės mūrinės šventovės iškilimo. Naujosios bažnyčios statyba rūpinosi LDK sekretorius, Anykščių klebonas ir būsimasis Žemaičių vyskupas Jonas Domininkas Lopacinskis. Kultūros istorikės A. Kaladinskaitės teigimu, vyskupas asmeniškai užsakė projektą ir intensyviai bendradarbiavo su garsiuoju vėlyvojo baroko architektu Jonu Kristupu Glaubicu. Tikėtina, kad jų ryšiai užsimezgė dar 1743–1754 m., J. Lopacinskiui prižiūrint Vilniaus katedros remontą, 1759 m. J. Ch. Glaubicas galėjo suprojektuoti ir Anykščių parapinę bažnyčią. Šią versiją palaiko ir prof. L. Klimka, pabrėždamas, jog projektavimui buvo pasitelktas būtent šis žymiausias to meto Vilniaus architektas. XIX a. pabaigoje, augant parapijai, šventovė tapo per ankšta, todėl 1889 m. architektas Florijonas Vyganovskis parengė jos plėtros projektą. Vis dėlto carinės valdžios institucijos rekonstrukcijos neleido, vėliau gautas leidimas tik naujos bažnyčios statybai. Dėl šios priežasties 1896–1898 m. senoji barokinė bažnyčia buvo nugriauta, šventoriuje paliekant tik iki šiol išlikusį „Kaulinės“ pastatą. Anykščių parapijoje 1858–1862 m. ypač propaguota blaivybė. Prekybininkai ir smuklininkai kleboną Ferdinandą Stulginskį dažnai skundė caro valdžiai. F. Stulginskiui 1863 m. pabaigoje atimtas kunigo titulas, dvarininko luomas, konfiskuotas turtas. Jis 8 metams išsiųstas į katorgą (mirė 1892 m. Smolenske, Smolensko gubernija). Kunigas J. Kelpša 1864 m. taip pat ištremtas į Sibirą (1871 m. grįžo į Liepoją). 1898 m. patvirtintas Nikolajaus Andrejevo naujos bažnyčios projektas (sąmatinė vertė 87 090 rublių). Klebono Ferdinando Ūselio, vėliau klebono Juozapo Vembrės ir parapijiečių rūpesčiu bei lėšomis 1899–1909 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Varpinė nugriauta. 1909 m. lapkričio 1 d. naujoje šventovėje pirmąsias pamaldas laikė Žemaičių vyskupijos prelatas Antanas Pavilonis. Bažnyčia galutinai konsekruota 1914 m. gruodžio 8 d. Žemaičių vyskupo Pranciškaus Karevičiaus. 1908–1914 m. veikė „Saulės“ draugijos skyrius. Šventovė nukentėjo tiek nuo karo veiksmų, tiek nuo stichijų. Manoma, kad 1915 m. liepos 28 d. vokiečių kariuomenė susprogdino abu originalius 84 metrų aukščio bokštus, kurie buvo ne tik aukštesni už dabartinius (79 m), bet ir puošnesni – karūnuoti. 1928 m. kovo 5 d. šventovę ištiko nelaimė – kilus gaisrui sudegė didysis altorius bei dalis parapijos archyvo. Netrukus po šio įvykio, 1928–1929 m., klebono Juozapo Norvilos iniciatyva bažnyčia buvo suremontuota. Atstačius bokštus, jie tapo 3 metrais žemesni. Nuo tada bokštų aukštis siekia 79 metrus. Suremontavus bažnyčią, pakabinti trys nauji plieniniai varpai, pavadinti šv. Mato, šv. Juozapo ir šv. Jono vardais. Jų svoris 620 kg, 300 kg ir 180 kg. Anykščiuose 1922 m. įsteigtas Šv. Kryžiaus seserų kongregacijos skyrius, pastatytas vienuolynas (fundatorės – Zosė Jokūbauskaitė ir Zosė Viesčiakaitė; veikė iki 1938 m.). Vienuolyne įrengta koplyčia. Seserys širdietės savo namuose įsteigė pradinę mokyklą. Vienas iškiliausių Anykščių parapijos dvasininkų buvo dr. Juozapas Čepėnas (1880–1976) – klebonas, teologijos daktaras ir aktyvus lietuvių spaudos bendradarbis. Jo rūpesčiu prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo suremontuota ir sutvarkyta klebonija. Dvasininkas patyrė sovietinės valdžios represijas: 1940–1941 m. ir 1951–1954 m. buvo kalinamas. 1956 m. birželio 10 d., Anykščių dainų šventės metu kilus stipriai audrai, žaibas trenkė į kairįjį bažnyčios bokštą. Kilusio gaisro metu bokštas apdegė, tačiau per metus jis buvo sėkmingai atstatytas. Nors šventovė ne kartą nukentėjo nuo gamtos stichijų ir karų, ji išlaikė savo dominuojančią vietą miesto panoramoje kaip aukščiausias religinis pastatas Lietuvoje. 1957 m. bažnyčioje pastatytas granitinis A. Baranausko biustas (skulptorius H. Rudzinskas), 1988 m. Kryžiaus kelio stotys (R. Idzelis), 1990 m. liūdinčios Marijos skulptūra ant J. Uoginto kapo (skulptorius R. Kazlauskas), 1992 m. bronzinė skulptūra ant Alfonso Gražio kapo (skulptorius Vladas Vildžiūnas). Ypatingą meninę vertę bažnyčia ir jos aplinka įgijo 1969–1995 m., klebonaujant monsinjorui Albertui Talačkai (1921–1999). Jis parengė ir įgyvendino bažnyčios puošybos programą, kurios metu šventovė buvo dekoruota profesionalių menininkų sukurtais sakralinio meno kūriniais: originaliais vitražais, skulptūromis, paveikslais bei bareljefais. Nuo 1995 m. parapijai pradėjus vadovauti klebonui, dekanui, kanauninkui Stanislavui Krumpliauskui, Anykščių bažnyčioje buvo įrengti nauji vargonai bei atlikta daug kapitalinio remonto darbų. Vienas reikšmingiausių šio laikotarpio pokyčių – bažnyčios bokšte atidaryta apžvalgos aikštelė, tapusi svarbiu traukos objektu lankytojams. 2020 m. šventoriuje netikėtai atkastas apie 150 kg žalvarinis varpas, manoma, pagamintas XVIII a. Pažeistas, bet su išlikusia dedikacija buvusiam Anykščių klebonui Jonui Lopacinskiui. 2007 m. birželį įrengtas bažnyčios ir bokštų išorės apšvietimas įjungiamas didžiųjų švenčių metu. Pirmą kartą demonstruotas Pasaulio Anykštėnų 5-ojo suvažiavimo ir Miesto šventės metu. 2017–2018 m. žiemą bažnyčios patalpos pradėtos šildyti aplinkai palankia technologija – geoterminio šildymo sistema. Eksterjeras Dabartinė Anykščių Šv. Mato bažnyčia yra stačiakampio plano, bazilikinio tipo, trijų navų, su presbiterija ir penkiakampe apside, neogotikos stiliaus pastatas. Turi tris įėjimus fasadinėje pusėje. Centrinį įėjimą rėmina du dekoratyvūs kontraforsai su baltai tinkuotomis nišomis, sukuriančiomis kontrastą raudonų plytų mūrui, įėjimą vainikuoja vimberga. Pagrindiniame fasade dominuoja du 79 metrų aukščio bokštai, kurių viršutinės dalys yra aštuonkampės, apatinės - kvadratinio plano. Jų sienų centre yra smailiaarkiai langai. Fasado kompozicijai būdingas ryškus vertikalumas, pabrėžiamas aukštomis, siauromis nišomis bei pakopiniais kontraforsais, kampuose užsibaigiančiais fialomis. Nors daugelyje kitų architekto Nikolajaus Andrejevo projektų pastebimi romantizmo bruožai, Anykščių šventovė išlaiko monumentalią neogotikos stilistiką be gausaus smulkaus dekoro. Dešiniajame bokšte, 33 metrų aukštyje, yra įrengta lankytojams prieinama apžvalgos aikštelė, leidžianti iš arti apžiūrėti architektūrines detales bei miesto apylinkes. Šventovę supa akmenų mūro tvora. 1982–1988 m. tautodailininkas Rimas Idzelis sukūrė originalias, polichromines Kryžiaus kelio stotis, kurios puošia šventoriaus sienos nišas. Tai 15 atskirų medinių bareljefinių paveikslų, pasižyminčių netradicine, ekspresyvia kompozicija. Autorius stotyse akcentuoja kontrastą tarp tauraus, ramaus Kristaus veido ir brutalių, kresnų budelių figūrų. Kūrinys išsiskiria anachronistiškais elementais: budeliai vaizduojami tiek su antikiniais šarvais, tiek su sovietinio stiliaus milicininkų uniformomis (plačiomis mėlynomis galifė kelnėmis bei auliniais batais). 12-oje stotyje (Nukryžiavimas) Kristaus figūra simboliškai išnykusi, paliekant tik kojas su dekoratyviu raiščiu, moterų apranga primena XIX a. pabaigos – XX a. pradžios vietos gyventojų madą. Tai vienintelės devintojo dešimtmečio Lietuvoje sukurtos Kryžiaus kelio stotys, turinčios aukštą meninę vertę. Šventoriuje priešais pagrindinį įėjimą stovi 1988 m. sukurtas Tremtinių kryžius (aut. Alvydas Seibutis), kurio statybai naudotas medis, akmuo ir betonas. Kūrinio architektūrinės detalės – stiebas ir kryžmos – dekoruotos karnizais su stilizuotais tulpių motyvais. Kryžmos centre įkomponuotos dvi koplytėlės: pagrindinė (priekinė) dalis išsiskiria dvejomis įvijomis kolonėlėmis bei geometriniu ornamentu su pakabučiais. Virš jos, po stogeliu, pavaizduoti du klūpantys angelai, garbinantys centre esančią ostiją, o pačioje koplytėlėje patalpinta išdrožta Nukryžiuotojo skulptūra. Galinėje kryžiaus dalyje esanti antroji koplytėlė taip pat papuošta įvijų kolonėlių dekoru. 1992 m. šventoriuje pastatyta skulptoriaus Vlado Vildžiūno sukurta bronzos skulptūra „Nazarietis“. Kūrinys vaizduoja surištą ir erškėčių vainiku vainikuotą Kristų, atiduodamą minios teismui (Ecce homo). Skulptūra pasižymi autoriui būdingu dekoratyviu, plastišku stiliumi: figūra liekna, prailginto silueto, drabužių linijos laipsniškai kyla į viršų, o veidas vaizduojamas jaunas ir taurus. Kristus stovi prieš pasaulio blogį pažemintas, bet nenugalėtas, spinduliuojantis ramybę ir kilnų didingumą. Tamsi bronzinė figūra iškyla ant kontrastingo šviesaus granito pjedestalo. Šiame ansamblyje taip pat įamžintas kunigo Alfonso Gražio (1923–1992) atminimas. Kapavietę dengiančioje granito plokštėje iškaltas įrašas: „Kunigas Alfonsas Gražys (1923–1992). Ar gyvename, ar mirštame, esame Dievo. Rom. 14,8“. Šventoriuje stovi Marijos skulptūra, vaizduojanti motiną beribiame susimąstyme prie sūnaus kapo. Skulptūra pasižymi apibendrintomis formomis: veido bruožai neišryškinti, akys nuleistos žemyn, figūrą dengiantis ilgas rūbas vizualiai ją prailgina, primindamas tradicinius moterų sijonus. Skulptūroje dominuoja susikaupimo ir rimties nuotaika, joje nėra šventiesiems būdingų atributų – taip išreiškiama universali antkapio mintis. Šalia esančioje marmuro plokštėje skulptorius profesorius Gediminas Jokūbonis iškalė įrašą, skirtą kunigo Jono Uoginto (1911–1988) atminimui: „Kunigas Jonas Uogintas. 1911–1988. Ilsėkis Viešpatyje“. 1986 m. ties galinės šventoriaus sienos viduriu pastatytas dailininko profesoriaus Antano Kmieliausko sukurtas granito paminklas „Šv. Šeima“. Kūrinys skirtas žymių Anykščių krašto žmonių – K. Sirvydo, A. Baranausko, J. Biliūno, A. Žukausko-Vienuolio, B. Buivydaitės, K. Kairio ir kitų – tėvams atminti bei šv. Šeimai pagerbti. Skulptūrinę kompoziciją sudaro trys figūros – tėvas, motina ir vaikas, kurias jungia globos ir meilės motyvas. Nugaros pusėje figūros sujungtos amžiną judėjimą simbolizuojančiu nelygaus krašto žiedu. Paminklui pasirinktas stambiai grūdėtas Lietuvos laukų granitas ir šiurkščios plastinės formos, pabrėžiančios šeimos gyvenimo sudėtingumą bei stiprybę. Ant šlifuoto granito pjedestalo iškaltas įrašas: „Žymiųjų Anykštėnų tėvams atminti“. Tai vienintelė tokio siužeto skulptūra Lietuvoje, už kurios sukūrimą (ir kitus darbus) autoriui 1994 m. paskirta Nacionalinė kultūros ir meno premija. Anykščių Šv. Mato bažnyčios šventoriaus kampe stūksantis ovalus, barokinis pastatas, vadinamas kauline (arba „grabaunia“), oficialiai pripažintas seniausiu miesto statiniu. Pastatytas XVIII a. viduryje (1757–1768 m.) kartu su tuometine trečiąja mūrine bažnyčia, šis vienaukštis statinys išliko net ir tada, kai barokinė šventovė buvo nugriauta užleidžiant vietą dabartinei neogotikinei katedrai. Po neseniai atliktos kruopščios restauracijos, kurios metu įmonė „Fixus Mobilis“ atkūrė pirmapradį interjero grožį ir unikalias barokines lubų konstrukcijas, pastatas vėl ryškiai baltuoja miesto panoramoje, traukdamas praeivių ir fotografų akį. Šiuo metu kaulinė yra tapusi modernia muziejine erdve, kurioje Anykščių menų centras įrengė ekspoziciją, pasakojančią apie keturių miesto šventovių istoriją nuo XV a. vidurio iki šių dienų. Mažytėje erdvėje sumaniai išdėstyti stendai ir dinamiški ekranai lankytojams atveria bažnyčios fundatorių, dvasininkų ir sakralinio meno istoriją, kartu pristatant ir literatūros klasikus – A. Baranauską, J. Biliūną bei A. Vienuolį, kurie buvo krikštyti būtent senojoje barokinėje bažnyčioje. Taip šis nedidelis „apvalus sandėlis“ iš pasyvaus kultūros paveldo objekto tapo aktyviu atminties saugotoju, sujungiančiu Anykščių praeitį su dabarties kultūriniu gyvenimu. Interjeras Anykščių Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia pasižymi griežta architektūrine kompozicija – tai simetriška, bazilikinė ir stačiakampio plano šventovė. Vidaus struktūrą formuoja trys navos, virš priebažnyčio yra įrengtas erdvus vargonų choras. Funkcinį pastato sudėtingumą papildo virš pietvakarių bei šiaurės rytų bokštų prieangių suformuotos specialios patalpos. Sakralinio pastato gale, presbiterijos šiaurės ir šiaurės vakarų pusėse, išdėstytos dvi zakristijos bei šiaurės vakarų zakristijos prieangis, užtikrinantys liturginį funkcionalumą. Bažnyčios vidaus erdvę dengia aukštai iškelti kryžminiai skliautai, dekoruoti specifiniais krištoliniais ornamentais, suteikiančiais masyvioms konstrukcijoms vizualinio grakštumo. Bažnyčios viduje išlaikytas vientisas meninis ansambliškumas, kurio pagrindą sudaro autentiška 1909 m. pagaminta ąžuolinė sakykla, gausiai pjaustinėtos klausyklos bei stilistinę vienovę reprezentuojantys altoriai, puošti polichromuotais medžio drožiniais bei skulptūromis. Centrinis šventyklos akcentas yra įspūdingas, trijų tarpsnių Didysis altorius, savo forma ir ažūriniais bokšteliais tiesiogiai atkartojantis pastato išorės architektūrą. Didysis altorius yra istorizmo stiliaus sakralinio meno kūrinys su vyraujančiais neogotikos elementais, suprojektuotas 1932 m. architekto Vlado Čižausko. Altorius pagamintas iš pušies medienos ir nudažytas aliejiniais dažais, suteikiant jam ąžuolo imitacijos spalvą. Centrinėje jo dalyje, smailia arka aprėmintoje erdvėje, stovi Nukryžiuotojo skulptūra, kurios fone pavaizduotas stilizuotas žemės rutulys ir žvaigždėta dangaus sfera, perteikiantys Kristaus – Pasaulio Valdovo idėją. 1980 m. kompozicija buvo papildyta savamokslio skulptoriaus Rimo Idzelio restauruotomis medinėmis Švč. Mergelės Marijos ir šv. evangelisto Jono skulptūromis. Šoninėse gotikinėse nišose, kurias rėmina kolonos su pinakliais puoštais bokšteliais, stovi Bažnyčią simbolizuojančios šv. apaštalo Petro ir šv. apaštalo Povilo skulptūros. Po jomis esantys aukšti postamentai paženklinti monogramomis SP (Sanctus Petrus ir Sanctus Paulus). Virš šių nišų iškyla frontonėliai su sparnuotomis angelų galvutėmis – šis dekoro elementas, būdingas baroko epochai, vaizduoja angelus kaip bekūnes būtybes. Viršutinę altoriaus dalį vainikuoja Angelų Sargų skulptūros, kolonų bazėse, mažose nišose, įkomponuotos šv. Elžbietos, šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresėlės, šv. Aloyzo Gonzagos ir šv. Juozapo figūrėlės. Viršutinė centrinė altoriaus dalis užsibaigia trikampiu frontonu, virš kurio iškyla dviejų tarpsnių gotikinė koplytėlė. Jos pirmajame tarpsnyje pastatyta Anykščių bažnyčios globėjo šv. Mato skulptūra, antrajame tarpsnyje – Lietuvos globėjo šv. Kazimiero figūrėlė. Visą architektūrinį ansamblį puošia smulkūs gotikiniai bokšteliai ir kiti dekoratyviniai elementai, būdingi XX a. pirmosios pusės Lietuvos bažnytinei architektūrai. Tabernakulis yra neogotikos stiliaus bei paauksuotas. Mensos priekį puošia reljefas „Paskutinė vakarienė“, kuris kartoja Leonardo da Vinci freskos, esančios Milano katedroje, kompoziciją. Atsižvelgiant į liturginį laiką, centrinė Nukryžiavimo kompozicija altoriuje gali būti uždengiama vienuolės dailininkės Teodoros Kriaučiūnaitės nutapytu paveikslu „Marija Krikščionių pagalba“. Šalia Didžiojo altoriaus dešinės sienos dalyje kabo didelio formato aliejinės tapybos kūrinys (autorė Teodora Kriaučiūnaitė), vaizduojantis popiežių (Šv. Pijų X, žinomą kaip „vaikų popiežių“), apsuptą besimeldžiančių vaikų. Kompozicijos apačioje pavaizduota spindinti taurė su Eucharistija, viršuje – angelų galvutės. Tai klasikinio sakralinio stiliaus darbas, pabrėžiantis dvasinį ugdymą ir pirmąją komuniją. Centrinėje liturginėje erdvėje išsiskiria meistriškai išdrožta ąžuolinė skaitykla (ambona), kurios priekinėje plokštumoje įkomponuotas reljefinis bažnyčios titulinio globėjo – Šv. Mato evangelisto – atvaizdas. Šventasis vaizduojamas su plunksna ir knyga rankose, simbolizuojančiais jo parašytąją Evangeliją. Šalia esantis stalas su rašymo reikmenimis pabrėžia intelektualųjį evangelisto darbą. Kūrinys įrėmintas grakščia neogotikine arka su ažūriniais drožiniais, viršuje matomas simbolinis Viską matančios akies trikampis, suteikiantis kompozicijai sakralumo. Interjerą papildo tamsinto medžio korpuso pastatomas laikrodis, pasižymintis santūriomis formomis ir funkcionalumu. Laikrodžio viršutinė dalis užbaigta pusapvaliu skliautu, po kuriuo įmontuotas šviesus ciferblatas su arabiškais skaitmenimis. Centrinėje korpuso dalyje, už stiklinio ovalo formos langelio, matoma svarsčių ir švytuoklės sistema, suteikianti objektui techninio bei estetinio monumentalumo. Šis prietaisas 1870 m. buvo pagamintas Vokietijoje, garsioje „Gustav Becker“ firmoje. 1993 m. laikrodžio mechanizmą restauravo Vladas Palubinskas, medinį korpusą sutvarkė anykštėnas Jonas Kazlas. Šis laikrodis stovi ant medinių grindų greta kolonos, kurios apatinė dalis dekoruota Anykščių bažnyčiai būdingu geometriniu krištoliniu ornamentu. Šalia esantys liturginiai objektai – medinis stovas su maldaknyge bei aukų dėžutės. Kairėje Anykščių bažnyčios navoje (moterų pusėje) stovi 1909 m. sukurtas ąžuolinis Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo altorius. Šis dviejų tarpsnių neogotikos stiliaus kūrinys gausiai dekoruotas paauksuotais drožiniais. Pirmojo tarpsnio centre įkomponuotas Bartolomé Esteban Murillo kūrinio „Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo“ perdirbinys, kurį 1909 m. nutapė dailininkas A. Przeslańskis. Šoninėse gotikinėse nišose stovi šv. Antano bei šv. Pranciškaus skulptūros, viršutiniame tarpsnyje yra paveikslas „Šv. Ona“. Mensą puošia saulės spindulių apsupta kompozicija su Dangaus karalienės simboliais (karūna, lelija, skeptru) ir įrašu „SVEIKA MARIJA“. Dešinėje to paties altoriaus pusėje kabo unikali mozaika „Aušros Vartų Švč. Mergelė Marija“, kurią 1963–1964 m. sukūrė autorius Juozas Šiaučulis (1915–1998). Kūrinys išsiskiria savo technika: jis sudėliotas iš maždaug 1000 medžio gabalėlių, panaudojant dešimt skirtingų medžių rūšių (ąžuolą, klevą, beržą, Afrikos bei Kanados medieną). Ši mozaika vaizduoja vieną labiausiai Lietuvoje gerbiamų sakralinių paveikslų, perteikdama Gailestingumo Motinos atvaizdą per natūralias medžio spalvas ir tekstūras. Dešinėje bažnyčios navoje 1909 m. iškilo ąžuolinis Šventosios Dvasios altorius. Tai neogotikinis, dviejų aukštų statinys, kurio pagrindiniame tarpsnyje įkomponuota A. Przeslańskio drobė, vaizduojanti Šventosios Dvasios nužengimą. Šoninėse nišose įkurdintos šv. Roko bei šv. Teresės skulptūros, o viršutinėje dalyje – paveikslas su šv. Jurgiu. Auksuotas Tabernakulis savo forma atkartoja kitoje navoje esantį altorių, o ant jo durelių matoma Eucharistijos simbolika (taurė ir ostija). Apatinėje dalyje išdrožtas spindulių supamas balandis su malda, kviečiančia Tiesos Dvasią. Ansamblį papildo šalia esantis palaimintojo Jurgio Matulaičio atvaizdas. Šiaurės vakarinėje šventyklos dalyje, greta presbiterijos, įrengtos dvejos zakristijos. Įėjimas į vieną jų dekoruotas medinėmis, neogotikinėmis formomis puoštomis durimis. Šią zoną nuo pagrindinės navos skiria žema, ažūrinė medinė tvorelė, papuošta gotikiniais trilapiais ir augaliniais motyvais, būdingais visai bažnyčios vidaus įrangai. 1987 m., minint Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejų, dailininkas Vaidotas Žukas sukūrė paveikslą „Šventasis Kazimieras“. Kūrinys kabo kairėje bažnyčios navoje ant galinės sienos. Paveikslo centre pavaizduotas besimeldžiantis jaunas karalaitis, vilkintis dvasinius šarvus, simbolizuojančius ryžtą atsisakyti žemiškų turtų vardan dvasinių vertybių. Bažnyčios interjerą puošia itin vertinga neogotikinė sakykla, pagaminta 1909 metais. Šis sakralinio meno kūrinys, pasižymintis meistriška medžio pjaustyba, yra pagamintas iš tamsiai dažyto ąžuolo, jo dekoras organiškai dera prie bendro šventovės meninio ansamblio. Sakyklos konstrukcijoje išryškėja daugiabriaunės formos tribūna, kurios plokštumas puošia įgilintos nišos su grakščiomis gotikinėmis arkomis ir fialomis. Kiekvienoje nišoje įkomponuoti reljefiniai arba skulptūriniai elementai, vaizduojantys krikščionybės simbolius bei evangelistų atributiką. Virš sakyklos kyla ažūrinis, kelių tarpsnių stogelis (abatas), užbaigtas smailia viršūne. Jis dekoruotas smulkiais architektūriniais elementais – bokšteliais ir krabais, jo apačią puošia simbolinis Šventosios Dvasios atvaizdas balandžio pavidalu. Į sakyklą veda mediniai laiptai su puošniais turėklais, kurių ažūriniai ornamentai atkartoja pagrindinio korpuso stilistiką. Anykščių bažnyčios interjere išlikusios dvi XIX a. neobarokinio stiliaus klausyklos, perkeltos iš senosios šventovės. Šie ąžuoliniai sakralinio meno kūriniai, pagaminti vietos meistrų, pasižymi banguotu siluetu ir gausia ]intarsijos technika atlikta puošyba. Dekore persipina krikščioniškoji simbolika bei lietuvių liaudies meno motyvai (saulutės, tulpės). Klausyklų viršutinėje dalyje įkomponuota Jėzuitų ordino monograma IHS su širdele ir trimis vinimis. Nugarėles puošia stilizuoti saulės spinduliai: vienoje klausykloje pavaizduotas Šventosios Dvasios simbolis balandis, kitoje – Švenčiausiąją Trejybę simbolizuojantis trilapis žiedas. Durelių apdailai panaudotos vingiuotos juostos, užsibaigiančios tulpių motyvais. Interjero šviesos dramą kuria spalvingas meninis apšvietimas. Virš pagrindinio įėjimo į Anykščių bažnyčią įmontuotas monumentalus vitražas, skirtas parapijos globėjui šv. evangelistui Matui. Šį kūrinį 1972 m. parengė dailininkė Marija Anortė Mackelaitė, techninį įgyvendinimą atliko meistras Zigmas Laurinaitis. Tai vienas ankstyvųjų luitinio stiklo vitražų pavyzdžių Lietuvos sakralinėje architektūroje, kurio gamybai naudoti masyvūs spalvoto stiklo luitai, sutvirtinti betono konstrukcija. Meninėje kompozicijoje šventasis vaizduojamas laikantis Evangeliją ir teikiantis palaiminimą. Ikonografinis siužetas perteikia šv. Mato santykį su jį įkvepiančiu angelu – evangelistas pavaizduotas pasukęs galvą į savo simbolį, tarsi įsiklausytų į dangiškąją žinią. Kūrinys pasižymi viduramžių dailei būdinga frontalia kompozicija ir intensyviu spalviniu koloritu, kuris ryškiausiai atsiskleidžia pro vitražą krentant pietinei saulės šviesai. Šventojo figūrą puošia aureolė su lotyniška signatūra S. MATHEUS. Anykščių bažnyčios vidaus erdvę skaido masyvios, tačiau grakščios neogotikinės kolonos, kurios yra esminis bazilikinės konstrukcijos elementas. Šios kolonos skiria centrinę navą nuo šoninių ir tarnauja kaip pagrindinė atrama aukštai kylantiems kryžminiams skliautams. Kolonos yra daugiabriaunio profilio, būdingo vėlyvosios gotikos ir neogotikos stilistikai. Jų paviršius dekoruotas vertikaliais grioveliais (profiliais), kurie vizualiai „ištęsia“ erdvę aukštyn, nukreipdami žvilgsnį į skliautus, dekoruotus krištoliniais ornamentais. Viršutinėje kolonų dalyje esantys kapiteliai yra santūrūs, puošti stilizuotais augaliniais motyvais arba geometrinėmis formomis, kurios harmoningai susilieja su iš jų išsišakojančiomis skliautų briaunomis. Kolonos yra mūrinės, tinkuotos ir dažytos šviesiomis spalvomis, tai kontrastuoja su tamsaus medžio sakykla bei altoriais ir suteikia bažnyčios vidui erdvumo bei skaidrumo pojūtį. Bažnyčioje pastatyti ir veikia dveji vargonai. 1999 m. įrengti 45 balsų, 3 manualų, 2600 vamzdžių vargonai, tinkami profesionaliosios klasikinės muzikos atlikimui. 1999 m. rugsėjo 25 d., minint bažnyčios 90 metų jubiliejų, vargonus pašventino Panevėžio vyskupas Juozas Preikšas. Dovanotas instrumentas į Anykščius atkeliavo iš Anglijos, šv. Laurencijaus baptistų bažnyčios, veikiančios Sautamptone. Šiai bažnyčiai tokie vargonai buvo per dideli, todėl stovėjo perskirti į dvi dalis. Seniau šie vargonai priklausė katalikams, tačiau bažnyčia buvo perduota baptistų religinei bendruomenei. Sumažėjus parapijiečių, baptistų bažnyčia nebepajėgė išlaikyti galingų vargonų, todėl juos pakeitė elektriniais vargonėliais. Vargonus išmontavo, parvežė į Anykščius ir čia sumontavo meistrai Kornelijus ir Modestas Karnaševičiai. Pasak specialistų, Anykščių angliški vargonai vertinami kaip vieni geriausių Lietuvoje. 1925 m. juos pastatė, 1963 m. perstatė „Kingsgeit Deividson and Co.“ iš Londono. Iki tol Anykščių bažnyčios balkone nuo 1934 m. stovėję čekų meistro Otto Kratokvilo 6 balsų vargonai buvo perkelti į šventovės priekį, prie šv. Marijos altoriaus. Anksčiau šie vargonai buvo naudoti senojoje Ukmergės bažnyčioje. Vidinėje dangčio pusėje surašytos vargonams dosniausiai aukojusių parapijiečių pavardės. Dešinėje Anykščių bažnyčios navoje, prie trečiojo pilioriaus, įrengtas vyskupo bei poeto Antano Baranausko (1835–1902) atminimui skirtas biustas. Šis sakralinio interjero akcentas iškaltas iš balto marmuro ir pastatytas ant rausvo granito kronšteino. Kūrinio autorius – skulptorius Henrikas Rudzinskas (1909–1996), biustą sukūręs 1957 metais. Paminklo atsiradimas glaudžiai susijęs su kanauninko Petro Raudos (1894–1974) veikla. Nuo 1954 m. dirbdamas Anykščiuose, jis aktyviai puoselėjo mintį bažnyčios erdvėje įamžinti iš šio krašto kilusį iškilų dvasininką ir literatūros klasiką, kol ši iniciatyva buvo galutinai įgyvendinta. Dailininko Vaidoto Žuko (g. 1956 m.) sukurtas paveikslas „Palaimintasis Jurgis Matulaitis“ Anykščių bažnyčioje atsirado 1987 m., minint Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejų. Kūrinys kabo dešinėje navoje ant galinės sienos, netoli Šventosios Dvasios altoriaus. Nors daugelyje Lietuvos šventovių (įskaitant ir kitą Anykščių bažnyčios vietą) kabo tradiciniai Vilniaus arkivyskupo Jurgio Matulaičio (1871–1927) portretai, šis V. Žuko darbas išsiskiria savo menine interpretacija. Nors arkivyskupo bruožai kūrinyje atpažįstami, autorius didesnį dėmesį skyrė ne išoriniam portretiniam panašumui, o dvasinei asmenybės būsenai perteikti. Paveiksle akcentuojamas visiškas palaimintojo atsidavimas Dievo valiai, Kristui ir tarnystei Bažnyčiai. J. Matulaitis pavaizduotas visu ūgiu, stovintis kiek palenkta galva žaižaruojančiame gelsvai raudoname fone, kuris suteikia kompozicijai emocinio intensyvumo. Anykščių bažnyčioje pagerbtas iš šio krašto kilęs iškilus kalbininkas, jėzuitas ir pirmosios lietuvių kalbos gramatikos autorius Konstantinas Sirvydas (1579–1631). Jo atminimui skirtas biustas yra įrengtas kairėje navoje, pritvirtintas prie trečiojo pilioriaus. Biusto autorius – skulptorius Jonas Meškelevičius. Kūrinys sumontuotas ant tamsaus medžio pjedestalo ir pasižymi ekspresyvia, dvasinę asmenybės rimtį pabrėžiančia plastika. Po biustu vertikaliai išdėstytos dvi memorialinės bronzos lentos. Viršutinėje plokštėje išsamiai aprašyti K. Sirvydo nuopelnai lietuvių kalbotyrai ir kultūrai, apatinėje pateikta papildoma dedikacija bei simbolinis reljefas. Memorialinis akcentas organiškai integruotas į bažnyčios architektūrinį audinį: kolonos apatinė dalis dekoruota Anykščių bažnyčiai būdingu geometriniu krištoliniu ornamentu, jos viršutinę dalį užbaigia puošnūs neogotikiniai augaliniai kapiteliai, sukuriantys vientisą istorinį bei estetinį ansamblį. Biustą iškilmingai pašventino Panevėžio vyskupijos apaštalinis administratorius Juozas Preikšas. Anykščių bažnyčios kairėje navoje, prie trečiojo pilioriaus, įrengta memorialinė lenta, skirta kunigui ir poetui Klemensui Kairiui (1835–1864) atminti. Šis atminimo ženklas 1982 m. pastatytas kunigo Broniaus Strazdo rūpesčiu ir lėšomis. Portretinį bareljefą sukūrė skulptorius Leonas Žuklys (g. 1923), ornamentuotą medinę lentą išdrožė anykštėnas tautodailininkas Liudas Tarabilda (1916–2004). Iš bronzos išlietas K. Kairio portretas pasižymi apibendrintomis formomis. Poetas, kuris buvo artimas Antano Baranausko bičiulis, pavaizduotas jaunas, asketiško ir ryžtingo veido. Bareljefo kraštuose iškaltas įrašas: „KUNIGAS POETAS / 1835–1864 / KLEMENSAS KAIRYS“. Medinėje lentoje išraižytas tekstas glaustai apžvelgia K. Kairio biografiją: nurodyta gimimo vieta (Anykščių parapija, Liudiškių kaimas), studijos Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje bei kunigystės šventimai, kuriuos 1861 m. suteikė vyskupas Motiejus Valančius (tekste minimas kaip Antano Baranausko draugas). Taip pat paminėta jo tarnystė Rokiškyje bei Anykščių bažnyčios vikaro pareigos. Išskirtinę vietą šventovėje užima vienai iškiliausių Anykščių asmenybių – monsinjorui Albertui Talačkai (1921–1999) – skirtas atminimo akcentas. Šis meninis objektas, sumontuotas ant vienos iš pagrindinių bažnyčios kolonų, įamžina ilgametį parapijos kleboną, žymų meno kolekcininką bei krašto kultūros puoselėtoją. Centrinėje memorialo dalyje įkomponuotas dvasininko portretinis bareljefas, po juo iškaltas dedikacinis užrašas: „Kunigas monsinjoras Albertas Talačka 1921–1999“. Memorialinę kompoziciją užbaigia šoninėse plokštumose pateikta glausta biografinė informacija, kurioje pabrėžiamas monsinjoro nuopelnas puoselėjant sakralinį meną. A. Talačka apibūdinamas kaip vizionieriškas dailės vertybių sumanytojas ir jų diegimo bažnyčios erdvėse iniciatorius bei dosnus istorinių meno kūrinių donatorius. Bažnyčios erdvę papildo ant kolonos nišos sumontuotas bronzinis atminimo ženklas, skirtas Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejui (1387–1987) paminėti. Apskritame medalyje pavaizduotas stilizuotas bažnyčios fasadas, simbolizuojantis krikščionybės įsitvirtinimą Lietuvoje. Po šiuo memorialiniu ženklu, specialiai suformuotoje įgilintoje nišoje, stovi polichrominė Švč. Jėzaus Širdies skulptūra, priešais kurią įrengta vieta aukojamoms žvakėms degti. Bažnyčios prieangyje stovi stačiakampė, neogotikinė koplytėlė su kolonomis, kurios fasadinėje pusėje įkomponuotas kryžių nešančio Jėzaus atvaizdas. Kūrinio autorius – skulptorius Liudas Tarabilda (1916–2004). Koplytėlės frontoną puošia geometriniai ornamentai ir ažūrinė drožyba, jos viršūnę vainikuoja stilizuota geležinė viršūnė. Skulptūrinė kompozicija pasižymi kontrastingomis spalvomis: šviesiu fone išryškėja raudonu rūbu vilkinti Kristaus figūra ir tamsiai rudas jo nešamas kryžius. XX a. paskutiniame dešimtmetyje kūrinį perdažė Rimas Idzelis, naudodamas sau būdingą techniką – įtrindamas dažus į medį audinio skiaute. 1980 m. bažnyčios prieangyje buvo pakabintas medinis bareljefas, vaizduojantis angelą. Šį kūrinį sukūrė skulptorius Rimas Idzelis (g. 1950). Angelas pavaizduotas iš priekio, maldingai sudėtomis ant krūtinės rankomis ir žvilgsniu, nukreiptu į dangų. Meninėje raiškoje dominuoja vertikalios melsvo rūbo klostės, pabrėžiančios bekūnišką figūros lengvumą, o rusvi sparnų atspalviai suteikia skulptūrai natūralumo. Apžvalgos aikštelė 2012 m. vasarą viename iš bažnyčios bokštų įrengta apžvalgos aikštelė. Užlipę laiptais su dviem tarpinėmis poilsio aikštelėmis į bokštą, lankytojai pro bažnyčios navas gali pažvelgti į Anykščių apylinkes iš 33 m aukščio. Dešiniajame 79 m aukščio bokšte įrengtą aikštelę galima pasiekti metaliniais laiptais. Į aikštelę veda 186 metaliniai laipteliai. Užkopę į viršų lankytojai atsiduria tiesiai po trimis bažnyčios varpais, o aplinkui atsiveria Šventosios upės slėnio panorama, tame tarpe šalia stovintis Vyskupo A. Baranausko tiltas, užtvanka. Tarpinėse aikštelėse rengiamos bažnytinio meno ekspozicijos. Literatūra Anykščių šv. Mato bažnyčia: vadovas (sud. Rasa Bražėnaitė, Skaidrė Račkaitytė). – Anykščiai: A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus, 2009. – 96 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-580-21-8 Kazys Misius, Romualdas Šinkūnas. „Lietuvos katalikų bažnyčios“ (žinynas). – Vilnius, „Pradai“, 1993. ISBN 9986-405-05-X // psl. 233–234 Šaltiniai Nuorodos Vyskupijos informacija Anykščių parapija Archyvuota kopija 2008-12-20 iš Wayback Machine projekto.