Vilniaus geležinkelio stotis

Vilniaus geležinkelio stotis – stotis Lietuvos rytuose, Vilniaus senamiesčio pietiniame pakraštyje. Geležinkelio mazgas, svarbiausia Lietuvos geležinkelio stotis. Stotis priklauso aukščiausiajai klasei, yra kasos, prekybos kioskai. Išvyksta keleiviniai traukiniai į Rygą, Taliną, Klaipėdą, Kauną, Krokuvą, Trakus, Turmantą, Keną, Jašiūnus, Marcinkonis. Stoties rūmai – kultūros paveldo objektas (unikalus Nr. 45185). Tai architektūros paminklas, pasižymi aiškia klasicistine kompozicija, būdingu geležinkelio stotims erdviu interjero sprendimu. Suporintos kolonų eilės akivaizdžiai siejasi su barokine Vilniaus architektūra. Interjeras dekoruotas lipdyba, kolonomis ir kitais istorinei architektūrai būdingais elementais. Rūmų pastato antrame aukšte įkurtas geležinkelių muziejus, kuriame sukaupta apie 14 000 eksponatų. Ant stoties rūmų prie pagrindinio perono kabo atminimo lenta 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. iš čia masiškai tremtų Lietuvos gyventojų atminimui (skulptorius Jonas Jagėla), atidengta 2011 m. birželio 14 d. Į pietvakarius nuo stoties rūmų yra Vilniaus lokomotyvų remonto depas. Dar toliau – už 1,5 km į vakarus nuo keleivinės stoties yra Vilniaus prekinė geležinkelio stotis. Joje vykdomi įvairių rūšių krovinių krovos darbai, krovinių sandėliavimas, forminimas muitinės sandėliuose, muitinės tarpininkavimas, laikinas sandėliavimas, perkrovimas importo eksporto terminaluose. Stotyje teikiamos šios paslaugos: krovinių sandėliavimas, pakrovimas, iškrovimas, perkrovimas, muitinės sandėlio paslaugos, importo ir eksporto terminalo paslaugos, logistikos paslaugos, krovinių ekspedijavimas, muitinės dokumentų forminimas, važtos dokumentų rengimas, atstovavimas muitinėje. Istorija Vilniaus geležinkelio stoties atsiradimą lėmė 1851 m. suplanuotas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Iš pradžių ruožas buvo planuotas labiau į vakarus nuo dabartinio, todėl Vilniaus stotis buvo numatyta dešiniajame Neries krante, tarp dabartinių Kalvarijos ir Ukmergės gatvių. Tačiau planams pasikeitus, Vilniaus stotis pastatyta kairiajame Neries krante pagal tipinį to meto projektą. 1859 m. prancūzų architektas Pirelis suprojektavo Vilniaus stoties I klasės rūmus. Piečiau stoties ir geležinkelio tuo metu plytėjo neužstatyti laukai. 1860 m. rugsėjo 16 d. (pagal senąjį kalendorių – rugsėjo 4 d.) Vilniaus stotį pasiekė pirmasis traukinys – jis atvyko iš Daugpilio pusės, prieš tai sustojęs Bezdonyse, ir buvo iškilmingai priimtas. Tai buvo garvežys su platforma ir malkomis. Viešasis eismas dar nebuvo atidarytas, kadangi tam trukdė nebaigti darbai – dar nebuvo pastatytas geležinkelio tiltas per Dauguvos upę (baigtas 1862 m.). 1860 m. spalio 13 d. popietę į Vilniaus stotį atvyko caras Aleksandras II. Kitą dieną jis susitiko su Vilniaus aukštuomene ir stačiatikių dvasininkais, Vilniaus katedroje jo laukė vyskupai Vaclovas Žilinskis (Mogiliavo metropolitas), Adomas Krasinskis (Vilniaus), Motiejus Valančius (Žemaičių). Spalio 15 d. caras oficialiai atidarė Panerių tunelį. Spėjama, kad tokių aukštų svečių Vilnius nebuvo matęs nuo 1812 m. prancūzmečio. 1861 m. pastatyti dviejų aukštų istorizmo architektūros stiliaus keleivių rūmai, kurie šiek tiek skyrėsi nuo projekto. Pati stotis atidaryta 1862 m., tai buvo I klasės geležinkelio stotis. Kaip ir Kauno stotyje, Vilniuje buvo suformuotas stambus infrastruktūros mazgas – 1861 m. įrengtos keleivių ir prekių stotys, garvežių ir vagonų remonto dirbtuvės, didelis garvežių remonto depas. Reguliarus traukinių eismas iš Sankt Peterburgo į Vilnių ir iš Vilniaus į Virbalį atidarytas 1862 m. kovo 15 d., o į Varšuvą – 1862 m. gruodžio 15 d. Vilniaus geležinkelio stotis 1882 m. buvo suskirstyta į keleivių ir prekių stotis, kurios atliko skirtingas funkcijas. Apie 1885 m. dalis stoties tarnavo ir Polesės geležinkelio reikmėms – ji buvo vadinama Vilniaus II geležinkelio stotimi (rus. Вильнюс-хозяйственная). Stotis tęsė savo darbą ir po to, kai perėjo iš Polesės į Peterburgo–Varšuvos geležinkelio bendrovę. Stotyje buvo depas ir dirbtuvės. 1909 m. iš jos išvyko 2857, atvyko 3079 traukiniai, 180 tūkst. vagonų, 1910 m. – atitinkamai 3153, 3361 ir 185 tūkst. Stotyje dirbo 64 etatiniai darbuotojai, tarp jų viršininkas, 3 jo pavaduotojai, 17 iešmininkų, 16 sargų. Dirbtuvėse buvo remontuojama arba apžiūrima 4–5 tūkst. vagonų. 1913 m. Vilniaus stotyje buvo didžiausia to meto Lietuvoje krovinių apyvarta – išvežta 121,5 tūkst. tonų, gauta 365,0 tūkst. tonų krovinių. XIX a. pabaigoje šalia Vilniaus geležinkelio stoties pastatyta geležinkelininkų technikos mokykla, buvusi dabartinės autobusų stoties vietoje. 1905 m. birželio 1 d. keleivių stotis atidaryta po rekonstrukcijos. 1915 m. spalio 2 d. Vilniaus miestą ir stotį be kovos užėmė Vokietijos kaizerinė kariuomenė, kuri čia išbuvo iki I pasaulinio karo pabaigos, kol 1919 m. sausio 4 d. iš geležinkelio stoties išvyko paskutiniai vokiečių kariuomenės ešelonai. 1917 m. liepos 29 d. Vilniaus stotyje lankėsi Vokietijos kaizeris Vilhelmas II, Vilniuje jis aplankė savo sūnų Oskarą. 1919 m. sausio 2 d. iš Vilniaus geležinkelio stoties pasitraukė paskutinis vokiečių karinis ešelonas. 1919 m. pavasarį pradėjo kursuoti keleiviniai traukiniai Vilnius–Daugpilis ir Vilnius–Maladečina. 1920 m. rugsėjo 1 d. įkurta Vilniaus stoties komendantūra, kuriai vadovavo Petras Žemaitis, bet dėl lenkų okupacijos ją teko evakuoti, o 1921 m. kovo 18 d. komendantūra buvo oficialiai panaikinta. XX a. tarpukariu šalia pagrindinio stoties pastato, dabartinio automobilių žiedo vietoje įrengta didelė aikštė su gėlynais. Stotis nukentėjo II pasaulinio karo metais, bet nebuvo nugriauta, nors 1945 m. sausio 12 d. įvyko geležinkelio katastrofa, kurios metu stotyje nuaidėjo milžiniškas sprogimas, sulyginęs su žeme ne vieną pastatą. 1945 m. ėmė kursuoti keleiviniai traukiniai iš Vilniaus į Maskvą, Rygą, Lvovą, čia stojo traukiniai Maskva–Karaliaučius. Sprogimo metu apgadinta senoji stotis perstatyta 1950 m. (architektas Piotras Ašastinas), pirmoji interjero rekonstrukcija vykdyta 1965 m. (architektas Romualdas Šilinskas). 1958 m. į šiaurės vakarus nuo stoties, Kauno g. 5 pastatyti Vilniaus geležinkelininkų kultūros rūmai. 1966 m. stotyje Pabaltijo geležinkelio Vilniaus apygardos vadovybė Mindaugo g. 12/14 pastate įkūrė Geležinkelininkų darbo šlovės muziejų, kuris vėliau tapo geležinkelių muziejumi ir persikėlė į pagrindinį stoties pastatą. Užėjus sovietams, iš Vilniaus stoties dauguma tolimųjų traukinių ėmė vykti tik į TSRS regionus (net į kaimyninę Lenkiją jie buvo gana reti). 1959 m. traukinys iš Vilniaus Maskvą pasiekdavo per 17 val. 8 min. (palyginimui, 1905 m. per 28 val. 12 min.). Vėlesniais dešimtmečiais tarptautinės kryptys šiek tiek prasiplėtė, bet vis tiek apsiribodavo tik socialistinėmis šalimis (visų pirma Lenkija, taip pat VDR). Atgavus Nepriklausomybę kryptys iš esmės neprasiplėtė, tačiau tarptautiniais tapo traukiniai į Rygą, Minską, Karaliaučių, Sankt Peterburgą. 1995 m. pavasarį pradėta stoties rūmų rekonstrukcija – po jos kairysis rūmų sparnas atidarytas 1997 m. vasarą, dešinysis – 1999 m., o centrinės dalies rūsyje įrengti sanitariniai mazgai, nedidelis prekybos centras. 2000–2003 m. stoties rūmai vėl rekonstruoti (architektas Vytautas Edmundas Čekanauskas ir Paulius Kijauskas). 2011 m. į stoties rūmų pastatą persikėlė Geležinkelių muziejus, atidengta paminklinė lenta tremtiniams. 2020 m. stoties pastatų kompleksas įtrauktas į Lietuvos kultūros vertybių registrą. Stoties prieigose pastatyti tiltai: Liepkalnio geležinkelio viadukas, Naujininkų geležinkelio viadukas, Naujininkų viadukas. Maršrutai Firminis traukinys „Jantar“: Maskva – Kaunas – Karaliaučius (Rusija), geležinkelio „koridorius“ (įlaipinimas negalimas) Vilnius – Šiauliai – Klaipėda Vilnius – Varėna – Marcinkonys (atšaka į Gardiną (Baltarusija), 2004 m. nutrauktas) Vilnius – Ignalina – Turmantas Vilnius – Minskas (Baltarusija) – Maskva (Rusija) Vilnius – Daugpilis – Sankt Peterburgas (2015 m. nutrauktas) Naujoji Vilnia – Vilnius – Kaunas Naujoji Vilnia – Vilnius – Trakai Vilnius – Naujoji Vilnia – Kena Vilnius – Tarptautinis Vilniaus oro uostas Galerija Šaltiniai