Vilniaus šv. Kazimiero bažnyčia

Vilniaus šv. Kazimiero bažnyčia (arba Vilniaus jėzuitų bažnyčia) – neparapinė bažnyčia, stovinti Vilniaus senamiestyje, priklausanti Šv. Teresės parapijai. Kultūros paveldo objektas Nr. 27304. Tai pirmoji ir seniausia barokinė bažnyčia Vilniuje, fasadu orientuota į Vilniaus Rotušę. Pamaldos vyksta lietuvių ir rusų kalbomis. Istorija Jėzuitų ordino ir šv. Kazimiero giminaičio, ATR valdovo Zigmanto Vazos rūpesčiu 1604 m. pradėta statyti bažnyčia. Manoma, kad pagal architekto Džovanio Marijos Bernardonio projektą, parengtą Romos Švč. Jėzaus vardo bažnyčios, pastatytos 1575 m., pavyzdžiu. Apie 1606 m. pastatyta laikina. Mūrinės bažnyčios statybai kurį laiką vadovavo architektai Jonas Prochorovičius ir Povilas Bokša. Statomą bažnyčią 1610 m. apgadino gaisras. Prie bažnyčios 1615 m. pastatytas kolegiumas – vyresniųjų vienuolių namas, vėliau – kiti vienuolyno pastatai. 1618 m. pastatyta bažnyčia (architektas Jonas Frankevičius). Nuo 1630 m. veikė giedotojų brolija-mokykla. Bažnyčią ir vienuolyną 1655 m. karo metu gerokai apgriovė Rusijos kariuomenė. Vėliau atnaujinti. 1706 m. ji ir vienuolynas degė. Jų atstatymui ir rekonstrukcijai kurį laiką vadovavo architektas Tomas Žebrauskas. Iki 1755 m. ant bažnyčios bokštų užstatyti šalmai ir žibintai, įrengtas puošnus didysis altorius. Bažnyčiai skulptūras sukūrė Jonas Kyrneris, kupolo ir fasado sienų tapybą – Juozapas Frydrichas Obstas. 1773 m. uždarius jėzuitų ordiną, bažnyčia 1777 m. atiduota kunigams emeritams, 1799 m. tapo parapine. 1799–1814 m. ją administravo vienuoliai – reguliarieji atgailos kanauninkai, vėliau – misionieriai. 1812 m. prancūzmečiu Napoleono Didžioji armija sunaikino altorius, paveikslus, suolus, klausyklas. 1814 m. bažnyčia restauruota, 1832 m. uždaryta. 1836–1840 m. vadovaujant architektui Tomui Tišeckiui, pertvarkyta į cerkvę. 1864–1868 m. pagal architekto Nikolajaus Čiagino projektą rekonstruota į šv. Mikalojaus soborą: pažeminti bokštai, vietoj frontono pastatytas vidurinis bokštas, jie ir kupolas uždengti svogūno formos šalmais. Viduje sunaikintos evangelijų tematikos freskos, pašalintos barokinės skulptūros. Apie 1867 m. nugriauta mūrinė tvora su puošniais vartais. 1915 m. cerkvė paversta Vokietijos kariuomenės Vilniaus įgulos evangelikų liuteronų bažnyčia. 1917 m. vokiečių kariuomenės katalikų kapeliono jėzuito Mukermano pastangomis bažnyčia grąžinta katalikams. 1919 m. kovo mėn. tikintieji bažnyčioje gynė kunigą Mukermaną nuo bolševikų, norėjusių jį suimti. Trečią gynimo parą raudonarmiečiai įsiveržė į šventovę, išplėšė kunigą iš jį saugojusių katalikų ir išvežė iš Vilniaus. 1922 m. bažnyčia perduota lenkams jėzuitams. 1925 m. pagal architekto Jano Borovskio projektą restauruota. 1942 m. pagal architekto Jono Muloko projektą vietoj svogūninių šalmų atstatyta Jogailaičių karūna. 1944 m. apdegė pagrindinis fasadas ir bokštai. Po karo bažnyčią perėmė lietuviai jėzuitai, 1949 m. iš jų atimta ir uždaryta. Bažnyčia 1955–1957 m. restauruota pagal architekto Sigito Lasavicko, 1965–1966 m. – pagal Aldonos Švabauskienės projektą. 1966 m. įrengtas Ateizmo muziejus. 1988 m. spalį grąžinta tikintiesiems, pradėta remontuoti. 1990 m. bažnyčia grąžinta Jėzuitams. 1991 m. kovo 3 d. pašventinta. Eksterjeras Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčia yra seniausia barokinė bažnyčia mieste, pastatyta 1604–1618 m. jėzuitų ordino iniciatyva pagal Romos Jėzaus Il Gesù bažnyčios pavyzdį, tačiau skirtingai nuo jos, turi du pagrindinio fasado bokštus. Ši šventovė žymi ankstyvojo baroko pradžią Lietuvos architektūroje, tačiau jos konstrukcijose išlikę ir ankstesnių epochų pėdsakų. Pastato pamatuose bei rūsiuose aptinkami gotikos elementai, fasade ryškūs vėlyvojo renesanso bruožai, būdingi pereinamajam laikotarpiui. Pastatas yra lotyniško kryžiaus plano, trinavė ir dvibokštė bazilika. Jos tūrinė kompozicija pasižymi monumentalumu: centrinė nava gerokai aukštesnė už šonines, jų sankirtoje kyla didingas 55 metrų aukščio 17 metrų skersmens kupolas su karališka Jogailaičių karūna viršuje. Beveik 6 m diametro karūna padengta paauksuota skarda ir perpinta varinės skardos tarpais. Kryžių ant karūnos rutulio nukalė Vilniaus kalviai. Pagrindinį fasadą antablementai padalina į tris skirtingus aukščio tarpsnius. Juos vertikaliai skaido piliastrai, pusapskričių arkų langai ir nišos, stačiakampiai ir apskriti langeliai. Apskritus langus supa kriauklės ir kiti neobarokiniai lipdiniai. Virš trečio tarpsnio yra puošnus atikas ir du žemi šoniniai bokštai. Bažnyčios priekyje pristatytas prieangis su puošniu portalu. Prieangyje yra įėjimas į bažnyčią. Ant prieangio ir bokštų kampų pastatytos vazos. Šoninius fasadus vertikaliai skaido kontraforsai, piliastrai, pusapskričių arkų langai, horizontaliai - karnizai. Galinis fasadas su banguoto ir karpyto silueto frontonu. Interjeras Bažnyčios centrinė nava yra itin plati ir aukšta, užbaigta pusapskrite apsida, šoninės navos transformuotos į šešias koplyčias, kurios sukuria intymią erdvę maldai. Interjere dominuoja šviesios, pastelinės spalvos, kurias papildo XVIII a. viduryje architekto Tomo Žebrausko sukurta plastiška stiuko lipdyba bei prabangi dirbtinio marmuro apdaila, suteikianti erdvėms vizualinio lengvumo. Pagrindinis interjero akcentas – trys monumentalūs vėlyvojo baroko altoriai, pagaminti iš dirbtinio marmuro. Centrinį ir šoninius altorius rėmina masyvios kolonos su puošniais, auksuotais korintiniais kapiteliais, remiančiais laužytus antablementus ir dekoratyvines viršūnes. Didysis altorius yra pagrindinis bažnyčios meninis ir sakralinis akcentas, kaip rašo daugelis tyrinėtojų, suprojektuotas XVIII a. viduryje architekto Tomo Žebrausko. Altorius pasižymi vėlyvojo baroko formomis, kurios išsiskiria dinamiškumu, gausia auksavimo technika ir dirbtinio marmuro (stiuko) apdaila, imituojančia rausvą ir žalsvą akmenį. Altorius yra tridalis ir triaukštis. Į tris dalis jį suskirsto langai. Ties langais pirmajame raitytų pjedestalų aukšte įkomponuotos mažutės ložės. Antrajame aukšte dominuoja įvairiose plotmėse išrikiuotos kolonos, kurių korintinius kapitelius dengia rokoko raizginiai. Centrinėje altoriaus dalyje įkomponuotas Prisikėlusio Kristaus paveikslas (dail. Antanas Kmieliauskas), kuris pakeitė anksčiau čia buvusius kūrinius po bažnyčios sugrąžinimo tikintiesiems. Virš jo kabo šiek tiek mažesnis paveikslas, skirtas Šv. Kazimierui. Viršutinėje altoriaus dalyje išlikę autentiški barokiniai elementai, vaizduojantys angelus ir šventuosius, pati kompozicija vizualiai kyla į viršų, siekdama skliautus ir virš jų esantį kupolą. Po Didžiuoju altoriumi yra XVII a. pirmosios pusės laidojimo kripta. Priešais didįjį altorių esanti presbiterijos erdvė pakylėta, jos grindys išklotos šviesiu akmeniu, kontrastuojančiu su spalvingu altoriaus marmuru. Altoriaus papėdėje stovi meninis tabernakulis, skirtas Švč. Sakramentui saugoti, kuris savo forma ir dekoru atkartoja bendrą bažnyčios interjero stilistiką. Ši erdvė yra skirta svarbiausioms liturginėms apeigoms, jos matomumas iš visų trinavės bažnyčios vietų pabrėžia altoriaus, kaip dvasinio centro, reikšmę. Žvelgiant nuo įėjimo, dešinysis šoninis altorius skirtas Jėzuitų ordino įkūrėjui Šv. Ignacui Lojolai, kairysis šoninis - misionieriui šv. Andriejui Bobolai. Abiejuose altoriuose kabo paveikslai. Dešiniajame altoriuje pakabinti „Šv. Ignaco Lojolos" ir „Švč. Mergelės Marijos su kūdikiu“ paveikslai, kairiajame - „Šv. Andriejaus Bobolos" ir „Neregio išgydymas“, kuriuos iš abiejų pusių rėmina pora kolonų. Prieš jas yra trečioji kolona, storesnė ir aukštesnė už užpakalines. Altorių viršuje yra voliutų, kriauklių, debesų silueto kompozicijos. Vargonai įrengti virš pagrindinio įėjimo į bažnyčią. Ši erdvė pasižymi vėlyvojo baroko ir rokoko stiliaus bruožais, kuriuos pabrėžia grakščiai išlenkta choro balkono linija, gausiai dekoruota stiuko lipdiniais ir ažūriniais motyvais. Dabartiniai bažnyčios vargonai vieni vertingiausių Vilniuje. Nors istoriniai jėzuitų laikų vargonai neišliko dėl gaisrų ir bažnyčios uždarymo XIX a., Leopoldo Digrio rūpesčiu, pastate buvo sumontuoti garsios Vokietijos firmos „Oberlinger Orgelbau“ mechaniniai vargonai. Į Vilnių atvežtus vargonus montavo Vokietijoje mokslus baigusio ir vargonų restauratoriaus-statytojo diplomą turinčio Laimio Pikučio firma. Šis instrumentas turi 45 registrus, tris manualus ir pedalus, apie 3 200 vamzdelių, jo skambesys pasižymi skaidrumu ir galia, todėl šventovė tapo viena pagrindinių Vilniaus sakralinės muzikos ir vargonų koncertų erdvių. Bažnyčioje yra šešios viena su kita nesusietos koplyčios. Bažnyčios požemiai (kripta) 1991 m. Šv. Ka­zi­mie­ro baž­ny­čio­je po di­džiuo­ju al­to­riu­mi bu­­vo ras­ta XVII a. krip­ta su uni­ka­liais pie­ši­niais ant sie­nų. Jo­je ga­lė­jo bū­ti pa­lai­do­ti čia gy­ve­nę bei dir­bę jė­zui­tai ir baž­ny­čios ge­ra­da­riai. Ant centrinių kriptos piliorių ir skliautų išlikusios freskos vaizduoja Nukryžiuotąjį Kristų, angelus bei lotyniškus užrašus, kurie atspindi jėzuitų dvasinį mokymą bei lot. memento mori (atmink, kad mirsi) tematiką. Tapyba atlikta pilkšvais, juodais ir rudais tonais (grindų bei sienų fone dominuoja natūralios mūro spalvos), pabrėžiant erdvės rimtį ir sakralumą. 2003 m. kriptoje įrengta šv. And­riejaus Bobo­los at­mi­ni­mo vie­ta. Šv. Andriejaus Bobolos relikvijorius pasižymi subtiliu metalo apdirbimu: aštuonkampė stiklo ir metalo konstrukcija yra puošta augaliniais motyvais (rožėmis), centre esanti spindulinė aureolė rėmina šventojo relikviją. Andriejus Bobola (1591–1657) buvo jėzuitas, kurio gyvenimas ir kankinystė glaudžiai susiję su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorija. Jis kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje, prie Šv. Kazimiero bažnyčios esančiame vienuolyne, todėl jo relikvijų sugrąžinimas į šią šventovę po 1991 m. tapo svarbiu įvykiu bendruomenei. Relikvijorius lankytojams primena apie jėzuitų misijų veiklą bei krikščioniškos kantrybės pavyzdį sunkių istorinių išbandymų metu. Bažnyčios požemių (kriptos) sienų tapyba. šv. Andriejaus Bobolos relikvijorius Bažnyčios pastogė Bažnyčios pastogė arba palėpė atveria vaizdą į masyvias mūrines arkas, kurios prilaiko bažnyčios stogą ir užtikrina pastato konstrukcinį stabilumą. Arkos sumūrytos iš senovinių plytų, būdingų XVII a. pradžios statybai, ir atspindi pereinamąjį laikotarpį iš gotikos į baroką. Šios konstrukcijos ne tik laiko stogo svorį, bet ir sukuria erdvę virš vidinių skliautų. Šioje erdvėje įrengtas modernus metalinis takas-tiltelis. Viršutinėje šventovės dalyje, po centriniu kupolu įrengta apžvalgos aikštelė. Aplink visą kupolo perimetrą įrengta metalinė grotelinė konstrukcija su apsauginiais stiklo ir metalo turėklais. Ši galerija leidžia saugiai judėti kupolo viduje, netrukdant apačioje vykstantiems religiniams ritualams ar koncertams. Virš galerijos įtemptas specialus tinklas, skirtas saugumui ir architektūrinio dekoro apsaugai. Iš viršaus gerai matoma trijų dirbtinio marmuro altorių struktūra ir dailininko Antano Kmieliausko tapyti paveikslai. Pastogė yra svarbi ne tik kaip techninė zona, bet ir kaip vieta, kurioje geriausiai matomas bažnyčios tūris bei jos konstrukcinė logika. Šviesa, krintanti per nedidelius angas, išryškina arkų masyvumą ir sukuria ypatingą atmosferą, leidžiančią pajusti pastato „skeletą“. Bažnyčios bokštai (varpinės) Šv. Kazimiero bažnyčioje yra du bokštai, kuriose įrengtos varpinės. Šventovės bokštuose sumontuoti varpai svarbi bažnyčios ansamblio dalis, naudojama liturginėms apeigoms bei šventėms paskelbti. Varpai pakabinti ant masyvių metalinių konstrukcijų, kurios leidžia saugiai judėti skambinimo metu. Šiuolaikinė sistema paprastai yra automatizuota, tačiau išlaiko tradicinį mechaninį principą, kai varpo šerdis smūgiuoja į vidinę sienelę. Vienai iš varpinių naują varpą padovanojo Vokietijos Diuseldorfo jėzuitų auklėtinių brolija „Stella“ bei Berlyno „Ss. Corpus Christi“ bažnyčios bendruomenė. Varpas nulietas 1921 metais, sveria 500 kg., jis kadaise priklausė vienai Vokietijos Bavarijos krašto bažnyčiai. Ji karo metais sugriauta, varpas atvežtas į Berlyną. Varpas turi automatinį laikrodžio mechanizmą. Pavadintas šv. Norberto vardu. 1997 m. bažnyčios varpinėse įrengta Vladimiro Tarasovo instaliacija "Varpelis Šv. Kazimierui". Tai du ratu sumontuoti vamzdžių rinkiniai, kurių kiekvienas turi po 15 balsų. Tarp jų įrengtas diskas su bure. Medinė „saulės“ formos konstrukcija yra perkusinio instrumento pagrindas. Prie medinių stipinų pritvirtintos vielos ir grandinės laiko viršuje kabančius metalinius vamzdžius (vamzdinius varpus). Pučiant vėjui, diskas užgauna vamzdžius. Išgaunama skirtinga muzika, priklausomai nuo vėjo stiprumo. Galerija Šaltiniai Nuorodos Oficiali svetainė Vyskupijos informacija Vilniaus Jėzuitų vienuolyno pastatų ansamblis