Vilniaus Išganytojo bažnyčia

Vilniaus Išganytojo bažnyčia (arba Vilniaus Viešpaties Jėzaus bažnyčia, Vilniaus Trinitorių bažnyčia) – bažnyčia, stovinti Vilniaus šiaurės rytinėje dalyje, Antakalnyje. Išganytojo (Viešpaties Jėzaus) bažnyčia kartu su Trinitorių vienuolynu ir greta esančiais Sapiegų rūmais sudaro vieną brandžiausių baroko ansamblių Antakalnyje. Kultūros paveldo objektas Nr. 759. Istorija 1693 m. bažnyčios fundatorius Vilniaus vaivada Kazimieras Jonas Sapiega čia įkurdino iš Ispanijos pakviestus vienuolius trinitorius. Mūrinė bažnyčia tuometinėje Sapiegų rezidencijos teritorijoje statyta 1694–1717 m., statybai vadovavo Stanislovas Narockis. Bažnyčia su trinitorių vienuolynu ir su Sapiegų rūmais sudarė didingą ansamblį Antakalnyje. Bažnyčios dekoravimas truko iki 1756 m., šiais metais bažnyčia baigta ir vyskupo Tomo Zenkevičiaus konsekruota Šv. Trejybės ir Švenčiausiojo Atpirkėjo vardu. Interjerą 1700–1705 m. gausiais stiuko lipdiniais papuošė italų skulptorius Pjetras Pertis, anksčiau dirbęs Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje. Pagrindinis bažnyčios akcentas buvo stebuklinga Jėzaus Nazariečio statula, 1700 m. atvežta iš Romos, sukurta pagal Madride saugotą stebuklingą Ecce Homo skulptūrą. Šventovės interjerą taip pat puošė trys vertingi dailininko Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslai. Perčiui pasitraukus, bažnyčios dekoravimo darbus tęsė keli skirtingų sugebėjimų menininkai pagal baroko tradicijas. 1716 m. baigus pirminius vidaus įrengimo darbus, Vilniaus vyskupas Povilas Ksaveras Bžostovskis šventovę konsekravo Švč. Jėzaus Atpirkėjo titulu. Nors statybos ir puošybos darbai dar tęsėsi iki 1717 m., ši konsekracija pažymėjo oficialią trinitorių veiklos pradžią naujai pastatytoje šventovėje. 1734 m. bažnyčios rūsiuose buvo įrengtos kriptos, skirtos Sapiegų giminės atstovams laidoti, taip įtvirtinant šventovę kaip giminės mauzoliejų. 1744 m. bažnyčioje pastatytas rokokinis antkapis, tapęs svarbiu interjero meniniu akcentu. 1756 m. galutinai užbaigus dekoravimo darbus, bažnyčia vėl konsekruota Švč. Trejybės, Švč. Atpirkėjo Jėzaus Nazariečio ir Švč. Mergelės Marijos Gimimo titulais. Bažnyčiai iš priekio buvo pristatyti du masyvūs keturkampiai, dengti smailėjančiomis aštuonkampėmis viršūnėmis bokštai. Šiuo laikotarpiu galutinai susiformavo vėlyvojo baroko ansamblio vaizdas, bažnyčia tapo svarbiu Antakalnio dvasiniu centru, garsėjančiu savo stebuklinga Jėzaus Nazariečio statula ir išskirtine architektūra. Po 1863 m. sukilimo Maskvai uždarius vienuolyną, bažnyčia paversta į šv. Mykolo Arkangelo cerkvę. Šiuo laikotarpiu bažnyčia nuniokota – nugriauti antrojo aukšto skliautai, paaukštintos lubos, nugriautas centrinis altorius, sunaikinta rokokinė sakykla, pastatytas utilitarių formų prieangis, uždengęs portalą. 1918 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems, vienuolynas atiduotas universiteto klinikoms. 1924 m. restauruotas bažnyčios interjeras, vėliau grąžinta buvusi žibinto ir bokštų šalmų forma. Restauravimo darbus vykdė ir prižiūrėjo dailininkas Jurgis Hopenas. 1993 m. vienuolyno ansamblis suremontuotas ir jame pradėjo veikti Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarija. Nuo 2000 m. bažnyčią aptarnauja šv. Jono kongregacijos broliai ir seserys. Nuo to laiko ansamblis vadinamas Šventojo Jono Teologo vardu. Eksterjeras Trinitorių bažnyčios ir vienuolyno ansamblis yra kompaktiškai išdėstytas nedidelėje, beveik kvadratinėje, apie 1 ha užimančioje teritorijoje Antakalnyje. Ansamblį sudaro rytinėje pusėje stovinti bažnyčia ir į vakarus nuo jos esantys keturi vienuolyno korpusai, suformuojantys uždarą vidaus kiemą. Šis baroko architektūros kompleksas pasižymi griežta ašine kompozicija, būdinga tuometinei LDK didikų rezidencijų planuotei. Viešpaties Jėzaus bažnyčia yra unikalus centriškas, mūrinis ir tinkuotas pastatas, dominuojantis visame ansamblyje. Šventovė yra aštuoniakampio plano (rotunda), dengta monumentaliu 34 metrų aukščio kupolu su grakščiu žibintu. Savo lengvumu ir subtiliomis architektūrinėmis priemonėmis ji primena garsiąją Romos Šv. Karolio bažnyčią. Pagrindinio (pietinio) fasado kraštuose XVIII a. viduryje (manoma, apie 1756 m.) buvo pristatyti du masyvūs keturkampiai bokštai su aštuonkampėmis smailėmis, įėjimą papildė lakoniškų formų prieangis.. Svarbiausias pagrindinio (pietinio) fasado kompozicinis akcentas – puošnus dvigubas frizas, suteikiantis pastatui išskirtinio horizontalaus suskaidymo ir dinamikos. Šio frizo viduryje, tiesiai virš pagrindinio portalo, įkomponuota gilaus reljefo (horeljefinė) skulptūrų grupė, kuri laikoma viena išraiškingiausių barokinės didaktikos pavyzdžių Vilniuje. Centrinė figūra – angelas, globojantis du klūpančius, grandinėmis surakintus karius. Ši alegorinė kompozicija tiesiogiai įprasmina pagrindinę trinitorių ordino (Ordo Sanctissimae Trinitatis) misiją – Redemptio Captivorum (krikščionių belaisvių išpirkimą iš musulmonų nelaisvės). Karių figūros vaizduojamos su maldos ir vilties išraiškomis, o virš jų dominuojantis angelas simbolizuoja dieviškąją pagalbą bei ordino tarpininkavimą vykdant šią pavojingą humanitarinę misiją. Ši skulptūrinė grupė ne tik puošia pastatą, bet ir tarnauja kaip „kalbanti architektūra“, viešai skelbianti vienuolyno paskirtį praeiviams. Meniniu požiūriu horeljefas pasižymi brandžiajam barokui būdingu teatriškumu, gilia šešėlių žaismė bei anatominiu tikslumu, būdingu Pjetro Perčio mokyklos meistrams. Skulptūrinį ansamblį rėmina gausūs augaliniai motyvai, kurie harmoningai jungiasi su viso fasado dekoro visuma. Pagrindinio (pietinio) fasado simetriją ir vertikalią ašį pabrėžia dekoratyvus, griežtų formų portalas bei virš jo įkomponuotas didelis vargonų choro langas. Šis langas išsiskiria profiliuotais apvadais ir klasicistinių bruožų turinčiu trikampiu sandriku, kuris suteikia fasadui išbaigtumo. Visos pastato išorės formos – nuo piliorių iki karnizų – gausiai dekoruotos aukštos meninės kokybės gipso (stiuko) lipdiniais. Šis augalinių motyvų ir architektūrinių detalių dekoras suteikia monumentaliai baroko konstrukcijai plastiškumo ir vizualinio lengvumo. Svarbią ansamblio sakralinio gyvenimo dalį sudarė bažnyčios bokštuose įrengti trys skirtingo svorio varpai, nuliedinti svarbiais šventovės istorijos etapais: didžiausias varpas, svėręs 600 svarų, buvo nuliedintas 1701 m., pačiame bažnyčios statybų įkarštyje, vidutinis, 185 svarų svorio varpas, pagamintas 1746 m., kai ansamblis pasiekė savo brandos laikotarpį, mažiausias, 125 svarų varpas, nuliedintas 1805 m., liudijantis tęstinį dėmesį šventovės priežiūrai ir liturgijai iki pat vienuolyno uždarymo XIX a. viduryje. Vienuolyno pastatų kompleksą sudaro keturi dviaukščiai mūriniai korpusai, kurie glaudžiai jungiasi tarpusavyje ir supa nedidelį, uždarą keturkampį vidaus kiemą. Pastatų struktūra pasižymi vėlyvajam barokui būdingu racionalumu ir asketiškumu: patalpos korpusuose išdėstytos vienoje eilėje, susisiekimą užtikrina į kiemo pusę orientuoti ilgi jungiamieji koridoriai. Celės ir bendro naudojimo erdvės perdengtos masyviais, konstrukcinį stabilumą užtikrinančiais kryžminiais skliautais arba vėlesnių rekonstrukcijų metu įrengtomis plokščiomis lubomis. Po vakariniu korpusu išmūrytas erdvus rūsys, kurio patalpos taip pat išdėstytos viena eile, angos turi segmentines bei pusapskritės formos arkas. Vienuolyne veikė gausi biblioteka, kurioje buvo saugoma apie 2 000 tomų teologinio ir istorinio turinio knygų. Ansambliui taip pat priklausė kapinės, kurios vėliau, tarpininkaujant vienuolyno vyresniajam Inocentui Klyškovskiui, buvo oficialiai išplėstos ir Vilniaus miesto dūmos sprendimu paskirtos katalikų laidojimui. Interjeras Bažnyčia pasižymi centrišku, 17,5 × 17,5 m aštuoniakampiu planu, kuris sukuria vientisą ir monumentalią vidaus erdvę. Pagrindinis interjero kompozicinis elementas – galingas aštuoniakampis kupolas, iškylantis į 34 metrų aukštį. Savo statybos laikotarpiu šis kupolas buvo laikomas didžiausiu visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, pranokdamas daugelį to meto mūrinių šventovių. Kupolo architektūrinis sprendimas yra unikalus: gausus ir plastiškas skulptūrinis dekoras suformuotas taip, kad optiškai visiškai paslėptų būgno konstrukciją, sukuriant nenutrūkstamo kilimo į viršų pojūtį. Šis dekoro vientisumas pasiekiamas meistriškai naudojant stiuko lipdinius: viršutinę kupolo dalį nuo žibinto skiria mistiškas debesų reljefas, aštuonias skliauto briaunas ir gaubtumą pabrėžia išraiškingos dekoratyvinės juostos, gausiai papuoštos laurų lapų ornamentais bei vešliomis vaisių girliandomis. Žemutinėje skliauto dalyje, virš langų, įkomponuotos dinamiškos figūros ir angelų galvutės, kurios vizualiai jungia kupolą su bažnyčios sienų antablementu. Šventovės vidus gausiai dekoruotas aukštos meninės kokybės barokinėmis stiuko kompozicijomis, būdingomis Pjetro Perčio ir jo dirbtuvių meistrų stiliui. Įvairaus aukščio stiuko lipdiniai puošia sienų nišas, antablementą ir kupolą. Sienų nišų skliautuose įkomponuoti plastiški augaliniai ornamentai bei Kristaus gyvenimo scenos. Antablementą puošia kartušai, akanto bei tulpių motyvai, dinamiškos figūrėlės virš nišų pabrėžia sienų vertikalų suskaidymą. Nors didžioji dalis dekoro pasižymi vientisumu, kai kurios detalės, pavyzdžiui, angelų, laikančių Kristaus kančios simbolius, figūros, laikomos mažiau išraiškingomis. Bažnyčios liturginę erdvę formuoja septyni monumentalūs mūriniai altoriai, kurių kiekvienas pasižymi vientisa kompozicija ir yra papuoštas keturiais masyviais pilioriais. [] m. trinitorių ordino pastangomis šoninėse sienų nišose buvo įrengti šeši vėlyvojo baroko stiliaus altoriai, harmoningai derantys prie plastiško sienų dekoro, bei grakšti, išraiškingų rokoko formų sakykla. Pagrindinį didįjį altorių šventovei dovanojo Vilniaus vyskupas Juozapas Julijonas Sapiega. Šis altorius tapo pagrindiniu dvasiniu ansamblio centru, kuriame ilgą laiką buvo saugoma ir gerbiama stebuklinga Jėzaus Nazariečio (Ecce Homo) statula. Ši skulptūra – pagal Madride esantį originalą sukurta kopija – pasižymėjo ypatingu maldininkų dėmesiu, kol vėliau buvo perkelta į greta esančią Šv. Petro ir Povilo bažnyčią. Centrinėje altoriaus dalyje taip pat išsiskiria meniška, dramatiškų formų drožinėta Nukryžiuoto Išganytojo figūra, kuri pabrėžia šventovės dedikaciją Išganytojo titului. Po ja, mažesnėje nišoje, yra Jėzaus Nazariečio paveikslas. Tai vieta, kurioje istoriškai stovėjo garsioji stebuklinga skulptūra. Pačiame altoriaus viršuje, tarp kolonų kapitelių, matyti Sapiegų giminės herbas (lapinas su strėle), liudijantis stiprią šios giminės fundaciją. Virš altoriaus ir ant sienų puikiai matomi išlikę Pjetro Perčio mokyklos stiuko dekorai. Tai itin aukštos kokybės barokiniai reljefai: angelų figūros ir debesų motyvai, kurie „lipa“ sienomis aukštyn link kupolo. Gausus antablementas (horizontali juosta virš kolonų), puoštas augaliniais ornamentais. Šventovės meninę vertę papildė trys garsaus dailininko Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslai, vaizduojantys ordino garbinamą Švenčiausiąją Trejybę. Dar du vertingi Smuglevičiaus kūriniai puošė vienuolyno refektorių (valgyklą): juose vaizduotas stebuklingą duoną dalijantis Šv. Kajetonas bei šv. Jono Nepomuko mirtis metant jį nuo tilto į Vltavos upę. Bažnyčios kairėje sienoje įrengtas LDK maršalkos Aleksandro Povilo Sapiegos (1672–1734) antkapis. Tai vėlyvojo baroko kūrinys su marmuro plokšte ir drobėje tapytu portretu, kurį tėvo atminimui pastatė sūnus vyskupas Juozapas Sapiega. Centrinėje bažnyčios dalyje dominuoja šviesaus medžio vargonų prospektas, įrengtas virš arkadinio prieangio. Barokinės formos balkonas su banguotu parapetu harmoningai įsilieja į centrišką bažnyčios erdvę. Šaltiniai Nuorodos Šv. Jono brolių vienuolynas Bažnyčios ir vienuolyno istorija Archyvuota kopija 2006-09-09 iš Wayback Machine projekto. Viešpaties Jėzaus bažnyčia Viešpaties Jėzaus bažnyčia Adamonis T., Čerbulėnas K. Lietuvos TSR dailės ir architektūros istorija 1. V., "Mokslas", 1987. Lietuvos architektūros istorija II. V., Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1994.