Vilniaus šv. Teresės bažnyčia

Vilniaus šv. Teresės bažnyčia – bažnyčia, stovinti Vilniaus senamiesčio pietinėje dalyje, greta Aušros Vartų. Pastato architektūroje derinami vėlyvojo renesanso, baroko bei vėlyvojo klasicizmo stiliai. Priešais bažnyčią plyti netaisyklingo keturkampio formos aikštelė, kurią iš šiaurės ir šiaurės rytų pusės riboja Šv. Dvasios stačiatikių vienuolyno pastatai bei tvora. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis. Šv. mišios vyksta šiokiadieniais ir šeštadieniais lenkų kalba 17.00 val., lietuviškai 18.00 val., sekmadieniais – lenkų kalba: 9.00, 11.00, 13.00, 17.00 val., lietuviškai: 18.00 val. Bažnyčia atidaryta pirmadieniais-sekmadieniais nuo 7.00 iki 19.00 val. Parapijai priklauso ir Vilniaus šv. Kazimiero bažnyčia. Istorija 1621 m. iš Liublino atvykę basieji karmelitai, remiami Vilniaus burmistro Ignoto Dubavičiaus ir jo brolio Stepono, prie Medininkų vartų pradėjo vienuolyno statybas. Pradžioje iškilo nedideli korpusai, kurie apie 1633 m. buvo išplėsti ir padidinti. Tuo laikotarpiu pastatai buvo su aukštais dvišlaičiais stogais, vidaus erdvės perdengtos kryžminiais arba cilindriniais skliautais. 1627 m. komplekse iškilo medinė bažnyčia, 1644 m. pastatyti vienuolyno ūkiniai pastatai. Už miesto gynybinės sienos XVII a. veikė basųjų karmelitų plytinė. 1633 m. vienuoliai gavo paramą iš Pacų giminės – būtent LDK kanclerio Stepono Kristupo Paco lėšomis buvo pastatyta nauja mūrinė Šv. Teresės bažnyčia. Jos fasadas iki šių dienų išliko beveik nepakitęs. Bažnyčią projektavo ir statybas prižiūrėjo Radvilų dvaro architektas Jonas Ulrichas. Pagrindinį fasadą projektavo Konstantinas Tenkala. Jis buvo pastatytas iš marmuro, granito ir smiltainio. Statyba buvo užbaigta 1650 m., 1652 m. (pagal kitus šaltinius 1654 m.) ją konsekravo Vilniaus vyskupas Jurgis Tiškevičius. 1760 m. bažnyčia sudegė, tačiau netrukus buvo atstatyta pagal Jono Kristupo Glaubico projektą. Po gaisro sumūrytas arkinis stogas, pastatyta varpinė. 1763–1765 m. bažnyčios vidus ištapytas Vilniaus dailininko Motiejaus Sluščianskio, erdvė papuošta skulptūromis bei freskomis ir dekoruota rokoko stiliumi. Iš šio laikotarpio išliko devyni altoriai. 1783 m. Rahačovo seniūno Mykolo Pociejaus lėšomis pastatyta mauzoliejinė Viešpaties Jėzaus koplyčia (vadinama Pociejų koplyčia) su skliautuotu kupolu. Po ja buvo įrengta Pociejų šeimos laidojimo kripta. 1812 m. prancūzmečiu Napoleono Didžioji armija nuniokojo bažnyčios vidų: buvo apgadintas interjeras, sudaužyta dalis altorių dekoro bei kai kurios skulptūros. Po karo, 1820 m. ir vėlesniais metais, bažnyčia buvo restauruota: atkurti nukentėję altoriai ir interjero puošyba. Tačiau 1844 m. caro valdžia vienuolyną uždarė, basieji karmelitai buvo išvaryti. Bažnyčia tapo parapine, vienuolyno pastatai paversti kareivinėmis bei vėliau pritaikyti kitoms civilinėms reikmėms. Basieji karmelitai į Vilnių sugrįžo beveik po šimto metų (tarpukariu), tačiau po Antrojo pasaulinio karo sovietų valdžiai vienuolyną vėl uždarius, ordino veikla mieste nutrūko. 1844 m., uždarius vienuolyną, Šv. Teresės bažnyčia tapo parapine, prie jos įkurta savarankiška parapija. Siekiant išlaikyti pastato būklę ir meninę vertę, XIX a. antrojoje pusėje vykdyti atnaujinimo darbai: 1857 ir 1895 m. bažnyčia buvo iš dalies restauruota, remontuotas jos fasadas bei interjero elementai. Šių restauracijų metu siekta panaikinti laiko ir anksčiau vykusių karų padarytą žalą, išsaugant autentiškas baroko ir klasicizmo formas. 1861–1915 m. joje veikė mergaičių mokykla, 1918–1931 m. – Lietuvių Labdarybės draugijos išlaikomas mergaičių bendrabutis. Tuo metu čia gyveno moksleivės, amatininkės ir veikė amatų dirbtuvės. 1912 m. per Dievo Motinos globos atlaidus lietuviams rytais leistos pridėtinės pamaldos ir pamokslai lietuvių kalba. 1927–1929 m. buvo vykdomi kapitaliniai bažnyčios restauravimo darbai, kuriems vadovavo žymus architektas, Vilniaus universiteto profesorius Juliusas Klosas. Šios restauracijos metu ypatingas dėmesys skirtas pastato architektūrinių detalių išsaugojimui ir konstrukcijų sutvirtinimui. J. Klosas, būdamas senosios architektūros žinovas, siekė išryškinti vertingiausius bažnyčios bruožus, tad šis laikotarpis laikomas vienu reikšmingiausių ansamblio priežiūros istorijoje, padėjusiu išlaikyti autentišką pastato vaizdą iki mūsų dienų. 1971–1976 m. bažnyčia perdažyta, restauruotas vidus (vadovas architektas Vidmantas Vitkauskas). Nors po Antrojo pasaulinio karo basieji karmelitai buvo priversti pasitraukti, o vienuolynas uždarytas, pati Šv. Teresės bažnyčia, kitaip nei daugelis kitų Vilniaus šventovių, nebuvo paversta sandėliu ar galerija. Ji veikė kaip parapinė bažnyčia viso sovietmečio laikotarpiu. Tai padėjo išsaugoti unikalų rokoko stiliaus interjerą, Motiejaus Sluščianskio freskas ir Pacų funduotą altorių nuo sunaikinimo. 1971–1976 m. vyko dar vienas svarbus restauravimo etapas, kurio metu buvo konservuojamos sienų tapybos kompozicijos ir tvarkomas fasadas. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, bažnyčia ir jos ansamblis buvo nuosekliai prižiūrimi. 2018–2020 m. įgyvendintas Europos Sąjungos remiamas projektas, kurio metu restauruotas bažnyčios fasadas, sutvarkyta Pociejų koplyčia, atnaujinti rūsiai ir įrengta ekspozicija lankytojams. Bažnyčia tapo svarbia piligrimystės kelio dalimi, nes ji yra tiesiogiai sujungta su Aušros Vartų koplyčia. Šiandien Šv. Teresės bažnyčia kartu su Aušros Vartais sudaro vieną svarbiausių Vilniaus religinių ir turizmo centrų. Čia vyksta pamaldos lietuvių ir lenkų kalbomis. Eksterjeras Vilniaus Šv. Teresės bažnyčia – ankstyvojo baroko laikotarpio, asimetrinio plano, bebokštė bazilikinė šventovė. Jos architektūrinę kompoziciją įkvėpė Romos Il Gesù bažnyčios pavyzdys. Prie pagrindinio korpuso šiaurinės dalies prigludusi vėlyvojo baroko stiliaus Pociejų koplyčia su kupolu bei masyvi mūrinė varpinė, o rytiniame šone įrengtas koridorius. Bažnyčios vidaus erdvę papildo dvi koplyčios: minėtoji Pociejų ir Švč. Mergelės Marijos koplyčia, kurioje išlikęs originalus, gausiai dekoruotas barokinis altorius. Už didžiojo altoriaus plytintį vienuolyno ansamblį sudaro keli korpusai, formuojantys du uždarus vidinius kiemus. Senasis vienuolyno sodas tęsiasi iki pat Mikalojaus Daukšos gatvės, kur masyvi vienuolyno mūro siena tiesiogiai jungiasi su išlikusia miesto gynybine siena. Bažnyčios pastatas sumūrytas iš plytų, tačiau jo išorės apdaila išsiskiria ypatinga prabanga. Aukštas cokolis padengtas skaldytu švedišku smiltainiu, pagrindinio fasado dekorui panaudotas retas juodas bei baltas marmuras ir granitas. Dviejų tarpsnių fasadas suskaidytas poriniais piliastrais – dorėniniais apačioje ir korintiniais viršuje, kurie suteikia sienoms plastiškumo bei vertikalios dinamikos. Pagrindinio įėjimo portalo kolonos iškaltos iš vientiso granito ir papuoštos balto marmuro detalėmis. Iš šių brangių medžiagų taip pat suformuoti langų bei durų apvadai, balkono baliustrada, dvi dekoratyvinės piramidės fasado šonuose bei fundatorių Pacų herbai, vainikuoti karališkomis karūnomis. Abu fasado tarpsnius jungia grakščios voliutos su dekoratyvinėmis vazomis, kurios vizualiai paslepia žemesnių šoninių navų stogus. Architektūrinį ansamblį papildo mūrinė dviaukštė uždara galerija, jungianti bažnyčios vidų su Aušros Vartų koplyčia. Pastato tūrį dengia aukštas dvišlaitis stogas, remiamas sudėtingos dvigubų mūro arkų konstrukcijos. Fasado viršūnę vainikuoja masyvus trikampis frontonas, kurio timpane puikuojasi dinastiškas Vazų giminės herbas, liudijantis apie valdovo Vladislovo Vazos paramą šventovei. Ant stogų iškelti meniški kalto metalo kryžiai, varpinės smailę puošia barokinė, trimituojančio angeliuko pavidalo vėtrungė. Pociejų koplyčią užbaigia grakštus kupolas su šviesos žibintu. Šoniniai bažnyčios fasadai pasižymi santūresnėmis formomis, kurios kontrastuoja su reprezentacine pagrindinio fasado prabanga. Jie suskaidyti masyviais piliastrais ir aukštais, pusapskritės arkos formos langais, užtikrinančiais centrinės navos apšvietimą. Kadangi bažnyčia yra bazilikinio tipo, virš žemesnių šoninių navų iškyla centrinės navos siena su švieslangiais, suteikiančiais pastato tūriui būdingą barokinį laiptuotumą. Pietinis fasadas glaudžiai susijęs su vienuolyno ansambliu, tad dalis jo elementų yra integruota į uždarą vidinį kiemą. Čia matoma dviaukštė galerija ne tik jungia bažnyčią su Aušros Vartų koplyčia, bet ir vizualiai užbaigia pietinę ansamblio dalį. Šiaurinis fasadas yra atviresnis ir geriau matomas iš gatvės pusės; prie jo prišlieta Pociejų koplyčia. Šviesiai tinkuotas sienų plokštumas išryškina barokiniai langų apvadai bei karnizai. Bažnyčios galinis fasadas yra lygus, užbaigtas trikampiu frontonu su geležiniu kryžiumi. Ši pastato dalis tiesiogiai ribojasi su vienuolyno choro erdvėmis, kurios buvo skirtos basųjų karmelitų maldoms atskirai nuo pasauliečių. Vienuolyno pastatai pasižymi kukliomis vėlyvojo renesanso formomis. Jų vidinis planas – koridorinis: gyvenamosios ir pagalbinės patalpos išdėstytos abipus vienpusio koridoriaus. Kambariai bei praėjimai perdengti kryžminiais ir cilindriniais skliautais su liunetėmis. Kai kurių erdvių, pavyzdžiui, buvusios bibliotekos ir refektoriaus, skliautus puošia geometrinis tinko nerviūrų raštas. Ūkiniai pastatai yra dviaukščiai, jų vidaus erdvė skersinėmis sienomis suskaidyta į įvairaus dydžio patalpas. Visų ansamblio pastatų fasadai lygūs, juos puošia profiliuoti pastogės karnizai. Fasadų plokštumas skaido stačiakampiai, segmentinių bei pusapskričių arkų formos langai. Interjeras Bažnyčios interjeras pasižymi vėlyvojo baroko bei rokoko stilistine darna (išskyrus santūresnę Pociejų koplyčią), gausiu dekoru ir erdvine dinamika. Šventovė yra trinavė, bazilikinio tipo. Pagrindinę navą nuo šoninių skiria masyvūs pilioriai, dekoruoti sudvejintais piliastrais, kurie remia cilindrinius skliautus su liunetėmis. Vidurinė didžioji nava yra dvigubai platesnė ir aukštesnė už šonines, dengta masyviu cilindriniu skliautu, kuris suteikia erdvei didingumo. Piliorius tarpusavyje jungia aukštos pusapskritės arkos, suformuojančios vientisą altorių ir koplyčių ritmą. Šoninės navos arkinėmis nišomis suskaidytos į atskiras, tačiau tarpusavyje sujungtas pereinamas koplyčias. Bažnyčios vidinę erdvę puošia devyni altoriai, sukurti iš smiltainio ir gausiai dekoruoti rokoko stiliaus ornamentais bei gipso lipdiniais. Kai kurios dekoro detalės yra auksuotos arba bronzuotos, visus altorius vizualiai rėmina grakščios kolonos. Didžiojo Šv. Teresės altoriaus architektūrinį ansamblį sudaro dviejų tarpsnių retabulas, iškilęs virš banguotos pakylos. Centrinę dalį akcentuoja auksuoto rokailio puošta mensa ir rokokinis tabernakulis. Pirmojo tarpsnio struktūrą apibrėžia puslankiu išrikiuotos korintiškos kolonos bei piliastrai, tarp kurių simetriškai išdėstytos keturios skulptūros: šv. Alberto, pranašo Elijo, šv. Jėzaus Marijos Dominyko ir šv. Angelo kankinio. Retabulo centre dominuoja Simono Čechavičiaus nutapytas mistiškas „Šv. Teresės širdies pervėrimo“ siužetas. Antrasis altoriaus tarpsnis pasižymi unikalia plastika: viršuje prie sienos prigludę piliastrai leidžiantis žemyn atsiskiria ir virsta laisvai banguojančiomis plokštumomis. Šis Vilniaus vėlyvajam barokui nebūdingas elementas suteikia kompozicijai išskirtinumo. Ant šių atitrūkusių plokštumų išdėstytos grakščios angelų figūros kreipia žvilgsnį į Kanuto Rusecko XIX a. pr. paveikslą „Švč. Mergelė Marija su Kūdikėliu Jėzumi ir šv. Kazimieras“. Lietuvos globėjo atvaizdas čia simboliškas – būtent jis 1734 m. tapo naujai įsteigtos Lietuvos basųjų karmelitų provincijos užtarėju. Visą ansamblį vainikuoja debesis ir angeliukus jungianti glorija su širdimi centre. Didysis Šv. Teresės altorius išmoninga vėlyvojo baroko plastika sujungtas su šoniniais Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės ir šv. Juozapo (kai kur įvardijamo ir šv. Kryžiaus Jono) altoriais. Kairiajame altoriuje yra vertingas Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės paveikslas, sukurtas XVIII a.; tam pačiam nežinomam tapytojui priskirtinas ir šv. Juozapo altoriuje esantis „Šventosios Šeimos“ atvaizdas. Kairiajame altoriuje įkomponuotos šv. Teresės Avilietės ir šv. Juozapo, o dešiniajame – karaliaus Dovydo bei alegorinė Tylos (Askezės) skulptūros. Navų arkinėse angose, prie piliorių, įkomponuoti mažesni dviejų tarpsnių altoriai, kurių frontonuose subtiliai integruotos sienų tapybos kompozicijos. Centrinės navos sienų viršutinę dalį puošia stačiakampiai siužetai iš šventųjų gyvenimo; jie įrėminti dekoratyviais apvadais ir pasižymi didesniu statiškumu nei skliautų tapyba. Šoninėse navose, virš arkinių angų, nutapyta 20 šventųjų figūrų, kurių monochrominė atlikimo technika imituoja skulptūras. Bažnyčios sienos ir skliautai yra vienas vertingiausių XVIII a. vidurio sienų tapybos ansamblių Vilniuje. Šis freskų ciklas priskiriamas vėlyvajam barokui. Bažnyčios freskos yra unikalus, vienintelis toks išlikęs buvusios basųjų karmelitų provincijos meninis palikimas. Šios sienų tapybos atsiradimą padiktavo 1760 m. Aušros Vartų gatvėje kilęs gaisras. Po jo, iki pat 1763 m., vienuoliai remontavo šventovę, provincijolas Vladislovas Jevasevičius pasirūpino jos dekoravimu. Nors bažnyčios metraščiuose minimas anksčiau čia dirbęs ir vėliau palaidotas tapytojas Samuelis Dorosevičius, tiksliai nežinoma, ar sienos buvo ištapytos iki gaisro. Pagrindiniai darbai, užbaigti 1763 m. rugsėjį, priskiriami dailininkui Motiejui Sluščianskiui. Stanislovo Lorenco teigimu, freskos 1853 m. buvo atnaujintos, 1895 m. restauracijos metu – apgadintos. 1927–1929 m. restauratoriai, vadovaujami Juliaus Kloso, stengėsi atkurti pirmykštę tapybą ir kai kurias uždažytas freskas („Šv. Joną“, „Šv. Mariją Magdaletę“, „Kristaus vainikavimą erškėčiais“). Šoninėse navose vietoje sunykusių freskų Tymonas Neselovskis nutapė „Šv. Pranciškų“, „Šv. Teresę“, „Nukryžiuotąjį“ ir „Šv. Kotryną“. 1971–1973 m. sienų tapybą restauravo grupė specialistų iš Lenkijos. Be sienų tapybos, bažnyčios erdves puošia aliejinės tapybos paveikslai, vaizduojantys šventuosius bei biblines scenas ir įrėminti prabangiuose barokiniuose rėmuose. Iš dešimties vertingų drobų keturios priskiriamos dailininkui Kanutui Ruseckui. Tarp žymiausių jo darbų – dekoratyviu koloritu pasižymintis paveikslas „Marija su kūdikiu ir šv. Kazimieras“, taip pat „Šv. Petras“ bei „Šv. Jonas“. Bažnyčios erdvės akcentai – sakykla ir vargonų choras – užbaigia vientisą rokoko stiliaus interjero ansamblį. Sakykla pritvirtinta prie rytinės pusės pirmojo pilioriaus, esančio arčiausiai presbiterijos. Ją sudaro grakšti tribūna ir virš jos iškeltas baldakimas (stogelis). Konstrukcija pagaminta iš medžio, gausiai dekoruota auksuota skarda, stilizuotais kartušais bei gipso skulptūromis; stogelio viršūnę vainikuoja simbolinė figūra, pabrėžianti pamokslo svarbą. Netoliese, dešinėje presbiterijos sienoje, įmūryta memorialinė lenta, skirta šventovės statybos pabaigai ir jos iškilmingam konsekravimui atminti. Virš pagrindinio įėjimo įrengtas erdvus vargonų choras, kurį laiko masyvi mūrinė konstrukcija, paremta arkomis. Choro centre dominuoja vargonų prospektas, sukurtas neobaroko stiliumi. Nors dabartinis instrumentas yra vėlesnis nei pats bažnyčios dekoras, jis harmoningai įsilieja į vientisą šventovės meninę visumą. Medinis vargonų korpusas pasižymi itin kruopščia apdaila: jis papuoštas smulkiais paauksuotais drožiniais, stilizuotais augaliniais motyvais bei žaisminga, dinamiška angeliuko skulptūrėle, kuri vizualiai jungia vargonus su skliautų freskų personžais. Vargonų mechanizmas pasižymi gera akustine sklaida, kurią užtikrina aukšta centrinė nava. Instrumentas turi 18 registrų, išdėstytų per dvi manualines klaviatūras ir pedalus, tai leidžia atlikti tiek baroko epochai būdingus polifoninius kūrinius, tiek vėlesnę sakralinę muziką. Choro erdvė taip pat buvo naudojama kaip giedotojų tribūna, kurios baliustrada dekoruota taip pat prabangiai kaip ir kiti interjero elementai, išlaikant būdingą rokoko lengvumą ir grakštumą. Didžiojoje navoje kabo masyvūs, meniški ampyro stiliaus sietynai. Jie pagaminti iš tamsinto metalo konstrukcijų, gausiai dekruotų skaidraus krištolo detalėmis, kurios laužia šviesą ir suteikia erdvei papildomo spindesio. Šie šviestuvai įneša klasicistinės dermės į dominuojantį baroko ir rokoko interjerą. Bažnyčios suolai pagaminti XVIII a. pabaigoje, išdėstyti vidurinėje navoje dvejomis eilėmis, sujungti į sekcijas. Puošti intarsija: priekiniuose skyduose įkomponuoti po du herbus, galiniuose – augaliniai motyvai, šoninėse atramose – banguotą siluetą kartojantis linijinis ornamentas. Vienas svarbiausių bažnyčios interjero akcentų – kupolas, kurio skliautų kompozicijos reprezentuoja šv. Teresės mirties ir apoteozės scenas. Vienoje dalyje pavaizduota šventosios mirtis, užbaigianti jos mistinės meilės ir kankinystės kelio ciklą. Ši kompozicija sukurta remiantis Arnoldo van Westerhouto raižiniu: skliauto apačioje vaizduojama šv. Teresė su kryžiumi, apsupta vienuolių bei artimųjų, o viršutinėje dalyje, ant debesų, nutapytas Kristus ir dangiškoji minia. Šviesos sraute tarp jų įkomponuotas Šventosios Dvasios simbolis – balandis; šis vaizdinys tiesiogiai iliustruoja raižinio prierašą, aiškinantį, jog dieviškos meilės kupina šventosios siela mirties akimirką išskrido balandžio pavidalu. Antrojoje kupolo pusėje pavaizduota šv. Teresės apoteozė – angelų prilaikoma šventoji, sklendžianti debesų fone. Ši kompozicija taip pat remiasi A. van Westerhouto biografine iliustracija ir atspindi siužetą apie mistinį šventosios pakylėjimą siela bei kūnu į dangaus gyventojų būrį. Pociejų koplyčia Pociejų koplyčia – vėlyvojo baroko architektūros paminklas, esantis dešiniajame (žiūrint nuo pagrindinio įėjimo) bažnyčios šone. Koplyčia pastatyta 1783 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didiko, Vilniaus kašteliono Konstantino Liudviko Pociejaus lėšomis kaip giminės mauzoliejus. Koplyčia pasižymi brandžiojo ir vėlyvojo baroko bruožais, kurie vizualiai skiriasi nuo ankstyvojo baroko bažnyčios pagrindinio korpuso. Statinys yra beveik kvadratinio plano, iškilęs virš šoninės navos stogo lygio. Jį vainikuoja grakštus, masyvus kupolas su šešiabriauniu žibintu, užbaigtu geležiniu kryžiumi. Fasado sienos suskaidytos piliastrais ir dekoruotos kukliais, bet plastiškais karnizais, būdingais XVIII a. pabaigos architektūrai. Pociejų koplyčios vieno tarpsnio altorius, pagamintas iš pilko dirbtinio marmuro, glaudžiasi prie šiaurinės (išorinės) sienos. Pagrindinė koplyčios puošybos ašis – Jėzaus Kančios ir Šv. Kryžiaus atradimo istorija. Meninėje kompozicijoje pavaizduota šv. Elena su kryžiumi bei angelai, laikantys inkarą ir Ostiją – ištikimybės bei aukos simbolius. Liepsnojanti širdis virš šv. Elenos figūros darniai įsilieja į bendrą šventovės simbolinę programą. Altoriaus centre gerbiama 1764 m. iš Liublino gauta Nukryžiuotojo figūra, kurią savo pamoksluose aukštino Vilniaus basųjų karmelitų pamokslininkas, teologijos lektorius Maksimilijonas Karpovičius. Pociejų koplyčios antepediumas neoklasicistinis. Viduryje vaizduojamas kryžių nešantis Kristus, šoninėse plokštumose – varpos ir vynuogės. Kalstyto dekoro formos sodrios. Švč. Mergelės Marijos koplyčia Priešais Pociejų koplyčią, kairėje (šiaurinėje) bažnyčios pusėje, simetriškai įrengta nedidelė Švč. Mergelės Marijos koplytėlė, kuri kartu su Pociejų mauzoliejumi sudaro vientisą šoninių erdvių ansamblį. Ši erdvė pasižymi itin vientisu barokiniu dekoru, o jos skliautą puošia reta freska su „Pasijų vaikelio“ motyvu. Šioje kompozicijoje vaizduojamas Kūdikėlis Jėzus, apsuptas būsimos kančios simbolių (erškėčių vainiko, vinių, kryžiaus), – tai tipiška basųjų karmelitų dvasingumo apraiška, pabrėžianti Kristaus žmogiškumą ir jo aukos neišvengiamybę nuo pat vaikystės. Koplyčios centre stovi puošnus, vieno tarpsnio rokokinis altorius, kurio architektūrinės formos pasižymi dinamišku banguotumu ir grakštumu. Altoriaus retabulą puošia dvi ekspresyvios, nežinomų šventųjų (tikėtina, karmelitų ordino atstovų) skulptūros, kurių draperijų plastika būdinga vėlyvajam Vilniaus barokui. Viršutinę altoriaus dalį vainikuoja reljefinė glorija, kurios spindulių fone įkomponuota Dievo Apvaizdos emblema (akis trikampyje), simbolizuojanti dangiškąją globą. Nors altorius kartais priskiriamas vėlesniam neobarokui, jo meninė raiška ir auksuoti medžio drožiniai meistriškai atkartoja XVIII a. vidurio stilistiką, išlaikant visos šventovės meninę darna. Šaltiniai Nuorodos Aušros Vartų svetainė Vyskupijos informacija