Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia – katalikų bažnyčia, stovinti Vilniuje, Antakalnyje, Jono Pauliaus II aikštėje; kultūros paveldo objektas (u. k. 27300). Meldžiamasi lietuvių ir lenkų kalbomis. Parapijai priklauso Vilniaus Išganytojo bažnyčia, Vilniaus šv. Roko ligoninės koplyčia, Vilniaus Tremtinių namų koplyčia, Antakalnio ligoninės koplyčia bei Vilniaus miesto klinikinės ligoninės koplyčia. Ši XVII a. baroko šventovė, funduota Mykolo Kazimiero Paco, garsėja unikaliu interjeru, kurį puošia daugiau nei 2 000 stiuko lipdinių. Istorija Apie 1431–1500 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, galimai pagonių šventyklos vietoje. 1594 m. sudegė. 1609–1616 m. suręsta nauja, medinė bažnyčia. Prie jos buvo prieglauda. Mirus bažnyčios statytojui klebonui Petrui Korkonosui, Vilniaus vyskupas Eustachijus Valavičius 1625 m. iš Krokuvos pasikvietė Laterano kanauninkų vienuolius ir jiems paskyrė bažnyčią. Per karą 1655 m. bažnyčia buvo beveik sugriauta. Pagal lenkų architekto Jano Zaoro projektą Mykolo Kazimiero Paco lėšomis 1668 m. pradėta statyti dabartinė mūrinė bažnyčia (pergalei prieš maskvėnus ir jų išvarymui iš Vilniaus po 6-erių metų okupacijos įamžinti; kertinis akmuo padėtas birželio 29 d.). Statybą organizavo ir medžiagomis rūpinosi kanauninkų vienuolyno viršininkas B. Šamotulskis. 1669–1671 m. statybai vadovavo J. Zaoras, nuo 1672 m. – italų architektas Džambatista Fredianis. Iki 1674 m. išmūrytos sienos, 1674–1675 m. – skliautai, kupolas, bokštai. 1677–1682 m. pastatytas vienuolynas. XVII a. pabaigoje išmūryta šventoriaus tvora ir aštuoniakampės koplyčios. 1671 m. pradėta bažnyčios fasado, 1677 m. – vidaus apdaila. Ją atliko italų baroko meistrai Pjetras Pertis, Džovanis Maria Galis ir Jonas Gotardas Berghofas. 1682 m. mirus M. K. Pacui, apdailos darbai sustojo. 1701 m. bažnyčia beveik užbaigta, trūko tik didžiojo altoriaus. 1801–1804 m. restauruotos skulptūros, sukurta laivo formos sakykla ir 2 šoniniai altorėliai. 1805 m. įrengtas didysis altorius su dailininko Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslu „Šv. Petro ir Povilo atsisveikinimas“. Rusijos valdžia 1864 m. vienuolyną uždarė. Vilniaus gubernatorius 1868 m. pasiūlė bažnyčią uždaryti ir joje įrengti cerkvę. Architektas Ivanas Levickis 1869 m. parengė bažnyčios pertvarkymo projektą (sąmatinė vertė 16 554 rubliai). Generalgubernatorius nesutiko skirti tiek pinigų, bažnyčia liko katalikams. Ji 1870–1878 ir 1901–1903 m. restauruota. 1915 m. karo pabėgėliams leistos lietuviškos pamaldos. Šv. Petro ir Povilo bažnyčia yra viena iš nedaugelio Vilniaus bažnyčių, kuri nebuvo uždaryta SSRS okupacijos metais. 1942 m. bažnyčia apgriauta. 1944–1946 m. atstatytas kupolas. 1949–1963 m. klebonavęs Mykolas Tarvydas 1954 m. perdengė stogą. 1953–1989 m. bažnyčioje buvo laikomas karstas su šv. Kazimiero palaikais. 1968 m. įrengtas šildymas, 1969–1974 m. rekonstruota bažnyčios išorė, 1976–1984 m. restauruotas vidus. Eksterjeras Tai pirmoji bažnyčia, išėjusi už miesto gynybinės sienos ribų ir suformavusi naują Antakalnio priemiesčio centrą. Bažnyčia barokinė, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, bazilikinė, su kupolu ir pusapskrite apside. Pagrindinį fasadą skaido raiškus karnyzas, kolonos, nišos ir langų angos. Plačią vidurinę fasado dalį pirmajame tarpsnyje akcentuoja keturių kolonų portikas, kurio gilumoje yra puošnus portalas, su sandriku viršuje, įkomponuotas tarp kolonų. Transepto išsikišimai išorėje sudaro du vienodus šoninius frontonus. Du trijų tarpsnių su atikais bokštai iš šonų įrėmina vidurinę fasado dalį. Bokštų pirmieji tarpsniai apskritimo, antrieji ir tretieji aštuoniakampio plano. Bokštus prie vidurinės dalies jungia kolonos. Fasado tarpsnius skiria balkonas su baliustrada. Fasado nišose stovi šv. Augustino ir šv. Stanislovo skulptūros, kurios simbolizuoja tiek Laterano kanauninkų regulą, tiek Lenkijos ir Lietuvos globėją. Virš antrojo aukšto kolonų įkomponuotas „Gozdava" herbas su etmono kepure pabrėžia fundatoriaus Mykolo Kazimiero Paco karinę šlovę ir valstybinę reikšmę. Kupolas, pasiekiantis 40 metrų aukštį, vainikuoja transepto ir centrinės navos susikirtimą, tapdamas dominuojančiu Antakalnio panoramos akcentu. Kupolo viršuje yra žibintas su kryžiumi. Virš bažnyčios įėjimo puikuojasi lotyniškas užrašas „REGINA PACIS FUNDA NOS IN PACE“ (Taikos Karaliene, stiprink mus taikoje). Ši frazė dviprasmė: ja ne tik kreipiamasi į Mergelę Mariją, bet ir subtiliai įamžinama fundatoriaus pavardė (lot. Pacis – Paco). Prie pat pagrindinio įėjimo į bažnyčią, dešinėje pusėje po slenksčiu palaidotas šventyklos fundatorius, LDK didysis etmonas Mykolas Kazimieras Pacas. Jo kapą žymi grindinyje įmūryta paprasta akmeninė plokštė su užrašu lotynų kalba: „HIC JACET PECCATOR“ (čia guli nusidėjėlis). Šis pasirinkimas po mirties būti minamam visų įeinančiųjų į bažnyčią kojomis yra viena svarbiausių ansamblio detalių, demonstruojanti barokinį nuolankumą ir asketišką pamaldumą, kontrastuojantį su etmono karine šlove bei prabangiu bažnyčios vidumi. XVIII a. pabaigoje žaibui suskaldžius pirminę antkapinę plokštę, ji buvo įmūryta į sieną dešinėje portalo pusėje, grindinyje ją pakeitė nauja plokštė be užrašo, tačiau išlaikanti tą pačią simbolinę vietą. Pagrindinis patekimas į šventovės erdvę yra per monumentalius šventoriaus vartus, kurie savo architektūrine išraiška atkartoja bažnyčios fasado ritmiką. Vartai yra dviaukščiai, gausiai dekoruoti piliastrais ir karnizais, jų viršutinę dalį vainikuoja barokiniai elementai. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro, jos kampuose stovi keturios koplytėlės, suteikiančios ansambliui gynybinės tvirtovės aliuziją, būdingą XVII a. sakralinei architektūrai. Kiekviena koplytėlė yra kvadrato plano, dengta mansardiniu stogeliu, jų architektūrinės formos atkartoja pačios bažnyčios baroko stilistiką. Šios koplytėlės kartu su monumentaliais šventoriaus vartais sudaro vientisą reprezentacinę erdvę, kuri XVII–XVIII a. tarnavo procesijoms ir svarbioms religinėms iškilmėms. Jų išdėstymas aplink bažnyčią sukuria uždarą sakralų kiemą, vizualiai atskiriantį šventovę nuo aplinkinio Antakalnio užstatymo. Prie bažnyčios šliejasi XVII a. statytas trijų aukštų pastatas – Laterano kanauninkų vienuolynas, kurį su bažnyčia jungia dviaukštė dengta galerija. Arkinė dengta galerija leido vienuoliams patekti į bažnyčios chorą tiesiai iš savo gyvenamųjų patalpų, neišeinant į lauką. Tokia ansamblio kompozicija pabrėžia šventovės monumentalumą ir reprezentacinę paskirtį, būdingą brandžiajam barokui. Vienuolyno statyba vyko lygiagrečiai su bažnyčios rekonstrukcija, funduojant Mykolui Kazimierui Pacui. Buvęs vienuolyno pastatas yra saugomas kaip sudėtinė bažnyčios ansamblio dalis (u. k. 27300), jo galerija išlieka vienu raiškiausių tokio tipo architektūrinių elementų Vilniuje. Prie bažnyčios išorinės sienos (šiaurinio fasado) pritvirtinta metalinė memorialinė lenta, skirta ilgamečiam parapijos klebonui Feliksui Zavadskiui (pl. Feliks Zawadzki, 1823–1915). Lenta pasižymi aukšta menine verte ir vėlyvojo romantizmo bruožais. Šventoriaus sienose bei koplytėlių prieigose yra lentų, skirtų čia tarnavusiems Laterano kanauninkams bei vėlesnių laikų dvasininkams, prisidėjusiems prie parapijos išlaikymo sudėtingais istoriniais tarpsniais. Šios lentos eksterjerą paverčia savotišku „istorijos metraščiu“, kuriame užfiksuoti esminiai parapijos gyvavimo etapai. Aplink bažnyčią esančiame šventoriuje anksčiau būta senųjų kapinių, kurios veikė iki XIX a. vidurio, kol nebuvo galutinai suformuotos parapinės Saulės kapinės. Nors antkapių paviršiuje beveik neišliko, šventoriaus žemė slepia daugybę istorinių palaidojimų, būdingų senosioms Vilniaus parapijoms. Priešais bažnyčią plytinti erdvė, dabar žinoma kaip Jono Pauliaus II aikštė, istoriškai formavosi kaip svarbus Antakalnio urbanistinis mazgas. Ši aikštė ilgą laiką tarnavo kaip turgavietė ir susibūrimų vieta, jos dabartinis pavadinimas įamžino popiežiaus Jono Pauliaus II vizitą Lietuvoje, kurio metu jis lankėsi ir šioje šventovėje. Šį apsilankymą primena prie pagrindinio įėjimo esanti lenta. Aikštės rekonstrukcija sustiprino bažnyčios kaip dominuojančio rajono akcento vaidmenį, atvėrus vaizdą į fasadą nuo Neries krantinės pusės. Viešpaties Jėzaus koplyčia (dar vadinama Viešpaties Jėzaus koplytėle) atstatyta 2024–2025 m. Ši aštuonkampė baroko stiliaus koplyčia pirmą kartą pastatyta 1700 m. Basųjų trinitorių vienuolių iniciatyva, siekiant tinkamai pagerbti iš Romos atgabentą stebuklingąją Antakalnio Jėzaus Nazariečio skulptūrą. 1953 m. sovietų valdžios nurodymu koplyčia buvo nugriauta, jos vietoje įrengtas šaligatvis. Atkūrimo darbai, rėmęsi istoriniais brėžiniais ir archyviniais duomenimis, užbaigti 2024 m. spalio mėnesį, kai koplyčia buvo iškilmingai pašventinta, taip sugrąžinant vieną svarbiausių Antakalnio istorinio peizažo akcentų. Aplinką suformavo didikų, stambesnių ir vidutinių bajorų, kunigų, pasiturinčių miestiečių statydinti vilos bei vasarnamiai. Dvarai pasižymi itališkojo manierizmo stiliumi, kuriam būdingi ir renesanso, ir baroko stilių bruožai. Interjeras Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios vidus garsėja unikaliu brandžiojo baroko dekoru, kurį 1677–1685 m. sukūrė italų meistrai Giovanni Pietro Perti ir Giovanni Maria Galli. Erdvę puošia daugiau nei 2 000 stiuko lipdinių, skulptūrų ir reljefų, sudarančių vientisą teologinę programą. Tarp jų beveik nėra pasikartojančių veidų ar detalių – kiekvienas angelas, šventasis ar biblinė scena individualizuoti. Bažnyčios erdvę sudaro pagrindinė nava, kurią nuo šoninių skiria pilioriai, šoninėse navose esančios šešios koplyčios ir transeptas. Šaltiniuose nurodoma, jog šoninių navų nėra, tėra koplyčios ir jas skiriančios tarpinės pertvaros. Abipus presbiterijos išsidėsčiusios stačiakampio plano zakristijos. Bažnyčioje yra 9 altoriai, barokinė marmurinė krikštykla (krikštyklos koplyčioje) bei XIX a. pastatyta rokokinė sakykla. Virš pagrindinės navos kabo 1905 m. meistrų sukurtas, laivą imituojantis sietynas. Ypač vertinami šventovėje saugomi stebuklingasis Švč. Mergelės Marijos Maloningosios bei „Vilniaus maro“ paveikslai. Prieangyje įkomponuotos įvairios skulptūros, tarp jų – angeliukų supamas Dievas Tėvas. Bažnyčia dekoruota taip, kad, artėjant prie didžiojo altoriaus, stiprinamas bendras įspūdis, vaizduojamos scenos tampa svaresnės ir svarbesnės. Visoje centrinėje navoje, nišose tolygiai išdėstytos apaštalų skulptūros. Jos tarsi ištikimiausi Kristaus kareiviai palydi tikintįjį per visą bažnyčią link didžiojo altoriaus. Pagrindinėje erdvėje ir transeptuose išsidėstę šie svarbiausi altoriai: Didysis Šv. Petro ir Pauliaus altorius su tabernakuliu, paveikslu, keturių pranašų skulptūromis, Jėzaus Nazariečio (Antakalnio Jėzaus) altorius su mensa, skulptūra, architektūrine-skulptūrine kompozicija, Kristaus penkių žaizdų altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija, jame gerbiamas Vilniaus žvejų brolijos dovanotas paveikslas, Švč. Mergelės Marijos Maloningosios altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija, jame gerbiamas stebuklingasis Marijos atvaizdas, saugojęs miestą nuo maro, Šv. Pranciškaus Asyžiečio altorius su mensa, skulptūra, karūna su baldakimu, penkių angeliukų skulptūromis ir pranciškonų emblema, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Šoninių navų koplyčiose stovi Šv. Uršulės, Šv. Augustino, Šv. Monikos, Šv. Cerbonijaus altoriai. Centrinėje dalyje esančiame Didžiajame altoriuje matomas Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslas „Šventųjų apaštalų Petro ir Povilo atsisveikinimas“. Šiame kūrinyje užfiksuota dramatiška akimirka prieš šventųjų kankinystę Romoje. Centre matomi apaštalai Petras ir Paulius, kurie apsikabina paskutinį kartą prieš būsimas egzekucijas. Fone pavaizduota romėnų kareivių ir stebėtojų minia, suteikianti scenai istorinį svorį. Aplink didįjį altorių stovi keturios monumentalios pranašų skulptūros: Danieliaus, Jeremijaus, Izaijaus, Elijaus. Pagal profesoriaus Andre Le Breno modelius jas nulipdė Vilniaus universiteto adjunktas Kazimieras Jelskis. Didijį altorių 1701 m. rugsėjo 1 d. pašventino Vilniaus vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostovskis. Kairiajame transepto sparne esantis Švč. Mergelės Marijos Maloningosios altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija: dvejais pilioriais, paremtais atlantų figūromis, simbolinėmis mokslo ir teologijos skulptūromis, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Šis altorius yra viena svarbiausių bažnyčios dvasinių vietų, skirta Švč. Mergelei Marijai Maloningajai (arba Skausmingajai). Altoriaus centre gerbiamas nedidelis, prabangiame paauksuotame rėme įkomponuotas Marijos paveikslas, kuris yra XVII a. kopija iš Faencos (Italija). Paveiksle Marija vaizduojama laužianti Dievo rūstybės strėles. Šis siužetas buvo itin reikšmingas vilniečiams maro epidemijų laikais, nes simbolizavo Marijos užtarimą ir apsaugą nuo „maro strėlių“. Paveikslą Vilniaus vyskupas Jurgis Tiškevičius laikė privačioje koplyčioje. Jam ėmus garsėti malonėmis, kūrinys 1653 m. iškilmingai perduotas šv. Petro ir Povilo bažnyčiai, ceremoniją primena lipdytinė scena paskliautėje. Skliauto plafonuose išlipdytos scenos pasakoja Dievo Motinos istoriją. Altorių rėmina gausi stiuko lipdyba, viršutinę dalį puošia angelų figūros ir augaliniai motyvai. Altoriuje saugoma Šv. Jono Pauliaus II relikvija. Dešiniajame transepto sparne (priešais Švč. Mergelės Marijos Maloningosios altorių) įrengtas Penkių Jėzaus žaizdų altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija: dvejais pilioriais, paremtais atlantų figūromis, keturių angelų ir septynių karnizo angeliukų skulptūromis su Kristaus kančios atributais, kartušu, skulptūriniu reljefiniu dekoru (altorių savo lėšomis 1700 m. pastatė prie bažnyčios veikusi Penkių Kristaus žaizdų brolija). Altoriaus centre gerbiamas XVII a. pabaigos – XVIII a. pradžios paveikslas, vaizduojantis nukryžiuotą Kristų, kurio žaizdas (rankų, kojų ir šono) garbina angelai. Viršuje, abipus lango, pavaizduota visa Jėzaus kančia nuo maldos Alyvų kalne iki nukryžiavimo. Šis atvaizdas istoriškai buvo itin svarbus Vilniaus žvejų ir amatininkų brolijoms, kurios šį altorių laikė savo dvasinės globos centru. Altorių rėmina gausi stiuko lipdyba. Šonuose stovi monumentalios pranašų ir šventųjų vyrų skulptūros, viršutinę dalį puošia angelų figūros, laikančios kančios įrankius: kryžių, kopėčias, ietį ir kempinę. Šiame altoriuje saugomos relikvijos - Šv. apaštalo Petro kapo žemė ir akmuo bei šventojo Kryžiaus relikvijos, taip pat Šv. Kazimiero relikvija. Prabangiame barokiniame altoriuje šalia Švč. Mergelės Marijos Maloningosios altoriaus stovi viena žymiausių ir labiausiai gerbiamų šventovės skulptūrų – Antakalnio Jėzus (Jėzus Nazarietis). Jo altorius su mensa, architektūrine-skulptūrine kompozicija: dvejomis spiralinėmis, arkos puslankiu sujungtomis kolonomis, karūna su baldakimu, keturių angeliukų skulptūromis ir Jėzaus širdies emblema, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Antakalnio Jėzus tai XVIII a. pradžios medinė, polichromuota skulptūra, pasižyminti unikalia ikonografija ir gilia pamaldumo tradicija. Skulptūra vaizduoja Jėzų Kristų, einantį į kankinystę. Jis pavaizduotas surištomis rankomis, su tikrais plaukais (peruku) ir erškėčių vainiku ant galvos. Pagal seną tradiciją skulptūra aprengta tikrais audeklo drabužiais: balta tunika ir tamsiai raudonu aksominiu apsiaustu. Ši tradicija būdinga pietų Europos barokui, (ypač Ispanijai), iš kurios ir kilo šis pamaldumas. Skulptūrą supa stiuko dekoras. Ją rėmina sraigtinės (vytos) korintinio orderio kolonos, kurios simbolizuoja dvasinį kilimą ir Jeruzalės šventyklos kolonas. Ši skulptūra į Vilnių pateko 1700 m. iš Romos kaip popiežiaus Inocento XII dovana Laterano kanauninkams. Antakalnio Jėzus visais laikais buvo laikomas stebuklingu – prie jo kojų kabantys gausūs sidabriniai votyvai (širdelės, rankų, kojų formos ženklai) liudija apie tikinčiųjų gautas malones ir padėkas už išgijimus. Kitoj pusėj Antakalnio Jėzaus stovi Šv. Pranciškaus Asyžiečio altorius su mensa, skulptūra, karūna su baldakimu, penkių angeliukų skulptūromis ir pranciškonų emblema, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Skulptūra įkomponuota nišoje, kurią rėmina dekoratyvios sraigtinės (spiralinės) kolonos, būdingos baroko stiliui. Virš figūros matomas kriauklės motyvas ir sklandantys angelai. Prie skulptūros kojų esanti kaukolė yra simbolis, dažnas baroko mene. Vidurinėje navoje prie šiaurės vakarų sienos įrengta padaryta iš medžio, paauksuota rokokinė sakykla su skulptūriniu reljefiniu dekoru ir įrašu, primenanti laivo formą. Sakyklą sudaro tribūna, burę imituojanti atkaltė ir stogelis. Sakykla įrengta 1801-1804 m. bažnyčios pirmosios restauracijos metu, autorius Mykolas Pjanas. Sakyklos tribūną iš apačios paremia tritonai, puošia erelio, jaučio, liūto, angelų figūros. Laiptai į sakyklą gausiai ornamentuoti. Stogelį puošia lambrekenas, angelų skulptūros. Virš centrinės bažnyčios navos po kupolu kabo įspūdingas, laivą imituojantis sietynas (liustra), sukurtas 1905 m. meistrų. Šis kūrinys yra tiesioginė nuoroda į šventovės globėją šv. Petrą, kuris pagal Naująjį Testamentą buvo žvejys. Sietynas pagamintas iš žalvario, gausiai puoštas krištolo karoliais, kurie simbolizuoja vandenį ir suteikia objektui lengvumo bei spindesio pojūtį. Sietynas vaizduoja stilizuotą burinį laivą su stiebu, viena didele bure ir virvėmis, kurios taip pat nusagstytos krištolo detalėmis. Laivo priekyje matoma dekoratyvinė drakono ar paukščio galva, būdinga senoviniams laivams. Erdvę vainikuoja kupolas, kurio būgne iškaltas lotyniškas užrašas: „TU ES PETRUS ET SUPER HANC PETRAM AEDIFICABO ECCLESIAM MEAM" (Tu esi Petras ir ant tos uolos aš pastatysiu savo bažnyčią). Kupolo būgne taip pat matomos keturių evangelistų skulptūros. Nišose pastatytos Jeronimo (iš vargonų pusės), Šv. Augustino priešais jį, popiežiaus Grigaliaus (kairėje), vyskupo Ambraziejaus (dešinėje) skulptūros. Augustinas, pagal kurio regulą gyveno Laterano kanauninkai, yra matomas vos tik įžengus į centrinę navą. Kaip žemesniųjų bažnyčios hierarchijoje kupolo burėse patalpintos keturių evangelistų: Mato (greta angelų), Morkaus (sėdi ant liūto), Luko (sėdi ant jaučio nugaros), Jono (sėdi ant erelio sparnų) figūros. Kupolas išpuoštas stiuko lipdiniais, pritaikytais sferinei formai. Kupolo žibinte yra Dievo Tėvo bareljefas. Per aštuonis kupolo būgno langus krintanti šviesa sukuria dramatišką šešėlių žaismą ant balto stiuko lipdinių, pabrėždama jų plastiką. Virš pagrindinio įėjimo į bažnyčią įrengtas erdvus vargonų choras, kurį prilaiko masyvios, arkadomis sujungtos kolonos. Vargonų prospektas dviejų tarpsnių, dekoruotas paauksuota drožyba, apvaliomis skulptūromis. Vargonai turi du manualus, 23 registrus. Virš vargonų choro esančiose arkose matomos spalvotos freskos, vaizduojančios biblines scenas ir šventuosius: „Šv. Petras išgydo luošąjį", „Šv. Petro praregėjimas" ir „Angelas išvaduoja šv. Petrą". Figūros sudėtingų judesių, stipraus rakurso, drabužių klostės banguotos. Šios freskos suteikia spalvinį kontrastą dominuojančiam baltam stiuko dekorui. Viena įspūdingiausių ir geriausiai žinomų Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios detalių – Mirties figūra, stovinti dešinėje prieangio pusėje. Tai XVII a. pabaigos stiuko lipdinys, vaizduojantis skeletą su karūna ir dalgiu, sukurtas italų meistrų Giovanni Pietro Perti ir Giovanni Maria Galli. Skeletas vaizduojamas su valdovo karūna ant galvos, prie jo kojų guli numesti popiežiaus tiara, karalių karūnos, vyskupo mitra ir riterio šalmas. Ši kompozicija įkūnija barokinę „Memento mori" (atmink, kad mirsi) idėją ir mirties visagalybę („Mors omnia aequat" – mirtis visus sulygina), pabrėžiant, kad prieš mirtį visi luomai ir titulai beverčiai. Skulptūra įkomponuota nišoje šalia įėjimo, kad kiekvienas įeinantis į šventovę būtų priverstas susimąstyti apie gyvenimo laikinumą. Įėjusį į bažnyčią taip pat pasitinka Paskutiniojo teismo scena su demonais, kitatikiais ir kt. veikėjais. Kairėje prieangio pusėje stovi Vilniaus miesto globėjo Šv. Kristoforo skulptūra. Šv. Kristoforas vaizduojamas per upę nešantis kūdikėlį Jėzų. Šventasis vaizduojamas kaip galingas vyras, pasirėmęs lazda, simbolizuojančia stiprybę ir pagalbą keliaujantiesiems. Prienavio skliautų dekore daug vietos skirta fundatoriui išaukštinti. Įkomponuotos dvi Pacų herbo lelijos. Centrinės navos skliauto freskos stačiakampės, vaizduoja Petro pergalę prieš Simoną Magą, iš Romos bėgančio nuo persekiojimo Petro susitikimą su numirti už jį pasiryžusiu Kristumi, plėtoja Petro pašaukimo ir tarnystės bažnyčioje temą. Kompozicijoms būdinga barokinė ekspresija, ritmo dinamika. Pagrindinės figūros stambios, judesiai teatrališki. Koloritas šviesus, šiltas, rusvai auksinių spalvų. Centrinės navos dekore gausu ankstyvųjų kankinių — karių, kurių dauguma buvo iš Romos, atvaizdų. Vidurinės navos ir transepto sienų nišose stovi 14 skulptūrų: „Šv. apaštalas Jokūbas vyresnysis“ su įrašu, „Šv. apaštalas Jonas“ su įrašu, „Šv. apaštalas Andriejus“ su įrašu, „Šv. apaštalas Petras“ su įrašu, „Šv. apaštalas Paulius“ su įrašu, „Šv. apaštalas Jokūbas jaunesnysis“ su įrašu, „Šv. apaštalas Tadas“ su įrašu, „Šv. apaštalas Pilypas“ su įrašu, „Šv. apaštalas Matas“ su įrašu, „Šv. apaštalas Simonas“ su įrašu, „Šv. apaštalas Baltramiejus“ su įrašu, „Šv. apaštalas Motiejus“ su įrašu, „Šv. apaštalas Tomas“ su įrašu ir „Šv. Steponas“ su įrašu. Bažnyčioje kabo reprezentacinis M.K. Paco portretas, nutapytas 1691 m. Portrete M.K. Pacas vaizduojamas tradicine poza, išryškinta ornamentika bei heraldinis ženklas. Bažnyčios sienas juosia ryškus antablementas su išsikišusiu dekoratyviniu karnyzu ir augaliniais bei figūriniais motyvais puoštu frizu. Skliautai ištisai dekoruoti lipdiniais. Pirmos dvi bažnyčios koplyčios yra po bažnyčios bokštais. Dešiniojoje stovi šv. Pranciškaus su Nukryžiuotuoju skulptūra, kairėje – krikštykla su XVII a. marmuriniu krikštijimo indu. Toliau dešinėje – Šv. Karžygių koplyčia su scena, vaizduojančia šv. Kazimierą, stebuklingai įkvepiantį lietuvių karius pergalei prieš maskvėnus. Priešais ją – Šv. Karalienių koplyčia, skirta pagerbti kilmingoms moterims, pavyzdingoms motinoms ir žmonoms, nepamiršusioms ir pareigų vargstančiam artimui. Tolesnė dešinioji Šv. Uršulės koplyčia primena mergeles, kurias išžudė barbarai kariai iš neapykantos jų tikėjimui. Tai – paminklas Vilniaus moterų kančioms, patirtoms per sostinės okupaciją. Priešais – Šv. Augustino, kurio regula vadovavosi Laterano kanauninkai, koplyčia. Kiekviena iš koplyčių dekoruota skirtingomis dekoratyvinėmis ir siužetinėmis kompozicijomis. Visų jų sienas puošia augalinių motyvų stačiakampiai pano, skliautus ir paskliautes – figūrinės siužetinės kompozicijos. Įėjimai į koplyčias iš centrinės navos pusės papuošti dekoratyvinėmis figūromis. Arkose virš koplyčių yra lotyniški koplyčių užrašai. Galerija Krikštyklos koplyčia Krikštyklos koplyčia – kampinė kairėje (šiaurinėje) navoje po bažnyčios bokštu esanti koplyčia, prie pat pagrindinio įėjimo. Koplyčios erdvė apvali, dengta sferiniu skliautu, ji skirta Krikšto sakramentui teikti. Skliautus puošia trys tritonų skulptūros, skliauto reljefas „Jėzaus krikštas“. Koplyčios centre stovi XVII a. pabaigos – XVIII a. pradžios barokinė krikštykla, pagaminta iš tamsaus, beveik juodo marmuro. Ji yra vazos formos, pasižyminti klasikinėmis baroko proporcijomis, dekoruota kaneliūromis bei stilizuotais augaliniais motyvais ant dangčio. Tamsus krikštyklos akmuo sukuria stiprų vizualinį kontrastą su balto stiuko sienomis ir lipdyba. Šv. Karalienių koplyčia Šv. Karalienių koplyčia – viena iš šešių koplyčių Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje, esanti kairėje (šiaurinėje) navoje, sekanti po Krikštyklos koplyčios. Šioje koplyčioje stovi Šv. Monikos altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija: dvejomis spiralinėmis kolonomis, antablementu su pertrauktu frontonu, dviejų angelų skulptūromis, dviejų retabulo ir dviejų karnizo angeliukų skulptūromis, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Navos pusėje ant į koplyčią vedančios arkos sėdi tikėjimą ir atgimimą simbolizuojančios moterų figūros, kurių viena laiko širdį, kita - medžio šakelę. Ant koplyčios arkų sukurtos kompozicijos vaizduoja gailestingumą ir dorybę. Pastarąją atspindi moters su alyvų šakele skulptūra. Atskirų koplyčių dekoro elementai kartojasi - taip, pavyzdžiui, Šv. Karalienių ir Šventojo Augustino koplyčiose pasikartoja dorybių figūros. Koplyčią papildo trys skliauto ir paskliaučių reljefai su šv. Teodoros mirties ir šv. Faustos kankinimo siužetais. Šioje koplyčioje yra du litaurai (timpanai), sukurti XVII a., pusrutulio formos su rankenomis, pastatomi ant kojelių. Metalinis korpusas sutvirtintas metalo juostomis. Viršus aptemtas oda. Šv. Augustino koplyčia Šv. Augustino koplyčia yra viena iš šešių pagrindinių koplyčių, esanti kairėje navos pusėje, priešais Šv. Uršulės koplyčią, sekanti už Šv. Karalienių koplyčios. Ši erdvė pasižymi ypač darnia dekoro kompozicija, dedikuota vienam įtakingiausių krikščionybės teologų Šv. Augustinui. Koplyčia atsirado todėl, kad Laterano kanauninkų vienuoliai jį laikė savo pagrindiniu įkvėpėju ir sekė jo mokymu. Koplyčioje vaizduojamos scenos iš šventojo gyvenimo bei teologinės alegorijos, pabrėžiančios intelektualinį ir dvasinį krikščionybės pagrindą. Koplyčioje stovi Šv. Augustino altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija: keturiomis kolonomis, remiančiomis antablementą su pertrauktu frontonu, dvejomis karnizo angeliukų skulptūromis, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Koplyčios skliautas dekoruotas stiuko lipdiniais. Skliaute ir poskliaučiuose yra trys relfefai: „Šv. Augustino apoteozė“, „Šv. Augustino vizija“ (apie Dievo meilę), „Šv. Augustino vizija“ (apie Švč. Trejybę). Aprėminimo vainiką ir gėlių girliandas laiko angelai. Plafoną iš keturių pusių supa nevienodo dydžio kartušai. Keturių skliautų kampuose vaizduojamos keturios simbolinės moterų figūros, virš arkų - gražių formų angelų laikomi kartušai. Iš kartušių šonų iki pat arkų atbrailų krenta teatrališkos uždangos. Jų klostes laiko angelai. Šv. Uršulės ir kitų mergelių kankinių koplyčia Šv. Uršulės koplyčia (dar vadinama Mergelių koplyčia) yra viena iš šešių koplyčių Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje, dedikuota Šv. Uršulei ir jos kompanionėms kankinėms. Koplyčios stiuko lipdinių iįdėstymas gerokai skiriasi nuo Šv. Augustino koplyčios. Koplyčioje yra Šv. Uršulės altorius su mensa, paveikslu, architektūrine-skulptūrine kompozicija: keturiomis kolonomis, remiančiomis antablementą su pertrauktu frontonu, dvejomis karnizo angelų skulptūromis, skulptūriniu, reljefiniu dekoru. Koplyčią puošia keturios kankinių mergelių skulptūros su savo įrankiais: „Šv. Barbora“ su bokštu ir įrašu, „Šv. Kotryna“ su ratu ir kalaviju bei įrašu, „Šv. Apolonija“ su replėmis ir įrašu, „Šv. Marija Magdalietė“ su indeliu rankoje bei įrašu. Taip pat praturtina trys skliauto ir paskliaučių reljefai. Skliaute dangaus ir debesų fone vaizduojamas moterų choras „Šv. Mergelių kankinių choras“, „Šv. Uršulė ir jos palydovės patenka į hunų rankas“ ir „Šv. Uršulės pabėgimas iš Anglijos“. Šv. Karžygių koplyčia Koplyčioje stovi Šv. Cerbonijaus altorius su mensa, paveikslu „Šv. Cerbonijus“, architektūrine-skulptūrine kompozicija: kaneliūruotais piliastrais ir spiralinėmis kolonomis šonuose, antablementu, dviejų karnizo angeliukų skulptūromis, skulptūriniu reljefiniu dekoru. Koplyčioje matomos ant arkų užkeltos keturios portalų skulptūros „Šv. Teodoras“ su įrašu, „Šv. Mauricijus“ su įrašu, „Šv. Florijonas“ su įrašu, „Šv. Mauras“ su įrašu, trys skliauto ir paskliaučių reljefas „Kristaus karys“, „Šv. Kazimiero pasirodymas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenei“ su įrašu, kuris skirtas pergalę atnešusiam karalaičio Kazimiero pasirodymui LDK kariuomenės mūšyje prie Polocko bei reljefas „ Šv. Vaclovas" su įrašu, skirtas čekų karaliaus Vaclovo neįvykusiai dvikovai su kunigaikščiu Boleslovu. Koplyčią puošia sienų, skliautų, centrinės arkos, architektūrinių elementų skulptūrinis, reljefinis ir ornamentinis dekoras su simboliniais, architektūriniais, karinių atributų motyvais. Ovalioji kampinė koplyčia Ši koplyčia kampinė dešiniojoje navoje po bažnyčios bokštu esanti koplyčia, prie pat pagrindinio įėjimo. Koplyčios erdvė apvali, dengta sferiniu skliautu. Joje stovi šv. Pranciškaus su Nukryžiuotuoju skulptūra. Paskliautėse angelų skulptūros, skliaute išdėstyta reljefinė kompozicija, sienų, skliautų, architektūrinių elementų skulptūrinis, reljefinis ir ornamentinis dekoras su egzotiniais, fantastiniais bei angelų motyvais. Bažnyčios rūsiai ir požemių ekspozicija Po Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios grindimis driekiasi erdvūs rūsiai, kurie istoriškai tarnavo kaip Laterano kanauninkų vienuolių bei žymių parapijiečių laidojimo vieta. Iš bažnyčios dešniosios navos atvertas įėjimas į vieną iš šių požeminių patalpų, kuri dabar pritaikyta muziejinei ir sakralinei ekspozicijai. Rūsiuose įrengtos kelios kriptos, kuriose ilsisi bažnyčios dvasininkai. Vladas Drėma pažymi, kad rūsiai driekiasi po visa bažnyčia ir atkartoja jos lotyniško kryžiaus planą. Svarbiausia laidojimo vieta išlieka fundatoriaus Mykolo Kazimiero Paco kapas prie pagrindinio įėjimo, nors rūsiai slepia ir kitus istorinius palaidojimus. Požemiai pasižymi masyviomis, tinkuoto mūro sienomis ir žemais skliautais. Atviri plytų mūro fragmentai liudija apie autentišką XVII a. pabaigos statybą. Vienoje iš požeminių Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios kriptų įrengta ekspozicinė erdvė Lietuvos globėjui šventajam Kazimierui pagerbti. Ekspozicijos ašis – šv. Kazimiero paveikslas. Šventasis vaizduojamas su karališka karūna, vilkintis purpurinę mantiją su šermuonėlių kailio pamušalu, rankose laikantis leliją (skaistybės simbolį) ir kryžių. Priešais jį ant stalo padėta karališka kepurė, simbolizuojanti žemiškos valdžios išsižadėjimą dėl dvasinių vertybių. Galerija Šaltiniai Nuorodos Oficiali svetainė Vyskupijos informacija Bažnyčios vargonai Archyvuota kopija 2008-09-17 iš Wayback Machine projekto.