Raudondvario dvaras (Nemenčinė)

Raudondvario dvaras – dvaras, buvęs į šiaurės rytus nuo Nemenčinės, Raudondvario kaime. Istorija Raudondvaris istoriniuose šaltiniuose minimas nuo XVI a. Dvaras XVI a. pab. priklausė Povilui Dzeveltauskui, 1640 m. – Onai Dzeveltauskienei, 1696 m. – Naugarduko kaštelionui Aleksandrui Vainai. 1713 m. Raudondvarį valdė Starodubo pataurininkis Krupskis, 1733 m. LDK valstybės ir karo veikėjas Mykolas Juozapas Masalskis (1697–1768). 1748 m. M. J. Masalskis kartu su žmona Pranciška Oginskaite gavo leidimą savo dvarus bei seniūnijas perleisti sūnums. Nuo 1764 m. Raudondvaris priklausė Vilniaus vyskupui Ignotui Jokūbui Masalskiui (1726–1794). 1776 m., norėdamas įsigyti nuosavybėn Verkių dvarą, mainais už jį I. J. Masalskis pasiūlė Vilniaus kapitulai Raudondvarį ir 100000 zlotų Vilniaus Katedros rekonstrukcijai. Po ilgų derybų 1780 m. kapitula ir vyskupas pasirašė Keitimo sutartį. Taip Verkiai atiteko I. J. Masalskiui, o Raudondvaris – kapitulai. Po I. J. Masalskio mirties 1795 m. Vilniaus kapitula Raudondvarį perdavė vyskupo įpėdinei Elenai Apolonijai Masalskaitei-de Ligne-Potockienei (1763–1815). 1796 m. dvarą administravo Vilniaus pilies teismo teisėjas Mykolas Bilinskis, 1797 m. – LDK vėliavininkas Narbutas. 1799 m. Rusijos imperatorius Pavelas I Raudondvarį dovanojo Ignotui Parčevskiui. 1801 m. čia gimė Ignoto ir Salomėjos Parčevskių sūnus Konstantinas Parčevskis (1801–1855). Mokslo žinių pagrindus gavęs namuose, studijavo Vilniaus universitete, priklausė slaptai filaretų draugijai. Baigęs mokslus apsigyveno Raudondvaryje, tvarkė paveldėtą dvaro ūkį, pasisakė už baudžiavos panaikinimą. Palaikė draugiškus ryšius su poetu Adomu Mickevičiumi. Po tėvo mirties su savo vyresniuoju broliu Aleksandru, tėvo broliu Antonijumi ir seserimi dailininke Rože (1799–1852) jis paveldėjo Raudondvarį prie Nemenčinės bei Židomlės dvarą prie Gardino. Prasidėjus 1830–1831 m. sukilimui, Nemenčinės, Joniškio, Dubingių ir Inturkės apylinkėse surinko sukilėlių kariuomenės dalinį, kuriame buvo 400 ietininkų, 345 šauliai ir 75 raiteliai. Jo kovotojų gretose trumpą laiką buvo ir Emilija Pliaterytė (1806–1831). Konstantino Parčevskio vadovaujami sukilėliai užėmė Nemenčinę ir gynė nuo rusų rytines Vilniaus prieigas, stengėsi kontroliuoti perkėlas per Neries ir Žeimenos upes. Sukilimui pralaimėjus, Konstantinas pasitraukė į Prūsiją, o iš jos emigravo į Prancūziją. Raudondvario savininku tapo jo brolis Aleksandras. XIX a. II p. Parčevskiai pasistatė naujus dvaro rūmus ir daug ūkinių pastatų. XX a. pr. dvaras priklausė T. Parčevskiui, vėliau Ignotui Parčevskiui, o iki 1939 m. jo sūnums Jonui ir Andriui Parčevskiams. Po karo rūmuose buvo mokykla, vėliau Nemenčinės prekybos kooperatyvo patalpos. Svarbiausią ir reikšmingiausią pastatų grupę dvaro sodyboje sudaro gamybinis sektorius. 1778 ir 1796 m. inventoriuose minima, kad jau tuo metu Raudondvario dvaro sodyboje būta didelio alaus bravoro, spirito varyklos. Jam priklausė 4 karčemos, plytinė, kalkių deginimo krosnis, 2 vandens malūnai, vandens energija varoma lentpjūvė. Dabartinėje vietoje stovinčio alaus bravoro pirmasis vystymosi etapas yra datuojamas 1836–1898 m. ir siejamas su Parčevskių gimine. Šiuo laikotarpiu, Aleksandro Parčevskio iniciatyva, buvo pastatytas salyklo gamybos pastatas su aukštais rūsiais ir dviem priestatais. XIX a. minima stipri alaus pramonė: XIX a. 2-ojoje pusėje Parčevskiai pasistatė naujus dvaro rūmus ir daug ūkinių pastatų. Antrojo etapo laikotarpiu 1899–1906 m. (1902–1904 m.) šalia esamo pastato lygiagrečiai buvo pastatyta alaus gamykla, o jos gale – katilinė, šonuose – alaus nusistovėjimo ir fermentacijos cechai su ledaine. Trečiajame vystymosi etape 1906-1914 m. visi alaus bravoro komplekso tūriai buvo sujungti į vieną bendrą struktūrą. Po 1914 m. alaus bravoro teritorijoje buvo pastatytos šaldytuvų rūsių patalpos bei pertvarkytos smulkintuvų patalpos. Raudondvario alaus bravoras savo produkcijos mastais buvo vienas didžiausių Rusijos imperijos Šiaurės vakarų krašte. Seni žmonės mena, kad medinio bokšto viršūnėje budėdavo dvaro prievaizdas ir mušdamas pakabintą geležį skelbdavo darbo laukuose pradžią ir pabaigą, pro žiūroną stebėdavo dirbančius, ar kas nepoilsiauja. 1939 m. dvaras su bravoru buvo nacionalizuotas. Alaus bravoras buvo prijungtas prie valstybinio alaus ir mineralinių vandenų kombinato „Tauras“, jame gamintas salyklas. Nuo XX a. 7 deš. dalyje alaus bravoro patalpų veikė Raudondvario pašarinių antibiotikų gamykla. Sovietmečiu vykusi Raudondvario dvaro sodybos alaus bravoro pastato eksploatacija paveikė ir jo architektūrą – dalis autentiškų elementų sunaikinta, pristatyta naujų korpusų. 1992 m. Raudondvario dvaro kompleksas inicijuotas skelbti Valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, bet dvare jokių ženklių pasikeitimų neįvyko. 2011 m. vykdytos kultūros paveldo objektų stebėsenos ataskaitoje rūmai oficialiai pripažinti „avarinės būklės, palikti likimo valiai“. Šiuo metu rūmai apleisti, o didžioji ūkinių pastatų dalis ir alaus darykla tvarkoma privataus savininko.