Vilniaus Šv. Dvasios bažnyčia

Vilniaus Šventosios Dvasios bažnyčia (arba Vilniaus dominikonų bažnyčia) – bažnyčia Vilniaus senamiestyje, Dominikonų ir Šv. Ignoto gatvių sankryžoje. Kultūros paveldo objektas Nr. 27302. Istorija Manoma, kad pirmoji bažnyčia (arba koplyčia) buvo pastatyta apie 1323 m. 1408 m. pradėta statyti gotikinė bažnyčia, kuri 1441 m. padidinta, įkurta parapija. Ldk Aleksandro iniciatyva 1501 m. pastatyta mūrinė bažnyčia ir atiduota šalia įsikūrusiam dominikonų vienuolynui. Jam paskirtas namas mieste ir Vingrių šaltiniai. 1610 ir 1655 m. bažnyčia ir vienuolynas degė. 1679–1688 m. atstatyti ir rekonstruoti. Rekonstrukcijai vadovavo vienuolyno viršininkas Mykolas Vainilavičius. Po 1726, 1737, 1748 ir 1749 m. gaisrų vienuolyno ir bažnyčios liko tik sienos. Bažnyčia iki 1770 m. atstatyta, išplėsta, pastatyti 2 bokštai, kupolas, choras, altoriai ir portalas. Vienuolynas atstatytas iki 1776 m. Jam 1786 m. priklausė Baltupių palivarkas. 1812 m. prancūzmečiu apnaikintas bažnyčios vidus, paimti brangesni liturginiai reikmenys. 1813–1815 m. suremontuota. 1844 m. uždarius vienuolyną, bažnyčia tapo parapine. Vienuolyne įkurtos magistrato įstaigos, butai ir kalėjimas. Jame kalinti 1863 m. sukilėliai. Klebono Antano Daniševskio pastangomis bažnyčia 1899 m. suremontuota. 1934–1936 m. jos rūsius tyrė Vilniaus universiteto studentai. Rūsiuose yra išlikusių žmonių palaikų; manoma, kad tai karų ar epidemijų aukos. Nuo 1976 m. bažnyčia buvo restauruojama (vadovas – architektas Evaldas Purlys). 1993 m. rugsėjo 5 d. popiežius Jonas Paulius II bažnyčioje susitiko su lenkų katalikais. 2011 m. liepą antropologų ir archeologų grupė, kuriai vadovavo prof. Rimantas Jankauskas, baigė bažnyčios rūsiuose saugotų mumijų apžiūrą ir registravimą. Iš viso buvo rasta 23 mumijų, iš kurių trečdalis yra moterų, trečdalis vyrų ir trečdalis vaikų. Eksterjeras Vilniaus Šv. Dvasios bažnyčia (Dominikonų g. 8) yra vienas brandžiojo ir vėlyvojo baroko architektūros pavyzdžių Lietuvoje. Bažnyčios eksterjeras pasižymi dinamišku, banguotu fasadu, gausiai suskaidytu piliastrais ir karnizais. Bažnyčia lotyniško kryžiaus plano, trinavės bazilikinės erdvės (panašaus tūrio yra šv. Kazimiero bažnyčia). Vidurinė nava aukšta ir plati, už transepto ją tęsia vienuolių choro dalis be apsidos. Bažnyčia iš kitų Vilniaus bažnyčių išsiskiria nebūdinga orientacija pagal gatves (dabartiniu metu Šv. Dvasios bažnyčios ir dominikonų vienuolyno ansamblį riboja Šv. Ignoto ir Dominikonų gatvės, šiaurėje susisiekia su Šv. Kotrynos bažnyčios ir buvusio Benediktinių vienuolyno ansambliu, vakaruose ribojasi su Vilniaus Vyčio gimnazija. Šv. Dvasios bažnyčia neturi aiškaus pagrindinio fasado. Bažnyčia koridoriais sujungta su vienuolyno korpusais. Pagrindinis įėjimas yra šoniniame fasade (patenkama į koridorių, jungiantį bažnyčią ir vienuolyną). Portalas aprėmintas barokiniu frontonu ir kolonomis. Virš portalo durų arkos yra reljefiniai kartušai su Lietuvos Vyčiu, Lenkijos ereliu ir Vazų herbais. Šalia įėjimo į bažnyčią pakabinta balto marmuro lenta, primenanti, jog 1993 m. popiežius Jonas Paulius II lankėsi bažnyčioje. Priekinio bažnyčios vakarinio fasado su dviem neaukštais (36,3 m) bokštais apačią dengia vienuolyno namai. Nors bažnyčios bokštai nėra aukšti ir susilieja su fasado plokštuma, pastato siluetą vainikuoja elegantiškas frontonas. Kadangi bažnyčios apatinė dalis glaudžiai apstatyta, pabrėžtos viršutinės pastato dalys: bokštų viršūnės, 4 frontonai ir plastiškas transepto ir vidurinės navos sankirtos kupolas su žibintu. Kupolo būgnas aštuoniasienis. Žibintas taip pat aštuoniasienis su trišlaičiu stogeliu. Keturis frontonus, bokštus, kupolo žibintą ir portalą puošia ažūriniai vietos kalvių darbo kryžiai, dekoruoti lelijų, pumpurų, voliutų puošmenomis. Sienos plytų mūro (iš dalies gotikinio ir renesansinio), ypač storos transepto dalyje, laikančioje kupolą, tinkuotos. Stogai dengti skarda, dalis - čerpėmis. Langai su segmentinėmis pusapskritėmis arkomis. Apatinėje pastato dalyje išlikę autentiški atmušiniai akmenys, kurie istoriškai saugojo mūrą nuo pro šalį siaura gatve riedančių karietų ratų ašių. Bažnyčia stovi prie pat gatvės linijos, formuodama vakarinę Dominikonų gatvės išklotinę. Dėl siauros gatvės erdvės visas fasado didingumas geriausiai suvokiamas, žiūrint iš įstrižų rakurso taškų. Interjeras Vilniaus Šv. Dvasios bažnyčios interjeras laikomas vienu vertingiausių ir brandžiausių vėlyvojo baroko bei rokoko pavyzdžių Lietuvoje. Vidaus erdvė pasižymi plastiškomis formomis, gausia stiuko lipdyba ir dinamiška architektūrine kompozicija. Bažnyčia trinavė, bazilikinė, su kupolu virš transepto. Bažnyčioje išdėstytas 16-os įvairiaspalvio dirbtinio marmuro altorių ansamblis, jų grupes vienija ritmiškos korintinių kolonų ir piliastrų eilės, apvainikuotos banguojančiais karnizais. Tai suprojektuota remiantis optinės dinamikos principais: lankytojui judant per erdvę, altoriai nuolat persidengia, taip sukurdami kintantį vaizdą ir begalinio gylio pojūtį. Šis erdvinis sprendimas papildytas gausia skliautų bei kupolo būgno tapyba, vaizduojančia dominikonų ordino istorijos siužetus. Centrinė interjero ašis yra Švenčiausiosios Trejybės didysis altorius, kuris mažesnis už šoninius. Šalia Didžiojo altoriaus stovi kiauros be dugno elipsės formos ložės, kurias sudaro kolonos ir statulos. Su didžiuoju altoriumi sujungti 4 šoniniai altoriai (Jėzaus Vardo, šv. Dominyko, rožinio Rožinio Švč. Mergelės Marijos, šv. Tomo Akviniečio. Kairiajame šoniniame altoriuje ir virš jo skliaute nutapytos scenos iš šv. Tomo Akviniečio gyvenimo. Kairėje bažnyčios pusėje prie pilioriaus įkomponuoto šoninio altoriaus XVIII a. paveiksle pavaizduotas lenkų dominikonas šv. Jackus, kuris 1220 m. vienuolio šventimus gavo iš paties vienuolijos patriarcho šv. Dominyko. Dešinės pusės šoninis altorius pašvęstas dominikonui popiežiui Pijui V. Ant dešinės šoninės sienos kabantis paveikslas „Pamokslaujantis Šv. Vincentas Ferarietis“ ir pamokslaujančio šv. Dominyko skulptūra, puošianti sakyklą, primena, kad vienuoliai dominikonai turėjo teisę laisvai keliauti ir pamokslauti. Dešinėje bažnyčios navoje įrengtas šv. Jono Pauliaus II altorius, kuriame įkomponuotas ir relikvijorius su šio popiežiaus kraujo relikvija. Bažnyčioje išlikę net 45 paminkliniai paveikslai. Dauguma - drobės, tik vienas tapytas ant lentos. išliko stebuklais pagarsėję Dievo Motinos atvaizdai, XVII a. paveikslas „Šv. Barbora” su aptaisais. Pastarasis kūrinys išsiskiria meistriškai sukaltais metaliniais aptaisais, kurie dengia šventosios figūrą, palikdami atvirus veidą ir rankas, taip pabrėžiant kūrinio sakralumą ir meninę vertę. Pietinėje navoje kabantis paveikslas „Kristus prie stulpo“ nutapytas ant drobės. Kūrinyje vaizduojama viena iš Kristaus kančios scenų – nuplakimas, kai Jėzus pririšamas prie koloną primenančio stulpo. Paveikslą puošia sidabruoti arba alavuoti kalstyti aptaisai, dengiantys svarbiausias detales: Kristaus klubų raištį, stulpą, virvę aplink kaklą, nimbo spindulius virš galvos bei kančios įrankius – rykštę ir plakimo įrankį (flajelį) dešinėje bei kairėje pusėse. Bažnyčios viduje esanti marmurinė lenta žymi vietą, kurioje 1987–2005 m. buvo saugomas ir viešai gerbiamas pirmasis bei originalus Gailestingojo Jėzaus paveikslas. Šį paveikslą 1934 m. Vilniuje nutapė dailininkas Eugenijus Kazimirovskis, tiesiogiai vadovaujamas vienuolės šv. Faustinos Kovalskos, pagal jos patirtus mistinius regėjimus. Kūrinys laikomas vienu svarbiausių katalikų pasaulio reliktų, davusių pradžią visame pasaulyje paplitusiam Dievo Gailestingumo kultui. Po Antrojo pasaulinio karo ir sovietinės okupacijos paveikslas kurį laiką buvo slapstomas Baltarusijoje Pervalkos bažnyčioje, Gardine. 1986 m. slapta sugrąžinus kūrinį į Vilnių, jis buvo restauruotas ir 1987 m. kovo 8 d. iškilmingai pakabintas Šv. Dvasios bažnyčioje, prie kurios veikė lenkų dominikonų bendruomenė. 2005 m. rugsėjo 28 d. Vilniaus arkivyskupo Audrio Juozo Bačkio sprendimu originalas buvo perkeltas į specialiai jam pritaikytą Dievo Gailestingumo šventovę (Dominikonų g. 12), kur jis eksponuojamas virš didžiojo altoriaus iki šiol. Virš bažnyčios choro stovi XVIII a. vidurio vargonų meistro Adamo Gotlobo Kasparinio (Adam Gottlob Casparini) sukurti vargonai. Jie turi dvi manualines ir vieną pedalinę klaviatūrą, 31 registrą. Vargonuose taip pat įmontuota keletas įrenginių, būdingų barokiniams instrumentams: akustinis būgnas, du varpelių su besisukančiomis žvaigždėmis įrenginiai, suderintų Varpelių karilionas. Vargonai turi šešerias autentiškas kojomis minamas dumples. Išliko unikalus instrumento vamzdynas: originalios metalinių ir medinių vamzdžių menzūros, jų skambesys. Vargonų choro tribūna remiasi į masyvius, sudėtingo profilio piliorius. Jų formos pasižymi banguojančiomis linijomis, giliais įtraukimais ir išsikišimais, kas sukuria stiprų šviesos ir šešėlių žaismą. Interjerą papildo sakykla, įkomponuota ant klausyklos ir papuošta išraiškingu lipdytu šv. Dominyko atvaizdu. Dominikonų bažnyčioje prie vieno iš šoninių altorių, papildydama šventovės barokinę rimtį ir kviesdama lankytojus apmąstymams eksponuojama Turino drobulės kopija. Ši bažnyčia viena iš nedaugelio vietų Vilniuje, kur galima iš arti apžiūrėti šios relikvijos atvaizdą. Bažnyčios interjere, vienoje iš nišų, saugoma medinė, polichromuota Jėzaus Kristaus skulptūra, vaizduojanti „Ecce Homo“ (lot. „Štai žmogus“) siužetą. Šis meno kūrinys svarbus Lietuvos barokinės sakralinės skulptūros pavyzdys. Skulptūra vaizduoja Jėzų po nukryžiavimo nuosprendžio, kenčiantį ir išjuoktą. Jis pavaizduotas su erškėčių vainiku, surištomis rankomis, jo dešinėje rankoje laikoma nendrė, simbolizuojanti pašaipų „karališkąjį skeptrą“. Kristus apgaubtas raudonu (purpuriniu) apsiaustu. Figūra įkomponuota tamsaus, pilkšvo dirbtinio marmuro nišoje. Priešais skulptūrą įrengta medinė tvorelė, skirta maldos vietai atskirti. Bažnyčios kompozicinė dominantė - kupolas - ištapytas Šventosios Dvasios apoteozės scena, kurioje tarp įvairių šventųjų svarbią vietą užima ir šv. Dominykas, stovintis greta šv. Pranciškaus ir šv. Benedikto. Banguojančios formos interjere Prieangis Šv. Dvasios bažnyčios prieangis (koridorius) palyginti žemas ir tamsesnis už pagrindinę bažnyčios dalį. Virš jo įrengtas vargonų choras, kurį remia masyvios kolonos ir arkos. Erdvę dengia žemi kryžminiai skliautai, kurie ne tik atlieka konstrukcinę funkciją, bet ir sukuria ritmišką, perspektyvinį vaizdą. Skliautų briaunos pabrėžia patalpos tūrį ir istorinį pobūdį. Viršutinėje sienų dalyje ir ant skliautų matomi išlikę rokoko stiliaus puošybos elementai. Tai grakštūs, asimetriški augaliniai motyvai (akanto lapai, kriauklių formos – rokalės), atlikti pastelinėmis rožinėmis ir melsvomis spalvomis. Matomi ir tamsesni, monumentalesni sieninės tapybos fragmentai (freskos), kurie laikui bėgant išbluko, tačiau vis dar suteikia erdvei sakralios prabangos pojūtį. Prieangyje vyrauja prieblanda, kurią skaido tik pro langus ar duris sklindanti natūrali šviesa bei kuklūs, sieniniai šviestuvai. Kairėje pusėje esantys metaliniai, kalto geležies turėklai saugo perėjimą ir papildo erdvės estetiką industriniu, bet elegantišku akcentu. Grindys išklotos stambiomis, tamsiomis akmens masės plytelėmis, kurios liudija ilgą bažnyčios eksploatacijos istoriją. Sienos padengtos grublėtu tinku, apatinė jų dalis (cokolis) nutapyta pilkšva spalva, apsaugančia dekorą. Šv. Dvasios bažnyčios prieangyje pirmoji nuo išorės durų esanti freska yra vienas išraiškingiausių Mirties triumfo arba memento mori („atmink, kad mirsi“) tematikos pavyzdžių Lietuvos baroko mene. Kūrinio centre vaizduojamas skeletas, vilkintis raudoną, dramatiškai krentantį apsiaustą. Raudona spalva čia gali būti interpretuojama dvejopai: kaip buvusios žemiškos didybės ir prabangos simbolis arba kaip nuoroda į gyvybę, kurią mirtis galutinai pasiglemžia. Skeletas įrėmintas dekoratyviame, asimetriškame rokoko stiliaus kartuše, kuris savo šviesiais, pasteliniais tonais kuria šiurpų kontrastą su tamsiu, niūriu freskos fonu. Dar vienoje prieangio freskoje matomas šventasis (tikėtina, askezės ar kankinystės kelyje), vilkintis paprastą pilkšvą tuniką su raudonais akcentais, kurie gali simbolizuoti žaizdas arba dvasinę ugnį. Jo rankos ištiestos nuolankumo ir maldos geste, aplink galvą švyti nimbas. Viršutinėje dalyje matomas stilizuotas pastatas su arkadomis – tai dangiškosios Jeruzalės arba dvasinės tvirtovės simbolis, nurodantis galutinį sielos tikslą. Šalia šventojo vaizduojamos lelijos – tyrumo, skaistybės ir pasiaukojimo simbolis, dažnai lydintis dominikonų šventuosius. Dešinėje pusėje matomas angelas, kuris lydi figūrą dvasinėje kelionėje. Memorialinė lenta (epitafija), įmūryta į Šv. Dvasios bažnyčios prieangio sieną, vertingas XVIII a. pabaigos memorialinės dailės pavyzdys. Ji skirta pagerbti Barbarą Kostrovicką (mergautinė pavardė – Sekliucka), Lydos pavieto medžioklininkienę ir pilių raštininkienę. Užrašas iškaltas senąja lenkų kalba. Jame nurodoma, kad ši lenta pastatyta 1786 m. rugpjūčio 22 d. Ją įrengė „dėkingas sūnus“ savo „geraširdei motinai“ kaip amžiną padėkos ženklą ir prašymą tikintiesiems melstis už jos sielą. Teksto pradžioje naudojama klasikinė barokinė formulė „Nemirtingajam Dievui“. Apatinėje lentos dalyje matomas reljefinis giminės herbas, kurį iš šonų prilaiko du angelai. Tai pabrėžia asmens kilmingumą ir aukštą socialinį statusą LDK visuomenėje. Memorialinė plokštė pagaminta iš tamsaus akmens, ją supa dekoratyvus, margo marmuro rėmas. Bažnyčios požemiai Vilniaus Šv. Dvasios (Dominikonų) bažnyčios požemiai – vienas didžiausių ir istoriškai reikšmingiausių Vilniaus senamiesčio rūsių kompleksų, plytintis po Šv. Dvasios bažnyčios ir buvusio dominikonų vienuolyno pastatais. Tai dviaukštis labirintas, pasižymintis unikalia baroko laikotarpio architektūra ir laidojimo tradicijomis. Dabartinė požemių struktūra galutinai susiformavo po XVIII a. vidurio rekonstrukcijų, nors seniausi sluoksniai siekia gotikos laikotarpį. Rūsius sudaro devynios pagrindinės patalpos (kriptos) ir jungiamieji koridoriai. Tai sudėtinga sistema su masyviais cilindriniais skliautais, kurie turėjo atlaikyti didžiulį viršuje esančios bažnyčios svorį. Šie požemiai buvo ne tik techninė pastato dalis, bet ir integrali vienuolyno dvasinio gyvenimo erdvė. Čia buvo įrengtos specialios nišos laidojimui, kriptos priklausė skirtingoms brolijoms bei turtingoms vilniečių giminėms (pvz., Pociejams, Sapiegoms), kurios rėmė dominikonų veiklą. Vienas išskirtinių objektų požemiuose – natūraliai išlikę palaikai. Dėl specifinio mikroklimato – nuolatinės ventiliacijos ir pastovios temperatūros – dalis čia palaidotų asmenų kūnų ne supuvo, o natūraliai mumifikavosi. XIX a. ir XX a. pr. tyrimų duomenimis, rūsiuose buvo rasta šimtai karstų, sukrautų vienas ant kito. Požemiai nukentėjo per 1812 m. karą, kai juose slėpėsi gyventojai, bei sovietmečiu, kai buvo atliekami neprofesionalūs palaikų pertvarkymai, suardę pirminę laidojimo tvarką. Šiuo metu didžioji dalis požemių uždaryti dėl prastos būklės ir siekio išlaikyti trapią mikroklimato pusiausvyrą. Šaltiniai Nuorodos Vyskupijos informacija Šv. Dvasios bažnyčia (Panoramas.lt)