Vilniaus šv. vyskupo Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika

Vilniaus šv. vyskupo Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika (arba Vilniaus arkikatedra bazilika, Vilniaus katedra) – svarbiausia Lietuvos katalikų bažnyčia ir reikšmingiausias klasicizmo architektūros pavyzdys šalyje. Katalikiškos piligrimystės vieta Vilniaus arkivyskupijoje. Stovi Vilniaus senamiestyje, Katedros aikštėje, pilių teritorijoje. Žemutinės pilies dalis. Arkivyskupijos ir dekanato centras. Bažnyčioje yra Šv. Kazimiero ir 10 kitų šoninių koplyčių. Prie katedros stovi varpinės bokštas (57 m aukščio). Istorija XV–XVI a. istorikų (Jano Długoszo, Motiejaus Strijkovskio) teigimu, iki krikščionybės įvedimo būsimosios Katedros vietoje degusi amžinoji ugnis, stovėjęs pagonių aukuras ar net Perkūno šventykla. Nors dėl pačio pastato egzistavimo galima abejoti, 1985–1987 m. archeologiniai tyrimai patvirtino, kad naujos krikščioniškos šventyklos dažniausiai būdavo statomos įprastose ankstyvesnio kulto vietose. Pirmoji katedra pastatyta XIII a. viduryje. Kai 1251 m. karalius Mindaugas priėmė krikštą, popiežius Inocentas IV išleido bulę, kuria įpareigojo Lietuvos karalių skirti žemės sklypą katedrai statyti. Ji buvo pereinamojo iš romaninio į gotikinį stiliaus, kvadratinio plano, dengta paprastu dvišlaičiu stogu. Fasadą puošė gotikinis portalas, virš kurio buvo trys smailiaarkiai langai. Katedros frontone buvo graikiško kryžiaus formos langas. Katedra turėjo ilgą presbiteriją. Kvadratinio pastato pamato liekanų yra išlikusių katedros rūsiuose. Grindys buvo išklotos keramikinėmis glazūruotomis tamsiai žalios spalvos plytelėmis. Po Mindaugo mirties (1263 m.) katedra galėjo būti paversta pagonių šventykla. Glazūruotų plytelių grindys buvo užpiltos smėliu, antžeminė dalis degė. Šiam laikotarpiui priskiriamos 1984 m. rastos dviejų mūrinių laiptų liekanos, kurių ašys kerta navą, kas visiškai nebūdinga bažnyčioms. Galiausiai kvadratinis pastatas buvo nugriautas. 1387 m. Ldk Jogailos rūpesčiu buvusios pagonių šventyklos vietoje pastatyta nauja bažnyčia su 5 koplyčiomis, pristatyta presbiterija. Ją 1388 m. konsekravo Gniezno arkivyskupas Bodzantas. Katedra buvo paskirta Švč. Trejybės, Švč. Marijos, šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo garbei. Prie katedros 1387 m. veikė mokykla (greičiausiai pirmoji Lietuvoje; minima ir 1452 m.). Šios Jogailos katedros liekanų yra išlikusių rūsiuose. Vilniaus vyskupas Andrius apie 1397 m. pristatė vidurinę koplyčią. Šio laikotarpio statyboms būdingas gotikinis plytų rišimas su perdegusių plytų galų ornamentu. 1399 m. kovo 17 d. (kituose šaltiniuose minima lapkričio 4 d.) pranešimuose Livonijos magistrui nurodoma, kad Vilniaus miestas visiškai sudegė, kartu su juo – ir Katedros bažnyčia bei didžiojo kunigaikščio iždinė. Sudegusią katedrą Vytautas netrukus atstatė, ją labai išplėtė ir padarė itin aukštą. Naujoji bažnyčia, pašventinta 1407 m., buvo brandaus gotikos stiliaus, halinio tipo, itin puošniu fasadu. Ji turėjo daug panašumo į Fromborko (Frauenburgo) katedrą: panašūs dekoratyviniai vakariniai fasadai, laibi aštuoniabriauniai kampiniai bokšteliai ir gotikinės arkos. Tuoj po dar vieno 1419 m. gaisro Vytautas vėl pastatydino naują katedrą. Tai buvo stačiakampio plano, trijų navų pastatas, kurio vidaus aukštis siekė apie 23 m. Visą XV a. prie šoninių sienų buvo aktyviai statomos koplyčios: 1423 m. – Mantvydų (dabartinė – Lojolos), 1436 m. – Goštautų, Švč. Trejybės (dabartinis pietinis prieangis), Kęsgailų, 1474 m. – Karališkoji (dabartinė – Valavičių), 1495 m. – Vyskupų (dabartinė – Švč. Marijos) bei zakristija. Po koplyčiomis buvo išmūrytos kriptos. Koplyčių stogai buvo dengti čerpėmis, vietomis – švino danga, kai kurie paauksuoti. Flamandų keliautojas Gilberas de Lanua XV a. buvo nurodęs, jog ši Vytauto katedra buvo pastatyta pagal Fromborko gotikinę katedrą. 1522 m. prie katedros veikė trijų klasių mokykla. Joje buvo dėstoma retorika, muzika, dialektika, lotynų kalba. 1522 m. katedra remontuota (italų architektas Anus), šalia buvusiame gynybos bokšte įrengta varpinė. Po 1530 m. gaisro katedra buvo atstatyta italų architekto Bernardino Džanočio ir jo pagalbininkų Džovanio Činio bei Bartolomėjaus Fiesolės pastangomis. Karalienė Bona Sforca Krokuvoje užsakė nukalti iš marmuro antkapinį Ldk Vytauto Didžiojo paminklą. 1529 m. katedroje iškilmingai vainikuotas Ldk Žygimantas Augustas. 1534–1557 m. katedroje pristatyta koplyčių, įrengta kriptų. Katedra įgijo renesanso bruožų. Ji buvo trinavė, turėjo šonines koplyčias. Katedros fasadas buvo papuoštas frontonu ir portalu, interjeras – freskomis, altoriais, antkapiniais paminklais. Praėjus maždaug šimtui metų po Vytauto mirties, 1530 m. katedra vėl nukentėjo nuo gaisro. Tuomet ją remontavo Vilniaus vyskupo Jono pakviesti italų architektai. Jai atstatyti vyskupas Jonas Žygimantaitis 1534 m. pasirašė sutartį su architektu B. Z. da Džanocciu, kuris įsipareigojo rekonstruoti bažnyčią iki 1548 m. Karalienė Bona Krokuvoje užsakė italų skulptoriui nukalti iš marmuro antkapinį kunigaikščio Vytauto paminklą. Paminklas į Vilnių buvo atgabentas 1535 m. rudenį, 1539 m. dar ne visai baigta rekonstruoti Katedra vėl sudegė. Po šio gaisro ją restauruoti buvo patikėta architektui Džiovanui Ciniui iš Sienos, kuris jau 1545 m. pastatė naujus skliautus. Restauravimo darbai 1548 m. dar vyko ir buvo visai baigti apie 1550 m. Po to pradėta tvarkyti bažnyčios vidų. Didžiojo altoriaus, pastatyto apie 1553 m. projekto autorius italų tapytojas Konstantinas. Katedros remontas buvo baigtas tik 1557 m. Perstatytos kai kurios koplyčios, išmūryti skliautai, įrengtos naujos kriptos. Iš renesansinės katedros iki šių dienų išliko Valavičių koplyčios sienos, Vyskupų koplyčios sienų apatinės dalys, LDK kanclerio Alberto Goštauto bei vyskupo Povilo Alšėniškio antkapinės renesansinės plokštės. 1596–1598 m. mūrininkai Petras Pelgžimavičius ir Jonas Petračius remontavo keliose vietose įgriuvusį pagrindinį fasadą. 1610 m. katedra vėl degė. Remontui vadovavo architektas Vilhelmas Polis. Pagrindiniame fasade buvo pastatyti 2 barokiniai bokštai. Interjerą meniškai išdėstė meistras Ferdinandas. Architektas Konstantinas Tenkala su skulptoriumi Henriku Kuncu sukūrė barokinį 3 tarpsnių didįjį altorių (neišliko). 1624 katedros pietrytinio kampo dalyje LDK kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Žygimanto Vazos iniciatyva pradėta statyti barokinė šv. Kazimiero koplyčia (seniau šioje vietoje buvo mažesnė, Sapiegoms, vėliau vyskupui Eustachijui Valavičiui priklausiusi koplyčia). Statybos ir apdailos darbuose, be kita ko, dalyvavo Konstantinas Tenkala. Prie koplyčios vakarinės sienos buvo pristatyta zakristija (nugriauta XVIII a. pab.). Šv. Kazimiero koplyčios įkūrimo lentoje nurodyta, kad ji pastatyta ir įrengta 1636. Tais pačiais 1636 metais į katedros Šv. Kazimiero koplyčią buvo iškilmingai perkelti šv. Kazimiero palaikai. Katedros centrinėje navoje buvo įrengtas milžiniškas katafalkas. 1648 m. po Šv. Kazimiero koplyčios altoriumi padėti du indai su Merkinėje mirusio ATR valdovo Vladislovo Vazos viduriais ir širdimi. Per karą 1655 m. katedra smarkiai apgadinta ir apiplėšta; vietomis įgriuvo pastato skliautai. Rusijos kareiviai nuplėšė ir išsivežė varinį katedros stogą. Manoma, jog tuo metu buvo išplėštas ir tikriausiai sunaikintas Vytauto Didžiojo kapas. 1666 m. austrų architektas Johanas Vincentas Salvadoras pradėjo katedrą remontuoti. Buvo dekoruota Šv. Kazimiero koplyčia (dailininkas Pjetras Pertis). Atvykęs italų dailininkas Mikelandželas Palonis katedrai nutapė freskas „Stebuklingas Uršulės atgijimas prie šv. Kazimiero karsto" ir „Šv. Kazimiero karsto atidengimas". XVII a. pab. vysk. E. Katavičius suprojektavo naują rokokinį didįjį altorių. 1730 m. katedra vėl remontuota, joje įdėtos marmuro plokščių grindys. 1748–1754 m. katedrą restauravo architektas Jonas Kristupas Glaubicas. Vakariniame fasade virš kampinių koplyčių buvo pastatyti du bokštai ir tarp jų įrengtas frontonas. 1769 m. lapkričio 2 d. audra nugriovė pietvakarių bokštą, kuris virsdamas perskėlė skliautus ir užmušė šešis Švč. Mergelės Marijos koplyčioje buvusius žmones, t. y. vieną kunigą ir penkis klierikus.. 1771 m. architektui Martynui Knakfusui sudarius defektinį planą, Vilniaus katedros kapitula pamaldas ir kitas katedros funkcijas perkėlė į Šv. Jonų bažnyčią. 1783 m. Vilniaus vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio pavedimu katedra pradėta rekonstruoti pagal Lauryno Gucevičiaus 1781 m. parengtą projektą. Statybos ir rekonstrukcijos darbams Gucevičius pasikvietė italų architektą Pietrą de Rosį. 1785 m. statybos darbų metu buvo užmūrytas Šv. Kazimiero koplyčios portalas, kad statybos dulkės neterštų koplyčios vidaus. Laurynas Gucevičius, nugriovęs vikariato namus, katedros pastatą išplėtė, pailgino, tačiau paliko autentišką aukštį ir halinę jos struktūrą. Priekinėje pastato dalyje suprojektavo dvi koplyčias, šiaurėje pristatė zakristiją su kupolu. Koplyčias suvienodino, sujungė galerijomis su kolonadomis. Katedros priekyje Laurynas Gucevičius pastatė šešių dorėninių kolonų portiką. Katedrai papuošti architektas sugalvojo skulptūras, kurių dalis pastatyta, L. Gucevičiui dar esant gyvam. Katedros evangelistų skulptūras kūrė italų skulptorius Tomazas Rigis. T. Rigis nulipdė ir visus katedros vakariniame fasade esančius horeljefus. Iš senojo katedros pastato liko pagrindinė trinavė dalis, Šv. Kazimiero ir Valavičių koplyčios, kitų koplyčių sienos.' 1786 m. buvo atnaujinta Šv. Kazimiero koplyčia (italų architektas Karlas Spampanis), nutapyti paveikslai (dailininkas Pranciškus Smuglevičius), t. y. altoriaus paveikslas „Šv. Stanislovo mirtis“ ir 12 šventųjų apaštalų atvaizdai ir du paveikslai altoriaus sienai. 1798 m. Lauryno Gucevičiaus mirus, katedros rekonstrukcijos darbus tęsė architektas Mykolas Angelas Šulcas, kuris juos užbaigė 1801 m. Po rekonstrukcijos katedra tapo klasicistine. Ant fasado frontono buvo pastatytos šv. Elenos, šv. Kazimiero ir šv. Stanislovo skulptūros (skulptorius Karolis Jelskis, 1950 m. jos buvo nugriautos ir sunaikintos). Mykolas Šulcas sukūrė ir šias dienas pasiekusį dorėninio portiko vikarų altorių. Pagal Šulco projektą pastatyta sakykla, suolai presbiterijos šonuose, pakeistas vargonų choras, rekonstruota varpinė. 1817 m. užmūrytos atviros šoninės katedros pastato kolonados dėl to, kad vilniečiai neterštų pasienių. Palikti tik vieni varteliai. XIX a. pradžioje nudažyti Šv. Kazimiero koplyčios fasadai. 1836 m. vyskupo Andriaus Benedikto Klongevičiaus iniciatyva sudarytas katedros remonto komitetas, į kurio sudėtį įėjo Karolis Podčašinskis, Kanutas Ruseckas, Mykolas Januškevičius, Pranciškus Andriolis. Šios rekonstrukcijos metu restauruotos Švč. Marijos ir Valavičių koplyčios, naujai dekoruotos Goštautų, Kęsgailų, Montvydų koplyčios. Šiaurinio įėjimo vietoje įrengta nauja Išganytojo karsto koplyčia. 1848 m. į katedrą atkeltas Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Vytauto portretas iš Ramintojos bažnyčios. 1897 m. sutvirtinti katedros skliautai, pastatas uždengtas vario skardos stogu, kuris buvo nuplėštas 1915 m. vokiečių kariuomenės. 1889 m. katedroje įrengti nauji vargonai (meistras Juozapas Radavičius). 1922 m. Vilniaus katedrai suteiktas mažosios bazilikos titulas. 1925 m. įkurta Vilniaus arkivyskupija, tad katedra tapo arkikatedra. 1901 m. per jubiliejines iškilmes laikytos lietuviškos pamaldos, kurios vėliau buvo laikomos kiekvieno šventadienio rytą (1908–1923 m.). Vėliau lietuviškos pamaldos leistos tik per Sekmines, gegužės vakarais ir per Jono Basanavičiaus laidotuves 1927 m. vasario 21 d. Nuo 1940 m. lietuviams vėl leista šventadieniais laikyti pamaldas. Tuomet katedroje dirbo arkivyskupas Mečislovas Reinys. 1931 m. per pavasario potvynį Neris užliejo katedros požemius, suskilo pastato sienos. Katedra buvo uždaryta, pažeisti katedros pamatai. Tuo pačiu kriptose buvo rasti kunigaikščių palaikai – Ldk Kazimieras Jogailaitis ir Ldk Žygimanto Augusto žmonos Barbora Radvilaitė bei Elžbieta Habsburgaitė. Palaikai per restauraciją perkelti į specialiai įrengtą mauzoliejų po Šv. Kazimiero koplyčia. 1932–1939 m. katedra restauruota. Mediniai sienų poliai pakeisti gelžbetoniniais. Suveržtos sienos, po Šv. Kazimiero koplyčia įrengtas mauzoliejus. Į mauzoliejų atkelti katedros rūsiuose rasti kunigaikščio Aleksandro, Žygimanto Augusto žmonų Elžbietos Habsburgaitės ir Barboros Radvilaitės palaikai, urna su kunigaikščio Vladislovo širdimi. 1949 m. katedra uždaryta.1950 m. Kazio Preikšo iniciatyva nuo arkikatedros nuimtos ir susprogdintos šventųjų skulptūros. 1950 ir 1951 m. kelis kartus į uždarytą katedrą įsilaužta. Išvogta didesnė dalis turto, kitas sugadintas. 1951 m. kapitulos archyvo likučiai (1320 aplankų, 130 ryšulių) ir daugiau kaip 4000 knygų perduota Knygų rūmų specialiajam fondui. 1953 m. karstas su šv. Kazimiero palaikais perkeltas į Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčią (grąžintas 1989 m.). 1953 m. rugsėjo 4 d. komisija apžiūrėjo katedrą ir nustatė, kad jos turtas išdalytas įvairioms įstaigoms, kita dalis parduota. Rasti apnaikinti altoriai, sulaužyti baldai, sugadinti vargonai, skulptūros, antkapiai. Po 1953 m. katedra perduota Dailės muziejui. 1955–1956 m. perdažyta, įvestas šildymas. 1956 m. katedroje įrengta Paveikslų galerija. Nuo 1968 m. tirta pastato konstrukcijų būklė, daryti architektūriniai tyrimai. Darbams vadovavo inžinierius Napaleonas Kitkauskas. 1969 m. Potsdamo H. Šukės firma restauravo vargonus. 1980 m. stogas uždengtas vario skarda, perdažyti fasadai, restauruotos jų skulptūros. Nuo 1981 m. restauruotas vidus. 1984–1986 m. atlikti papildomi archeologiniai ir architektūriniai tyrimai. 1988 m. spalio 22 d. per „Sąjūdžio“ steigiamąjį suvažiavimą paskelbta apie katedros grąžinimą tikintiesiems. Paremontuota arkikatedra 1989 m. vasario 5 d. iškilmingai pašventinta. 1989 m. kovo 4 d. į Katedrą buvo iškilmingai perneštas sidabrinis sarkofagas su Lietuvos globėjo šv. Kazimiero palaikais. Nuo 1989 m. spalio Katedroje vėl nuolat laikomos šventosios Mišios. 1993 m. rugsėjo 4 d. popiežius Jonas Paulius II malda Katedroje pradėjo apaštališkąjį vizitą Lietuvoje (1993 m. rugsėjo 4–8 d.). 1996 m. valstybės įmonė Vilniaus pilių direkcija atstatė skulptūras ant Katedros fasado (skulptorius Stanislovas Kuzma). Nuo 1993 m. vasario (A. Brazauskui pradėjus eiti pareigas) tapo tradicija inauguracijos iškilmių dalimi laikyti šventąsias Mišias Katedroje, dalyvaujant išrinktajam prezidentui, ir Prezidento vėliavos pašventinimą bei organizuoti karinį paradą. Eksterjeras klasicistinio stiliaus Katedra yra pailgos keturkampiškos formos su išsikišusiomis kampuose koplyčiomis. Šv. Kazimiero koplyčia ir zakristija turi gražius kupolus, kurie baigiasi kryžiais, stovinčiais ant paauksuotų rutulių. Katedros stogas buvo dengtas stora varine skarda, bet 1917 m. vokiečiai ją nuplėšė ir apdengė tolimi (vėliau buvo apdengta cinko skarda). Bažnyčios šonuose yra galerijos su šešiomis dorėnų stiliaus kolonomis. Čia nišose stovi gipsinės figūros: pietų pusėje — didžiųjų Lietuvos kunigaikščių, šiaurės pusėje — jėzuitų ordino šventųjų. Viso katedros eksterjerą puošia 18 apvaliųjų skulptūrų ir 5 stačiakampio formato horeljefai ir horeljefinė kompozicija. Pagrindiniame fasade stovi vėlyvojo baroko stiliaus 6 apvaliosios skulptūros, taip pat yra minėti 5 stačiakampio formato horeljefai bei horeljefinė kompozicija. Dekoro tematika, proporcijos, vieta pritaikyta katedros fasadui, barokinės plastinės formos kontrastuoja su griežta klasicizmo architektūra. Penkios minėtos bareljefinės scenos yra iš apaštalų gyvenimo: 1) šv. Dvasios atsiuntimas, 2) luošo išgydymas, 3) šv. Petro pamokslas, 4) šv. Povilas gydantis ligonį ir 5) Ananijaus ir Safiros mirtis. Bažnyčios fasado portike stovi didelės šešios kolonos per visą bažnyčios plotį ir aukštį. Ant portiko pastatytos trys statulos: viduryje šventosios Elenos, laikančios didelį kryžių ir vinis, kuriomis prie kryžiaus buvo prikaltas Jėzus, ant dešiniojo krašto – Krokuvos vyskupo, kankinio šv. Stanislovo, ant kairiojo – šv. Kazimiero. Šios skulptūros yra 1950 m. sunaikintų skulptūrų kopijos. 1997 m. jas sukūrė skulptorius Stanislovas Kuzma. Bažnyčios fasado kairėje nišoje yra Abraomo, laikančio peilį, skulptūra. Kraštutinėje dešinėje fasado nišoje pastatyta Mozės skulptūra. Mozė pavaizduotas su spinduliais, kyšančiais iš kaktos. Rankose jis laiko dvi akmens plokštes su Dievo įstatymu. Už kolonų pagrindinio fasado sienos nišose stovi keturių evangelistų – Mato, Morkaus, Luko ir Jono skulptūros. Evangelistai vaizduojami su simbolinėmis angelo, liūto, jaučio ir erelio figūromis. Skulptūros proporcingos nišų dydžiams. Skulptūrų autorius – Tomazas Rigis. Virš skulptūrų įtaisyti bareljefai, vaizduojantys apaštalų darbus. Centrinė didžiausia virš katedros durų esanti bareljefinė kompozicija skirta šventajam Petrui, kalbančiam miniai. Frontono timpane yra horeljefas „Nojaus auka“. Daugiafigūrė kompozicija vaizduoja Biblijos personažą Nojų, savo šeimos auką Dievui po tvano. Kompozicijos ašis – aukuras su kylančiais dūmais. Abipus jos kampų timpanono forma simetriškai sukomponuotos žmonių, tarpuose ir timpano šoniniuose kampuose – gyvūnų figūros. Kompozicija dinamiška, atvira. Derinama apvaliosios skulptūros, skirtingų aukščių reljefai, stambios ir smulkios formos. Šoniniai (pietinis ir šiaurinis) fasadai beveik vienodi, abu simetriški. Jų vidinę dalį koplyčias jungia dorėninio orderio kolonados iš 6 kolonų. Jos stovi ant pjedestalų, yra žemesnės ir lieknesnės už pagrindinio fasado portiko kolonas. Sienas dalija piliastrai. Už kolonadų, sienoje tarp piliastrų yra aukšti stačiakampiai langai. Šoninių fasadų sienų dvylikoje išorinių nišų kairėje pusėje stovi kunigaikščių, dešinėje pusėje – apaštalų ir Jėzaus bendrijos apvalios šventųjų skulptūros. Kunigaikščių figūrų pozos manieringos; aštrių bruožų veiduose perteikta egzaltuota išraiška. Dekoratyvumo teikia ornamentuoti šarvai, karūnos, nevienodame aukštyje laikomi skeptrai. Šventųjų skulptūros palyginti su pietų fasado skulptūromis, jos mažesnės (todėl pastatytos ant aukštesnių postamentų), kameriškesnės, labiau individualizuotos. Smulkių formų figūras sieja tiek stambi dinamika, lygiais paviršiais modeliuotos drabužių klostės. Šiaurinio fasado skulptūros sukurtos 1754–1768 metais, pietų fasado – 1754 m. Jos stovėjo šv. Kazimiero bažnyčioje; kunigaikščių – altoriuje, šventųjų – šoniniuose altoriuose. Po 1831 m. sukilimo uždarius šv. Kazimiero bažnyčią, jos atkeltos į katedrą ir 1832 m. pastatytos šoninių fasadų nišose. Pastogę ir bažnyčią juosia tašyto akmens fryzas. Du katedros kupolai sukomponuoti jos šonuose – struktūriškai remia pagrindinę erdvę. Dešiniajame katedros šone yra Šv. Kazimiero koplyčia, kuri išsiskiria pilkšvo kalkakmenio spalva. Šioje koplyčioje ilsisi šv. Kazimieras. Koplyčios išorinėje sienoje yra koplyčios įkūrimo lenta. Įrašo plokštė yra iš marmuro, rėmai pagaminti iš smiltainio. Lenta barokinė. Dekoratyvinė rėmo forma teikia lenta iškrypusią siluetą ir vertikaliai ištemptą formatą. Dekorą sudaro herbiniai kartušai, girliandos, sparnai, karnizai, voliutos, maskaronas. Įrašas (lotynų kalba) nurodo, kad koplyčią pastatė ir išpuošė Lenkijos ir Švedijos karalius Žygimantas Vaza, o 1636 ją baigė įrengti Vladislovas Vaza. Manoma, kad lentą 1636 sukūrė skulptorius Konstantinas Tenkala. Virš koplyčios įkūrimo lentos matomas barokinis langas, apremtas gražiu karpytu, voliutomis ir elegantiška girlianda papuoštu rėmu. Kaip ir visa koplyčios architektūra, šis langas išduoda XVII a. pirmoje pusėje dirbusio architekto Carlo Madernos įtaką. Priešais katedrą stovi 57 metrų aukščio varpinė – geriausiai išlikęs Vilniaus pilių gynybinės sienos bokštas, kuriame kabo dešimt žalvario varpų, nulietų XVI–XVIII a. olandų ir vokiečių meistrų. XIX a. pradžioje čia buvo įmontuotas laikrodis, kuris neturi minutinės rodyklės. Požeminė keturkampė varpinės dalis yra viena seniausių mūro liekanų Lietuvoje, išmūryta XIII a. Vilnios senvagės dugne. Antžeminė varpinės dalis yra 52 m aukščio (su 2,8 m kryžiumi – 57 m). Pirmas varpinės aukštas apvalus, trys viršutiniai aukštai – aštuonių briaunų. Kupolas pasibaigia piramide. Katedra turi šešis J. E. Kelno arkivyskupijos kardinolo Joachimo Meisnerio dovanotus varpus, kurių didžiausias yra 2600 kg svorio gavęs Joachimo vardą. Seniausias varpas yra XVI a. pabaigos – XVII a. pradžios, Renesanso bruožų. Jis naudojamas bokšto laikrodžiui. Kiti varpai – barokiniai. Jono Delamarso 1673 m. nulietas varpas papuoštas figūrų kompozicijomis ir ornamentų juostomis. Varpas muša valandas. Likusieji varpai taip pat nulieti žymių meistrų: Andriejaus Dorlingo, Karolio Gotlybo Šparo, Gustavo Miorko, Pilypo Jokūbo Ginterio. Interjeras Vilniaus arkikatedros interjeras pasižymi klasicizmo stiliumi su gotikos (centrinės trinavės dalies erdvinė struktūra), renesanso, baroko (Šv. Kazimiero ir Valavičių koplyčios) stiliaus bruožais. Erdvę į tris navas dalija masyvūs beveik keturkampio skerspjūvio pilioriai, kurių išdėstymas paryškina dvigubai platesnę dominuojančią vidurinę navą. Sienas skaido dorėninio orderio piliastrai, tarp kurių įkomponuoti šoninių koplyčių portalai su trikampiais frontonėliais, piliorių viršus apipavidalintas dorėniniais kapiteliais. Sferinio paviršiaus kryžminius skliautus puošia augaliniais motyvais ornamentuotos briaunos ir rozetės. Ši klasicistinė puošyba buvo sukurta pagal architekto Lauryno Gucevičiaus projektą, siekiant suteikti šventovei stilistinį vientisumą ir išbaigtumą. Katedros ūris - centrinis, simetriškas, pailgo stačiakampio plano su dominuojančia haline dalimi, abipus šiaurinėje ir pietinėse pusėse - išdėstytomis žemesnėmis koplyčiomis, su Šv. Kazimiero koplyčia pietrytiniame kampe, zakristija šiaurės rytų kampe, užbaigtomis aštuoniasieniais būgnais su kupolais, laiptine pietvakarių kampe, su pastoge virš centrinės halinės dalies, laidojimo kriptomis rūsiuose. Dviejose šoninėse Katedros sienose yra šešiolika langų. Viršum didžiojo altoriaus – pusapvalis langas, o abipus jo – tokie pat kaip ir šoniniai. Grindys akmens plokščių. Bažnyčios skliautai kryžminiai (buriniai), puošti rozetėmis aštuonkampiuose kesonuose, remiasi į šešiolika piliorių, arba keturkampių stulpų. Prie vieno iš jų glaudžiasi balkono formos sakykla. Presbiterija nuo kitų bažnyčios patalpų atskirta tvorele ir yra dviem laipteliais aukštesnė, abiejose jos šonuose stovi kanauninkų stalės, vyskupo sostas, suoliukai ir kėdės prie stalų. Pagrindinis interjero akcentas yra Didysis altorius, esantis pagrindinėje navoje prie galinės sienos. Tai 10,4 × 14,4 m dydžio vienatarpsnis klasicizmo stiliaus elementas, kurį XVIII a. pabaigoje suprojektavo ir įrengė architektas Laurynas Stuoka-Gucevičius. Jis pastatytas ant aukšto cokolinio portiko su keturiomis dorėninio orderio kolonomis, piliastrais ir trikampiu frontonu. Altoriaus architektūrinės formos yra griežtos bei harmoningų proporcijų, jis dera su kitais interjero elementais bei primena pagrindinio fasado kompoziciją. Jo architektūriniai elementai sukurti iš dirbtinio marmuro, o negausi puošyba atlikta iš paauksuoto stiuko. Iš abiejų šonų įrengti laiptai su metaliniais varteliais. Šis altorius pakeitė anksčiau, XVIII a. pirmoje pusėje, prie sienos stovėjusius tris atskirus altorius: didžiojo vikaro, šv. Stanislovo ir šv. Birutės. Dabartinio altoriaus centre kabo Pranciškaus Smuglevičiaus 1799 metais nutapytas paveikslas „Šv. Stanislovo mirtis“, vaizduojantis Krokuvos vyskupo žūtį. Abipus altoriaus esančiose nišose stovi skulptoriaus Tomo Rigo sukurtos alegorinės baroko stiliaus stiuko skulptūros – „Artimo meilė“ ir „Dievo meilė“. Ant altoriaus yra nuostabus, prabangus sidabro tabernakulis, skirtas Švenčiausiajam Sakramentui laikyti. Dešimt sidabro stulpų, padabintų puikiais senoviniais darbais (tikėtina, Augsburgo meistrų), stovi ant pusapvalio pagrindo ir remia pusiau gaubtą skliautą, kuris išdailintas sidabro liejinio cherubų galvutėmis. Ant postamento taip pat matomos dvi šv. Kazimiero ir šv. Stanislovo statulėlės su jų relikvijomis. Po šiuo altoriumi yra rūsys (įėjimas pro geležines duris iš siauro perėjimo, esančio tarp dviejų minėtų altorių), kuri, kaip sako legenda, esanti išlikusi iš buvusios Perkūno šventyklos. Šioje vietoje esą buvusios laikomos šventos lietuvių gyvatės ir čia ilsėjęsi saugoją amžiną ugnį vaidilos. Iki šių dienų išlikusi kairėje sienoje krosnis, kur vaidilos šildėsi valgį. Tačiau žinovai tvirtina, kad niša su krosnimi ir aprūkusiomis suodžiais sienos buvo pastatytos XVII a., ką patvirtina ir mažo formato plytos. Priėjus arčiau didžiojo altoriaus paaiškėja architektūrinė detalė, kurią sunku pastebėti nuo Katedros durų: žalsvo dirbtinio marmuro kolonų portikas su šv. Stanislovo kankinystės paveikslu ir altoriaus stalas yra atskirti praėjimo. Istoriškai Katedros presbiterijoje stovėjo ne vienas, o du atskiri altoriai, tarp kurių dabartinis altoriaus stalas įrengtas maždaug per vidurį. Arčiau altoriaus pertvaros anksčiau stovėjo kanauninkų altorius, turėjęs labai puošnų ir dailaus darbo tabernakulį, kuris dabar yra perkeltas ant didžiojo altoriaus. Tuo tarpu prie pat kolonų portiko stovėjo vikarų altoriaus stalas – ant jo buvo laikomas tabernakulis su Švenčiausiuoju Sakramentu. Atšventinant Katedrą 1989 metais, buvo atsižvelgta į dabartinės liturgijos reikalavimus, todėl dviejų vienas už kito stovėjusių altorių atsisakyta. Vietoj jų buvo suformuotas ir pastatytas tik vienas bendras altoriaus stalas. Vakarinėje katedros dalyje, virš vargonų choro kolonados, iškilęs barokinis vargonų prospektas (DV 4486; 8,8 × 3,3 m). Jis yra suskirstytas į 16 laukelių, o vidurinė jo dalis sudaryta iš dviejų tarpsnių. Prospektas gausiai papuoštas drožinėtais auksuotais augaliniais bei kriauklių ornamentais ir dekoratyvinėmis vazomis. Viršutinę dalį puošia apvaliosios skulptūros: centre vaizduojamas karalius Dovydas su arfa, iš šonų – muzikuojantys angelai, o žemiau įkomponuotos amūrų figūrėlės. Katedros vargonų istorija siekia 1595 metus, kai pirmuosius vargonus įrengė meistras Jonas Kopelmanas, drožėjas Bernardas Holcas ir tapytojas Kristupas Bežkis, tačiau šis instrumentas sudegė per 1610 metų gaisrą. Apie 1618 metus vėl buvo pastatyti dideli vargonai, kurie XVII a. viduryje buvo perstatyti. Iki pat XIX a. vidurio katedroje skambėjo nedidelis, apie 25 registrų klavyrinis instrumentas. Dabartinis vargonų prospektas, sukurtas XVIII a. antroje pusėje, į katedrą buvo atkeltas 1859 metais iš Vilniaus augustinų bažnyčios. Tuo metu 2 manualų ir maždaug 25 registrų instrumentas buvo praplėstas pridedant šoninius bokštus. Vėliau vargonus tobulino žymūs meistrai: 1885–1889 m. – Juozapas Radavičius, o XX a. pirmoje pusėje – Vaclovas Bernackis. Po Antrojo pasaulinio karo vargonams sunykus, 1969 metais VDR įmonė „Alexander Schuke“, vadovaujama Hanso Joachimo Šukės, įrengė naują instrumentą. Atkurti vargonai turi 3 manualus ir 49 registrus, juose išsaugota keletas eilių originalių J. Radavičiaus vamzdžių. Pats prospektas 1969 metais buvo restauruotas. Negiliose šoninių navų sienų nišose, po karnizu, iškabinta šešiolikos Biblijos siužetų paveikslų serija. Šie akademistiniai kūriniai su ryškiais romantizmo bruožais pasižymi monumentalumu ir teatrališka raiška: daugiaplanės kompozicijos kruopščiai subalansuotos, o dinamiškos figūros, idealizuoti veidų bruožai bei patetiški gestai suteikia scenoms ypatingo dramatiškumo. Paveikslai išdėstyti laikantis griežtos teologinės tvarkos: pagrindinėje navoje vaizduojami Senojo Testamento siužetai – nuo Adomo ir Ievos sukūrimo, Abelio nužudymo ar Izaoko aukos iki Mozės regėjimo Sinajaus kalne bei Saliamono teismo. Šoninėse navose ciklas tęsiamas Naujojo Testamento scenomis, pradedant Marijos apreiškimu bei Jėzaus gimimu ir baigiant Kristaus krikšto bei Šventosios Dvasios atsiuntimo motyvais. Šie akademistiniai kūriniai nuo altoriaus jie išdėstyti taip: pagrindinėje navoje – „Adomo ir Ievos sukūrimas“, „Abelio nužudymas“, „Izaoko auka“, „Jokūbo sapnas“, „Juozapo kelionė“, „Mozė Sinajaus kalne“, „Jozuės pergalė“, „Saliamono teismas“; šoninėse navose – „Marijos apreiškimas“, „Jėzaus gimimas“, „Erodo žudynės“, „Trys karaliai“, „Bėgimas į Egiptą“, „Kristaus krikštas“, „Kristaus pasirodymas“, „Šventosios Dvasios atsiuntimas“. Katedros viduje iš viso yra dvylika paminklinių apvaliųjų skulptūrų, tarp kurių išsiskiria Tomo Rigo 1785–1791 m. sukurtos baroko stiliaus alegorijos „Artimo meilė“ ir „Dievo meilė“. Šios įspūdingos, maždaug 3,8 metrų aukščio stiuko skulptūros įkurdintos vidinės navos nišose abipus didžiojo altoriaus. Pietinėje pusėje esanti kompozicija „Artimo meilė“ vaizduoja gailestingą moterį, dalijančią duoną alkaniems; kūrinio idėją pabrėžia į vieną judesį sujungtos figūros ir sąmoningai pasirinktas skirtingas jų dydis, padedantis išvengti buitiškumo įspūdžio. Šiaurinėje pusėje esanti „Dievo meilė“ vaizduoja pamaldžią, į dangų žvelgiančią moterį, kurios figūros ekspresiją sustiprina sudėtingai drapiruoti drabužiai. Abi skulptūros, kaip ir pagrindinio fasado puošyba, buvo realizuotos įgyvendinant Lauryno Gucevičiaus 1777–1778 m. parengtą katedros rekonstrukcijos projektą. Katedros planą sudaro sudėtinga koplyčių sistema. Šiaurinėje pusėje išsidėsčiusios Vladislovo, Valavičių, Kęsgailų, Išganytojo ir šv Petro koplyčios bei zakristija. Pietinėje dalyje lankytojai randa Vyskupų, Lojolos, šv Pauliaus, Goštautų bei Švč Marijos vardo koplyčias. Ypatingą vietą užima šv Kazimiero koplyčia, kuriai simetriškai XVIII amžiaus pabaigoje buvo pastatyta aštuoniakampė zakristija su kupolu, laikomu aštuonių dorėninių kolonų. Visas interjeras su savo keturiasdešimčia dailės paminklų suformuoja reprezentacinę Lietuvos šventovės erdvę. Zakristijos vidus – ryškiai klasicistinis. Tai aštuoniakampė rotondinės formos patalpa su kupolu, kuri laikosi ant 8 dorėninių kolonų, šiek tiek atitrauktų nuo sienų ir sustatytų dviem eilėmis. Kupolą puošia sienų tapyba. Zakristijoje yra iždinė su karaliaus Aleksandro, karalienių Elžbietos ir Barboros Radvilaitės insignijomis. Epitafijos, biustai ir memorialinės lentos Vilniaus arkikatedra bazilika pasižymi gausia memorialinės epigrafikos kolekcija, kurią sudaro apie 37 epitafijos ir atminimo lentos, įmūrytos sienose arba pritvirtintos prie navas skiriančių piliorių. Seniausios iš jų siekia XVI a. pabaigą ir XVII a. pirmąją pusę (baroko epochą), vėlesnės apima klasicizmo bei naujausių laikų periodus. Šie paminklai dokumentuoja Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) politinio ir dvasinio elito – vyskupų (pvz., Benedikto Vainos, Jurgio Tiškevičiaus), didikų giminių (pvz., Zavišų, Naporkovskių) bei dvasininkų (pvz., Martyno Šulco-Volfovičiaus) – veiklą, fundacijas bei indėlį į šventovės istoriją. Šiaurinėje Vilniaus arkikatedros navoje, vieno iš piliastrų nišoje, įrengtas memorialinis daktaro Jono Basanavičiaus (1851–1927) biustas. Biustas šventovėje buvo pastatytas 1989 m., katedros atšventinimo ir grąžinimo tikintiesiems laikotarpiu, taip simboliškai pabrėžiant nenutrūkstamą ryšį tarp tautinės tapatybės ir krikščioniškųjų vertybių. Šiaurinėje katedros navoje, prie rytinės sienos pritvirtinta reprezentacinė memorialinė lenta, skirta Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vytautui Didžiajam (1350–1430). Šį juodo marmuro paminklą su paauksuotu įrašu ir dekoratyviniais ornamentais 1853 m. savo lėšomis įrengė žymus istorikas bei archeologas Eustachijus Tiškevičius. Pietinėje navoje prie antrojo pilioriaus (kolonos) pritvirtinta rusvo marmuro plokštė, skirta Vilniaus vyskupui Benediktui Vainai (vyskupavo 1600–1615 m.). Joje lotynų kalba detaliai išvardyti vyskupo nuopelnai, pabrėžiant jo aktyvią veiklą kontrreformacijos laikotarpiu, kai dvasininkas pasižymėjo ryžtingu bažnyčių grąžinimu katalikų bendruomenei bei uoliu Šv. Kazimiero kulto propagavimu. Tekste užfiksuota dvasininko mirties data – 1615 m. spalio 22 d. – ir nurodyta mirties vieta, Italijos miestas Paduva, kur vyskupas lankėsi gydymosi tikslais. Centrinės navos kairėje pusėje (žiūrint nuo pagrindinio įėjimo), prie trečiojo pilioriaus, įmūryta rusvo marmuro epitafinė plokštė, skirta Vilniaus katedros kanauninkui Martynui Šulcui-Volfovičiui. Epitafija, pagaminta iš prabangaus rusvojo marmuro, organiškai įsilieja į katedros piliorių puošybą. Ant to paties trečiojo pilioriaus šoninės pusės (atsuktos į sieną) pritvirtinta rusvo marmuro epitafinė lenta, skirta emigrantui iš Švedijos, katalikų kunigui Olausui Alginui (arba Olavui Alginui). Šis dvasininkas buvo vienas iš nedaugelio Švedijos katalikų, kurie dėl religinio persekiojimo savo tėvynėje po reformacijos rado prieglobstį Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Įrašas skelbia, kad dvasininkas savo gyvenimo kelią baigė Vilniuje 1628 m. rugpjūčio 6 d., sulaukęs itin garbingo tiems laikams 93 metų amžiaus. Prie trečiojo nuo pagrindinio įėjimo pilioriaus, sakyklos pusėje, pritvirtinta marmurinė epitafinė plokštė, skirta dvasininkui bei valstybės veikėjui Mikalojui Slupskiui. Jis buvo titulinis Gracianopolio vyskupas, Vilniaus vyskupo sufraganas bei katedros kanauninkas, aktyviai dalyvavęs XVII a. pabaigos Bažnyčios administracinėje veikloje. Lentoje užfiksuota, kad vyskupas mirė 1692 m. vasario 7 d. Prie ketvirtojo katedros pilioriaus (kolonos) įmūryta tamsaus marmuro epitafinė lenta, skirta anksti mirusiai Barborai Zavišaitei (1587–1601). Ją savo dukters atminimui įrengė tėvai – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės iždininkas Andrius Zaviša ir jo žmona Zofija Valavičiūtė. Ant to paties ketvirtojo pilioriaus šoninės pusės (atsuktos į sieną) pritvirtinta tamsaus marmuro epitafinė lenta, skirta Jokūbo Naporkovskio, jo žmonos Onos Benesaitės (Bieniašaitės) ir jų žento Tomo Laurinavičiaus atminimui. Ši šeima mirė XVII a. pirmojoje pusėje Vilnių nusiaubusios maro epidemijos metu. Epitafija dokumentuoja reikšmingą fundaciją – Naporkovskių šeima katedros kunigams vikarams užrašė 5000 auksinų (florenų) sumą. Mainais už šią auką dvasininkai įsipareigojo kiekvieną savaitę laikyti dvejas šv. Mišias už mirusiųjų sielas bei vienas gedulingas Mišias kiekvieno mėnesio pabaigoje. Atsidėkodami už dosnumą, katedros vikarai 1636 m. sausio 5 d. savo lėšomis įrengė šį antkapinį paminklą su lotynišku įrašu, kurį užbaigia citata iš Psalmyno: „Tu valgysi savo rankų darbo vaisius“ (Labores manuum tuarum manducabis). Ant piliastro, esančio tarp Šv. Kazimiero ir Vyskupų koplyčių, pritvirtinta marmurinė epitafinė plokštė žymi Vilniaus katedros kanauninko Adomo Zablockio amžinojo poilsio vietą. Įraše dokumentuota, kad kanauninkas mirė 1648 m. vasario 17 d. Marmurinė plokštė su iškaltu lotynišku tekstu liudija apie dvasininko statusą ir jo indėlį į katedros bendruomenės gyvenimą valdant Vladislovui Vazai. Pietinėje katedros navoje, ant sienos piliastro įrengtas vienas vertingiausių ir meniškiausių šventovės memorialų – Vilniaus vyskupo Jurgio Tiškevičiaus (1596–1656) epitafija su skulptūriniu biustu. Šis barokinis ansamblis, sukurtas apie 1652 m., išsiskiria spalviniu turtingumu: jis puoštas sidabru, auksu bei polichromija. Memorialo kompoziciją sudaro marmuro niša ant postamento, kurioje patalpintas iš ketaus lietas ir auksuotas vyskupo biustas. Vyskupas pavaizduotas su berete ir mucetu, dešinę ranką iškėlęs aukštyn, kairiąja spaudžiantis prie krūtinės pektorinį kryžių. Žemiau biusto įkomponuota tamsaus marmuro lenta su išsamiu memorialiniu įrašu lotynų kalba, kuriame išvardyti gausūs dvasininko titulai bei nuopelnai Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pietinėje katedros navoje, ant sienos piliastro įrengta viena vertingiausių XVII a. pirmosios pusės memorialinių kompozicijų – LDK didžiojo vėliavininko Samuelio Paco (mirė 1627 m.) epitafija. Šis brandžiojo baroko kūrinys, sukurtas 1629–1633 m., pasižymi medžiagų įvairove: memorialas sukomponuotas iš rusvo ir juodo marmuro bei klinties. Kompozicijos centre, ovalioje nišoje, įkomponuotas balto akmens skulptūrinis portretas, vaizduojantis velionį, viršutinę dalį puošia heraldinis akcentas – baltos spalvos Pacų giminės herbinis skydas. Memorialo apačioje esanti plokštė su memorialiniu įrašu lotynų kalba dokumentuoja Samuelio Paco karinį bei politinį statusą valstybėje ir jo šeimos indėlį į šventovės istoriją. Pietinėje katedros navoje, prie pilioriaus įmūryta marmurinė epitafinė plokštė, skirta Kotrynai Radvilienei-Potockienei (mirė 1643 m.). Marmuro plokštėje iškaltas lotyniškas įrašas ne tik nurodo tikslią mirties datą, bet ir pabrėžia velionės aukštą socialinį statusą bei giminystės ryšius su galingiausiomis valstybės šeimomis. Šiaurinėje katedros navoje, kairėje pusėje prie zakristijos durų, įrengtas iškilus klasicizmo stiliaus memorialas, skirtas Tomui Vavžeckiui (1753–1816). Epitafija, sukurta po jo mirties 1816 m., pasižymi medžiagų įvairove – ji sukomponuota iš ketaus, marmuro ir gipso, papildomai pasidabruota bei paauksuota, kas pabrėžia aukštą velionio statusą. Memorialo kompoziciją sudaro nišoje patalpintas Tomo Vavžeckio skulptūrinis biustas, vaizduojantis jį su senatoriaus regalijomis, bei memorialinė lenta su įrašu lotynų kalba. Įraše nurodoma, jog šį paminklą brolio atminimui įrengė dvasininkas Juozapas Vavžeckis. Viršutinėje memorialo dalyje įkomponuotas Vavžeckių giminės herbas. Šiaurinėje katedros navoje, kitoje zakristijos durų pusėje, įrengtas memorialinis paminklas Vilniaus arkivyskupui metropolitui Janui Cieplakui (1857–1926). Šis dvasininkas išgarsėjo kaip bekompromisis Bažnyčios teisių gynėjas Sovietų Rusijoje, 1923 m. Maskvos parodomajame procese nuteistas mirties bausme, kuri vėliau pakeista tremtimi. Po mirties JAV, vykdant jo testamentinę valią, dvasininko širdis 1926 m. buvo parvežta į Vilnių ir amžinojo poilsio atgulė šioje šventovėje. Paminklą 1929 m. sukūrė skulptorius Boleslovas Balzukevičius. Tai neoklasicistinė kompozicija, kurią sudaro arkivyskupo bronzinis biustas, vaizduojantis jį su ganytojo mitra, pakelta laiminančia dešine ranka ir pastoralu kairėje. Po skulptūra įkomponuota tamsaus marmuro lenta su lotynišku įrašu, šlovinančiu jo kankinystę už tikėjimą. Nors sovietmečiu paminklas buvo suniokotas, 1994 m. jis buvo pilnai restauruotas ir grąžintas į istorinę vietą. Pietinėje katedros navoje, prie pietinės sienos piliastro, įrengta memorialinė lenta, skirta Vilniaus vyskupui Andriui Benediktui Klongevičiui (1767–1841). Šis XIX a. pirmojoje pusėje sukurtas memorialas išsiskiria savo medžiagiškumu – jis pagamintas iš gipso, tai būdinga vėlyvojo klasicizmo ir romantizmo laikotarpio memorialinei plastikai. Lentos kompoziciją sudaro stačiakampė plokštė su memorialiniu įrašu lotynų kalba, kurią juosia puošnūs rėmai, dekoruoti stilizuotais augaliniais motyvais bei kitais dekoratyviniais elementais. Šiaurinėje navoje esanti marmurinė memorialinė lenta žymi pirmosios žinomos parapinės mokyklos Lietuvoje įsteigimą. Lenta įamžina istorinį faktą, jog 1397 m. prie Vilniaus katedros buvo įkurta mokykla, tapusi pamatiniu Lietuvos švietimo sistemos elementu. Memorialinė lenta pasižymi dvejopu įrašu: viršutinė dalis pateikta lotynų kalba, atkartojant viduramžių raštijos tradiciją (ANNO DOMINI MILESIMO TRECENTESIMO NONAGESIMO SEPTIMO 1397), apatinėje dalyje iškaltas lakoniškas lietuviškas užrašas – „LIETUVOS MOKYKLA“. Tamsaus marmuro rėmuose įrėminta šviesaus akmens plokštė. Šiaurinėje navoje esanti monumentali memorialinė lenta skirta vieninteliam karūnuotam Lietuvos karaliui Mindaugui (valdė 1236–1263 m.) pagerbti. Šis paminklas įamžina pamatinius Lietuvos valstybingumo ir krikščionybės įvedimo įvykius: Mindaugo karūnavimą 1253 m., pirmosios Lietuvos vyskupijos įsteigimą bei pirmosios krikščioniškos katedros statybas būtent šioje vietoje. Lenta pagaminta iš tamsaus, poliruoto granito, jos viršutinę dalį puošia iškilus metalinis bareljefas, vaizduojantis valdovą su karališkosiomis regalijomis bei įrašu: „MINDAUGAS – LIETUVOS KARALIUS 1251–1263“. Tekstinė memorialo dalis pateikta lotynų ir lietuvių kalbomis, pradedant tradicine dedikacija D.O.M. (Deo Optimo Maximo). Įraše Mindaugas įvardijamas kaip „ypatingasis Šv. Romos Bažnyčios sūnus“ (filius specialis Sanctae Romanae Ecclesiae), pabrėžiant jo išskirtinį statusą tuometinėje krikščioniškoje Europoje. Vilniaus arkikatedros centrinėje navoje, ant vieno iš pagrindinių piliorių, įrengta šviesaus marmuro memorialinė lenta, skirta popiežiaus Jono Pauliaus II istoriniam apsilankymui Lietuvoje atminti. Lentoje įamžintas 1993 m. rugsėjo 4–8 d. vykęs pirmasis popiežiaus vizitas atkurtoje nepriklausomoje Lietuvos valstybėje. Įrašas pabrėžia simbolinę šios vietos svarbą: „Savo kelionę pradėjo malda Vilniaus arkikatedroje“, taip nurodant, kad būtent ši šventovė tapo dvasiniu vizito atspirties tašku. Memorialo kompoziciją sudaro stačiakampė balto marmuro plokštė, kurios kairėje pusėje, apskritos formos nišoje, įkomponuotas reljefinis Jono Pauliaus II profilio portretas. Viršutinėje dešinėje dalyje matomas auksuotas popiežiaus herbas, suteikiantis paminklui oficialų heraldinį svorį. Katedros interjere įrengta memorialinė lenta įamžina istorinį popiežiaus Pranciškaus apsilankymą 2018 m. rugsėjo 22 d. Lenta pažymi dvasinį vizito akcentą – popiežiaus maldą Šv. Kazimiero koplyčioje, kurioje jis kreipėsi į Dievą už Lietuvos jaunimą prieš susitikimą su jais Katedros aikštėje. Memorialas pasižymi minimalistiniu, moderniu stiliumi: tai stačiakampė šviesaus akmens plokštė, kurios viršutinėje dalyje įkomponuotas iškilus, auksuotas popiežiaus Pranciškaus herbas. Tekstas iškaltas lietuvių kalba, pabrėžiant vizito datą ir konkrečią maldos vietą bei intenciją. Virš pagrindinio įėjimo į Vilniaus arkikatedrą vidinės pusės įmūryta monumentali balto marmuro lenta, įamžinanti šventovės pakėlimą į mažosios bazilikos (Basilica Minor) rangą. Šį garbingą titulą 1922 m. vasario 5 d. suteikė popiežius Benediktas XV, taip pabrėždamas ypatingą katedros istorinę ir dvasinę reikšmę ne tik regioniniu, bet ir visuotiniu mastu. Lentoje lotynų kalba užfiksuota, kad sprendimas priimtas minint 400-ąsias Šv. Kazimiero paskelbimo šventuoju metines. Memorialo kompozicija pasižymi iškilmingumu: viršutinėje dalyje iškaltas ir paauksuotas popiežiaus herbas su raktais bei tiara, po juo seka dekoratyvus lotyniškas įrašas su paauksuotomis raidėmis. Tekste pabrėžiamas popiežiaus Benedikto XV vaidmuo suteikiant „bazilikos garbę ir titulą“ (titulo et honore... minorum basilicarum). Ši lenta yra ne tik bažnytinės teisės dokumentas akmenyje, bet ir svarbus XX a. pradžios istorinis liudijimas, primenantis apie Vilniaus katedros prestižą Europoje tarpukario laikotarpiu. Ji užbaigia centrinės navos memorialinį ansamblį, suteikdama šventovei oficialų tarptautinį statusą. Katedros koplyčios Šiuo metu katedra turi vienuolika koplyčių. Koplyčias suvienodino Laurynas Gucevičius. Pirmoji koplyčia nuo pagrindinių katedros durų į kairę – šventojo Vladislovo koplyčia, kurią pastatė Laurynas Gucevičius. Iki 1530 m. gaisro šioje vietoje stovėjo Karališkosios koplyčios zakristija ir vienas katedros bokštų. Koplyčia ovali, turi kupolą. Šalia jos kabo Vilniaus vyskupo Benedikto Vainos memorialinė plokštė. Taip pat katedroje yra Švč. Mergelės Marijos koplyčia, dar vadinama Valavičių koplyčia arba Senąja karališkąja koplyčia. Šią koplyčią fundavo Lenkijos karalius ir LDK kunigaikštis, Jogailos sūnus Kazimieras. 1473 m. koplyčios rūsyje kurį laiką buvo šv. Kazimiero, Aleksandro ir abiejų Žygimanto Augusto žmonų palaikai. 1530 m. koplyčia degė. 1534 m. ją atstatė Žygimantas Senasis. 1547 m. šioje koplyčioje slapta tuokėsi Žygimantas Augustas ir Barbora Radvilaitė. Koplyčia vėliau buvo perstatyta Eustachijaus Valavičiaus iniciatyva. Ji stačiakampė, dengta kupolu, kuriame pavaizduoti keturi evangelistai. Koplyčios altorius įrengtas prie šiaurinės sienos, vėlyvojo baroko stiliaus. Altoriuje kabo Švč. Mergelės Marijos paveikslas, virš kurio debesyse pavaizduota Šventoji Dvasia. Altorius padarytas XVII a. Šalia Valavičių koplyčios yra Kęsgailų koplyčia. Ji uždaryta, lankytojams neprieinama, pastatyta 1436 m. Vilniaus vaivados ir Lietuvos kanclerio Mykolo Kęsgailos. Koplyčios sienoje įmūryta paminklinė lenta, skirta pirmųjų Vilniuje nukankintų pranciškonų atminimui. Atminimo lenta į šią koplyčią perkelta iš Pranciškonų bažnyčios. Toliau yra Kristaus kapo koplyčia, taip pat uždaryta. „Kristaus kapą" sukūrė Vilniaus universiteto profesorius Karolis Podčašinskis. Toliau už šios koplyčios yra katedros šiaurinis įėjimas. Jis įrengtas vietoj senos koplyčios, vadintos antrąja Kęsgailų koplyčia. Už šoninio įėjimo yra dvi zakristijos. Kairiojoje navoje 2018 m. atidaryta Palaimintųjų relikvijų koplyčia, kurioje pagerbiamos dviejų Lietuvos palaimintųjų arkivyskupų – pal. Jurgio ir pal. Teofiliaus – relikvijos. Relikvijos perneštos nuo centrinio altoriaus į koplyčią, kurią puošia palaimintųjų Jurgio Matulaičio (1871–1927) ir arkivyskupo Teofiliaus Matulionio (1873–1962) atvaizdai. Kairiosios navos pabaigoje yra katedros zakristija. Ji aštuoniakampė, su kupolu. Kupolą ištapė dailininkas Albertas Vaitiekus Žametas. Nuo katedros šoninės navos zakristiją skiria vartai. Šv. Kazimiero koplyčią dešinės pusės navoje pradėjo statyti kunigaikštis Zigmantas Vaza, pabaigė statyti Vladislovas IV. Koplyčia pastatyta iš švediško smiltainio, jos vidus išklotas marmuru. Koplyčia kvadratinė, baroko stiliaus. Jos altoriuje yra šv. Kazimiero karstas. Už Šv. Kazimiero koplyčios durų link yra Vyskupų koplyčia, pastatyta XVI a. pradžioje Vilniaus vyskupo Jono iš Lietuvos kunigaikščių. Nuo 1537 m. rūsyje po koplyčia buvo laidojami Vilniaus vyskupai. Vyskupų koplyčios sienų dekorą sukūrė dailininkas Jurgis Hopenas. Koplyčioje pakabinta paminklinė lenta vyskupui Antanui Pranciškui Audzevičiui. Koplyčios požemiuose palaidoti vyskupas Ignotas Jokūbas Masalskis ir arkivyskupas Julijonas Steponavičius. Toliau stovi koplyčia, kurios pavadinimas keitėsi. Jos požemiuose taip pat buvo laidojami Vilniaus vyskupai. Koplyčioje pakabinta paminklinė lenta vyskupui Jonui Civinskiui. Koplyčioje įrengta raštinė. Šalia šios koplyčios yra šoninis įėjimas, pro kurį į katedrą patenkama iš aikštės. Už šios koplyčios yra Lauryno Gucevičiaus įrengta Montvydų koplyčia. Katedrą uždarius, koplyčios turtas buvo išgrobstytas. Toliau esančią Goštautų koplyčią įkūrė Trakų vaivada Martynas Goštautas XV a. Goštautų koplyčios sienose įmontuoti du renesansiniai LDK kanclerio Alberto Goštauto ir vyskupo Povilo Alšėniškio antkapiai. Paskutinė prie durų esanti koplyčia pavadinta Tremtinių koplyčia ir paskirta sovietinio režimo aukoms atminti. Koplyčios požemiuose palaidotas Vilniaus vyskupas Jonas Nepomukas Kasakauskas. Jam sukurta atminimo lenta pakabinta ant koplyčios kairės sienos. Koplyčios nišose stovi šventųjų statulos. Virš koplyčios altoriaus pakabintas iš Valavičių koplyčios atkeltas Nukryžiuotasis. Katedros požemiai Šiuo metu katedros požemiuose yra 27 rūsiai. Kai kurie sugrupuoti po kelis: iš vieno rūsio galima pereiti į kitą. Arkikatedros požemiuose įrengta ekspozicija atspindi arkikatedros istoriją, jos statybos ir rekonstrukcijos etapus nuo XIII a. karaliaus Mindaugo statytos pirmosios Lietuvos katedros iki paskutinės jos rekonstrukcijos, atliktos pagal architekto Lauryno Gucevičiaus (1753–1798 m.) projektą. Arkikatedros požemiuose buvo laidojami žymūs LDK žmonės: didikai, vyskupai, kunigaikščiai. Dažniausiai kunigaikščiai buvo laidojami po navų ar šoninių koplyčių grindimis įrengtose kriptose. Iš viso priskaičiuojama 20 kriptų. Kai kurios kriptos turi pavadinimus, kaip Karalių kripta, Kapitulos kripta, Vyskupų kripta. Laurynas Gucevičius buvo užmūrijęs įėjimų angas į kriptas. 1930 m. tyrinėtojai galėjo patekti tik į Valavičių ir Goštautų koplyčių kriptas. Katedroje palaidoti: Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas (1430 m.), jo pirmoji žmona žmona Ona (1418 m.). Katedros požemiuose palaidoti Jogailos broliai Aleksandras Vygantas (1392 m.), Karigaila (1390 m.), didysis kunigaikštis Žygimantas Kęstutaitis (1440 m.), Jogailos brolis didysis kunigaikštis Švitrigaila (1452 m.), Vytauto brolio Žygimanto Kęstutaičio sūnus Mykolas (1452 m.), šv. Kazimieras (1484 m., kanonizuotas 1602 m.), Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Aleksandras (1506 m.), kunigaikščio Žygimanto Augusto pirmoji žmona Elžbieta Habsburgaitė (1545) ir antroji žmona Barbora Radvilaitė (1551 m.), LDK kancleris Albertas Goštautas, vyskupas Valerijonas Protasevičius (1580 m.). Katedros požemiuose yra seniausia Lietuvoje freska (XIV a. pab.), kurioje vaizduojamas Kristaus nukryžiavimas. Radiniai 1931 m. katedros rūsiuose surasta kripta su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro ir abiejų Žygimanto Augusto žmonų Elžbietos iš Habsburgų ir Barboros Radvilaitės palaikais mediniuose karstuose. Palaikams įrengtas mauzoliejus po Šv. Kazimiero koplyčia. 1986 m. tarp pirmosios katedros vakarinių sienų ir vidurinės kriptos nevienodame gylyje buvo rasta nemažai kapaviečių. 2024 m. gruodžio 16 d. rastos 1939 m. buvusios paslėptos Lietuvos ir Lenkijos valdovų Aleksandro, Elžbietos ir Barboros įkapėms skirtos insignijos: Lietuvos Didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Aleksandro karūna; Elžbietos Habsburgaitės karūna, grandinė, medalionas, žiedas ir karsto lentelė; Barboros Radvilaitės karūna, skeptras, valdžios obuolys, trys žiedai, grandinė ir dvi karsto lentelės. Karūnos nukaltos po valdovų mirties kaip įkapės. Šaltiniai Nuorodos Oficiali svetainė Vyskupijos informacija Povilas Reklaitis. Keturi Vilniaus katedros paveikslai