Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia

Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia (arba Vilniaus bernardinų bažnyčia) – bažnyčia Vilniaus senamiestyje, kairiajame Vilnios krante šalia Sereikiškių parko, tradiciškai vadintu Bernardinų sodu. Kultūros paveldo objektas Nr. 17311. Priklauso bernardinams. Mišios laikomos lietuvių, lotynų ir anglų kalbomis. Su Šv. Onos bažnyčia ir vienuolyno pastatais sudaro reikšmingiausią Lietuvoje gotikos stiliaus pastatų ansamblį. Bažnyčios gotikinės dalies architektu laikomas Mykolas Enkingeris. Istorija 1469 m. Kazimiero Jogailaičio įsteigta Bernardinų bažnyčia iš pradžių buvo pastatyta medinė, ji stovėjo buvusios senovės lietuvių šventyklos vietoje. Bažnyčia tikriausiai turėjo varpinę. Tai buvo septintoji Vilniuje tuo metu pastatyta bažnyčia. Šalia buvo įkurtas vienuolynas su ūkiniais pastatais. 1468 m. pačią vietą Vilnios vingyje bažnyčios statybai paskyrė ATR valdovas Kazimieras Jogailaitis. Šios bažnyčios statyba, gavus 1468 m. Popiežiaus leidimą, rūpinosi vienuoliai. Medinė bažnyčia sudegė 1475 m. gaisro metu. Netrukus pradėtą atstatinėti naują bažnyčią dėl blogų medžiagų suardė pavasarį užtvindžiusi Vilnia: nusėdo bažnyčios pamatas, atsirado sienose plyšiai, įgriuvo pastato skliautai. Iki 1480 m. sumūryta bažnyčios presbiterija išliko. Taip pat išliko zakristija. Iki 1512 m. atliktas remontas: sumūrytas prieangis, bažnyčia perdengta skliautais, papuoštos sienos. Bažnyčia pašventinta 1520 m. Iki 1525 m. atnaujinimo darbai buvo užbaigti. Ši bažnyčia bernardinų kronikose pavadinta „Trečiosios konstrukcijos“ vardu. Šiaurinėje pusėje prie bažnyčios šliejosi vienuolynas. Jis pastatytas kaip ir bažnyčia – XVI a. pradžioje. Vienuolynas daug kartų rekonstruotas. XVI a. 2-ojoje pusėje bažnyčia padidinta, buvo pastatytas trijų navų pastatas ir tuomet varpinė įaugo į bažnyčios korpusą. Bažnyčia ne kartą nukentėjo nuo karų ir gaisrų. Po 1564 m. gaisro sumūryti šias dienas pasiekę šoninių navų rytinėje dalyje išlikę krištoliniai ir tinkliniai skliautai, kuriuose matyti aštuoniakampės žvaigždutės. XVI a. jie dengė visą bažnyčią. Iš XVI a. iki šių dienų išliko ir Nukryžiuotasis, kuris yra šv. Florijono koplyčios altoriuje. Taip pat iš XVI a. išlikusi tapyba ant bažnyčios šiaurinės sienos. 1530 m. Vilniuje posėdžiavusi kapitula paskelbė apie Lietuvos bernardinų provincijos įkūrimą. XVI a. pradžioje bažnyčia buvo įkomponuota į Vilniaus gynybinės sienos statybas, todėl sienose yra šaudymo angų. 1564 m. Bernardinų bažnyčia ir šv. Onos bažnyčia degė gaisro metu. Degant, įgriuvo dalis Bernardinų bažnyčios skliautų. Bažnyčia atstatyta ir vėl pašventinta 1594 m. Baigus bažnyčios atnaujinimo darbus, pastatyti nauji laikini altoriai, buvo dekoruojamos ir tapomos bažnyčios sienos. Iki XVII a. jos išpuoštos itališka tapyba. Bažnyčios gotikos stilių šiek tiek pakeitė XVII a. naujai sumūrytos trys koplyčios: šv. Mykolo koplyčia, šv. Florijono koplyčia, kurioje pastatyti trys altoriai, ir vyskupo Benedikto Vainos koplyčia prie pietinės sienos netoli pagrindinio fasado. XVII a. pratęstas Bernardinų vienuolyno koridorius ir suformuotas tiesioginis praėjimas į šv. Onos bažnyčią. 1617 m. ties pagrindiniu Bernardinų bažnyčios fasadu pastatyta Vilniaus Kristaus laiptų koplyčia. Bažnyčios presbiterijoje buvo įrengti pirmieji vargonai. 1655 m. karo metu bažnyčia ir vienuolynas išgyveno sunkius laikus. Rusų kariuomenė, įsiveržusi į miestą, išžudė daug bažnyčioje pasislėpusių vienuolių. Sudegusi bažnyčia apleista išstovėjo šešerius metus. 1677 m. Vilniaus vaivada Mikalojus Pacas fundavo Bernardinų bažnyčios atstatymą. Buvo suremontuoti bokšteliai, rekonstruoti skliautai, perdirbti frontonai, restauruoti vargonai. Tais pačiais metais pastatytas naujas didysis baroko stiliaus altorius. Iki šių dienų jis neišlikęs. Presbiterija iš lauko pusės ištinkuota. Atstatymo darbai baigti iki 1677 m. 1690 m. buvo perstatyta sakykla, panaikintas senasis įėjimas. Bažnyčios gale pastatytas balkonas. 1699 m. Bernardinams buvo suteikta teisė rengti Sopulingosios Dievo Motinos atlaidus, dėl to bažnyčią papuošė jos paveikslas. XVII a. pabaigoje Bernardinų bažnyčioje įrengtos Kalvarijos. Į jas įjungta Kristaus kalėjimo koplyčia. Šventoriaus centre pastatyta mūrinė koplytėlė. 1747 m. sutvarkytos bažnyčios grindys. Bažnyčioje pastatyti nauji vargonai. XVIII a. pradžioje pertvarkyta bažnyčios presbiterija, bažnyčioje įrengta trylika barokinių medinių altorių, pastatyta sakykla ir klausyklos, kurios ištapytos, nauji ąžuoliniai suolai. Išpuoštas didysis altorius naujomis sidabrinėmis plokštėmis. Pagal kitus šaltinius XVIII a. viduryje bažnyčioje buvo bent 21 altorius. Presbiterijoje buvo du šoniniai simetriški altoriai, centrinėje dalyje du didieji altoriai. Kairėje bažnyčios pusėje stovėjo 11 altorių, dešinėje – 7 altoriai. XVIII a. prie Bernardinų bažnyčios buvo pastatyta Kristaus laiptų koplyčia. Laiptais buvo kopiama tik keliais ir kalbamos maldos. 1794 m. sukilimo malšintojų bažnyčia buvo apšaudyta. Bažnyčia degė. Nukentėjo dalis jos pastatų, bokštai. Buvo sudegintas Bernardinų vienuolynas. Tuomet perstatytas bažnyčios priekinis fasadas. XIX a. pirmaisiais dešimtmečiais bažnyčia buvo tapusi slaptų susirinkimų prieš Rusijos imperijos valdžią vieta. XIX a. pradžioje per šv. Kalėdas bažnyčioje įrengta prakartėlė, pastatyta ant Švč. Trejybės altoriaus, rekonstruoti atskiri altoriai, paveikslai, muzikos instrumentai. 1815 m. Rusijos imperijoje įkurta vieninga Lietuvos bernardinų provincija, sujungus visus bernardinų konventus. Po 1863 m. sukilimo Bernardinų bažnyčia tapo parapine. Buvo uždarytas Bernardinų vienuolynas ir paverstas rusų kariuomenės kareivinėmis. 1869–1870 m. priešais šv. Onos ir Bernardinų bažnyčias nutiesta nauja gatvė (dabartinė Maironio g.), gavusi Aleksandro vardą. Po I pasaulinio karo buvusiuose Bernardinų vienuolyno pastatuose įsikūrė Vilniaus universiteto Dailės fakultetas, pati bažnyčia toliau veikė kaip parapijinė. Sovietų valdžia vienuolyno patalpose paliko Vilniaus valstybinį Dailės institutą, Bernardinų bažnyčią uždarė ir atidavė minėtam institutui. Šv. Pranciškaus mažesnieji broliai į Bernardinų bažnyčią sugrįžo 1994 m. Eksterjeras Bernardinų bažnyčia viena didžiausių gotikinių bažnyčių Lietuvoje. Bažnyčia raudonų plytų mūro, trijų navų, stačiakampė su pailga presbiterija, užbaigta trisiene apside. Pastatas masyvus, pagrindinio fasado kampuose yra po aštuoniakampį bokštelį, viršuje išlikusios šaudymo angos (iš viso 19). Prie pietrytinio kampo stovi kvadratinio plano varpinės bokštas. Tai vienas brandžiausių Lietuvos gotikos kūrinių. Varpinė aštuoniakampė, ant kvadratinio pagrindo, kaip ir kitų kulto pastatų bokštai. Kvadratinės ir aštuoniakampės dalies jungtį švelnina kampiniai kontraforsai. Apatinė varpinės dalis, kurią užstoja renesansinė koplyčia, lakoniška ir paprasta: lygią jos sieną puošia tik aukšta smailiaarkė niša su profiliuotų plytų apvadu. Viršutinių dviejų tarpsnių kompozicija vertikali. Viršuje varpinę juosia stačiakampių ir pusapskričių nišų suskaidytos juostos, aukštos arkinės angos ir dvigubas frizas. Varpinę dengia neaukštas piramidinis skardos stogelis. Prie pietinės sienos priglaustos architektūrinio stiliaus požiūriu kontrastingos koplyčios: renesansinė Valavičių koplyčia ir barokinė Šv. Florijono koplyčia (dar žinoma kaip Trijų Karalių koplyčia). Šiaurinėje pusėje prie bažnyčios glaudžiasi vienuolyno galerija, jungianti šventyklą su konvento korpusais. Išorės sienas remia masyvūs kontraforsai, kurie atlaiko sunkias konstrukcijas bei viduje esančius sudėtingus kristalinius ir tinklinius skliaustus. Pagrindinio (vakarų) fasado kompozicija pasižymi vėlyvajai gotikai būdingu vertikalumu, kurį pabrėžia kampiniai aštuoniakampiai bokštai. Centrinę fasado dalį vizualiai skaido ir įrėmina didelis, balto tinko apvadais išskirtas smailiaarkis langas bei ritmiškai išdėstytos gilios nišos, suteikiančios sienos plokštumai plastiškumo. Fasado dekoratyvumą papildo ornamentinė, kvadratėliais išpuošta frizo juosta, kuri horizontaliai skaido mūrą ir sukuria faktūrinį kontrastą su lygiais plytų paviršiais. Viršutinėje dalyje esančiame stogo frontone dominuoja monumentali freska su Nukryžiuotojo atvaizdu, kurią supa baltai tinkuotų arkų eilės. Nors bažnyčios pamatai ir mūras yra gotikiniai, bažnyčios frontono ir fasado bokštelių viršutinės dalys yra įgavusios barokinių formų, atsiradusių po vėlesnių rekonstrukcijų. Menotyros istoriografijoje pažymima, jog kai kurie tyrinėtojai, remdamiesi stilistine analize, svarstė hipotezę, kad Nukryžiuotojo Kristaus freskos autorius gali būti dailininkas Kanutas Ruseckas. Bažnyčios rytinėje dalyje esanti presbiterija išsiskiria savo apdaila – priešingai nei pagrindinis korpusas, ji yra tinkuota, o jos langai užbaigti arkų formomis, būdingomis vėlesnėms rekonstrukcijoms. Tuo tarpu pietinė navos siena palikta netinkuota, atidengiant autentišką plytų mūrą, kurį skaido ritmiški smailiaarkiai langai ir masyvūs kontraforsai. Prie šios sienos priglaustos dvi architektūriškai kontrastingos koplyčios: renesansinė Valavičių koplyčia ir barokinė Šv. Florijono (Trijų Karalių) koplyčia. Šiaurinis fasadas pasižymi santūrumu, nes jo apatinę dalį užstoja dviaukštė vienuolyno galerija. Viršutinėje fasado dalyje išsidėstę smailiaarkiai langai, o tiesiai po karnizu driekiasi unikali gynybinė juosta – autentiškos šaudymo angos, kurios kartu su kitais fasado elementais formuoja vientisą gotikinės „tvirtovės“ įvaizdį. Šiaurinėje bažnyčios pusėje esantis vienuolyno kompleksas yra išlaikęs daug autentiškų gotikos ir renesanso laikotarpio fasadų bei interjero elementų. Pradiniame statybos etape vienuolyno fasadai buvo netinkuoti, pasižymėjo lygiomis plytų mūro plokštumomis, kurias skaidė smailiaarkių langų angos. Prie vienuolyno pietryčių kampo glaudėsi erdvi, monumentalios architektūros salė, tarnavusi konvento reikmėms. Vienuolyno uždarą vidinį kiemą supo dviaukščiai fasadai, antrame aukšte aplink visą perimetrą driekėsi atvira galerija. Vėlesnių rekonstrukcijų metu ši atvira arkada buvo užmūryta, kai kurie korpusai paaukštinti, suteikiant pastatams baroko ir klasicizmo bruožų. Prie šiaurinio bažnyčios fasado, kiemelio dešinėje pusėje, yra prigludusi dviaukštė vienuolių galerija, kuri tiesiogiai jungė vienuolyną su bažnyčios erdve. Ši galerija, kaip ir visas ansamblis, restauracijos metu atskleidė sudėtingą pastato sluoksnių kaitą – nuo gotikinių smailiaarkių angų iki vėlyvesnio tinko sluoksnio, saugančio unikalią sieninę tapybą. Interjeras Bažnyčios vidaus struktūrą sudaro erdvi, trinavė halė, skirta pasauliečiams, bei vizualiai nuo jos atskirta ilga, gili presbiterija, užbaigta daugiakampe apside. Šių dviejų erdvių sankirtą viršuje žymi monumentali, smailiaarkė triumfo arka, kuri architektūriškai skiria vienuolių chorą nuo likusios šventyklos dalies. Centrinės navos erdvę skaido aukšti, masyvūs pilioriai, kurie išdėstyti retai, taip sukuriant vientisos ir monumentalios erdvės įspūdį. Prie vieno iš šiaurinės pusės piliorių glaudžiasi gausiai dekoruota sakykla. Bažnyčios interjero apšvietimą formuoja aukšti, gotikiniai smailiaarkių formų langai, išdėstyti tiek presbiterijoje, tiek šoninėse navose. Vertingiausias architektūrinis interjero akcentas – vėlyvosios gotikos skliautai. Šoninėse navose išlikusios sudėtingos konstrukcijos: tinkliniai-kryžminiai ir žvaigždiniai skliautai, pasižymintys geometriniu piešiniu, unikalūs kristaliniai (krištoliniai) skliautai, kurie dėl savo briaunotos struktūros sukuria laužtos šviesos efektą ir simboliškai vaizduoja dangiškąją sferą. Bažnyčios viduje suformuotas vientisas medinių altorių ansamblis: Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai altorius su dviem skulptūrom ir skulptūrine reljefine kompozicija: skulptūra „Šv. Elžbieta“, skulptūra „Šv. Zacharijas“, skulptūrinė reljefinė grupė „Gloria“, Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo altorius su dviem skulptūromis ir skulptūrine reljefine kompozicija: skulptūra „Šv. Joakimas“, skulptūra „Šv. Ona“, skulptūrinė reljefinė grupė „Gloria“, Švč. Trejybės altorius, Sokalio Dievo Motinos (Rusiškosios) altorius, Šv. Antano Paduviečio altorius su skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Šv. Petro iš Alkantaros altorius su skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Šv. Didako altorius su skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Šv. Koletės altorius skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Šv. Pranciškaus Asyžiečio altorius skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Šv. Bernardino Sieniečio altorius skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Šv. Bonaventūros altorius su skulptūrine reljefine kompozicija „Gloria“, Švč. Mergelės Marijos altorius, Šv. Barboros altorius. Visi altoriai išdėstyti prie bažnyčios piliorių ir sienų, sudarydami vientisą meninę erdvę, kurią papildo ant sienų išlikusi iliuzinė tapyba, imituojanti papildomus architektūrinius elementus. Altoriai palikti natūralios medžio spalvos, jų plastinės formos ir dinamiška kompozicija priskiriamos vėlyvajam barokui. Navos erdvėje išdėstyti masyvūs mediniai suolai, skirti tikintiesiems, papildo pranciškoniškam dvasingumui būdingą santūrų, tačiau didingą interjero koloritą. Bažnyčios presbiterijoje dominuoja vėlyvojo baroko formų medinis Didysis altorius su dešimčia kolonų ir angelų figūromis, laikančiomis Išganytojo kančios simbolius. Kairėje pusėje matomas Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai altorius, kurio šonuose stovi Šv. Zacharijas ir Šv. Elžbieta skulptūros. Dešinėje pusėje išsidėstęs Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo altorius su Šv. Joakimo ir Šv. Onos skulptūromis. Visų trijų altorių viršūnes vainikuoja skulptūrinės reljefinės grupės „Gloria“. Didysis altorius pastatytas ant išlenkto cokolio. Apatinėje dalyje yra eucharistijos saugojimo vieta – tabernakulis su durelėmis. Virš jo – dalis, skirta šv. Sakramentui. Altoriaus vidaus niša išpuošta raudonu aksomu, turi medinę Nukryžiuoto Išganytojo figūrą. Altoriaus viršuje išsidėsčiusios angelų figūros, kurios laiko Kristaus kančios simbolius. Glorijos dalyje taip pat yra Dievo tėvo figūra ir Šv. Dvasios balandis. Už altoriaus yra vienuolių choras. Naujausias bažnyčios altorius keraminis. Jį sukūrė skulptorius Rimantas Sakalauskas. Altoriaus formos primena bažnyčios varpinę, aštuoni altoriaus kampai simbolizuoja Dievo laiką. Šiaurinėje bažnyčios sienoje, kuri ribojasi su vienuolyno korpusais, išlikę vertingi ankstyvosios architektūros fragmentai – čia matyti vėliau užmūrytų gotikinių smailių arkų nišų kontūrai. Ypač reikšmingos sienos mūre įrengtos senosios klausyklos, kurios yra vienas unikaliausių Bernardinų bažnyčios elementų. Priešingai nei vėlesnės barokinės mobilios klausyklos, šios buvo stacionarios, įmūrytos tiesiai į sieną, užtikrinant vienuolių ir pasauliečių atskyrimą išpažinties metu. Šios nišos glaudžiai susijusios su šiaurinėje pusėje esančia vienuolių galerija. Kai kurios užmūrytos angos žymi buvusius praėjimus, kuriais broliai pranciškonai iš konvento patekdavo tiesiai į bažnyčios vidų arba į specialias emporas. Restauracijos metu atidengti fragmentai leidžia tyrinėtojams tiksliau rekonstruoti XV–XVI a. bažnyčios vidaus cirkuliacijos schemą ir ankstyvąją sieninę tapybą, kuri dažnai puošdavo tokių nišų vidų. Iš XVI a. pradžios vertinga sienų tapyba (atrasta ir pradėta restauruoti XX a. 9-ąjį dešimtmetį), sukurta al secco technika. Freskos dengė beveik visą šiaurinę bažnyčios sieną, dalį pietinės ir vakarinės sienų, taip pat vienuolių choro sienas. Šiuo metu atidengta ir sutvirtinta tapyba šiaurinėje sienoje, matyti Šv. Kristoforo atvaizdas, Jėzaus figūra, Pranciškus Asyžietis, laikantis vienoje rankoje kryžių, kita ranka rodantis žaizdą. Dešinėje nuo šv. Pranciškaus pavaizduoti Šv. Bonaventūras, šv. Liudvikas, Šv. Antanas Paduvietis ir Bernardinas Sienietis. Kitose freskose vaizduojamos spalvingos kompozicijos Biblijos temomis, kai kurios su šrifto užrašais, ornamentais. Freskos nutapytos XVI a. Netoli įėjimo į zakristiją nutapyta Nukryžiuotojo grupė. Baroko laikotarpiu (XVIII a.) kai kurios bažnyčios dalys buvo papildytos iliuzine architektūrine tapyba, kuri vizualiai pratęsė altorių retabulus ar emporas, sukurdama vientisą meninę erdvę. Ši technika, dar vadinama „Trompe l'oeil" („apgaunanti akį"), buvo naudojama siekiant vizualiai išplėsti erdvę bei sukurti architektūrinių detalių – kolonų, karnizų, portalų – įspūdį ten, kur jų mūre nėra. Vilniaus Bernardinų bažnyčioje yra vertingų paveikslų. Šv. Didako paveikslas – 2013 m. birželio 15 d. į bažnyčią sugrąžintas stebuklingas XVII a. kūrinys, vaizduojantis pranciškonų šventąjį Didaką. Paveikslas sovietmečiu buvo saugomas Vilniaus Šv. Dvasios (Dominikonų) bažnyčioje. Jam restauruotame altoriuje atkurta istorinė vieta. 2013 m. spalio 4 d., minint Šv. Pranciškaus šventę, į didįjį altorių oficialiai sugrąžintas pagrindinis bažnyčios titulinio šventojo atvaizdas - Šv. Pranciškaus paveikslas. 2013 m. gruodžio 3 d. (šventės išvakarėse) į šventovę grįžo restauruotas Šv. Barboros atvaizdas. Kadangi autentiškas šios šventosios altorius laikinai sumontuotas Vilniaus Bernardinų bažnyčios Šv. Mykolo (Valavičių) koplyčioje, paveikslas laikinai eksponuojamas dešinėje navoje ant sienos. Planuojama, kad ateityje, perkėlus altoriaus konstrukciją į senąją vietą, paveikslas vėl taps jo dalimi. „Porciunkulės atlaidų gavimas“ – XVII a. pab. – XVIII a. pr. drobė, atspindinti pranciškoniškąją Porciunkulės atlaidų tradiciją. Šis kūrinys taip pat identifikuotas kaip bažnyčios istorinio rinkinio dalis ir grąžintas eksponavimui. Lietuvos dailės muziejuje saugomas ir restauruojamas Vilniaus Bernardinų bažnyčios paveikslas „Apreiškimas Švč. Mergelei Marijai“. Prie bažnyčios sienų išlikę vėlyvojo renesanso paminklai didikams (Nekropolis). Prie kairės sienos yra LDK maršalkos Stanislovo Radvilos (1559–1599) antkapis. Antkapyje pavaizduotas besiilsintis riteris, veidu atsigręžęs į herbą. Pietinėje navoje 1634 m. įmūrytas įvairių spalvų marmuro Petro Veselovskio antkapis su dviem epitafijomis. Jį įrėmina dvejos kolonos, viršuje pavaizduotas dekoratyvinis kartušas. Antkapyje vaizduojamas gulintis riteris. Išlikusi ir antkapinė lenta miestiečiui Povilui Znoskai, įrengta 1625 m. Taip pat išliko 1599 m. memorialinė lenta palaidotam septynerių metų vilniečiui berniukui Simonui Kiereliui. Jo karstelis XVIII a. įmūrytas į sieną netoli įėjimo. Bažnyčioje išlikęs unikalus memorialinis paminklas, žymintis Barboros Gelgaudienės širdies palaidojimo vietą XVIII a. pabaigoje (1781 m.). Šis faktas liudija Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų tarpe paplitusią tradiciją laidoti širdį atskirai nuo kūno toje šventovėje, su kuria velionį siejo ypatingas dvasinis ryšys ar fundaciniai įsipareigojimai. Toje vietoje įmūryta juodo marmuro epitafinė plokštė su iškaltu įrašu išlikusi iki šių dienų. Memorialinė lenta pasižymi vėlyvajam barokui būdinga santūria elegancija ir yra svarbus bažnyčios nekropolio elementas, papildantis bendrą ansamblio istorinę vertę. Iki mūsų dienų išliko tik XVIII a. vargonų prospektas (fasadas). Patys vargonai sovietmečiu buvo stipriai suniokoti. Dabartiniai vargonai perkelti į buvusį Bernardinų bažnyčios balkoną, esantį virš pagrindinio įėjimo vakarų pusėje. Šis sprendimas leido geriau išnaudoti bažnyčios akustines savybes ir atverti vaizdą į didingą navos erdvę bei skliautus. Vargonų prospektas pasižymi vėlyvajam barokui būdingomis formomis, kurios dera prie bendro bažnyčios medinės įrangos ansamblio. Istoriškai Bernardinų bažnyčia garsėjo savo vargonų muzikos tradicija, instrumentas buvo ne tik liturginis įrankis, bet ir svarbus meninis akcentas. Bažnyčioje yra koplyčios: ornamentuota Šv. Mykolo (Valavičių) koplyčia ir Trijų Karalių koplyčia (ankstesnis pavadinimas – šv. Florijono), kuri nuo bažnyčios atskirta geležiniais varteliais. Nurodoma ir Šv. Petro iš Alkantaros koplyčia (dabartinė zakristija). Lauke yra Kristaus laiptų koplyčia. Šv. Mykolo koplyčia Prie pietinės Bernardinų bažnyčios sienos (netoli presbiterijos) esanti Šv. Mykolo koplyčia pastatyta 1600 m. LDK pakanclerio Jeronimo Valavičiaus lėšomis kaip giminės mauzoliejus. Perstatyta 1646 metais. Į šv. Mykolo koplyčią iš pietinės bažnyčios navos veda koridorius (priestatas). Erdvę dengia kryžminiai skliautai su ryškiomis briaunomis, būdingi vėlyvajai gotikai ir ankstyvajam renesansui. Jų struktūra sukuria dinamišką šešėlių žaismą. Šioje patalpoje esanti pusapvalė arkinė anga su medinėmis durimis veda į bažnyčios kiemą. Kairėje esanti gili lango niša rodo sienų masyvumą ir gynybinę bažnyčios praeitį. Pačios koplyčios centre įrengta moderni, akmens faktūros altoriaus menza savo forma primena taurę ar dubenį – tai šiuolaikinio meno pavyzdys sakralinėje erdvėje. Virš jo kabo minimalistinis Nukryžiuotasis. Koplyčios erdvę dengia sudėtingi tinkliniai (kristaliniai) skliautai. Masyvios piliorų (stulpų) bazės su puošniais klasicistiniais kapiteliais remia viršuje esančius smailėjančius skliautus. Tai rodo skirtingų epochų (gotikos ir vėlesnių rekonstrukcijų) architektūrinę dermę. Ant šiaurinės sienos (kairėje) kabo didelio formato barokinio stiliaus paveikslas, vaizduojantis Šv. Pranciškų. Paveikslas tamsus, jame užfiksuota šventojo vizija ar pamokslas brolijai. Šalia jo pakabintas arkos formos paveikslas, vaizduojantis Švč. Mergelę Mariją su Kūdikėliu. Tai sakralinio meno pavyzdys, dažnai sutinkamas bernardinų vienuolynų koplyčiose. Nors ant sienos dominuoja kabantys paveikslai, ant pačių koplyčios sienų (po tinku ir atidengtose vietose) išlikę XVI a. pr. freskų fragmentai. Jos laikomos unikaliomis, nes sujungia gotikos stilistiką ir renesanso kompoziciją. Šv. Florijono (Trijų Karalių) koplyčia Pietinės navos fasade netoli įėjimo durų yra Šv. Florijono koplyčia, dar žinoma kaip Trijų Karalių koplyčia. Ši erdvė išsiskiria vėlyvojo baroko interjeru, nors jos pamatai siekia ankstesnius statybos etapus. Virš koplyčios durų išlikęs autentiškas lotyniškas užrašas: „Capella Sancti Floriani Marteris et Pat. Reg. Pol. Erecta A.D. 1632” (liet. „Šventojo kankinio Florijono, Lenkijos karalystės globėjo, koplyčia, pastatyta 1632 Viešpaties metais“). Koplyčios viduje reguliariai laikomos pamaldos. Koplyčios meninį ansamblį sudaro trys barokiniai altoriai, suformuoti XVIII a. viduryje. Centrinis altorius skirtas koplyčios globėjui, šoniniai altoriai papildo vientisą pranciškoniško pamaldumo erdvę. Nors užrašas mini 1632 m., dabartinė koplyčios architektūrinė išraiška labiausiai siejama su vėlesne rekonstrukcija, vykusia po 1655–1661 m. karo su Maskva. Koplyčia taip pat garsi savo vargonais, kurie laikomi vienais seniausių ir vertingiausių Vilniaus vargonų statybos pavyzdžių. Koplyčios lokacija prie pat pagrindinio įėjimo daro ją viena lankomiausių ansamblio dalių. Kristaus laiptų koplyčia Tai nedidelis, vėlyvojo baroko stiliaus dviaukštis pastatas su grakščiu frontonu, stovintis dešinėje pusėje nuo pagrindinio įėjimo į bažnyčios šventorių. Koplyčia pastatyta XVIII a. viduryje (apie 1752 m.) bernardinų vienuolių iniciatyva. Ji buvo skirta maldininkams, norintiems praktikuoti specialias pamaldumo formas, imituojant Jėzaus lipimą pas Pontijų Pilotą. Viduje įrengti mediniai Šventieji laiptai, turintys 28 pakopas. Pagal tradiciją maldininkai jais lipdavo klūpomis, kiekvienoje pakopoje kalbėdami maldas. Po laiptais buvo įrengta nedidelė kripta arba celė. Koplyčios vidų puošė freskos, vaizduojančios Kristaus kančios scenas, kurios turėjo padėti tikintiesiems geriau susikaupti meditacijai. Šiuo metu koplyčia restauruota ir matoma iš gatvės pusės kaip vienas puošniausių Bernardinų ansamblio išorinių akcentų. Pastogė Vilniaus Bernardinų bažnyčios pastogė (palėpė) yra viena unikaliausių erdvių bažnyčios architektūriniame ansamblyje, atspindinti gynybinę gotikos paskirtį. Bernardinų bažnyčia buvo statoma ne tik kaip sakralinis pastatas, bet ir kaip miesto gynybinės sienos dalis. Pastogėje (palėpėje) virš navų yra išlikusios unikalios ambrazūros, kurios leido ginti bažnyčią ir vienuolyno prieigas. Pastogė pakyla į beveik 17 metrų aukštį. Joje matoma įspūdinga gotikinių skliautų konstrukcija iš viršaus, leidžianti suprasti viduramžių statybos technologijas. Pastogėje (virš vargonų choro) anksčiau buvo įrengtos pleištinės vargonų dumplės. Į pastogę veda sraigtiniai laiptai (iš viso 75 laipteliai) per šiaurinį gynybinį bokštelį. Iš pastogės angų atsiveria unikali 360 laipsnių Vilniaus panorama, apimanti Užupį, Vilnios slėnį ir senamiesčio stogus. Požemiai ir kriptos Po bažnyčios grindimis ir šoninėmis koplyčiomis driekiasi erdvus požemių tinklas, kuris šimtmečius tarnavo kaip vienuolių bernardinų, ordino geradarių ir žymių didikų laidojimo vieta. Šie požemiai yra vieni didžiausių ir autentiškiausių Vilniuje, pasižymintys masyviomis plytų mūro konstrukcijomis bei žemais, pusapskritimiais skliautais. Požemiai suskirstyti į keletą atskirų kamerų ir koridorių, jungiančių skirtingas bažnyčios dalis. Nulipus, matomas praėjimas su autentišku plytų grindiniu ir atidengtu mūru atspindi vėlyvosios gotikos ir baroko laikotarpių statybos etapus. Požemių erdvės buvo pritaikytos masiniams laidojimams, tačiau po XVIII–XIX a. pertvarkymų daugelis palaikų buvo perlaidoti į bendras kriptas. Požemių sienose išlikę įrašai, ženklai bei laidojimo nišos teikia vertingų žinių apie Vilniaus gyventojų sluoksnius ir pranciškoniškojo konvento bendruomenę. Restauracijos metu požemiuose rasta unikalių artefaktų, drabužių fragmentų bei liturginių reikmenų, kurie šiuo metu eksponuojami bažnyčios muziejuje. Šiuo metu dalis požemių yra sutvarkyti ir atviri lankytojams, suteikiant galimybę susipažinti su šventyklos nekropolio istorija bei pamatyti autentišką senojo Vilniaus mūrą. Socialinė ir kultūrinė veikla Vilniaus Bernardinų bažnyčia turi itin aktyvią ir gyvą parapijos bendruomenę, kurią prižiūri broliai pranciškonai. Bažnyčioje veikia įvairios maldos grupės bei Mažesniųjų brolių ordino misijos. Veikia aktyvus Bernardinų jaunimo centras bei Pranciškoniškojo jaunimo brolija (Jaupra). Jaunimas ne tik kartu meldžiasi, bet ir leidžia laiką neformaliai, dalyvauja stovyklose bei sekmadieniais padeda prižiūrėti mažiausius parapijiečius šv. Mišių metu. Parapijoje veikia Bernardinų giedojimo mokykla, chorai bei ansambliai. Bažnyčios erdvėse dažnai vyksta koncertai, parodos bei edukacinės ekskursijos po vienuolyno ansamblį ir požemius. Vilniaus Bernardinų bažnyčioje tradiciniai Kalėdų koncertai organizuojami nuo 2004 metų ir yra tapę vienu ryškiausių sostinės šventinio laikotarpio akcentų. Šie renginiai paprastai labdaringi, juose surinktos lėšos skiriamos parapijos veikloms ir pagalbai stokojantiems paremti. Bernardinų bažnyčia buvo viena pirmųjų Lietuvoje, atgaivinusi šv. Pranciškaus Asyžiečio tradiciją įrengti „gyvąją“ prakartėlę. Šalia Jėzaus ėdžių apsigyvena ne tik asilėlis (dažniausiai vardu Aldas), bet ir avytės. Tai viena gražiausių ir labiausiai laukiamų Vilniaus Bernardinų bendruomenės tradicijų. Bažnyčios darbo valandos Šv. Mišios: pirmadieniais - nėra; antradieniais 18:00 val.; trečiadieniais 18:00 val.; ketvirtadieniais 12:00 val. ir 18:00 val.; penktadieniais 7:30 val. ir 18:00 val.; šeštadieniais 9:00 val. ir 18:00 val.; sekmadieniais 9:00 val. (anglų k.) 10:30 val., 13:00 val. ir 17:00 val. Bažnyčia atidaryta: pirmadienį 9:00–18:00 val.; antradienį 7:30–18:00 val.; trečiadienį, ketvirtadienį 9:00–19:00 val.; penktadienį 7:30–19:00 val.; šeštadienį 8:30–19:00 val.; sekmadienį 8:30–18:00 val. Galerija Šaltiniai Literatūra Rūta Janonienė. Bernardinų bažnyčia ir konventas Vilniuje. Vilnius: Aidai, 2010. ISBN 978-9955-656-80-7. Nuorodos Oficiali svetainė Vyskupijos informacija Vienuolyno ir bažnyčios istorija Archyvuota kopija 2007-08-04 iš Wayback Machine projekto.