טבח אורדור-סור-גלאן

ב-10 ביוני 1944, ארבעה ימים לאחר הפלישה לנורמנדי, הכפר אורדור-סור-גלאן שבוויין עילית בצרפת הכבושה בידי הנאצים נחרב, כאשר 642 אזרחים, גברים לא חמושים, נשים וילדים, נרצחו על ידי יחידה של הוואפן אס אס. הטבח בוצע כנקמה במסגרת ענישה קולקטיבית על פעילות תנועת ההתנגדות הצרפתית באזור, שכללה את חטיפתו והוצאתו להורג של השטורמבאנפיהרר הלמוט קמפפה, מפקד הגדוד השלישי ברגימנט האס אס ה-4, וחבר קרוב של מפקד הגדוד הראשון באותו רגימנט, השטורמבאנפיהרר אדולף דיקמן. משתף פעולה מסר דיווח מוטעה לגרמנים שטען שקמפפה נשרף חי לעיני קהל. שניהם היו מפקדי גדודים בדיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה. הגרמנים רצחו את כל מי שנמצא בכפר באותה העת, כולל תושבים ועוברי אורח מהאזור. הגברים הובלו לאסמים ולמחסנים, שם נורו ברגליהם ונשרפו חיים לאחר שהמבנים הוצתו. הנשים והילדים רוכזו בכנסייה, שהועלתה באש; אלו שניסו להימלט דרך החלונות נורו במקלעים. הכוחות הגרמנים בזזו את הכפר באופן נרחב. בסך הכול, 642 בני אדם נרצחו. בין ההרוגים היו 17 אזרחים ספרדים, 8 איטלקים (אישה ושבעה מתוך תשעת ילדיה) ו-3 פולנים. שישה אנשים הצליחו להימלט מהטבח. השורד האחרון, רוברט הברס, שפעל לפיוס בין צרפת, גרמניה ואוסטריה, נפטר ב-11 בפברואר 2023 בגיל 97. בעת הטבח הוא היה בן 18. הכפר לא נבנה מחדש. כפר חדש לחלוטין הוקם בסמוך לאחר המלחמה. נשיא צרפת שארל דה גול הורה לשמר את חורבות הכפר הישן כאתר זיכרון ומוזיאון קבוע. בשנת 1983, קצין האס אס אונטרשטורמפיהרר היינץ בארט היה למפקד הראשון שנשפט על הטבח. הוא טען בבית המשפט כי היה המום מכך שהיו ניצולים, וציין כי ההחלטה הייתה למחוק את הכפר מעל פני האדמה. במשפטו נכחו שורדים של הטבח, והוא נידון למאסר עולם. רקע בפברואר 1944 הוצבה דיוויזיית האס אס השנייה "דאס רייך" בעיירה ולנס ד'אז'ן שבדרום צרפת, צפונית לטולוז, כשהיא ממתינה לאספקת ציוד חדש ולתגבורות. בעקבות הפלישה לנורמנדי ביוני 1944, קיבלה הדיוויזיה פקודה לנוע צפונה כדי לבלום את התקדמות בעלות הברית. אחת מיחידותיה הייתה רגימנט הפאנצרגרנדיר הרביעי דה פיהרר. הסגל שלו כלל את מפקד הרגימנט, שטנדרטנפיהרר סילבסטר שטדלר, ואת המג"דים בדרגת שטנדרטנפיהרר, בין היתר המג"ד אדולף דיקמן, שפיקד על הגדוד הראשון, ואוטו ויידינגר, יורשו המיועד של שטדלר, שהצטרף לרגימנט כדי להכיר את החטיבה. הפיקוד עבר לויידינגר ב-14 ביוני. בשעות הבוקר המוקדמות של 10 ביוני 1944 הודיע דיקמן לויידינגר כי פנו אליו שני אנשי המיליציה הצרפתית, כוח צבאי למחצה של משטר וישי. הם טענו שקצין מהוואפן אס אס מוחזק כשבוי בידי התנגדות הצרפתית באורדור-סור-גלאן, שהיה כפר סמוך אליהם. הקצין השבוי זוהה בתור שטנדרטנפיהרר הלמוט קמפפה, מפקד גדוד הסיור של דיוויזיית הפאנצר אס אס דאס רייך. קמפפה נתפס בידי לוחמי המאקי של לימוזן ביום שלפני כן, בזמן שנסע ברכב צבאי גרמני שסומן כאמבולנס, ונהנה מהגנת אמנת ז'נבה. הטבח ב-10 ביוני כיתר גדודו של דיקמן את אורדור-סור-גלאן והורה לכל התושבים להתאסף בכיכר הכפר לצורך בדיקת תעודות הזהות שלהם. בין העצורים היו גם שישה אנשים שלא היו תושבי המקום, אלא רוכבי אופניים שעברו במקרה בכפר בעת הגעת כוחות האס אס. הנשים והילדים ננעלו בכנסייה, והכפר נבזז. הגברים הובלו לשישה אסמים וסככות, שבהם כבר הוצבו מקלעים. על פי עדות של ניצול, אנשי האס אס ירו לעבר רגלי הקורבנות כדי למנוע מהם לברוח. לאחר מכן שפכו עליהם דלק והעלו את האסמים באש. רק שישה גברים הצליחו להימלט, ואחד מהם נורה למוות מאוחר יותר כשנראה צועד לאורך הדרך. בסך הכול נרצחו בטבח 190 גברים. שריפת הנשים והילדים בכנסייה אנשי האס אס הניחו נשק תבערה בסמוך לכנסייה והציתו אותו. כאשר הנשים והילדים ניסו להימלט דרך הדלתות והחלונות, הם נורו במקלעים. 247 נשים ו-205 ילדים נרצחו בטבח. היחידה שהצליחה לשרוד הייתה מרגריט רופאנש, בת 47. היא נמלטה דרך חלון החדר תשמישי הקדושה, ואחריה ניסו להימלט אישה צעירה וילד. שני האחרונים נורו למוות, אך רופאנש הצליחה לזחול אל שיחי אפונה ולהסתתר במשך הלילה עד שנמצאה וחולצה בבוקר שלמחרת. כעשרים מתושבי הכפר ברחו מיד עם הגעת אנשי האס אס. באותו לילה הוצת הכפר בחלקו. מספר ימים לאחר מכן הותר לניצולים לקבור את 642 קורבנות הטבח. אדולף דיקמן טען כי מדובר בפעולת תגמול על פעילות הפרטיזנים בטול ועל חטיפתו ורציחתו של מפקד האס אס הלמוט קמפפה, שנשרף למוות יחד עם חיילים גרמנים נוספים בתוך אמבולנס צבאי. בין הגברים שנרצחו היו שלושה כמרים ששירתו בכפר. דווח כי אנשי האס אס חיללו את הכנסייה, כולל פיזור מכוון של לחם הקודש, בטרם ריכזו בה את הנשים והילדים. בישוף לימוז' ביקר בכפר לאחר הטבח והיה מהדמויות הציבוריות הראשונות שהגיעו למקום. תיאורו על מה שראה נחשב לאחת העדויות המוקדמות ביותר. בין אלו שנשלחו לקבור את הנרצחים ולתעד את האירוע בצילומים היו מספר תלמידי סמינר לכמרים מקומי. דו"ח מרפי ריימונד ג'י. מרפי, נווט אמריקאי בן 20 שהיה בבואינג B-17 מבצר מעופף אשר מטוסו הופל מעל אבור , צרפת בסוף אפריל 1944, היה עד לתוצאות הטבח. לאחר שהוסתר על ידי המחתרת הצרפתית, מרפי הועבר לאנגליה ב-6 באוגוסט, ובתשאול מילא שאלון ב-7 באוגוסט והכין מספר טיוטות של דו"ח רשמי. הגרסה שהוגשה בסופו של דבר ב-15 באוגוסט כוללת תוספת כתובה ביד: הדו"ח של מרפי פורסם לציבור ב-2011 לאחר בקשה לפי חוק חופש המידע על ידי נכדו, עורך דין בחטיבת הביטחון הלאומי של מחלקת המשפטים של ארצות הברית. זהו הדו"ח היחיד המוזכר בו צליבה של תינוק. שיין הריס מסיק כי התוספת היא הצהרה נכונה של מרפי, ושהעיר, שלא צוינה בדו"ח של מרפי, יש סבירות גבוהה שהיא אורדור-סור-גלאן. תגובת הגרמנים היו מחאות בעקבות הפעולה החד-צדדית של דייקמן, הן מצד גנרל-פלדמרשל ארווין רומל, הגנרל וולטר גלייניגר, מפקד הכוח הגרמני בלימוז', כמו גם מצד ממשלת וישי. אפילו המח"ט שטדלר סבר כי דיקמן חרג הרבה מהוראותיו והחל בחקירה. עם זאת, דיקמן נהרג בפעולה זמן קצר לאחר מכן במהלך המערכה בנורמנדי; רבים מהחיילים בגדוד ה-3, שביצע את הטבח, נהרגו גם הם במהלך הקרב. החקירה בוטלה לאחר מכן. משפטים לאחר המלחמה ב-12 בינואר 1953, בית הדין הצבאי בבורדו דן באישומים נגד 65 החיילים שנותרו מתוך כ-200 אנשי האס אס שהיו מעורבים. רק 21 מהם היו נוכחים, כי רבים מהם היו בגרמניה המערבית וגרמניה המזרחית, שלא הסכימו להסגירם. שבעה מתוך הנוכחים היו אזרחים גרמנים, אך 14 היו אלזסים, אזרחים צרפתיים שהאזור שבו גרו נכבש על ידי גרמניה ב-1940 והיה חלק מהרייך הגרמני. כל האלזסים, פרט לאחד, טענו כי אולצו להתגייס לוואפן אס אס. חיילי חובה אלו מאלזס ולורן כינו את עצמם malgré-nous, כלומר "בניגוד לרצוננו". ב-11 בפברואר, 19 מתוך 20 הנאשמים הורשעו. חמישה מהם קיבלו עונשי מאסר ושניים הוצאו להורג. ההפגנות המתמשכות באלזס (כולל דרישות לאוטונומיה) לחצו על הפרלמנט הצרפתי לחוקק חוק חנינה לכל חברי malgré-nous ב-19 בפברואר. לאחר מכן, האלזסים בוואפן אס אס שהורשעו שוחררו, דבר שגרם למחאות רבות באזור לימוזן. עד 1958, כל הנאשמים הגרמנים שנותרו שוחררו. הגנרל היינץ לאמרדינג מדיוויזיית הפאנצר אס אס דאס רייך, שנתן את הפקודות לענישה קולקטיבית נגד ההתנגדות הצרפתית, מת ב-1971 לאחר קריירה יזמית מצליחה. בזמן המשפט, הוא התגורר בדיסלדורף, באזור כיבוש בריטי בגרמניה המערבית, והממשלה הצרפתית לא הצליחה להשיג את הסגרתו מגרמניה המערבית. המשפט האחרון של חבר הוואפן אס אס שהיה מעורב בטבח התקיים ב-1983. אובר-שטורמפיהרר לשעבר היינץ בארט אותר בגרמניה המזרחית. בארט היה מפקד פלוגה ברגימנט דר פיהרר, ומסר פקודות לירות ב-20 גברים במוסך. הוא הורשע למאסר עולם על ידי הסנאט הראשון של בית המשפט בעיר ברלין. הוא שוחרר מהכלא בגרמניה המאוחדת ב-1997 ונפטר באוגוסט 2007. ב-8 בינואר 2014, ורנר כריסטוקט, חבר לשעבר בפלוגה השלישית של הגדוד הראשון ברגימנט דר פיהרר, הועמד לדין על ידי בית המשפט המדינתי בקלן, על 25 אישומים ברצח ומאות אישומים בשותפות לרצח בהקשר לטבח באורדואר-סור-גלן. הנאשם, אשר זוהה רק בתור ורנר סי., היה אמור להגיב לאישומים עד 31 במרץ 2014. אם התיק היה עובר למשפט, ייתכן כי היה מתנהל בבית משפט לנוער כי הנאשם היה בן 19 בלבד בזמן האירוע. על פי עורך דינו, ריינר פוהלן, הנאשם הודה שהיה בכפר, אך הכחיש את מעורבותו ברציחות. ב-9 בדצמבר 2014, בית המשפט סגר את התיק, בשל חוסר ראיות אמינות או עדויות שיכולות להפריך את טענת הנאשם כי לא היה חלק מהטבח. כריסטוקט נפטר ב-2020. הנצחה לאחר המלחמה, החליט הגנרל שארל דה גול כי הכפר לא ייבנה מחדש, אלא יישאר כאנדרטה לזוועות הכיבוש הנאצי. הכפר החדש אורדור-סור-גלאן (אוכלוסייתו הייתה 2,375 בשנת 2012), צפונית-מערבית לאתר הטבח, נבנה לאחר המלחמה. חורבות הכפר המקורי נשארו כאנדרטה לנרצחים ולייצוג אתרים ואירועים דומים. בשנת 1999, נשיא צרפת ז'אק שיראק הקדיש מוזיאון היסטוריה לטבח, מרכז ההנצחה באורדור, בסמוך לכניסה לכפר הקדושים המעונים ("הכפר המרטיר"). המוזיאון כולל פריטים שנמצאו בבניינים השרופים: שעונים שעצרו בשעה בה בעליהם נשרפו חיים, משקפיים שהתמזגו עקב החום העז, ופריטים אישיים שונים. ב-6 ביוני 2004, במהלך טקס הזיכרון לפלישת נורמנדי בקאן, קבע קנצלר גרמניה גרהרד שרדר כי גרמניה לא תשכח את הזוועות הנאציות, והוא הזכיר באופן ספציפי את אורדור-סור-גלאן. ב-4 בספטמבר 2013, נשיא גרמניה יואכים גאוק ונשיא צרפת פרנסואה הולנד ביקרו בכפר הרפאים אורדור-סור-גלאן. לאחר הסיור באתר, התקיימה מסיבת עיתונאים משותפת ששודרה על ידי שני המנהיגים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נשיא גרמניה ביקר באתר אחד מהטבחים הגדולים ביותר במלחמת העולם השנייה על אדמת צרפת. ב-28 באפריל 2017, המועמד לנשיאות הצרפתי עמנואל מקרון ביקר באורדור-סור-גלאן ופגש את שורד הטבח היחיד שנותר, רוברט הברס. הברס היה בן 18 בזמן הטבח ונפטר בגיל 97 בשנת 2023. בתרבות הפופולרית טלוויזיה סיפורו של אורדור-סור-גלאן הוצג בסדרת הטלוויזיה הבריטית הדוקומנטרית עולם במלחמה בשנים 1973,1974, שסופר על ידי לורנס אוליבייה. הפרקים הראשונים והאחרונים (1 ו-26, שכותרתם "גרמניה חדשה" ו"זכור" בהתאמה) מציגים תצפיות מסוקים של הכפר ההרוס, משובצות בתמונות של הקורבנות המופיעות על קבריהם. הטבח מוזכר בסדרה מלחמת העולם השנייה בצבע משנת 2010 בפרק "Overlord", ששודר ב-7 בינואר 2010. הוא הוצג גם בחלק 2 של צבא המוות של היטלר, ששודר ב-27 בנובמבר 2015, והציג את שתי התמונות מהתקופה יחד עם ההריסות כפי שהן היום. סרטים הסרט הצ'כוסלובקי Ikarie XB-1 משנת 1963 מתייחס לטבח, עם דמות המתייחסת לצוות של בני אדם מהמאה ה-20 כ"זבל אנושי, שהשאיר מאחוריהם את אושוויץ, אורדור, הירושימה". הסרט הצרפתי Le vieux fusil משנת 1975, מבוסס על עובדות אלו. הסרט הבריטי מזכרת משנת 1989, מבוסס על הטבח. בסרט, חייל גרמני לשעבר חוזר כאמריקאי לאורדור-סור-גלאן שם השתתף בזוועות שביצעו הנאצים, במהלכן נרצחה אהובתו הצרפתית דאז. הסרט מבוסס על הספר "קצב החזיר" מאת דייוויד יוז שפורסם ב-1984. סרט עלילתי, Une Vie avec Oradour, יצא לאקרנים בספטמבר 2011 בצרפת. ספרות ברומן הרוסי הסערה משנת 1947, זוכה פרס סטלין, איליה ארנבורג, יש תיאור מפורט בדיוני של הטבח (חלק ו', פרק א'), תוך ציון המקום האמיתי ויחידת האס אס האחראית בפועל. הרומן פורסם באנגלית ב-1948 בהוצאת Foreign Languages במוסקבה, וב-1949 ב-Gaer Associates מניו יורק. ב-1984 פרסם דייוויד יוז את קצב החזיר, רומן המבוסס על הטבח בתושבי אורדור-סור-גלאן וההנצחה שלאחר מכן של הכפר ההרוס. הספר הפך לסרט בשם מזכרת ב-1989. בגן התלוי (1998) מאת איאן רנקין, מפקח הבלש ג'ון רבוס חוקר חשוד בפושע מלחמה שהואשם בהנהגת הטבח בכפר הבדיוני Villefranche d'Albarede, המבוסס על אורדור-סור-גלאן. המשוררת ג'יליאן קלארק, המשוררת הלאומית של ויילס, מנציחה את הטבח באורדור-סור-גלאן בשני שירים מתוך האוסף שלה מ-2009 בשם Oradour-sur-Glane שהיו: A Recipe for Water ו-Singer. ב-2013 פרסמה הלן ווטס את יום אחד באורדור, רומן קצר המבוסס על אירועי 1944. חלק מהשמות של הדמויות והמיקומים שונו, וחלק מהדמויות מורכבות מכמה אנשים. בשנת 2015 פרסם איתן מורדן את יום אחד בצרפת, רומן קצר המבוסס על אירועי 1944. הסיפור מכסה תקופה של עשרים וארבע שעות ועובר הלוך ושוב בין אורדור ללימוז' הסמוכה, ומתאים דמויות מומצאות לתיעוד ההיסטורי. מוזיקה השיר "Tiny Hands (Au Revoir)" של Silent Planet משנת 2014 מתאר את הטבח באורדור-סור-גלאן דרך עיניה של מאדאם מרגריט רופאנש, הניצולה היחידה מהטבח בכנסייה. מחזמר מוזיקלי ב-2015, המחזמר הגרמני מדמואזל מארי מאת פריץ שטיגלר (תסריט) ומתיאס לנגה (מוזיקה) סיקר את רגשותיהם העוינים של צאצאי אורדור לגרמנים בסיפור אהבה שלאחר המלחמה משנת 1955. מבקרים מאורדור בהופעה חיצונית מול טירת קדולצבורג (בוואריה) שיבחו אותה כ"מסר של פיוס וסובלנות". בשנת 2017, קהל צרפתי בכפר החדש אורדור-סור-גלאן מחא כפיים בהתלהבות להופעות של אותה להקת חובבים (בעיקר), שזכו לשבחים כאקט של הבנה בינלאומית. ראו גם באבי יאר טבח דיסטומו טבח יער קאטין טבח לז'אקי מרכז ההנצחה ליפא זוכרת מאקי (מלחמת העולם השנייה) טבח וולה טבח טיל לקריאה נוספת קישורים חיצוניים מחקר על פעולות התגמול ב-1944 באורדור-סור-גלאן (עם גלריית תמונות המכילה רשימות של נפגעים) מרכז הזיכרון של אורדור-סור-גלאן רשימה מלאה של נפגעים הערות שוליים הערות שוליים ביבליוגרפיה