יער ביירות

יער ביירות (בערבית: حرش بيروت) הוא פארק עירוני בביירות. הפארק העירוני ידוע גם בשם חורש אל-צנובר (בתרגום לעברית: יער האורנים) הפארק משתרע על פני כ־0.3 קמ"ר. היסטוריה במאה ה-13, קרא הכרוניקן והארכיבישוף של צור ויליאם מצור ליער ביירות "לה פינה" או "סאפינואי". החורש סבל לאורך ההיסטוריה מניצול תכוף של יערותיו, במיוחד על ידי צבאות הצלבנים, הממלוכים, העות'מאנים ובעלות הברית במלחמת העולם השנייה, לבניית ספינות וכלי נשק. חלקים גדולים מיער האורנים בוראו והפכו לקזינו עות'מאני בשנת 1917 (שהפך מאוחר יותר ל"בית האורן" בתקופת המנדט הצרפתי בלבנון), למסלול מרוצי סוסים בשנת 1921, לבית הקברות א-שוהדא' בשנת 1958 ולבית הקברות רואדת אל-שהידין בשנות ה-70. פיתוח כבישים חדשים במהלך התכנון הממלכתי של שנות ה-50 יצר שאריות של היער שנותר,[דרושה הבהרה] שהפכו לנתונים לסכסוכים ולניכוס. היער הופצץ על ידי מטוסי קרב ישראליים במהלך מלחמת לבנון הראשונה. חלק ניכר ממנו הפך למחנה פליטים פלסטיני[דרושה הבהרה]. מיער אורנים ששטחו למעלה מ-1,250,000 מ"ר בשנת 1696 הוא הצטמצם לפארק ששטחו למעלה מ-800,000 מ"ר בשנת 1967 (כ-5% משטח ביירות העירונית). כיום, יער ביירות משתרע על 0.3 קמ"ר, פארק משולש בגבול הדרומי של העיר, המתוחם על ידי רחוב עומר ביהום, שדרות 22 בנובמבר, שדרות עבד א-נאסר והמוזיאון הלאומי של ביירות. היער עבר שיקום לאחר תום מלחמת האזרחים בלבנון והוא היה סגור לציבור הרחב במשך כ-25 שנה. אזרחים לבנונים נאלצו להגיש בקשה להיתר כניסה ליער, והייתה להם אפשרות לקבל אותו רק אם הם מעל גיל 35. במקביל דווח על זרים מערביים שקיבלו היתר בעוד שבקשות של לבנונים נדחו. תושבי ביירות מחו נגד מניעת הגישה לפארק, כולל מדיניות הגישה הלא שוויונית למבקרים מערביים ולא מערביים. הוא נפתח מחדש לציבור על ידי מושל ביירות, זיאד צ'ביב, ב-3 בספטמבר 2015. גלריית תמונות קישורים חיצוניים הערות שוליים