מצודת היבשה בצידון

מצודת היבשה (בערבית: قلعة صيدا البرية; ידועה גם בשמות מצודת אל-מֻעִז, בערבית: قلعة المُعِز, ומצודת סן לואי, בערבית: قلعة القديس لويس) היא מבצר חרֵב בעיר צידון שבלבנון. נבנתה ב-1253–1254 על ידי הצלבנים על יסודות מבצר פאטימי ועברה בנייה מחודשת במאה ה-17 שהעלימה את רוב המבנים הצלבניים. היסטוריה מצודת היבשה בצידון הוקמה במאה ה-10 באתר האקרופוליס שבדרום צידון העתיקה ונקראה קלעת אל-מועיז על שמו של הח'ליפה הפאטמי אבו תמים מעד אל-מועיז. המצודה נבנתה מחדש במאה ה-13 ביוזמת מלך צרפת לואי התשיעי, "הקדוש", לקראת סוף תקופת שהותו במזרח. הגורם לביצורים המקיפים היה הרס העיר וטבח תושביה בפשיטה המוסלמית ביוני 1253, בעת שהמלך שהה ביפו. לדעת יהושע פראוור אירועים אלה היו הסיבה לכך שלואי התשיעי האריך את שהותו בארץ ישראל כדי לפעול לביצור המאחזים הצלבניים, בהם עכו, יפו וקיסריה. ז'ואנוויל, ההיסטוריון שליווה את לואי התשיעי, מספר שהמלך "דאג להביא עובדים מכל עבר והחל בביצורה של העיר בחומות גדולות ומגדלים גדולים" ו"חפיר עמוק מטויח מבפנים ומבחוץ", ו"כשהסתיים כמעט ביצורה של צידון ציווה המלך לערוך במחנה תהלוכות גדולות". המלך אף השתקע בצידון בתקופת הביצורים. משהושלמו עיקר העבודות, ו"בעצת הפטריארך והבארונים, עזב המלך את צידון ועבר לצור - - - ומשם לעכו - - - ודאג שיכינו את הספינות לחזרה לצרפת". ב-1260, מעט לפני קרב עין ג'אלות, פשט על צידון כוח מונגולי בפיקוד כתבוגא וגרם בה להרס. בעקבות נסיגת המונגולים נמסרה הסניוריה של צידון והעיר בתוכה לחזקת מסדר הטמפלרים. אחרי נפילת עכו במאי 1291 בידי הממלוכים בהנהגת ח'ליל בן קלאוון, הגיע תורהּ של צידון הצלבנית. אחרוני הטמפלרים נסוגו ממנה לקפריסין ב-13 ביולי 1291. ביצורי צידון נחרבו במהלכי ההרס השיטתי שגרמו הממלוכים לביצורי החוף הצלבניים מחששם משיבת האירופים. המצודה נזנחה דורות רבים ונבנתה מחדש בידי פח'ר א-דין השני במאה ה-17. ירידת קרנה של צידון במאה ה-18 לטובת עכו הייתה בין הסיבות להזנחת המקום. המצודה הופקרה ומגדליה התמוטטו בשלהי התקופה העות'מאנית. האתר סבל מהרעשות במערכה של ספטמבר 1841 ובמלחמת העולם הראשונה והיה מטרה להפגזות בעלות הברית על כוחות וישי ב-1941. מסוף שנות ה-40 ועד שנות ה-90 שימש האתר מחסה לפליטים פלסטינים, והמבנה סבל במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית. ב-2014 גובשו תוכניות לשיקום המצודה בתמיכת מענק מממשלת איטליה, כולל עיצוב נתיב תיירותי שיוליך אל מצודת הים ויעבור באתרים היסטוריים בעיר. תיאור מצודת היבשה של צידון שוכנת כ-200 מ' מחוף הים וברום כ-30 מ'. היא מוקמה בנקודה הגבוהה ביותר בחומות העיר, בגבעת האקרופוליס העתיק, באתר המשקיף על הים ומגן מצד היבשה. הביצורים, שנבנו במאה ה-10 בפינה הדרומית-מזרחית של חומות העיר, נשענו על חלקים ממבני תיאטרון רומי-ביזנטי, ששרידיהם עדיין קיימים באתר – על שני הקירות המקבילים של גב בית הבמה (scaenae frons) במזרח ועל הקירות ההיקפיים של גוש המושבים (cavea) הקשתי שהכתיב את מתארה של המצודה. חומות המצודה נבנו על בסיסי הקירות האלה. מבנה השער למצודה מיוסד על תשתית אחד משני מגדלי האגפים (versurae) הסוגרים על מבנה הבמה משני קצותיו. במרכז החומה הקשתית בדרום האתר, מעל מדרון, בולט מגדל מבוצר שרובו ככולו מיוחס לבנייה במאה ה-17. מצודת היבשה בצידון – בדומה למצודת טורון בתבנין – נבנתה מחדש בידי פח'ר א-דין, והביצורים המחודשים במאה ה-17 העלימו את המבנים הצלבניים. אתר המצודה פתוח למבקרים. חלקים ממבניה, בעיקרם חללי המעברים המקומרים מתחת ליציעי המושבים (vomitoria) ששרדו מהתיאטרון העתיק, משמשים כמוזיאון ממצאים מהתקופה הרומית שנחשפו בצידון. אתרים סמוכים ב-2014 נחשפו בקרבת המצודה שני אתרי קבורה המונית של גברים שלפי מצב שלדיהם נקטלו באכזריות ולפי בדיקות טפונומיות לא הובאו לקבורה מיידית. הממצא תוארך למחצית השנייה של המאה-13 לפי בדיקות פחמן-14, וזהותם כלוחמים צלבנים נקבעה לפי מטבעות מהתקופה הצלבנית ולפי דגמי אבזמי חגורותיהם. מייחסים את הקבורה לפשיטה המוסלמית ביוני 1253. ז'ואנוויל מספר ש"המלך [לואי התשיעי] קבר במו ידיו את גופות הנוצרים שהסראצנים הרגו... הוא עצמו נשא לטיהור את הגוויות המעלות צחנה כדי לקוברן בתוך השוחות". סמוך למצודה, מדרום-מערב לה, נמצאת "גבעת הקונכיות", תל מלאכותי שנוצר מהצטברות שברים של קונכיות ארגמונים (ארגמון חד-קוצים וארגמון קהה-קוצים). במקום רוכזה ככל הנראה פסולת מפעלי צבע הארגמן הפיניקיים. אריחי פסיפסים בראש התל מצביעים על מבנים מהתקופה הרומית, שבה כנראה חדלו מפעלי הפקת הצבע מחלזונות הארגמונים. על התל הוקמו בנייני מגורים וחלקו מכוסה בבית הקברות של קהילת המתואלים בצידון. ראו גם מבצר הים בצידון קישורים חיצוניים מאיר בן דב, "מבצר הים ומבצר היבשה בצידון", קדמוניות י"ט (76–75), עמ' 113–119 הערות שוליים