קילימנג'רו

קילימנג'רו (בסוואהילי: Kilima Njaro, שפירושו "הר נג'ארו") הוא ההר הגבוה ביותר באפריקה, המתנשא לגובה של 5,895 מטרים. זהו הר געש רדום, שפסגתו ורוב שטחו נמצאים בצפון טנזניה, בעוד שחלק ממורדותיו הצפוניים משתרעים גם לתוך קניה. הקילימנג'רו הוא ההר הגבוה באפריקה וההר הבודד (שאינו חלק מרכס הרים) הגבוה בעולם. הפסגה נכללת באתגר שבע הפסגות, שמשמעותו טיפוס על שבע הפסגות הגבוהות בכל אחת משבע היבשות. מראה ההר ייחודי ובולט ביחס לאזור שבו הוא שוכן, בהיותו גבוה במיוחד ומכוסה בשלג הנראה ממרחקים, מבעד לסוואנה האפריקנית המישורית ובעלת הצמחייה הנמוכה. בניגוד לאקלים האפריקאי החם והצחיח, שבו ההר שוכן, ועל אף מיקומו כ-350 קילומטרים בלבד מקו המשווה, פסגת ההר מכוסה במעטה שלג רוב השנה ועליה נמצא קרחון עד. בשנים האחרונות, הקרחון הולך ונעלם במהירות עקב שינויי האקלים, שפוקדים את האזור. גאוגרפיה שטח המסיב של הר הקילימנג'רו רחב מאוד ומשתרע על כ-80 על 60 קילומטרים. הקילימנג'רו הוא הר געש שכבתי ובו שלושה חרוטים געשיים עיקריים. הגבוה שבהם הוא חרוט קיבו (Kibo), שפסגתו קרויה אוּהוּרוּ (5,895 מטרים), שֵׁם שמשמעותו בסוואהילי - "חירות". שני החרוטים הגעשיים האחרים הם מוונזי (Mawenzi, בגובה 5,149 מטרים) ושירה (Shira, בגובה 3,962 מטרים). ההר הוא אחד מכמה הרי געש ששוכנים לאורך הבקע הסורי-אפריקני. אקלים הר קילימנג'רו הוא כולל כמה אזורי אקלים שונים מאוד זה מזה: אזור חקלאי (Bushland) 700-1,800 מטר – מדרונות תחתונים עם כפרים, מטעי קפה ובננות. אזור יער הגשם (Rainforest) 1,800-2,800 מטר - משקעים רבים לאורך כל השנה. מכוסה בצמחייה עבותה, עצים טרופיים, שרכים, קופים וציפורים. אזור החורש/היתוך (Moorland) 2,800-3,500 מטר - האוויר קריר יותר, הצמחייה הופכת נמוכה יותר – בעיקר שיחים, עשב גבוה ופרחי בר. זהו אזור ביניים שבו מתחילים להרגיש את השפעת הגובה אזור האלפיני (Alpine Desert) 3,500–5,000 מטר - קר, יבש ובעל טמפרטורות קיצוניות – חם ביום וקפוא בלילה. מעט מאוד צמחייה, הקרקע סלעית וחשופה. האזור הארקטי (Arctic Zone) ~5,000–5,895 מטר - האזור הגבוה ביותר – קרחונים, שלג קבוע ורוחות חזקות. כמעט ללא חיים – נוף "ירח" קפוא. כאן נמצאת הפסגה – Uhuru Peak בגובה 5,895 מטר. הקילימנג'רו כהר געש נכון להיום, אין עדויות לכך שהר הקילימנג'רו צפוי להתפרץ בעתיד הקרוב. עם זאת, קיים חשש להתפרצות עתידית, שכן הרי געש רדומים עשויים להתעורר לאחר תקופות ארוכות של חוסר פעילות, ואף באופן פתאומי, כפי שאירע בהר סנט הלנס. בנוסף, קיימת סכנה למטיילים מפני זרמי לבה או מפולות סלעים, שכבר גרמו בעבר להיווצרות מכתש בצדו המערבי של ההר. עד כה אין תיעוד מסודר של התפרצות של הקילימנג'רו, אך מקומיים מספרים כי הוא התפרץ לפני כ-170 שנה, אם כי אין לכך ראיות מבוססות. הטיפוס המתועד הראשון להר הטיפוס הראשון המתועד לפסגת הר הקילימנג'רו התרחש בשנת 1889, כאשר הנס מאייר ולצדו לודוויג פורטשלר הגיעו לפסגת אוּהוּרוּ, הנקודה הגבוהה ביותר בהר. ב-29 ביולי 1912, התרחש הטיפוס הראשון לפסגה הגבוהה ביותר של מוונזי (5,149 מטרים), על ידי מטפסי ההרים הגרמנים אדוארד הנס אוֹלֶר (Eduard Hans Oehler) ופריץ קלוטה (Fritz Klute), אשר קראו לה "פסגת הנס מאייר", על שם הנס מאייר. בשנת 1989, לרגל חגיגות 100 השנים לטיפוס הראשון על הקילימנג'רו, הוחלט להעניק תעודות הוקרה לאחר מוות לסבלים והמדריכים האפריקאים שליוו את מאייר ופורטשלר. במסמכים ותמונות מהמשלחת של 1889 זוהה אדם שנראה תואם לתושב מקומי בשם יוהאני קיניאלה לאוו (Yohani Kinyala Lauwo), שחי בכפר מרנגו. לאוו עצמו לא ידע את גילו המדויק ולא זכר את מאייר או פורטשלר, אך סיפר כי השתתף במשלחת טיפוס על הקילימנג'רו עם רופא הולנדי שחי בקרבת ההר. הוא גם זכר שטיפס ללא נעליים. הוא טען כי טיפס על ההר שלוש פעמים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוועדה הסיקה שהוא היה חלק מצוותו של מאייר ולכן כנראה נולד בסביבות 1871. הוא נפטר ב-10 במאי 1996, 107 שנים לאחר הטיפוס הראשון. לעיתים נטען כי היה שותף לטיפוס ההיסטורי הראשון על הקילימנג'רו. הטיפוס להר ההר הוא יעד תיירותי פופולרי, בשטחו עוברים שבעה מסלולים באורכים שונים אל הפסגה, כשהמסלולים הארוכים מתאימים יותר למטפסי הרים מתחילים, מכיוון שישנה סכנה לחלות במחלת גבהים, וטיפוס ארוך יותר מקל על ההסתגלות לגובה. הטיפוס מסתיים בפסגת אוּהוּרוּ (Uhuru) בגובה 5,895 מ' והיא הפסגה הגבוהה ביותר על ההר. להלן רשימת המסלולים העולים להר: בנוסף, ניתן להתחיל את מסלול למושו וממנו להמשיך דרך פרצה מערבית לטיפוס מצידו המערבי של ההר. הפרצה המערבית היא אזור מבודד יותר ומאפשרת הימנעות מהטיפוס הלילי של שש שעות לפסגה, כפי שנדרש במסלולים אחרים. בכניסה לכל אחד מהמחנות במהלך הטיפוס מוצב שלט עם שם המחנה, הגובה ואזור האקלים. בקרב המטפסים נהוג להצטלם ליד השלט בכניסה לכל מחנה. מסלול מרנגו הוא היחיד שבו העלייה והיריד מההר נעשית באותו המסלול. בכל שאר המסלולים, הירידה היא דרך מסלול מסלול מווקה (Mweka). הטיפוס הטכני על מאוונזי (Mawenzi) על החרוט של מאוונזי בהר הקילימנג'רו קיימים מסלולי טיפוס טכני. בניגוד למסלולים המסורתיים המובילים לפסגת אוהורו (Uhuru Peak) על קיבו, הפתוחים לציבור הרחב, טיפוס על מאוונזי דורש אישור מיוחד מרשות הפארקים הלאומיים של טנזניה. אישור זה מוענק באופן בלעדי למטפסים מנוסים המצוידים בציוד מתאים. הטיפוס על מאוונזי מוגבל לשני מטפסים לכל היותר בכל זמן נתון, ומותר רק בשעות היום. שיאי טיפוס האדם המבוגר ביותר שטיפס על הר הקילימנג'רו הוא אן לורימור, בגיל 89 שנים ו-37 ימים, שהגיעה לפסגת אוהורו בשעה 15:14 לפי השעון המקומי ב-18 ביולי 2019. הגבר המבוגר ביותר שהגיע לפסגה הוא האמריקאי פרד דישלהורסט, שהגיע לראש ההר ב-19 ביולי 2017 בגיל 88 שנים. הגבר השני המבוגר ביותר שהעפיל לפסגה הוא האמריקאי רוברט ווילר, שהיה בן 85 שנים ו-201 ימים כאשר הגיע לפסגה ב-2 באוקטובר 2014. מקסוול ג'יי. אוג'רהולם ממסצ'וסטס, ארצות הברית, הגיע לפסגת אוהורו, הפסגה האמיתית, ללא סיוע, בגיל עשר שנים, ב-4 ביולי 2009, תוך שימוש במסלול מצ'אמה הקשה. קולין מ. בארקר ממיזורי, ארצות הברית, השלים את אותו מסלול בגיל עשר ב-22 בדצמבר 2020. תיאודור מרגרולי מלונדון, בגיל 10, הגיע לפסגה ללא סיוע דרך הפרצה המערבית, המסלול הקשה ביותר אך גם היפה ביותר, בשנת 2019. למרות מגבלת הגיל הקיימת של 10 שנים לקבלת אישור טיפוס, קיטס בויד מלוס אנג'לס הגיע לפסגה ב-21 בינואר 2008 בגיל 7. שיא זה הושווה במרץ 2018 על ידי מונטנה קני מטקסס ושוב ביולי 2018 על ידי קולטון טאנר מניו מקסיקו. הטיפוס המהיר ביותר והמסלול המהיר ביותר הלוך ושוב על הר הקילימנג'רו נקבעו על ידי המדריך ההררי השווייצרי-אקוודורי, קארל אגלוף. ב-13 באוגוסט 2014, לאחר שהוביל קבוצה לפסגה בימים הקודמים, הוא רץ משער אומבה לפסגה בזמן שיא של 4 שעות ו-56 דקות, ולאחר מכן ירד לשער מווקה, שנמצא בגובה 1,630 מטרים (5,350 רגל), בזמן כולל של 6 שעות, 42 דקות ו-24 שניות. לפני כן, השיאים באותו מסלול הוחזקו על ידי רץ ההרים הספרדי קיליאן ז'ורנט, שטיפס לפסגה ב-5 שעות, 23 דקות ו-50 שניות, והשלים מסלול הלוך ושוב ב-7 שעות ו-14 דקות ב-29 בספטמבר 2010. שיא נוסף במסלול זה הוחזק על ידי המדריך הטנזני סימון מטוי, שביצע את המסלול הלוך ושוב ללא סיוע בזמן של 9 שעות ו-21 דקות, ב-22 בפברואר 2006. שיא המסלול הלוך ושוב לנשים מוחזק על ידי פרננדה מאסיאל מברזיל בזמן של 10 שעות ו-6 דקות. זמן העלייה שלה, 7:08, נשבר ב-23 בפברואר 2018 על ידי רצת האולטרה-מרתון הדנית כריסטינה שו מאדסן עם זמן של 6:52:54 משער מווקה. כמה טיפוסים של אנשים עם מוגבלויות משכו תשומת לב. ברנרד גוסן מדרום אפריקה, המשתמש בכיסא גלגלים וסובל מנכות בידיו וברגליו,[דרוש מקור][מפני ש...] טיפס על הקילימנג'רו במשך שישה ימים בשנת 2007. בשנת 2012, קייל מיינארד, שאין לו אמות או רגליים תחתונות, זחל ללא סיוע עד לפסגת הר הקילימנג'רו. ב-9 בפברואר 2015, אתלט רד בול ולרי רוזוב ביצע את קפיצת הווינגסוט הראשונה מבסיס פסגת הר הקילימנג'רו. הוא טס כ-3 קילומטרים לפני שנחת על המדרון הדרומי. בשנת 2020, צוות שכלל שני קטועי רגליים מעל הברך, הארי בודה מגר וג'סטין אוליבר דייוויס, טיפס לפסגת הקילימנג'רו. לקח להם שישה ימים לכסות מרחק של 56 ק"מ (35 מייל) עד לפסגה. בטיחות הטיפוס על פי תקני הטיפוס, רמת הקושי של טרקים על הר הקילימנג'רו מדורגת כ-F: קלה (Alpine Grade 1). לכן, הטיפוס אינו מאתגר מבחינה טכנית כמו בהרי ההימלאיה או האנדים, אך הגובה הרב, הטמפרטורות הנמוכות ורוחות חזקות שמדי פעם נושבות, יכולים להפוך את הטרק על קילימנג'רו למאתגר. נדרש תהליך הסתגלות לגובה, וכל מי שאינו מורגל בגבהים עשוי לסבול בשלב מסוים ממחלת גבהים. מחקר שנערך בקרב מטיילים שניסו להגיע לפסגת הקילימנג'רו ביולי ובאוגוסט 2005 מצא כי 61.3% הצליחו להגיע לפסגה, אך 77% חוו מחלת גבהים חריפה (AMS). מחקר נוסף שנעשה בקרב 917 מטיילים שטיפסו על הר הקילימנג'רו מצא כי 70.4% מהם חוו תסמיני מחלת גבהים, שהוגדרה במחקר זה ככאבי ראש, בחילות, שלשולים, הקאות או אובדן תיאבון. בצקת ריאתית או מוחית בגובה רב הפסגה של הקילימנג'רו נמצאת בגובה רב משמעותית מעל הרמה שבה בדרך כלל עשויות להתרחש בצקת ריאתית בגובה רב (HAPE) או בצקת מוחית בגובה רב (HACE), שהן הצורות החמורות ביותר של מחלת גבהים חריפה (AMS). סיכונים בריאותיים אלה עשויים לגבור באופן משמעותי עקב לוחות זמנים מהירים מדי לטיפוס. מספר גורמים העשויים לגרום ללוחות זמנים מהירים מדי לטיפוס בקילימנג'רו: עמלות יומיות גבוהות בפארק הלאומי – הטיפוס על הקילימנג'רו כרוך בעלויות שעשויות להיות משמעותיות, כאשר מטיילים נדרשים לשלם אגרות יומיות עבור השהות בפארק הלאומי. כדי להקטין את העלות הכוללת של המסע, מטיילים רבים עשויים לקצר את משך הטיפוס, מה שמוביל למסלול טיפוס מהיר יותר ולפחות זמן הסתגלות לגובה. לוחות זמנים צפופים של חופשות – רבים מהמטיילים מגיעים מחו"ל וייתכן שהם צריכים להתאים את הטיפוס למסגרת זמן מוגבלת, כמו חופשה שנתית מהעבודה או חופשת חג. לחץ הזמן הזה עשוי לדחוף אותם לבחור במסלולים קצרים יותר או ללחוץ קדימה בקצב טיפוס מהיר יותר, גם אם זה מגביר את הסיכון למחלות גבהים. היעדר מקלט קבוע ברוב המסלולים – בניגוד להרים מסוימים שבהם יש בקתות קבועות עם אפשרויות לינה נוחות בכל גובה, מרבית המסלולים על הקילימנג'רו דורשים שינה באוהלים. תנאי הלינה הלא נוחים והחשש ממזג אוויר קיצוני עשויים לגרום לחלק מהמטיילים להעדיף טיפוס מואץ כדי לצמצם את מספר הלילות שהם מבלים בתנאים מאתגרים. השילוב של גורמים אלו יוצר מצב שבו מטיילים רבים עשויים לוותר על טיפוס הדרגתי, שמאפשר לגוף להסתגל לגובה בצורה בטוחה יותר, ובמקום זאת בוחרים באסטרטגיה מסוכנת של טיפוס מהיר מדי, מה שמעלה את הסיכון להתפתחות מחלת גבהים חריפה (AMS) ואף למצבים מסכני חיים כמו בצקת ריאתית בגובה רב (HAPE) או בצקת מוחית בגובה רב (HACE). מחקר שנערך על ידי ג'ואל מאייר ופורסם בדצמבר 2012 ב-"High Altitude Medicine & Biology" בחן את השכיחות וההתפתחות של מחלת גבהים חריפה (AMS) בקרב מטיילים במסלול מצ'אמה בהר הקילימנג'רו. החוקרים ביצעו הערכות פעמיים ביום למטיילים כדי לעקוב אחר הופעת תסמיני AMS. המחקר מצא כי קיימת שכיחות משמעותית של AMS בקרב המטיילים, והדגיש את החשיבות של ניטור תסמינים במהלך הטיפוס. ממצאים אלו מדגישים את הצורך בתכנון מסלולי טיפוס המאפשרים הסתגלות הדרגתית לגובה, כדי למזער את הסיכון לפתח AMS. היעלמות הקרחון בשנים האחרונות נוצר תהליך של הפשרת קרחונים בפסגת ההר. קרחונים אלה נוצרו לפני כ-11,700 שנה לפי הערכות המדענים, במהלך תקופת הקרח האחרונה. במהלך מאה השנים האחרונות נמסו למעלה מ-80% מהקרחונים. מחקר שנעשה בשנת 2002 על ידי אוניברסיטת המדינה של אוהיו מעריך שכל הקרחונים יפשירו עד שנת 2040 ואולי אף קודם לכן. להיעלמות הקרחונים השפעה רבה על הסביבה ועל משטר המשקעים האזורי, ומשערים – הן במחקר זה והן במחקרים אחרים – כי סיבת ההפשרה היא התחממות גלובלית. קישורים חיצוניים מחקר על קרחוני ההר (אורכב 02.02.2018 בארכיון Wayback Machine), באתר אוניברסיטת מדינת אוהיו על ההר, באתר נאס"א תמונות פנורמיות מראש ההר תמונות מהטיפוס לפסגה, באתר השטח הישראלי יריב כץ, הגשמת חלום: לטפס על הקילימנג'רו, באתר ynet, 5 במרץ 2018 בני פירסט, קילימנג'רו: סוף הסיפור, גליליאו, 119, יולי 2008\ עמ' 30–34 שלגי קילימנג'רו - סוף הסיפור, באתר אקו קילימנג'רו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) גילי חסקין, טיפוס להרי מרו וקלימנג'ארו, ספטמבר 2019 אייל לנדסמן, אל פסגת הקילימנג'רו, בלוג צילום, באתר הארץ, 23 בינואר 2022 טיפוס קילימנג'רו - מידע וטיפים למטיילים באתר "שביליסט". הערות שוליים