Norsut

Norsut eli elefantit (Elephantidae) on norsueläinten lahkon viimeinen elossa oleva heimo. Norsut ovat nykyisin suurimpia maalla eläviä nisäkkäitä. Ne elävät Afrikassa ja Etelä-Aasiassa. Kaikkiaan norsujen sukuja on elänyt kymmenen. Heimoon kuuluu nykyisin kaksi sukua ja kolme lajia: aasiannorsu (Elephas maximus), savanninorsu eli pensasnorsu (Loxodonta africana) ja metsänorsu (Loxodonta cyclotis). Vielä viime jääkauden aikaan eli useita muitakin norsujen sukuja ja lajeja, kuten villamammutti. Norsujen tunnusomainen piirre on suuret syöksyhampaat. Etymologia Suomen sana norsu on variaatio sanasta mursu. Jo Mikael Agricola käytti sanaa ”norsunluu” tarkoittamaan mursun syöksyhampaita, jotka olivat norsunluun veroinen arvokas materiaali. Sanan kirjoitusasuun on mahdollisesti vaikuttanut saamen hyljettä tarkoittava sana nuorˈjo, njuorˈjo. Myöhemmin, kun mursun syöksyhampaiden käyttö väheni alkoi norsunluun tunnetuksi tekemä sana ”norsu” tarkoittaa tätä eläintä mursu-sanan jäädessä tarkoittamaan merinisäkästä. Suvut ja lajit Norsujen suvut ja niiden esiintymisajat (miljoonaa vuotta sitten): Elephas (5,0 mvs–) Loxodonta (6,2 mvs–) †Mammuthus (5,8–0,0037 mvs) †Palaeoloxodon (2,4–0,0035 mvs) †Phanagoroloxodon (2 mvs) †Primelephas (7,4–4 mvs) †Selenetherium (4,5–4 mvs) †Stegodibelodon (7–5 mvs) †Stegoloxodon (2,2–0,8 mvs) †Stegotetrabelodon (8–4,2 mvs) Norsujen kaikki 10 sukua kehittyivät Afrikassa. Varhaisin Stegotetrabelodon-suvun fossiili tunnetaan mioseenin ajalta 8 miljoonaa vuotta sitten. Suvut Stegotetrabelodon, Stegodibelodon, Selenetherium ja Primelephas elivät vain Afrikassa ja Arabiassa, mutta muut suvut Loxodontaa lukuun ottamatta levittäytyivät Afrikan ulkopuolelle kahdessa muuttoaallossa. Euroopan ja Kiinan norsut saavuttivat kolme miljoonaa vuotta sitten. Mammuthus levittäytyi Pohjois- ja Keski-Amerikkaan Beringian kautta ensin 1,5 miljoonaa vuotta sitten ja myöhemmin keskipleistoseenin aikaan. Nykyisin elävät norsulajit ja alalajit: Elephas maximus – Aasiannorsu maximus – Srilankannorsu indicus – Intiannorsu sumatranus – Sumatrannorsu Loxodonta – Afrikannorsut africana – Savanninorsu cyclotis – Metsänorsu Afrikassa elävä savanninorsu on suurin nykyisin elävä maaeläin. Uros voi kasvaa 5–7,5 tonnin painoiseksi ja 3–3,5 metrin korkuiseksi. Savanninorsu on ruumiinrakenteeltaan hiukan hoikempi kuin aasiannorsu ja muut norsueläimet, mutta toisaalta suhteellisesti pitempi. Sen suuret korvalehdet voivat olla jopa 180 senttimetrin korkuiset. Kallo voi olla jopa 1,2 metrin mittainen ja syöksyhampaat keskimäärin 2,5 metrin mittaiset, joskus jopa 3,5 metrin mittaiset. Kärsän päässä on kaksi ”sormea”. Savanninorsuja eli pleistoseenin lopulla suurimmassa osassa Afrikkaa aina Välimeren rannikolle asti. Nykyisin niiden elinaluetta ovat lähinnä Afrikan eteläiset, itäiset ja keskiset osat metsistä ruohikkomaihin ja aavikoihin. Ne ovat hyvin sosiaalisia ja elävät matriarkaalisissa sukuryhmissä, joihin kuuluu toisilleen sukua olevia naaraita ja niiden jälkeläisiä. Metsänorsua pidettiin kauan samana lajina kuin savanninorsua, kunnes se havaittiin DNA-tutkimuksissa evoluutiohistorialtaan selvästi savanninorsusta poikkeavaksi. Lajit erkaantuivat toisistaan vähintään 1,9 miljoonaa vuotta sitten. Ne voivat kuitenkin edelleen risteytyä keskenään. Metsänorsu elää Länsi- ja Keski-Afrikan sademetsissä ja on savanninorsua selvästi pienikokoisempi. Sillä on myös muun muassa pyöreämmät korvalehdet, tummempi ja tiheämmin ryppyinen nahka, leveämpi ja laelta litteämpi kallo, kapeammat ja suoremmat syöksyhampaat sekä enemmän varpaankynsiä. Koska se elää sademetsissä, sen ravintoon kuuluu enemmän hedelmiä, lehtiä ja kaarnaa kuin savanninorsulla. Metsänorsu on vähentynyt, ja se luokitellaan vaarantuneeksi. Aasiannorsu elää Etelä-Aasiassa: Intiassa, Sri Lankassa, Kaakkois-Aasiassa ja joillain Indonesian saarilla. Lajiin luetaan kolme alalajia. Nykyisin elävät alalajit jäävät hiukan savanninorsua pienemmiksi, ja uros voi kasvaa kuuden tonnin painoiseksi ja 3,2 metrin korkuiseksi. Aasiannorsun korvalehdet ovat pienemmät kuin afrikkalaisilla norsuilla, kallo on pyöreämpi, ja kärsässä on vain yksi sormi. Naaraan syöksyhampaat voivat olla hyvin pienet, mutta urosten syöksyhampat voivat olla yhtä suuret kuin afrikkalaisilla norsuilla. Piirteet Koko Nykyisistä norsuista suurin on jopa 7,5 tonnin painoiseksi kasvava savanninorsu. Toisella vuosisadalla eaa. sukupuuttoon kuollut aasiannorsun alalaji E. maximus asurus kasvoi sitäkin suuremmaksi. Sukupuuttoon kuolleista norsulajeista suurimpia ovat mahdollisesti olleet Palaeoloxodon namadicus, Palaeoloxodon antiquus, Palaeoloxodon atavus, Mammuthus trogontherii ja Stegotetrabelodon syrticus, jotka saattoivat kasvaa yli 14-tonnisiksi. Palaeoloxodon namadicus saattoi olla kaikkien aikojen painavin maanisäkäs noin 18 tonnin enimmäispainollaan. Anatomia Norsuilla on lamellimainen poskihammasrakenne. Niille on kehittynyt hyvin erikoistuneet poskihampaat, joille on ominaista lukuisat poikittaiset hammaslevyt ja erittäin korkeat kruunut – nämä ovat sopeumia kuluttavaan ravintoon. Purentaelimistössä tapahtuneet muutokset aiheuttivat norsuille syvällisiä muutoksia kalloon ja alaleukaan, ja johtivat syvän ja lyhyen kallon sekä alaleuan kehittymiseen. Norsujen kallon jälkeinen luuranko on suhteellisesti hoikempi ja korkeampi kuin primitiivisemmillä Elephantoidea-yläheimon lajeilla. Tämä saattaa olla sopeuma norsujen pitkiin kausittaisiin vaelluksiin. Norsuilla on huomattava sukupuolidimorfismi. Urokset ovat selvästi naaraita kookkaampia, ja etenkin aasiannorsu-uroksilla on myös selvästi naaraita suuremmat syöksyhampaat. Norsuilla on suuret syöksyhampaat yläleuassa. Stegotetrabelodon on ainoa suku, jolla oli pitkät syöksyhampaat myös alaleuassa. Aistit Norsun kuuloaisti tavoittaa sinivalaan tavoin hyvin pitkiä matalan frekvenssin ääniaaltoja. On tosin epäselvää, vastaako tällaisten aaltojen tunteminen ennemmin tunto- kuin kuuloaistille tyypillisiä aistimuksia. Tällaiset ääniaallot kantavat satojen kilometrien päähän, ja jotkut tutkijat ovat tuoneet esille näkemyksiä, että norsut käyttäisivät näitä ääniä myös kommunikaatioon. On väitetty, että metsästyskauden alkaessa metsästyksen kohteena olevat norsut varoittavat muita norsuja satojen kilometrien päässä, mikä johtaa ketjureaktioon, jonka seurauksena koko mantereen norsut muuttavat käyttäytymistään. Sittemmin tutkimuksissa on todettu, että norsun tuottamat ääniaallot voivat kantaa ilmassa enintään 10 kilometriä. Joka tapauksessa ääniaallot siirtyvät ilmassa olennaisesti heikommin kuin vedessä. Norsut käyttävät ilmeisesti pitkillä etäisyyksillä seismistä viestintää, jossa jalat ovat tavallaan lähettimiä ja vastaanottimia. Tutkijoiden malleissa seisminen signaali voi siirtyä maaperän kautta 16 tai 32 kilometriä. Norsut havaitsevat laumojen rauhattomuuden ohella mahdollisesti myös luonnonilmiöitä seismisesti. Viholliset Norsuilla ei ole luontaisia vihollisia, eivätkä ne, toisin kuin joskus väitetään, pelkää hiiriä. Sen sijaan norsut eivät tarkan kuuloaistinsa takia siedä ampiaisten surinaa. Esimerkiksi mehiläispesät saavat norsut kiertämään asutetun puun tai muuttamaan kulkureittiään. Tästä on hyötyä vaikkapa maanviljelijöille, sillä mehiläiset saavat norsut kiertämään pellot. Älykkyys Norsut ovat poikkeuksellisen älykkäitä eläimiä, ja niiden kognitiiviset kyvyt ovat monin tavoin verrattavissa ihmisapinoihin ja valaisiin. Niillä on suurimmat aivot kaikista maaeläimistä, ja erityisesti muistia, sosiaalista käyttäytymistä ja tunteiden säätelyä tukevat aivoalueet ovat voimakkaasti kehittyneitä. Norsut tunnetaan erinomaisesta pitkäkestoisesta muististaan: ne pystyvät muistamaan vesilähteitä, vaellusreittejä sekä yksittäisiä lajitovereita ja ihmisiä jopa vuosikymmenten ajan. Vanhojen matriarkkojen kokemus tukee lauman selviytymistä erityisesti haastavissa ympäristöolosuhteissa. Norsujen älykkyys ilmenee myös monimutkaisessa sosiaalisessa käyttäytymisessä ja tunne-elämässä. Ne elävät tiiviissä perheyhteisöissä, osoittavat empatiaa, lohduttavat stressaantuneita yksilöitä ja reagoivat kuolemaan tavoilla, joita on tulkittu surua muistuttaviksi. Norsut kuuluvat harvalukuiseen eläinryhmään, joiden on osoitettu tunnistavan itsensä peilistä, mikä viittaa jonkinasteiseen itseymmärrykseen. Lisäksi ne käyttävät työkaluja, ratkaisevat ongelmia ja viestivät keskenään monipuolisesti, muun muassa matalataajuisen infraäänen avulla. Kuuluisia todellisia ja fiktiivisiä norsuja Jumbo, 1800-luvun sirkus- ja eläintarhanorsu Vanni, Suomen ainut norsu, joka vietiin Ukrainaan, jossa se muutamia kuukausia myöhemmin kuoli Babar, ranskalaisissa kirjoissa esiintynyt norsukuningas Nipa, Maisa-hiiren ystävä Maisa-kirjoissa ja -animaatioissa Pormestari Helsingius, Mauri Kunnaksen Vampyyrivaarin tarinoita -kirjassa Oskari, fiktiivinen norsunpoikanen, joka ei meinannut oppia töräyttämään Dumbo, lentävä norsu Disneyn maailmassa Möhköfantti, norsu Nalle Puh -tarinoissa Mûmak, valtava norsua muistuttava olento J. R. R. Tolkienin kirjassa Taru sormusten herrasta Kuuno, lentävä norsu venäläisessä sadussa Tantor, Tarzanin norsu Lähteet Larramendi, Asier & Ferretti, Marco P.: Elephants and Their Fossil Relatives: A 60 Million Year Journey. Princeton University Press, 2025. ISBN 978-0-691-18377-0 Viitteet