Tuumapommide heitmine Hiroshimale ja Nagasakile

Tuumapommide heitmine Hiroshimale ja Nagasakile leidis aset 6. ja 9. augustil 1945, kui Ameerika Ühendriigid lõhkasid Jaapani Hiroshima ja Nagasaki linna kohal kaks tuumapommi. Pommiplahvatustes hukkus 150 000 – 246 000 inimest, kellest enamik olid tsiviilelanikud. See on jäänud ainsaks tuumarelva kasutamiseks relvastatud konfliktis. Jaapan alistus liitlastele 15. augustil, kuus päeva pärast Nagasaki pommitamist ja Nõukogude Liidu sõjakuulutamist Jaapanile ning sissetungi Jaapani okupeeritud Mandžuuriasse. Jaapani valitsus allkirjastas tingimusteta alistumise lepingu 2. septembril, lõpetades sellega II maailmasõja. 1945. aastal valmistusid liitlasväed ohvriterohkeks sissetungiks Jaapani mandriossa. Sissetungi valmistasid ette pommitamis- ja süütepommitamiskampaania, mis laastas 64 Jaapani linna, sealhulgas Tokyo. 8. mail lõppes sõda Euroopas kui Saksamaa kapituleerus ja liitlased pöörasid kogu tähelepanu Vaikse ookeani sõjale. 1945. aasta juuliks oli liitlaste Manhattani projekt tootnud kahte tüüpi aatomipomme: Little Boy ja Fat Man. Ameerika Ühendriikide maaväe õhuvägede 509. liitrühm koolitati välja ja varustati Boeing B-29 Superfortressi spetsiaalse Silverplate'i versiooniga ning paigutati Mariaani saartele Tiniani. 26. juulil nõudsid liitlased Potsdami deklaratsioonis Jaapani keiserlike relvajõudude tingimusteta alistumist, nimetades alternatiiviks "kiire ja täieliku hävitamise". Jaapani valitsus eiras ultimaatumit. Vastavalt Quebeci lepingule andis Ühendkuningriik Ameerika Ühendriikidele nõusoleku kasutada Jaapani vastu tuumarelva. Ameerika Ühendriikide maaväe staabiülema kohusetäitja kindral Thomas Handy andis 25. juulil korralduse kasutada tuumarelva Hiroshima, Kokura (praegune Kitakyūshū), Niigata ja Nagasaki vastu. 6. augustil visati Hiroshimale Little Boy. Kolm päeva hiljem heideti Nagasakile Fat Man. Järgmise kahe kuni nelja kuu jooksul suri tuumapommiplahvatuste mõjul Hiroshimas 90 000 – 166 000 ja Nagasakis 60 000 – 80 000 inimest. Ligikaudu pooled surmad leidsid aset esimesel päeval. Hiljem surid paljud inimesed põletuste, kiiritustõve ja muude vigastuste tagajärjel, millele lisandusid haiguste ja alatoitumuse tõttu surnud. Vaatamata Hiroshima suurele sõjaväegarnisonile olid enamik hukkunutest tsiviilisikud. Tuumapommide eetilise ja õigusliku kasutamise üle peetakse endiselt palju arutelusid. Tuumapommipooldajate arvates olid aatomipommid vajalikud sõja lõpetamiseks minimaalsete inimohvritega ja hoidsid lõpuks ära suurema inimohvrite arvu mõlemal poolel; kriitikute sõnul olid Hiroshima ja Nagasaki linnade sel viisil hävitamine sõja lõpetamiseks ebavajalik ning tegu oli sõjakuritegudega. Ettevalmistused Sihtmärgi valimine 1945. aasta aprillis palus Marshall Leslie Grovesil määrata pommitamiseks konkreetsed sihtmärgid, et tema ja Stimson saaks need kinnitada. Groves moodustas sihtkomitee, mida juhtis ta ise ja kuhu kuulusid Farrell, major John A. Derry, kolonel William P. Fisher, Joyce C. Stearns ja David M. Dennison USAAF-ist ning teadlased John von Neumann, Robert R. Wilson ja William Penney Manhattani projektist. Sihtkomitee kogunes 27. aprillil Washingtonis; 10. mail Los Alamoses, kus sai vestelda sealsete teadlaste ja tehnikutega ja lõpuks 28. mail Washingtonis, kus seda briifisid Tibbets ja komandör Frederick Ashworth Alberta projektist ning Manhattani projekti teadusnõustaja Richard C. Tolman. Sihtkomitee nimetas viis sihtmärki: Kokura (praegune Kitakyūshū), Jaapani ühe suurima laskemoonatehase asukoht; Hiroshima, sadam ja tööstuskeskus, kus asusid sõjaväe staabid; Yokohama, õhusõidukite tootmise, tööpinkide, dokkide, elektriseadmete ja naftatöötlemistehaste tööstuskeskus; Niigata, tööstusrajatistega sadamalinn, sealhulgas terase- ja alumiiniumitehased ning naftatöötlemistehas; ja Kyoto, suur tööstuskeskus. Sihtmärgi valikul järgiti järgmisi kriteeriume: sihtmärgi läbimõõt on suurem kui 4,8 km (3 miili) ja see on oluline sihtmärk suures linnas lööklaine tekitaks tõhusalt purustusi 1945. aasta augustiks sihtmärki tõenäoliselt tavarelvastusega ei rünnata Need linnad jäid öiste pommirünnakute ajal suures osas puutumata ja armee õhujõud nõustusid need sihtmärkide nimekirjast välja jätma, et saaks täpselt hinnata tuumapommide tekitatud kahju. 30. mail palus Stimson Grovesil Kyoto sihtmärkide nimekirjast eemaldada selle ajaloolise, religioosse ja kultuurilise tähtsuse tõttu, kuid Groves viitas selle sõjalisele ja tööstuslikule tähtsusele. Seejärel pöördus Stimson sel teemal president Harry S. Trumani poole. Truman nõustus Stimsoniga ja Kyoto eemaldati ajutiselt sihtmärkide nimekirjast. Groves üritas juulis Kyotot uuesti sihtmärkide nimekirja lisada, kuid Stimson jäi endale kindlaks. 25. juulil kanti Kyoto asemel sihtmärkide nimekirja Nagasaki. See oli suur sõjasadam, üks Jaapani suuremaid laevaehitus- ja remondikeskusi ning oluline mereväe lahingumoona tootja. Hiroshima Hiroshima Teise maailmasõja ajal Hiroshima oli pommitamise ajal tööstuslikult ja sõjaliselt tähtis linn. Linna läheduses asus hulk sõjaväeüksusi, millest olulisim oli kogu Lõuna-Jaapani kaitset juhtinud marssal Shunroku Hata teise üldarmee peakorter, mis asus Hiroshima lossis. Hata alluvuses oli umbes 400 000 meest, kellest enamik paiknes Kyūshūs, kuhu Jaapani väejuhid ennustasid korrektselt ette liitlaste invasiooni. Hiroshimas olid ka 59. armee, 5. diviisi ja 224. diviisi peakorterid. Kokku oli linnas hinnanguliselt 40 000 Jaapani sõjaväelast. Hiroshima oli varustus- ja logistikabaas Jaapani sõjaväele ning see oli ka oluline sadam, sidekeskus ja vägede koondumisala. Kesklinnas oli mitmeid raudbetoonehitisi ning äärelinnades paiknesid peamiselt puitmajad. Mõned suuremad tööstusettevõtted asusid linna äärealadel. Majad olid ehitatud puidust ja neil olid kivikatused ning paljud tööstushooned ehitati samuti puitkarkassidele. Hiroshima oli Kyoto järel suuruselt teine linn Jaapanis, mis oli endiselt õhurünnakutest kahjustamata. Linna oli säästetud peamiselt seetõttu, et seal puudus lennukitööstus, mis oli pommitajaid juhtivate staapide jaoks peamised sihtmärgid. 3. juulil keelati pommitajatel rünnata Hiroshimat, Kokurat, Niigatat ja Kyotot. Hiroshima elanikkond oli sõja alguseks jõudnud 381 000 inimeseni, kuid enne tuumapommi heitmist oli linna elanikkond Jaapani valitsuse korraldusel läbi viidud süstemaatilise evakueerimiste tõttu pidevalt vähenenud. Rünnaku ajal oli elanikke ligikaudu 340 000–350 000. Hiroshima elanikud imestasid, miks neid on süütepommidega pommitamisest säästetud. Mõned spekuleerisid, et linna kavatsetakse säästa USA okupatsioonivägede peakorteri jaoks, teised arvasid, et võib-olla on nende sugulased Hawaiil ja Californias edukalt esitanud USA valitsusele palve vältida Hiroshima pommitamist. Realistlikumad linnaametnikud olid käskinud luua pikki sirgeid tuletõkkeid, mida laiendati ja pikendati kuni 6. augusti hommikuni. Hiroshima pommitamine Hiroshima oli 6. augustil toimunud esimese tuumapommitamismissiooni peamine sihtmärk ning alternatiivseteks sihtmärkideks määrati Kokura ja Nagasaki. B-29 pommitaja Enola Gay komandör Paul Tibbetsi juhtimisel startis Tinianilt kohaliku aja järgi 2.45 ning Hiroshimasse lendamiseks oli planeeritud kuus tundi. Enola Gay-ga lendas kaasa veel kaks B-29 pommitajat: The Great Artiste, mis kandis mõõteseadmeid ja tollal nimetu lennuk, mis hiljem sai nimeks Necessary Evil. Necessary Evil oli fotograafialennuk. Pommitajad saabusid Hiroshima kohale selge nähtavusega, lennates 9,4 km kõrgusel. Pomm seati valmis lennu ajal, et minimeerida õnnetuse riske kui õhkutõusul oleks lennukiga juhtunud õnnetus. L​eitnant Morris Jeppson, eemaldas viimased turvaseadmed 30 minutit enne linnani jõudmist. Kuna ööl vastu 6. augustit olid Jaapani eelhoiatusradarid märganud suure hulga pommitajate lähenemist saartele, anti õhuhäire ja raadiosaadete edastamine peatati paljudes linnades, sealhulgas Hiroshimas. Hiroshimas lõpetati õhuhäire viis minutit pärast südaööd. Umbes tund enne pommitamist anti Hiroshimas uus õhuhäire kui ilmavaatluslennuk lendas üle linna. Õhuhäire lõpetati kell 7:09. Tibbets alustas pommitamisega kell 8:09 ja pomm heideti lennukist linna kohal välja kohaliku aja järgi kell 08:15. Tuumapomm plahvatas umbes 580 meetri kõrgusel 44,4 sekundit hiljem. Pommitamise sihtmärgiks oli Aioi sild, kuid küljetuule tõttu kaldus pomm umbes 240 m sillast kõrvale ning plahvatas otse Shima haigla kohal. Tuumapommi lõhkemisel vabanes energia, mis oli võrdne 16 ± 2 kilotonni TNTga. Plahvatuses hävis kõik 1,6 kilomeetri raadiuses ning tulekahjud tekkisid umbes 11 km2 suurusel alal. Enola Gay oli plahvatuse ajal 16 km kaugusel ning lööklaine lennukini jõudmisel 18,5 km kaugusel. Tuumapommi täpsest olemusest teadsid ainult komandör Tibbets, pommitaja Thomas Ferebee kes pommi lennukist vabastas ning pommitusmissiooni juht William Parsons. Ülejäänud meeskonnale öeldi vaid, et oodata on pimestavat sähvatust ja neile väljastati kaitseprillid. Sündmused maapinnal Pommitamises ellujäänud kirjeldasid hiljem pika-t (ピカ) – eredat valgussähvatust – millele järgnes don (ドン) – vali kõmisev heli. Ellujäänute kogemused linnas varieerusid olenevalt nende asukohast ja asjaoludest, kuid ellujäänute tunnistustes oli ühine tegur tunne, et tavaline relv (näiteks süütepomm) oli plahvatanud vahetult nende läheduses, põhjustades tohutut kahju. Pärast varemetest väljumist said ellujäänud järk-järgult aru, et kogu linna oli rünnatud samal hetkel. Tunnistajad kirjeldasid sageli, et kõndisid läbi linna varemete ilma selge ettekujutuseta, kuhu minna ning nägid varemeid ja kuulsid varemetesse kinni jäänud või kohutavate põletushaavadega inimeste karjeid. Plahvatuse tekitatud tulekahjud muutusid tuletormiks, milles hukkusid paljud ellujäänud. Paljud tunnistajad kirjeldasid hiljem ka ellujäänuid, kes füüsiliselt tundusid olevat vigastamata, kuid surid mõni tund või päev hiljem. See tuvastati hiljem kiiritustõvena. Fotograaf Yoshito Matsushige tegi Hiroshimast pärast pommitamist ainsad teadaolevad fotod. Matsuhige kirjeldas nähtut "nagu midagi põrgust" ja tegi ainult viis fotot enne kui ta ei suutnud jätkata. Plahvatuses, tuletormis ja pommitamisest tekkinud kiirguse tõttu hukkunute arvu hindamist on raskendanud ebatäpsete arvestuste pidamine sõja ajal, rünnakust põhjustatud kaos ja vaid ligikaudne hinnang linna elanike arvule rünnaku hommikul. 1946. aastal esitatud Manhattani projekti ja USA okupatsioonivägede juhitud Jaapani aatomipommi uurimise ühiskomisjoni 1951. aastal esitatud aruannete järgi oli rünnakus hinnanguliselt 66 000 hukkunut ja 69 000 vigastatut ning 64 500 hukkunut ja 72 000 vigastatut. Hinnangud varieeruvad ka hukkunud Jaapani sõjaväelaste arvu osas. Ameerika Ühendriikide uuring hindas 1946. aastal, et Hiroshimas viibis rünnaku ajal 24 158 sõdurit ja 6789 hukkus või jäi teadmata kadunuks. Radiation Effects Research Foundationi (RERF) tänapäeval tehtud hinnangu kohaselt elas linnas pommitamise ajal 340 000–350 000 elanikku, kellest aasta lõpuks suri 90 000–166 000. Ameerika Ühendriikide uuringute kohaselt hävis linnast 12 ruutkilomeetrit. Jaapani ametnikud tegid kindlaks, et 69 protsenti Hiroshima hoonetest hävis ja veel 6–7 protsenti sai kahjustada. Mõned Hiroshima raudbetoonist ehitatud hooned olid maavärinaohu tõttu väga tugevalt ehitatud ja nende karkass ei kukkunud kokku, kuigi need asusid plahvatuse hüpotsentrile üsna lähedal. Kuna pomm plahvatas õhus, oli plahvatus suunatud pigem allapoole kui küljele, mis oli suuresti põhjuseks, miks tänapäeva rahumemoriaal plahvatuse üle elas, kuigi oli hüpotsentrist vaid 150 m kaugusel. Plahvatuse hüpotsentrile lähim ellujäänu oli Eizō Nomura, kes oli plahvatuse hüpotsentrist 170 m kaugusel. Temaga samas majas viibis 37 inimest, kellest plahvatusest pääses kaheksa, kuid lõpuks jäi ta hoones viibinute hulgast ainsaks ellujäänuks. Rünnakus hukkus üle 90 protsenti Hiroshima arstidest ning üle 93 protsendi meditsiiniõdedest sai surma või vigastada. Enamik meditsiinitöötajaid olid plahvatuse hetkel kesklinnas, mis sai suurimat kahju. Paljud Hiroshima haiglad hävisid või said tugevalt kannatada. Kahjudest hoolimata olid politsei ja vabatahtlikud varajaseks pärastlõunaks rajanud haiglate, koolide ja trammipeatuste juurde evakuatsioonikeskused ning Asano raamatukogusse rajati surnukuur. Enamik 2. üldarmee peakorteris paiknenud sõdureid olid plahvatuse ajal Hiroshima lossi territooriumil treeningul ning olid hüpotsentrist umbes 820 meetri kaugusel. Peakorteris viibinud mobiliseeritud naisõpilasest sideohvitser Yoshie Oka teatas pärast plahvatust Fukuyama linnas asuvasse staapi, et "Hiroshimat rünnati uut tüüpi pommiga ning linn on peaaegu täielikult hävinud". Kuna linnapea Senkichi Awaya hukkus plahvatuses, võttis vaid kergelt haavata saanud marssal Hata linna juhtimise üle ja asus koordineerima ellujäänute abistamist. Paljud tema alluvad olid hukkunud või raskelt haavatud. Kahjustamata Hiroshima Ujina sadama sõdurid kasutasid haavatute kogumiseks ja mööda jõgesid Ujina sõjaväehaiglasse viimiseks Shin'yō-klassi enesetapumootorpaate, mis olid mõeldud Ameerika sissetungi tõrjumiseks. Alla kilomeetri kaugusel hüpotsentrist olid Chugoku sõjaväepolitsei peakorteris olnud ka 12 Ameerika sõjavangi, kellest enamik hukkus plahvatuses. Hiljem teatati, et kaks ellujäänut olid sõjaväepolitseinikud hukanud ning kaks sõjavangi jäeti Aioi silla juurde, kus nad samuti tapeti. Tuumapommi plahvatusest tekkinud tulekahjud kandsid atmosfääri suures koguses tuhka. Üks kuni kaks tundi pärast plahvatust sadas "musta vihma", mille tekitas tuha, radioaktiivse vee ja tõrva kombinatsioon. Mõnel juhul põhjustas see veel tõsiseid kiirguspõletusi. Pommitamise avastamine Jaapanis NHK Tokyo operaator märkas, et Hiroshima jaam oli eetrist maas. Ta üritas linnaga teist telefoniliini kasutades ühendust taastada, kuid ka see ebaõnnestus. Umbes 20 minutit hiljem sai Tokyo raudtee telegraafikeskus aru, et pealiini telegraaf oli lakanud töötamast Hiroshimast põhja pool. Mõnedest väikestest Hiroshima ümber paiknevatest raudteepeatustest hakkasid Tokyosse saabuma mitteametlikud ja segased teated kohutavast plahvatusest Hiroshimas. Kõik need teated edastati Jaapani keiserliku armee peastaapi. Peastaap proovis korduvalt Hiroshima staabiga ühendust saada, kuid keegi ei vastanud. Hiroshima täielik vaikimine tekitas peastaabis hämmingut kuna teati, et linnale polnud toimunud suurt vaenlase rünnakut ja Hiroshimas ei olnud sel ajal suurt lõhkeainete ladu. Peastaap käskis ühel ohvitseril linna lennata, uurida kahjustusi ja naasta kogutud teabega Tokyosse. Peastaap eeldas endiselt, et midagi tõsist pole toimunud ja plahvatus oli vaid kuulujutt. Hiroshimasse saadetud ohvitser märkas pärast kolme tundi lendamist ja olles endiselt umbes 160 km kaugusel linnast, tuletormist tekkinud hiiglaslikku suitsusammast. Pärast tiiru tegemist ümber linna, ta maandus ja asus organiseerima ellujäänute abistamist. Tokyo sai linna hävitamisest uut tüüpi pommiga teada 16 tundi hiljem kui president Truman teatas avalikult, et Hiroshimale oli heidetud tuumapomm. Nagasaki Nagasaki Teises maailmasõjas Nagasaki linn oli üks suurimaid sadamalinnu Lõuna-Jaapanis ja sõjaliselt tähtis kuna seal oli mitmeid sõjavarustust tootvaid tehaseid. Linna neli suurimat ettevõtet olid kaks laevatehast, relvatehas ning terase- ja relvatehas, mis andsid tööd umbes 90 protsendile linna tööjõust ja moodustasid 90 protsenti linna tööstusest. Kuigi Nagasaki on oluline tööstuslinn, oli seda süütepommitamisest säästetud, kuna selle geograafia muutis ööpommitajatele radariga asukoha määramise keeruliseks. Erinevalt teistest tuumapommitamiseks määratud linnadest ei olnud Nagasaki pommitamist staabiülemate 3. juuli direktiiviga keelatud. Linna pommitati väikeses mahus viis korda. Erinevalt Hiroshimast olid peaaegu kõik hooned puitseintega ja kivikatusega. Paljud väiksemad tööstused ja ettevõtted asusid samuti puit- või muust materjalist hoonetes, mis ei olnud plahvatuskindlad. Nagasaki oli palju aastaid planeerimatult kasvanud ning paljud elumajad püstitati tehasehoonete kõrvale ja üksteisele võimalikult lähedale. Pommitamise päeval viibis Nagasakis hinnanguliselt 263 000 inimest, sealhulgas 240 000 elanikku, 10 000 korealast, 2500 Korea sunnitöölist, 9000 sõdurit, 600 Hiina sunnitöölist ja 400 sõjavangi. Nagasaki pommitamine Pommituslennuk Bockscar, mille komandör oli Charles Sweeney, startis Tinianilt kohaliku aja järgi 3:47. Pommitamise peamiseks sihtmärgiks oli Kokura ning alternatiivseks sihtmärgiks Nagasaki. Rünnakuplaan oli peaaegu sama, mis Hiroshima oma. Kaks B-29 pommitajat lendasid tund aega eespool ilmavaatluslennukitena ning kaks pommitajat mõõteseadmete ja fotograafialennukitena Bockscari kannul. Sweeney lennuki pardal olev pomm oli erinevalt Hiroshima pommist kohe kasutusvalmis, kuid siiski olid elektrisüsteemi kaitsepistikud endiselt peal. Hilisema stardi ja muudel põhjustel hilinemiste tõttu jõudis Bockscar Kokura kohale, kui taevas linna kohal oli pilves ning lisaks hõljus linna kohal lähilinnast Yahatast lähtuv põlengusuits. Yahatat oli eelmisel päeval rünnanud 224 B-29 pommituslennukit. Lisaks põletas Yahata terasetehas tahtlikult kivisöetõrva, et tekitada musta suitsu. Pilvede ja suitsu tõttu oli 70% linnast varjatud ning see segas ka sihtimist. Järgmise 50 minuti jooksul prooviti kolm korda linnale tuumapommi heita, kuid sihtur ei näinud visuaalselt sihtmärki. Kolmandal katsel hakkas õhutõrje pommitajale lähedale jõudma ning Jaapani sidet jälgiv nooremleitnant Jacob Beser teatas suhtlusest hävituslennukeid juhtivatel sagedustel. Kokura pommitamisest otsustati loobuda ning pommitajad suundusid edasi Nagasakisse. Kohaliku aja järgi kell 7:50 anti Nagasakis õhuhäire, mis lõpetati 8:30. Kell 10:53 märgati kahte pommitajat, kuid eeldati, et nad on ainult luurel ning rohkem õhuhäiret ei antud. Kell 11:01 õnnestus sihtur Kermit Beahanil sihtmärki visuaalselt näha ning ta vabastas pommi lennukist. Tuumapomm plahvatas 47 sekundit hiljem 503 ± 10 m kõrgusel tenniseväljaku kohal. Pomm kaldus sihtmärgist peaaegu 3 km kõrvale ning enamiku plahvatusest neelas Urakami org. Tuumapommi lõhkemisel vabanes energia, mis oli võrdne 21 ± 2 kilotonni TNT-ga. Sündmused maapinnal Kuigi pomm oli Hiroshimas kasutatust võimsam, piirdus selle mõju mäenõlvadega kitsa Urakami orus. Laskemoonatehases töötanud 7500 töötajast, sealhulgas mobiliseeritud üliõpilastest ja tavatöölistest, hukkus umbes 6200. Neile lisaks hukkus veel umbes 17 000 – 22 000 inimest, kes töötasid linna teistes sõjatehastes. 1946. aasta Manhattani projekti avaldatud aruandes oli hukkunute arvuks hinnanguliselt 39 000 ja vigastatute arvuks 25 000 ning 1951. aastal avaldatud aruanne hukkunute arvuks 39 214 ja vigastatute arvuks 25 153. RERF-i hinnangul elas pommitamise ajal linnas 250 000 – 270 000 elanikku, kellest 60 000 – 80 000 hukkus. Erinevalt Hiroshima garnisonist hukkus Nagasaki plahvatuses vaid 150 Jaapani sõdurit, sealhulgas 36 õhutõrjujat. Pommitamises hukkus vähemalt kaheksa kuni kolmteist sõjavangi. Kaheksa kinnitatud hukkunu hulgas olid Briti kapral Ronald Shaw ja seitse hollandlasest sõjavangi. Üks ameeriklasest sõjavang, Joe Kieyoomia, viibis pommitamise ajal linnas kuid jäi ellu ning linnas viibis ka 24 austraallasest sõjavangi, kes jäid samuti ellu. Plahvatus hävitas kõik 1,6 km raadiuses. Linnas puhkesid ka paljud tulekahjud, kuid erinevalt Hiroshimast ei tekkinud linnas tuletormi. Tuumapomm kahjustas kolme tehast ning hävitas relvatehase. Sarnaselt Hiroshimaga hukkus Nagasakis palju arste ja meditsiiniõdesid, kuid algkooli loodi kiiresti välihaigla. Linnal säilis rongiühendus, mis võimaldas evakueerida haavatuid teistesse linnadesse. 20 minutit pärast plahvatust, hakkas ka Nagasakis "musta vihma" sadama, mis lõppes üks-kaks tundi hiljem. Kolmas pomm Pärast Hiroshimat ja Nagasakit plaaniti Jaapanile heita järgmine tuumapomm. Groves eeldas, et 19. augustil on kasutusvalmis veel üks Fat Man, septembris veel kolm ja oktoobris veel kolm. Järgmine Little Boy oleks kasutusvalmis olnud alles detsembris 1945. 10. augustil saatis Groves Marshallile memo, milles informeeris teda, et kolmanda tuumapommi heitmine vajab eelnevalt presidendi nõusolekut. Hiljem toimunud nõupidamise järel ütles James Forrestal, et president oli öelnud, et Jaapanile heidetakse kolmas pomm, kuid samal nõupidamisel osalenud Henry Wallace'i sõnul oli Truman andnud käsu tuumapommide heitmine lõpetada. Truman olevat mõtet veel 100 000 inimest tappa liiga koledaks pidanud. Kuna Grovesil ei õnnestunud Marshalli kätte saada, andis ta 13. augustil korralduse kolmandat tuumapommi Tinianile mitte saata. 15. augustil teatas Jaapan alistumisest. Õiguslikud hinnangud 1899. ja 1907. aasta Haagi konventsioonid, mis käsitlevad sõjapidamise reegleid maal ja merel, võeti vastu enne õhujõudude laialdast kasutuselevõttu. Vaatamata korduvatele diplomaatilistele katsetele ajakohastada rahvusvahelist humanitaarõigust õhusõja osas, ei ajakohastatud seda enne Teise maailmasõja puhkemist. Spetsiifilise rahvusvahelise humanitaarõiguse puudumine ei tähendanud, et õhusõda ei kuulunud sõjapidamise reeglite alla, vaid pigem seda, et puudus üldine kokkulepe nende seaduste tõlgendamise kohta. See tähendab, et Teise maailmasõja ajal sõja osaliste poolt vaenlase territooriumil asuvate tsiviilpiirkondade õhust pommitamine ei olnud rahvusvahelise humanitaarõiguse positiivse ega spetsiifilise tavaõigusega keelatud. 1963. aastal käsitleti tuumapommi rünnakuid kohtuasjas Ryuichi Shimoda vs Jaapani riik. Tokyo ringkonnakohus otsustas, et tuumarelvade kasutamine sõjapidamises ei olnud ebaseaduslik, kuid leidis oma obiter dictum'is, et tuumapommide heitmine Hiroshimale ja Nagasakile on sel ajal kehtinud rahvusvahelise õiguse kohaselt ebaseaduslik, kui kaitsmata linnade valimatu pommitamine. Kohus keeldus apellantidele hüvitist maksmast põhjusel, et Jaapani valitsus loobus San Francisco lepingust tulenevalt õigusest saada Ameerika Ühendriikide valitsuselt reparatsiooni. Aatomipommi Ohvrite Komisjon – ABCC Aatomipommi Ohvrite Komisjon (Atomic Bomb Casualty Commission) loodi 1946. aastal Harry S. Trumani presidendiliku määruse kohaselt. Komisjonil oli ainus eesmärk uurida aatomipommide ellujäänuid, kuna nad uskusid, et järgmise maailmasõjani ei pruugi neil enam võimalust olla. Seetõttu uuris see komisjon Hibakuša tervist, kuid ei ravinud neid. Ameerika juhid pidasid Hibakuša ravimist nende vigastuste vastutuse tunnustamiseks. Selle tulemusena tundsid Hibakuša end ABCC komisjoni poolt katsejänestena kohtlemisena. ABCC komisjon keskendus ka Nagasaki Nishiyama piirkonnale. Hüpotsentri ja Nishiyama vahel olid mäed, mis takistasid plahvatuse kiirguse ja kuumuse otsest jõudmist Nishiyamasse ning seal ei olnud otsest kahjut, kui sadas tuhka ja vihma, mis tõi kaasa märkimisväärse kiirguse taseme. Seetõttu viidi pärast sõda läbi terviseuuringud ilma elanikkonda nende eesmärgist informeerimata. Alguses viis uuringuid Nishiyamas läbi Ameerika armee, kuid hiljem anti need üle ABCC komisjonile. Mõne kuu pärast aatomipommirünnakut näitasid Nishiyama elanikud märkimisväärset valgete vereliblede arvu kasvu. Loomadel võib leukeemia tekkida kogu keha kiirgusega kokkupuute tagajärjel, mistõttu sooviti uurida, mis juhtub inimestel. Samuti tuvastati inimestel osteosarkoom pärast radioaktiivse materjali suukaudset allaneelamist. ABCC komisjoni koostatud raporti kohaselt olid Nishiyama piirkonna elanikud, kes ei olnud aatomipommirünnakutes otseselt kannatanud, ideaalne populatsioon jääkkiirguse mõju jälgimiseks. USA jätkas jääkkiirguse uurimist pärast Jaapani iseseisvust, kuid tulemusi ei edastatud kunagi Nishiyama elanikele. Selle tagajärjel jätkasid elanikud pärast Teist maailmasõda põllumajandusega ning leukeemiaga patsientide arv suurenes ja suri rohkem inimesi. Pärast aatomipommirünnakuid soovisid Jaapani teadlased uurida, et aidata hibakusha'd paraneda, kuid SCAP ei lubanud jaapanlastel uurida aatomipommi kahjustusi. Eriti ranged olid reeglid kuni 1946. aastani, mis viisid kiirgusest tingitud surmade arvu suurenemiseni. Kui Hibakusha keeldusid rutiinsetest meditsiinilistest uuringutest, ähvardas ABCC neid sõjakohtu ette tuua sõjakuritegude eest. Lisaks, kui Hibakusha surid, külastas ABCC isiklikult nende kodusid ja viis nende kehad autopsi jaoks ära. ABCC komitee püüdis samuti viia surnud kaksikute kehade uurimiseks. Arvatakse, et vähemalt 1 500 organit saadeti Washingtonis asuvasse Relvajõudude Patoloogia Instituuti. Viited