Meiji-jingū

Meiji-jingū (jap. 明治神宮) on šintolainen pyhäkkö Tokion kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Shibuyan erillisalueella Harajukun rautatieaseman luoteispuolella. Pyhäkön palvonnan kohteena ovat Japanin edesmennyt keisari Meiji ja keisarinna Shōken. Pyhäkkö rakennettiin heidän kuolemansa jälkeen vuosina 1915–1920. Meiji-jingū on rakennettu keskelle laajaa metsäaluetta, joka muodostaa yhdessä viereisen Yoyogin puiston kanssa merkittävän viheralueen. Metsässä on kymmeniä tuhansia puita, jotka on lahjoitettu eri puolilta maata. Pyhäkköalueen eteläosassa on erillinen keisarillinen puutarha. Pyhäkön hallussa on myös sen itäpuolella sijaitseva ulompi puutarha, joka on julkista urheilu- ja kulttuuripuistoa. Meiji-jingū on yksi maan suosituimmista pyhäköistä, jossa vierailee uudenvuoden aikaan noin kolme miljoonaa ihmistä. Pyhäkön 36 rakennusta otettiin Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon vuonna 2020. Pyhäköllä on myös vuonna 2019 avattu museo, jonka on suunnitellut Kengo Kuma. Historia Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Meiji-jingūn alue kuului Katō- ja Ii-sukujen daimioille. Keisari Meiji nousi valtaan vuoden 1867 Meiji-restauraatiossa, minkä jälkeen alueelle perustettiin Yoyogi-gyoenin puutarha, jossa keisariparikin usein vieraili. Tämä vaikutti siihen, että alue valittiin keisarille omistetun pyhäkön sijaintipaikaksi. Meiji kuoli vuonna 1912 ja keisarinna Shōken vuonna 1914. Seuraavana vuonna Japanin hallinto päätti keisariparille omistetun pyhäkön rakentamisesta, ja rakennustyöt aloitettiin jo vuoden 1915 aikana. Meiji ja Shōken on kuitenkin haudattu Kiotoon. Ennen pyhäkön perustamista sen alue oli keisarillista puutarhaa lukuun ottamatta lähinnä avointa peltoa. Alueelle istutettiin yli 100 000 puun metsä, jonka taimet saatiin lahjoituksina ympäri maata. Metsän rakennustyöt toteutti kansallinen nuorisoliitto vapaaehtoistyönä. Alueelle tuotiin 365 eri puulajia. Tarkoituksena oli kasvattaa ”ikuinen metsä” (永遠の杜, eien no mori), ja sen suunnitteluun osallistui ajan johtavia metsätieteilijöitä. He suosittelivat ainavihantien lehtipuiden, kuten Castanopsis cuspidatan, kashin ja kamferipuun käyttöä. Silloinen pääministeri Ōkuma Shigenobu halusi istuttaa paikalle sugimetsän kuten Ise-jingūn pyhäköllä ja kutsui suunnitelmaa ”pusikoksi”, mutta hänet saatiin vakuutettua siitä, ettei Tokio ollut sugimetsälle sopiva kasvupaikka. Pyhäkköalue metsineen valmistui vuonna 1920 ja pyhäköstä erillään sijaitseva ulompi puutarha (gaien) vuonna 1926. Ennen toista maailmansotaa Meiji-jingū oli kanpei-taisha eli ylimpään luokkaan kuuluva keisarillinen pyhäkkö. Vuosina 1924–1942 ulommassa puutarhassa järjestettiin kansalliset Meiji-jingūn urheilukisat. Vuonna 1945 pyhäkön rakennukset paloivat lähes kokonaan Tokion pommituksissa. Metsä ei kuitenkaan tuhoutunut, ja pyhäkkö rakennettiin uudelleen vuonna 1958. Vuonna 1960 pyhäkölle valmistui toimisto ja kokoustila, myöhemmin 1970-luvun alussa myös erillinen juhlasali (Meiji-jingū kaikan). Museo pyhäkölle avattiin vuonna 2019, ennen Meiji-jingūn 100-vuotisjuhlaa vuonna 2020. Vuonna 2013 laadittiin raportti pyhäkön metsän ja luonnonympäristön tilasta. Puiden määrän havaittiin vähentyneen metsän kasvaessa yli 100 000:sta noin 36 000:een. Eri eläin- ja kasvilajeja, mukaan lukien uusia ja Tokiossa harvinaisia lajeja, löydettiin alueelta noin 3 000. Pyhäkkoalue ja rakennukset Meiji-jingūn pyhäkköön kuuluu kaksi toisistaan erillistä aluetta: sisempi puutarha (内苑, naien), jossa sijaitsee pääpyhäkkö sitä ympäröivine metsineen, ja ulompi puutarha (外苑, gaien), noin kilometri sisemmän puutarhan itäpuolella. Sisempi puutarha Sisempi puutarha Yoyogi-Kamizonochōn kaupunginosassa Harajukun aseman luoteispuolella käsittää noin 700 000 neliömetrin alueen. Suurin osa alueesta on ihmisen istuttamaa metsää. Pyhäkölle johtaa Harajukun aseman viereltä eteläinen kulkutie (Minami-sandō), pohjoisesta Kita-sandōn aseman suunnasta pohjoinen kulkutie (Kita-sandō) ja lännestä Sangūbashin aseman suunnasta vielä läntinen kulkutie (Nishi-sandō). Reittien sisäänkäynneillä on torii-portit; Meiji-jingūn toriit ovat myōjin-tyylisiä ja puurakenteisia. Minami-sandōn ja Kita-sandōn yhtymäkohdassa kohoava suuri torii-portti on 12 metriä korkea ja Japanin suurin puurakenteinen myōjin-tyylinen torii. Porteissa on koristeena keisarihuoneen krysanteemisinetti. Meiji-jingūn pyhäkkörakennukset sijaitsevat metsäalueen keskellä. Varsinaista pyhäkköä ympäröi aita, ja sinne kuljetaan etelän suunnasta vielä kolmannen torii-portin ja Minami-shinmon-pääportin (南神門) läpi. Minami-shinmon on kaksikerroksinen portti, joka valmistui vuonna 1920. Se on ainoa toisen maailmansodan pommituksista ehjänä säilynyt pyhäkkörakennus. Pääpyhäkkö (honden) on rakennettu nagare-zukuri-tyyliin japaninsypressistä, ja sillä on kuparilla verhoiltu katto. Kuparia käytettiin vuoden 1958 uudelleenrakennuksessa tuohen sijaan paloturvallisuussyistä. Sisäpihan puolella on yleisön käytössä ulompi rukoushalli (外拝殿, gehaiden). Muita pääpyhäkön osia ovat sisempi rukoushalli (内拝殿, naihaiden) ja resitointihalli (祝詞殿, noritoden); pääpyhäkön yhteydessä sijaitsevat myös kagura-halli (神楽殿, kaguraden), amulettien (omamori) myyntipaikka, muun muassa hääjuhlien yhteydessä käytetty vierashalli (kyakuden) ja pyhäkön toimisto (shamusho). Sisäpihalla kasvaa kaksi kamferipuuta (meoto-kusu), jotka on sidottu yhteen shimenawa-köydellä. Puut symboloivat keisariparia ja onnellista avioliittoa. Muita pyhäkköalueen rakennuksia ovat pääpyhäkön itäpuolella (Yamanote-rautatielinjan puolella) sijaitseva 1 900-paikkainen juhlasali Meiji-jingū kaikan, 500-paikkainen kokoustila Sanshūden, pyhäkön järjestölle tarkoitettu toimistorakennus, Forrest Terrace -niminen ravintola ja matkamuistomyymälä sekä Meiji-jingūn museo, jossa on esillä muun muassa keisaripariin liittyvää esineistöä. Vuonna 2019 valmistuneen museon on suunnitellut arkkitehti Kengo Kuma. Pääpyhäkön pohjoispuolella ovat vuorostaan aarrehalli (宝物殿, hōmotsuden) ja budōlajikeskus Shiseikan (至誠館). Aarrehalli edustaa Japanin varhaista betoniarkkitehtuuria ja on sen ansiosta otettu tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon. Näiden rakennusten edustalla on nurmikenttä ja Kitaike-niminen lampi. Mainitsemisen arvoisia ovat myös pyhäkön alueelle pyhitetyt sake- ja viinitynnyrit. Saken pyhäkölle lahjoittaa sakepanimoiden liitto, viini on sen sijaan peräisin Burgundin alueelta Ranskasta. Sen käyttö heijastelee keisari Meijin kiinnostusta länsimaiseen kulttuuriin ja keittiöön, kun Japani omaksui hänen valtakaudellaan teknologiaa ja tapoja lännestä. Pyhäkköalueen eteläosassa on siitä erillinen keisarillinen puutarha (御苑, gyoen), joka sai alkunsa Edo-kauden daimioiden puutarhana. Se siirtyi Meiji-restauraation jälkeen keisarihuoneen haltuun, ja 1900-luvun vaihteessa siitä tehtiin kävelypuutarha keisariparin käyttöön. Puutarhaan on pääsymaksu. Se on rakennettu Nanchi-nimisen lammen ympärille ja tunnetaan kurjenmiekoistaan, joita on noin 1 500. Lammen lähellä on alun perin keisarinna Shōkenin lepopaikaksi vuonna 1900 rakennettu Kakuuntei-teehuone. Edo-kaudelta on peräisin Katō Kiyomasan esiin kaivamaksi sanottu lähde, jota kutsutaankin Kiyomasan kaivoksi. Se on yksi kaupungin kuuluisimmista lähteistä. Ulompi puutarha Meiji-jingūn ulompi puutarha sijaitsee Shinjukun ja Minaton erillisalueiden rajalla sisemmän puutarhan itäpuolella. Sen alue kuuluu Shinjukun puolella Kasumigaokachōn ja Minaton puolella Kita-Aoyaman kaupunginosaan. Ulompaan puutarhaan rakennettiin šintolaisen pyhäkön sijaan kansalaisilta saaduin lahjoitusvaroin Meiji-keisarin muistoa kunnioittava puisto- ja urheilualue. Se sijaitsee aiemman Aoyaman paraatikentän paikalla. Puiston rakennustyöt aloitettiin vuonna 1919, ja valmiiksi alue saatiin vuonna 1926. Meiji-jingūn pyhäkön hallussa on noin 30 hehtaarin alue, mutta ulompaan puutarhaan liittyy myös metropolinhallinnon ylläpitämä Meijin puisto, jonka yhteydessä toimivat muun muassa Japanin kansallisstadion ja Tokion urheiluhalli. Näiden alueiden yhteenlaskettu pinta-ala on noin 58 hehtaaria. Meiji-jingūn ulomman puutarhan merkittävin rakennus on katuakselin päätteeksi rakennettu Meiji-muistotaidegalleria (Seitoku kinen kaigakan), jossa on esillä keisari Meijin ja keisarinna Shōkenin saavutuksia esittäviä maalauksia. Katuakselia reunustaa neljä riviä neidonhiuspuita. Muistotaidegallerian itäpuolella on paikalle vuonna 1918 siirretty Meiji kinenkan -rakennus, jota käytetään nykyisin hääpaikkana. Se tunnettiin alun perin perustuslain muistohallina (Kenpō kinenkan), koska Japanin Meiji-perustuslaki luonnosteltiin siellä. Länsipuolella on Nippon seinenkan -halli, joka valmistui alun perin vuonna 1926. Kulttuurirakennusten lisäksi ulommassa puutarhassa on monia urheilutoimintoja. 1920-luvulla alueelle rakennettiin yleisurheilukenttä, joka toimi Meiji-jingūn urheilukisojen pitopaikkana, sumopainistadion ja baseball-stadion. Vuonna 1930 valmistui allas vesipallon pelaamiseen, toisen maailmansodan jälkeen myös tenniskenttiä. Kansallisstadionin eteläpuolella puiston länsilaidalla sijaitsevat Meiji-jingūn baseball-stadion ja Prinssi Chichibun rugby-stadion. Vuoden 2023 helmikuussa Tokion metropolinhallinto hyväksyi suunnitelman rakentaa baseball- ja rugby-stadioneiden tilalle kaksi 200 metriä korkeaa pilvenpiirtäjää, 80 metriä korkean tornitalon ja hotellin. Projektin on tarkoitus kestää kymmenen vuotta. Hankkeen aiheuttamat muutokset puistoalueelle ja julkisen tilan ottaminen yksityiseen käyttöön ovat herättäneet vastarintaa tokiolaisten keskuudessa. Unescon kulttuuriperinnön suojeluun keskittyvä Icomos-järjestö on varoittanut ”alueen kulttuuriperinnön peruuttamattomasta tuhoutumisesta”. Palvonta Meiji-jingūssa palvotut kamit ovat Japanin entinen keisari Meiji ja hänen puolisonsa keisarinna Shōken. Toisin kuin šintolaisilla pyhäköillä tyypillisesti, Meiji-jingūlla ei nykyisin ole käytössä tavanomaisia omikuji-ennustuksia, jotka lupaavat hyvää tai huonoa onnea. Sen sijaan palvojat voivat ostaa nimellä ōmigokoro (大御心, ’keisarillinen sydän l. mieli’) kutsutun runon. Runoja on valittu 30 kappaletta keisari Meijin ja keisarinna Shōkenin kirjoittamista kymmenistä tuhansista runoista. Tuote otettiin käyttöön toisen maailmansodan jälkeen Kokugakuin-yliopiston professorina toimineen Naokazu Miyajin ehdotuksesta. Englanninkielisiä käännöksiä runoista alettiin tarjota vuonna 1968, kun Meiji-restauraatiosta oli kulunut vuosisata ja ulkomaisten turistien määrä pyhäköllä lisääntyi. Festivaalit ja vuodenkierto Meiji-jingū on yksi Japanin suosituimmista pyhäköistä. Uudenvuodenpäivän pyhäkkövierailulle (hatsumōde) saapuu vuosittain enemmän väkeä kuin millekään muulle pyhäkölle, noin kolme miljoonaa henkeä. Meiji-jingū on myös suosittu hääpaikka. Pyhäkön tärkein vuosittainen rituaalipäivä (reisai) on 3. marraskuuta, keisari Meijin syntymäpäivä. Tähän juhlaan osallistuu myös keisarillinen lähettiläs. Pyhäköllä järjestetään kuitenkin rituaaleja ja festivaaleja ympäri vuoden. Tsukinamisai-rituaali (月次祭) pidetään joka kuun 1. ja 15. päivä, Onikkusai-rituaali (御日供祭) joka päivä kello kahdeksalta aamulla ja kahdelta iltapäivällä. Sen yhteydessä rukoillaan muun muassa keisarihovin, valtion ja kansan hyvinvoinnin ja maailmanrauhan puolesta. Meiji-jingūn palvojien järjestön festivaali on 3. toukokuuta, ja siihen liittyy seremoniallista musiikkia ja tanssia. Meiji-jingūlla ja sumopainilla on pitkä yhteinen historia: pyhäköllä on järjestetty sumo-otteluita sen perustamisesta lähtien. Syksyn sumoturnajaisten (明治神宮相撲大会, Meiji-jingū sumōtaikai) historia yltää vuoteen 1925 saakka. Pyhäköllä on pidetty vuodesta 1951 alkaen säännöllinen yokozuna-luokan suurmestarien nimitysseremonia (suikyoshiki). Ensimmäinen pyhäköllä yokozunaksi nimitetty painija oli 41. suurmestari Chiyonoyama. Lisäksi pyhäköllä järjestetään kahdesti vuodessa, tammikuisin ja marraskuun syysfestivaalin aikaan, yokozunan kehäänastumisseremonia (dohyōiri tai dezuiri). Lähteet Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meiji-jingū Wikimedia Commonsissa Kotisivut. (japaniksi) (englanniksi)