Sensō-ji

Sensō-ji (jap. 金龍山浅草寺, Kinryū-zan Sensō-ji) on Tokion Asakusassa sijaitseva buddhalainen temppeli, jonka historia ulottuu 600-luvulle. Se on kaupungin vanhin buddhalainen pyhäkkö ja toimii Shō Kannon -lahkon päätemppelinä. Sensō-jin palvonnan pääkohde on myötätunnon bodhisattva Kannon, minkä vuoksi temppeli tunnetaan myös nimellä Asakusa Kannon. Vieressä sijaitseva šintolainen Asakusa-jinja kuului aiemmin hallinnollisesti Sensō-jin yhteyteen, mutta se itsenäistyi Meiji-kaudella, jolloin buddhalaisuus ja šintolaisuus erotettiin toisistaan valtiollisella tasolla. Sensō-jin vuotuinen kävijämäärä on noin 30 miljoonaa, mikä tekee siitä yhden maailman vierailluimmista uskonnollisista paikoista yhdessä Tokion Meiji-jingūn kanssa. Historia Perimätiedon mukaan Sensō-ji sai alkunsa keisarinna Suikon hallitessa Japania. Maaliskuun 18. päivän aamuna vuonna 628 veljekset Hinokuma Hamanari ja Takenari kalastivat Sumidajoen suistossa. Nostaessaan verkkoja vedestä he huomasivat, että niihin oli tarttunut pieni kultainen patsas. Asakusan kyläpäällikkö Haji no Nakatomo kääntyi buddhalaisuuteen ymmärrettyään, että miesten löytämä patsas esitti Kannonia. Hän muutti kotinsa temppeliksi ja omistautui loppuelämäkseen Kannonin palvelemiseen. Vuonna 645 alueelle saapui pyhiinvaellusmatkalla ollut buddhalainen pappi nimeltä Shōkai. Hän päätti asettua kylään, rakensi Sensō-jin nykyiselle paikalle suuren temppelin Kannonia varten ja ryhtyi sen ensimmäiseksi papiksi. Unessa saamansa näyn perusteella hän määräsi, että patsaasta tehtäisiin ns. ”kätketty kuva”, joka pidettäisiin pysyvästi piilossa ihmisten katseilta. Siitä lähtien patsasta on säilytetty temppelin päähallissa pienoistemppelissä, lukkojen takana ja tarkasti vartioituna. Asakusa oli alkujaan pieni kalastajakylä Tokionlahden pohjukassa Musashinon erämaa-alueella, mutta alkoi kasvaa pyhiinvaeltajien saapumisen myötä. 800-luvun puolivälissä Enryaku-jin ylipappi Ennin (794–864) vieraili Sensō-jissä ja teetätti alkuperäisestä patsaasta kopion, jota voitiin esitellä suurelle yleisölle. Kamakura-kauden (1185–1333) shōgunit arvostivat Sensō-jitä suuresti. Temppelin merkitys kasvoi, kun sotapäälliköt, kirjanoppineet ja muut merkkihenkilöt seurasivat shōgunien esimerkkiä. Vuonna 1590 Tokugawa-shōgunaatin perustaja Tokugawa Ieyasu teki Sensō-jista shōgunaatin tärkeimmän pyhäkön. Häntä seuranneet shōgunit vierailivat temppelissä usein, ja Kannonin palvonta levisi kansan keskuuteen Edo-kaudella (1603–1867). Sensō-ji vaurioitui pahoin toisen maailmansodan pommituksissa. Päähalli kunnostettiin lahjoitusvaroin ja vihittiin käyttöön 17. lokakuuta 1958. Hōzōmon- ja Kaminarimon-portit rakennettiin uudelleen 1960-luvulla ja viisikerroksinen pagodi 1970-luvulla. Temppelialue Kaminarimon Kaminarimon toimii sisäänkäyntinä Sensō-jin temppelialueelle ja Nakamisen kauppakadulle. Portin virallinen nimi Fūraijinmon, tuulen ja ukkosen jumalten portti, viittaa sen etupuolelle asetettuihin Fūjinin ja Raijinin patsaisiin. Jumalten toivotaan suojelevan temppeliä myrskyiltä ja luonnonmullistuksilta sekä turvaavan suotuisan sään ja runsaan sadon. Portin keskellä on kulkuaukko, jonka katosta roikkuu suuri punainen lyhty. Portin takapuolelle on sijoitettu taivaan lohikäärmeen Tenryūn ja kultaisen lohikäärmeen Kinryūn patsaat. Perimätiedon mukaan Taira no Kinmasa rakennutti Kaminarimonin vuonna 942, samalla kun hän uudisti koko temppelialueen. Sittemmin portti on tuhoutunut tulipaloissa ja rakennettu uudelleen useita kertoja kuten monet muutkin temppelialueen rakennukset. Vuonna 1795 valmistuneesta portista tuli suosittu aihe ukiyo-e-puupiirrostaiteessa, ja sen ikuistivat muun muassa Utagawa Hiroshige, Keisai Eisen, Utagawa Toyokuni ja Uoya Hokkei. Tämäkin portti tuhoutui tulipalossa, joka sai alkunsa Tawaramachista vuonna 1865, eikä Kaminarimonia rakennettu uudelleen lähes sataan vuoteen. Nykyinen portti valmistui vuonna 1960, ja sen esikuvana käytettiin Edo-kauden aikaista porttia. Rakennusurakan rahoitti Panasonicin perustaja Kōnosuke Matsushita kiitollisuudenosoituksena Sensō-jin johtavalle papille, joka oli rukoillut Kannonia parantamaan Matsushitan nivelsairauden. Uudelleenrakennuksen yhteydessä Fūjinin ja Raijinin patsaat kunnostettiin, sillä ne olivat säilyneet vuoden 1865 tulipalosta ainoastaan pään osalta. Tenryūn ja Kinryūn patsaat lisättiin vuonna 1978 lahjoituksena Panasonic-konsernin työntekijöiltä. Nakamise-dōri Nakamise-dōri on Sensō-jin päätuloväylä ja yksi Japanin vanhimmista kauppakaduista. Se kulkee Kaminarimon-portilta Hōzōmon-portille noin 250 metrin matkan, ja sen molemmin puolin on riveittäin kauppoja, jotka myyvät perinteisiä japanilaisia leluja, makeisia ja matkamuistoja. Nakamise tarkoittaa ”keskellä olevia kauppoja”, ja nimen kerrotaan juontuvan kadun sijainnista kahden kauppakeskittymän välissä – toisen Kaminarimonin ulkopuolella ja toisen Sensō-jin Kannondō-hallin edustalla. Alun perin Kaminarimonin sisäpuolelle välittömästi jäänyttä aluetta kutsuttiin Nandaniksi. Siellä sijaitsi useita Sensō-jin sivutemppeleitä, joissa palvonnan kohteena oli joku muu kuin Kannon, esimerkiksi Amaterasu, Akiba Gongen, Shusse Daikokuten ja Kashima Myōjin. Kun kävijöiden määrä kasvoi, papisto pyysi lähialueen asukkaita huolehtimaan alueen siisteydestä ja salli vastapalveluksena tilapäisten myyntikojujen perustamisen sivutemppeleiden edustalle. Nakamisen katsotaan saaneen alkunsa tästä järjestelystä vuonna 1685. Lähellä Hōzōmonia sijaitsi aikanaan 20 teetupaa, joihin palkattiin kauniita neitoja (kanban musume) myyjiksi. Nämä vetivät puoleensa ihailijoita, jotka saattoivat istua tuvissa aamusta iltaan teetä juomassa – tästä ilmiöstä kertoo pilkalliseen sävyyn vanha senryū-runo: Voi mikä hölmö, teetuvassa vatsansa saa taas sekaisin. Kantōn tasangolla pintamaa on herkästi vettyvää vulkaanista silttiä, ja myös Nakamise muuttui sateella nopeasti liejuiseksi ja vaikeakulkuiseksi. Katu päällystettiin vasta vuonna 1817 paikallisten Kannonin palvojien tekemällä kiveyksellä. Meiji-kaudella Sensō-jin maa-alue pakkolunastettiin valtiolle ja Nakamise siirtyi Tokion prefektuurin hallintaan. Vuonna 1885 kaupat rakennettiin uudelleen läntiseen tyyliin punatiilestä, mutta ne tuhoutuivat suuressa Kantōn maanjäristyksessä ja korvattiin teräsbetonisilla, punaiseksi maalatuilla rakennuksilla. Vuonna 1945 Tokion suurpommituksessa myymälät tuhoutuivat jälleen julkisivuja lukuun ottamatta, mutta sodan jälkeen ne korjattiin nykyiseen muotoonsa. Hōzōmon Sensō-jin pääportti Hōzōmon sijaitsee Nakamise-dōrin ja Kannondōn välissä. Kaksikerroksinen porttirakennus on maalattu kirkkaanpunaiseksi, ja sen alakerta on viiden pylväänvälin (go-ken) levyinen. Reunimmaisissa väleissä seisoo kaksi Niō-soturipatsasta, minkä vuoksi porttia kutsuttiin 1960-luvulle asti nimellä Niōmon. Kolmea keskimmäistä väliä käytetään kulkuväylinä, ja niiden katosta roikkuu suuret lyhdyt. Portin seinille on ripustettu myös kaksi jättiläismäistä olkisandaalia (ō-waraji), joiden uskotaan karkottavan pahoja henkiä. Portin rakennutti alun perin Taira no Kinmasa vuonna 942, mutta se on tuhoutunut ja rakennettu uudelleen useita kertoja. Tokugawa Iemitsun vuonna 1649 rakennuttama portti säilyi toisen maailmansodan pommituksiin asti. Edo-kaudella Sensō-ji oli suosittu kansan keskuudessa, ja juhlapäivinä vierailijoille sallittiin pääsy portin toiseen kerrokseen katsomaan temppelialuetta ylhäältä käsin. Tuohon aikaan temppelialuetta ympäröi yhä muuri ja se hiljeni yön ajaksi, kun sekä Niōmon että Kaminarimon suljettiin heti auringonlaskun jälkeen. Vuonna 1964 liikemies Yonetarō Ōtani vaimoineen rahoitti Niōmonin uudelleenrakentamisen teräsbetonista alkuperäistä vastaavaan muotoon. Samalla portin nimeksi muutettiin Hōzōmon eli ”aarrekammion portti”, koska sen toiseen kerrokseen varastoitiin temppelin aarteita ja Sensō-jin arvokas issaikyō-kokoelma. Temppeli sai kokoelman Kamakuran Tsurugaoka Hachiman-gū -pyhäköstä varhaisella Meiji-kaudella. Aluksi kokoelmaa säilytettiin erillisessä aarrekammiossa, joka kuitenkin tuhoutui toisessa maailmansodassa. Sutrakokoelma säilyi, sillä se oli ehditty evakuoida ajoissa turvaan. Kannondō Sensō-jin päähalli Kannondō on omistettu myötätunnon bodhisattava Kannonille. Rakennus valmistui alun perin vuonna 628 mutta tuhoutui ja rakennettiin uudelleen vuosisatojen varrella useaan otteeseen. Kolmannen Tokugawa-shōgunin, Tokugawa Iemitsun, vuonna 1649 rakennuttama temppeli säilyi ehjänä lähes 300 vuoden ajan ja selvisi ilman suurempia vaurioita muun muassa vuoden 1923 maanjäristyksestä. Se nimettiin Japanin kansallisaarteeksi vuonna 1907. Rakennus kuitenkin tuhoutui Tokion pommituksissa 10. maaliskuuta 1945. Nykyinen teräsbetoninen Kannondō valmistui vuonna 1958 lahjoitusvaroin, joita saatiin eri puolilta Japania. Kannondōn edessä on suuri suitsukeastia, jonka savun uskotaan omaavan parantavia ominaisuuksia. Temppelissä on jyrkkä katto, joka kohoaa ympäröiviä rakennuksia selvästi korkeammalle. Katon alkuperäinen tiilikate korvattiin kevyemmällä titaanikatteella vuonna 2010. Sisäänkäynti avautuu kohti etelää, ja sen edessä roikkuu suuri lyhty. Rakennuksen sisätilat jakautuvat ulko- ja sisäpyhäkköön (gejin ja naijin). Ulkopyhäkön katto ulottuu lähes kymmenen metrin korkeuteen ja on koristeltu kattomaalauksin. Sisäpyhäkkö on päällystetty tatameilla, ja siellä liikutaan ilman kenkiä. Kannonin salattua kuvaa säilytetään keskellä naijinia kohoavassa pienoistemppelissä (gokuden). Päivittäisten uskonnonharjoitusten lisäksi Kannondōssa järjestetään Kannonin kunniaksi toimitus joka kuukauden 18. päivä. Gojū-no-tō Kertoman mukaan Taira no Kinmasa rakennutti vuonna 942 Sensō-jin temppelialueelle kolmikerroksisen pagodin. On arveltu, että myöhemmin päähallin itäpuolella olisi kohonnut viisikerroksinen ja länsipuolella kolmikerroksinen pagodi kuten Naran Yakushi-ji -temppelissä. Tätä tulkintaa tukevat myös Edo-kauden aikaiset kartat, joissa on kuvattu kaksi pagodia rinnakkain. Pagodit kuitenkin tuhoutuivat tulipalossa, ja Tokugawa Iemitsu rakennutti vain viisikerroksisen uudelleen. Edo-kaudella se tunnettiin yhtenä Edon neljästä pagodista yhdessä Kan’ei-jin, Zōjō-jin ja Tennō-jin pagodien kanssa. Iemitsun rakennuttama pagodi tuhoutui ilmahyökkäyksessä 10. maaliskuuta 1945, mutta sen kiviset perustukset ovat yhä nähtävissä päähallin itäpuolella. Nykyinen kirkkaanpunainen ja teräsbetonista rakennettu Gojū-no-tō (viisikerroksinen pagodi) valmistui vuonna 1973 Kannondōn lounaispuolelle. Etäältä katsottuna se näyttää kohoavan suoraan maan pinnasta, mutta todellisuudessa se seisoo korokemaisen alusrakennuksen (tō-in) päällä. Pagodin korkeus on 48,32 metriä ja alusrakennus mukaan lukien 53,32 metriä. Huipulla säilytetään Buddhan pyhäinjäännöstä (busshari), joka saatiin vuonna 1966 lahjoituksena srilankalaisesta Isurumuniya-temppelistä. Pagodissa on myös muistosaleja (reihai-den), joissa säilytetään vainajien muistolaattoja. Omaiset voivat vierailla näissä huoneissa joka kuukauden 15. päivä, mutta muulloin pagodi on suljettu yleisöltä. Denbōin Denbōin on Sensō-jin hallinnollinen ja seremoniallinen keskus (honbō). Siihen kuuluvat pääportti, vastaanotto- ja edustustilat, keittiö, lukusali (shoin) sekä johtavan papin asuintilat. Vastaanottosalissa sijaitsee Amida Butsun ja kahden bodhisattvan veistosryhmä, jonka molemmin puolin on asetettu Tokugawa-dynastian shōgunien ja Sensō-jin aiempien pappien muistotauluja. Temppelin papisto järjestää salissa mietiskelyharjoituksia sekä vuotuiset muistojuhlat Tendai-koulukunnan oppi-isille Dengyō Daishinille ja Tendai Daishinille. Denbōinin alueella sijaitsee myös laaja kävelypuutarha (kaiyū-shiki teien), jonka suunnitteli kuuluisa maisemapuutarhuri Kobori Enshū Kan’ei-kaudella (1624–1644). Puutarhan keskiössä on suuri, kaksiosainen lampi, jonka ympäri kiertää polku. Maisemaa elävöittävät kivilyhdyt ja -tornit. Puutarhassa on myös näytteillä Kofun-kaudelta peräisin oleva tuffikivinen sarkofagi, joka löydettiin Sensō-jin alueelta vuonna 1869. Denbōin ei ole avoinna yleisölle, mutta siellä voi toisinaan vierailla erityistilaisuuksien aikana. Chingo-dō on Denbōinin alueella sijaitseva pyhäkkö, joka on omistettu tanukeille. Pyhäkkö perustettiin alun perin vuonna 1883, ja nykyinen rakennus on peräisin vuodelta 1913. Sen syntyyn liittyy kiehtova tarina. Tanukit olivat aikoinaan tuttu näky Edon alueella, myös Uenon kukkulalla ja Asakusassa. Kaupungin laajenemisen myötä ne joutuivat vetäytymään syrjemmälle, ja osa hakeutui Denbōinin alueelle Meiji-kauden alussa. Kerrotaan, että ne ilmestyivät temppelin johtavalle papille unessa ja lupasivat suojella Denbōinia tulipaloilta, jos saisivat oman pyhäkön, niin kuin kävikin. Ehkä juuri tämän suojeluksen ansiosta sekä Denbōin että Chingo-dō säästyivät tuhoilta niin Suur-Tokion maanjäristyksessä kuin Tokion suurpommituksissakin. Tulipalojen torjunnan lisäksi pyhäkköön tullaan rukoilemaan myös kadonneiden tai varastettujen esineiden löytymiseksi. Tanuki-sanaan liittyy myös sanaleikki: ta o nuku tarkoittaa ’olla parempi kuin muut’. Tämän vuoksi Chingo-dō on suosittu erityisesti esiintyvien taiteilijoiden, kuten rakugo-kertojien ja kabuki-näyttelijöiden, keskuudessa. Yōgōdō Yōgōdō on pyhitetty kahdeksalle buddhalle (Yōgōshū), joiden uskotaan seuraavan Kannonin opetuksia ja auttavan tätä johdattamaan ihmisiä valaistumiseen. Kukin buddhista suojelee yhtä tai kahta kiinalaisen horoskoopin eläinmerkkiä. Kiinalaisessa horoskoopissa jokainen vuosi edustaa tiettyä eläintä, ja suojelijabuddhan uskotaan suojelevan myös kyseisenä vuonna syntyneitä. Nykyinen Yōgōdō rakennettiin Kannondōn luoteispuolelle vuonna 1994, kun Enninin syntymästä oli kulunut 1 200 vuotta. Teräsbetonista rakennetussa temppelissä on nelilappeinen katto. Rakennuksen sisätilat jakautuvat ulko- ja sisäpyhäkköön. Ulkopyhäkkö on omistettu Daikokutenille, yhdelle seitsemästä hyvän onnen jumalasta. Sisäpyhäkön keskellä on Kannonin patsas ja sen ympärillä kahdeksan suojelijabuddhaa. Yogodōsta voi pyytää Kannonin ja Daikokutenin punaiset leimat (goshuin) muistoksi vierailusta temppelissä. Yōgōdōn vieressä sijaitsee Rokkaku-dō, 1500-luvulta peräisin oleva kuusikulmainen puupyhäkkö. Se on omistettu Higiri Jizōlle, jonka puoleen käännytään, kun jonkin toiveen halutaan toteutuvan tiettynä ajankohtana. Rokkaku-dōta pidetään Tokion vanhimpana säilyneenä puurakennuksena, ja se on suojeltu arvokkaana kulttuuriperintökohteena. Yōgōdōn lähistöllä on myös useita muita historiallisesti merkittäviä kohteita, kuten kivisilta vuodelta 1618 (Tokion vanhin silta), Amida Nyoraita esittävä pronssipatsas vuodelta 1693 sekä hōkyōintō-pagodi vuodelta 1761. Awashimadō Awashimadō rakennettiin Genroku-kaudella (1688–1704) pyhäköksi Awashima Myōjinille, joka suojelee naisia ja samaistetaan yleisesti Sukuna-hikona -kamiin. Awashima Myōjinin palvonta tuotiin Asakusaan Wakayaman prefektuurissa Kadan kalastajakylässä sijaitsevasta Awashima-jinjan temppelistä. Edo-kaudella Tokiossa kiersi Awashima Myōjinin palvojia levittämässä hänen uskoaan naisille ja tytöille. Toisen maailmansodan jälkeen Awashimadō toimi tilapäisesti Sensō-jin päähallina. Vuonna 1994 rakennus kunnostettiin ja siirrettiin nykyiselle paikalleen. Temppelin sisätiloissa on veistokset Amida Butsusta, Awashima Myōjininista ja hänen buddhalaisesta vastineestaan Kokūzō Bosatsusta sekä Toriko Jizōsta. Temppelin ympäristössä on historiallisia rakennelmia ja muistomerkkejä, kuten vanha sadevesitynnyri, jossa Kannonin salattu kuva haudattiin maahan toisen maailmansodan ajaksi. Rakennuksen edustalla olevaan kivilyhtyyn liittyy uskomus, jonka mukaan sen alitse ryöminyt lapsi säästyy hyönteisten pistoilta ja isorokolta. Awashimadōssa järjestetään vuosittain 8. helmikuuta hari-kuyō-niminen muistoseremonia vanhoille ja katkenneille neuloille. Tapahtuman aikana kimono-ompelijat ilmaisevat kiitollisuutensa käytössä kuluneille neuloille pistelemällä niitä pehmeään tofuun. Nitenmon Nitenmon-portti rakennettiin alun perin vuonna 1618 Sensō-jin alueella sijainneen Tōshō-gū-pyhäkön portiksi. Tōshō-gū siirrettiin myöhemmin Asakusasta Edon linnan yhteyteen sen jälkeen, kun se oli kärsinyt vahinkoja tulipalossa. Nykyinen kirkkaanpunaiseksi maalattu porttirakennelma valmistui vuonna 1649 Sensō-jin itäportiksi, ja sitä kutsuttiin aluksi nimellä Zuishinmon kahden vartijapatsaan (zuishinzō) mukaan. Kun šintolaisuus ja buddhalaisuus erotettiin virallisesti toisistaan vuonna 1884, šintolaiset vartijapatsaat korvattiin buddhalaisilla Kōmokutenin ja Jikokutenin patsailla, jotka saatiin lahjoituksena Kamakuran Tsurugaoka Hachiman-gū -pyhäköstä. Tällöin portti sai uuden nimen Nitenmon, joka tarkoittaa ”kahden taivaallisen kuninkaan porttia”. Alkuperäiset patsaat tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana, mutta ne korvattiin vuonna 1957 Jikokutenin ja Zōchōtenin patsailla, jotka siirrettiin Tokugawa Ietsunan mausoleumista Uenosta. Nitenmon on luokiteltu Japanissa valtakunnallisesti tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi, sillä se edustaa varhaisen Edo-kauden temppeliarkkitehtuuria. Portti restauroitiin vuosina 2007–2009 ja palautettiin alkuperäiseen loistoonsa. Bentenyama Bentenyama on Kannondōn kaakkoispuolella sijaitseva matala mäki, jonka nimi tulee sen laelle pystytetystä Benzaitenin (myös Benten) temppelistä eli Bentendōsta. Benzaiten on seitsemästä onnen jumalasta ainoa naispuolinen. Yleensä hänen temppelinsä rakennetaan saarelle keskellä lampea. Myös Bentenyama sijaitsi aikaisemmin lammessa, mutta lampi on nyt täytetty ja muutettu puistoksi. Nykyinen rakennus on tehty teräsbetonista vuonna 1983. Sensō-jin Bentendōssa säilytetty pyhä kuva tunnetaan yleisesti nimellä Vanha Benten valkoisten hiustensa vuoksi. Patsas on yksi Kantōn kolmesta Bentenistä, joista kaksi muuta sijaitsevat Fujisawan Enoshima-jinjassa ja Kashiwan Fuse Bentenissä. Benzaitenin pyhäpäivää vietetään kiinalaisen horoskoopin käärmeen päivänä, jolloin Bentendōn ovet avataan ja pyhäkössä toimitetaan buddhalainen seremonia. Bentendōn oikealla puolella on kellotorni, jonka Tokinokane-kello (”Ajan kello”) on valettu vuonna 1692 shōgun Tokugawa Tsunayoshin määräyksestä. Se oli yksi niistä kelloista, joiden lyönnit ilmoittivat ajan kulumisesta Edossa. Runoilija Matsuo Bashō viittasi tähän kelloon kuuluisassa haikussaan: Kukkapilviä – soiko kello Uenossa vai Asakusassa? Sodan aikana monet temppelit joutuivat luovuttamaan kellonsa sotaponnisteluihin, mutta Bentendōn kelloa pidettiin niin arvokkaana, että se jätettiin rauhaan. Vielä nykyäänkin temppelin munkit soittavat kelloa joka aamu kello kuudelta. Sitä kumautetaan myös uudenvuodenaattona vuoden vaihtumisen merkiksi. Yakushidō Yakushidō on Yōgōdōn eteläpuolella sijaitseva neliönmuotoinen temppelirakennus, jonka pääkuvana on istuva Yakushi Nyorai (Parantajabuddha). Shōguni Tokugawa Iemitsu rakennutti sen vuonna 1649 Kannondōn luoteispuolelle, josta se siirrettiin nykyiselle paikalleen vuonna 1994. Yakushidō kuuluu Nitenmonin ja Rokkaku-dōn ohella Sensō-jin alueen vanhimpiin rakennuksiin. Zenizuka Jizō-dō Zenizuka Jizō-dōssa säilytetään kuutta Jizōn patsasta, joilta rukoillaan menestystä liiketoiminnassa. Alkuperäinen pyhäkkö tuhoutui suuressa Kantōn maanjäristyksessä, ja nykyinen rakennettiin vuonna 2019 Sensō-jin luoteiskolkkaan. Jizō-patsaiden esikuvana on Nishinomiyassa sijaitseva Zenizuka Jizō-son, johon liittyy tarina köyhästä mutta kunniallisesta samurain vaimosta. Nainen eli Kyōhō-kaudella (1716–1736) Ariman kylässä yhdessä miehensä ja kahden lapsensa kanssa. Vaikka perhe eli köyhyydessä, vaimo säilytti ylpeytensä samurain puolisona ja piti kiinni kunniallisesta ja vaatimattomasta elämästä. Eräänä päivänä lapset löysivät pihalta suuren määrän maahan haudattuja kolikoita, mutta vaimo piti perusteetta saatua rahaa häpeällisenä ja käski lasten haudata rahat takaisin maahan. Hyvän kasvatuksen saaneet lapset menestyivät myöhemmin elämässään ja pystyttivät rahakätkön paikalle Jizō-patsaan kiitollisuudenosoituksena äidilleen. Sensō-ji taiteessa Lähteet Asakusa Kannon Temple: The Asakusa Kannon Temple. Contemporary Religions in Japan, 1964, nro 5:2, s. 155–173. Artikkelin verkkoversio. Viitattu 22.4.2021. Viitteet