Suvos maldykla

Suvos maldykla (jap. 諏訪大社 = Suwa-taisha) – prie Suvos ežero (Japonija, Nagano prefektūra) esanti šintoistinė maldykla. Tai – viena seniausių ir svarbiausių Japonijos maldyklų. Ją sudaro dvi viena nuo kitos nutolusios maldyklos, kurių kiekvienoje yra po du kompleksus. Aukštutinė maldykla (jap. 上社 = Kamisha) yra į pietus nuo Suvos ežero, ir joje yra Pagrindinė (jap. 本宮 = Honmiya) ir Ankstesnioji (jap. 前宮 = Maemiya) maldyklos. Žemutinė maldykla (jap. 上社 = Kamisha) su Pavasario (jap. 春宮 = Harumiya) ir Rudens (jap. 秋宮 = Akimiya) maldyklomis yra į šiaurę nuo Suvos ežero. Dievybės Aukštutinėse Suvos maldyklose garbinamas dievas Takeminakata, o žemutinėse – jo sutuoktinė Jasakatomė. Čia taip pat garbinamas Takeminakatos brolis Kotošironušis. Pasak senųjų šaltinių, Takeminakata buvo dievo Okuninušio sūnus ir gyveno Idzumo žemėje. Pralaimėjęs karo dievui Takemikadzučiui, jis buvo priverstas bėgti į tolimą Suvos žemę. Čia jis buvo garbinamas kaip didžioji vietos dievybė (jap. 大明神 = Daimyōjin). Vėlesni mitai pasakoja ir Takaminakatos kovas su vietos dievybėmis, tokiomis kaip Morija (jap. 洩矢神 = Moriya-no kami), sieja jį su budistinėmis legendomis. Greta Suvos dievo visame regione paplitęs vietinių gamtos dievybių mišiagudži (jap. ミシャグジ = mishaguji) kultas. Atrodo, dalyje Suvos maldyklų buvo garbinami šie dievai. Kaip būdinga seniausioms šintoizmo maldykloms, trys iš keturių maldyklų kompleksų neturi pagrindinio pastato, kuriame gyventų dievybė. Jo funkciją atlieka šventasis kalnas (Aukštutinėje pagrindinėje maldykloje) ir šventieji medžiai (Žemutinėse maldyklose). Istorija Vietovėse aplink Suvos ežerą randama V a. archeologinių radinių, kurie liudija nuo seno egzistavus vietinius kultus. Tekstuose seniausias Suvos dievybės paminėjimas datuojamas VII a. Per IX a. abi svarbiausios Suvos dievybės staigiai iškilo hierarchijoje ir minimos tarp svarbiausių Japonijos dievų. Atokų Suvos regioną inkorporavus į Jamato valstybę, čia ėmė formuotis vietos diduomenė. Tikėtina, kad maldyklos atsirado kaip vietos klanų šventvietės. Svarbiausi klanai pasidalino vietos dvasininkų titulus. Iš Suvos klano buvo renkami vyriausieji Aukštutinės maldyklos dvasininkai (jap. 大祝 = Ōhōri), kurie buvo garbinami kaip gyvieji Takeminakatos atstovai žemėje. Žemutinių šventyklų vyriausieji dvasininkai buvo renkami iš Kanasašių klano. Žemesnieji šventikai priklausė Morijų, Imai ir kitiems klanams. Iki XII a. Suvos maldyklos iškilo kaip pagrindinė Šinano žemės maldykla (jap. 一宮 = Ichi-no-miya). Maždaug tuo metu vietos dievybė pradėta garbinti kaip karių ir medžioklės globėjas. Japonijoje plintant budizmui, Suvos kultas buvo papildytas naujomis budistinėmis idėjomis, maldyklose patatyta budistinių statinių. Tiesa, budizmo idėjos, draudžiančios atimti gyvybę, sunkiai derėjo su Takeminakatos, kaip karių ir medžiotojų globėjo natūra. Todėl vietos kultas sukūrė sudėtingą teoriją, kuri leido medžioti ir valgyti mėsą laikantis budistinių priesakų. Toks kultas labai tiko XII–XIII a. iškilusiam samurajų sluoksniui, kuriam medžioklė buvo vienas populiaresnių užsiėmimų. Kamakuros laikotarpiu maldyklas rėmė ir finansavo Minamotų ir Hodžio klanai. Samurajai iš Suvos paskleidė kultą po visą Japoniją, kur išdygo keliasdešimt tūkstančių Suvos maldyklų. Jų dėka samurajai buvo atleidžiami nuo budistinio draudimo žudyti. Pvz., sakalų medžioklėje sumedžiotas laimikis buvo pateikiamas kaip „auka Suvos dievybei“. XV a. žlugus Kamakuros šiogunatui, Suvos klanas tapo valstybės priešais, daug jo atstovų atliko ritualinę savižudybę. Be to, prasidėjus vidaus karams, Suvos maldyklų klanai pradėjo kariauti. 1483 m. Žemutinės maldyklos buvo sudegintos, ir prarasta didelė dalis jų istorinių dokumentų. 1582 m. sudeginta Aukštutinė maldykla. Edo laikotarpiu (XVII–XVIII a.) maldyklos vėl gavo valstybės apsaugą, galėjo atsistatyti ir suklestėti. XIX a. didėjant įtampai tarp šintoizmo ir budizmo, maldyklos vėl patyrė niokojimus. 1864 ir 1867 m. sudegintos Žemutinės maldyklos. Meidži laikotarpiu šintoizmui tapus valstybine religija, buvo sistemiškai sunaikintas budistinis paveldas, nutrauktos vietos klanų dinastijos, panaikinta maldyklų priklausomybė įtakingoms giminėms, o šventikai tapo skiriami valstybės. Kompleksai Nors maldyklos turi labai seną istoriją, seniausi išlikę statiniai datuojami XVII a. Dauguma dabartinių statinių statyti XIX a. Visose maldyklose stovi po keturis masyvius stulpus (jap. 御柱 = onbashira), kurie gaminami iš kėnio kamienų. Kas šešerius metus šie kamienai kertami kalnuose, gabenami rankomis ir pastatomi. Tam vyksta Onbaširų šventė. Išnašos