כנסיית סנטה מריה בסן סאטירו

כנסיית סנטה מריה פרסו סן סאטירו (באיטלקית: Chiesa di Santa Maria presso San Satiro) היא כנסיית קהילה במילאנו. נבנתה בסוף המאה החמש עשרה בהוראת הדוכס ג'אן גלאצו ספורצה, ומאוחר יותר על ידי לודוביקו איל מורו כחלק מתוכנית שאפתנית לחידוש האמנויות בדוכסות, שכללה, בין היתר, זימון אמנים מכל רחבי איטליה לחצר במילאנו. הבניין תוכנן למעשה על פי תפיסות רנסאנס חדשות שיובאו לדוכסות על ידי דונטו ברמנטה. הכנסייה, שנבנתה תוך שילוב הקפלה הקדומה של סן סאטירו, שממנה קיבלה את שמה, מפורסמת בזכות ה"מקהלה המדומה" של ברמנטה, יצירת מופת של אשליה אופטית בציור פרספקטיבה מתקופת הרנסאנס האיטלקי. היסטוריה הגרעין העתיק ביותר של המתחם נוסד במאה ה-9 בהוראת אנספרטו, הבישוף של מילאנו, ככנסייה קטנה המוקדשת לקדושים סאטירו, סילבסטרו הקדוש וסנט אמברוסיוס. שנת היווסדה המדויקת אינה ברורה. היא מתוארכת לשנת 876 על פי ההיסטוריון מימי הביניים פיליפו די קסטלפיו, לשנת 868 על פי מה שדווח על ידי סרוויליאנו לטואדה בספרו "תיאור מילאנו", ולשנת 869 על פי "היסטוריה פטריה" של ההיסטוריון המילאנזי טריסטנו קאלקו נוכחותה של כנסייה קטנה זו מוזכרת במסמכים מתוארכים לשנים 972, 1087 ו-1103, בהם מאושרת סמכותם של הנזירים הבנדיקטינים של סנט'אמברוג'ו על מקום הפולחן הקטן ועל הקסנודוכיום (אכסניה חינמית לזרים) המסופח. לעומת זאת, קיומה של כנסייה קודמת, הנפרדת מהקפלה, באזור שבו שוכנת כיום כנסיית סנטה מריה פרסו סן סאטירו, אינו ודאי: קיומו של מבנה זה מאושר לכאורה במסמך המתאר את קידוש הכנסייה על ידי אריברטו מאינטימיאנו באזור זה בשנת 1036. עם זאת, כנסייה זו אינה מופיעה במסמך משנת 1466 שבו רשומות כנסיות העיר מאותה תקופה. האירוע המופלא שבו דמותה של הבתולה עם הילד, שהוצבה מחוץ לקפלה, דיממה לאחר דקירה שנגרמה על ידי גבר צעיר מחוסר איזון, מזאציו דה ויגולצונה, מתוארך לשנת 1242: התמונה נותרה חשופה על מזבח מחוץ לקפלה, עד כמאתיים שנה מאוחר יותר, כאשר הוחלט על בניית קפלה להצגת היצירה. לאחר רכישת הקרקעות בשנת 1474, החלו עבודות הבנייה של הכנסייה החדשה בשנת 1478 ביוזמת הדוכס ג'אן גלאצו ספורצה ואמו העוצרת בונה די סבויה, במטרה כפולה: חיזוק הפולחן המריאני ולייפות את העיר בבניין מונומנטלי יקר ערך. שכירתו של האדריכל דונאטו ברמנטה מאורבינו התרחשה רק בין השנים 1480 ו-1482, בעוד שההזמנה הראשונה לעיצוב הפנימי הייתה לפסל מאסכולת פדובה אגוסטינו פונדולי מתועדת לשנת 1483, כאשר המבנה כבר הושלם. בשנת 1486 החלו העבודות לקישוט הקמרון, ובאותה שנה נשכר ג'ובאני אנטוניו אמדאו לבניית החזית, שרק הבסיס הושלם והיא לא הושלמה מעולם. השערה מעוררת השראה, הנגזרת מכמה פרויקטים המופיעים בקודקס אשבורנהאם, מצביעה על נוכחותו של לאונרדו דה וינצ'י בעבודות השיקום של קפלת סן סאטירו, שבוצעו בין השנים 1492 ו-1499. אולם תוכניותיו של לאונרדו מעולם לא בוצעו לטובת פתרונו של ברמנטה. העבודות לקישוט החיצוני של הכנסייה הסתיימו סופית בשנת 1518. התיעוד הכרונולוגי של העבודות בכנסייה לאחר תחילת המאה ה-16 אינו מקיף כמו זה של השנים הראשונות. עם זאת, בשנת 1569 ציין הקרדינל קארלו בורומאו, במהלך ביקורו את נוכחותן של חמש עשרה "קפלות" בכנסייה, מונח שבאותה תקופה יכול היה להצביע גם על נוכחותו של מזבח קטן המעוטר בלוח מזבח: עיטורים שאבדו ברובם. בעקבות פעילותו של הקרדינל בורומאו והגעתו לעיר של זרם אמנותי חדש הקשור ל"קונטרה-רפורמה", הכנסייה איבדה בהדרגה מחשיבותה וממעמדה במורשת האמנותית של העיר, עד כדי כך שהמבנה אינו מופיע באף אחת מהתיאורים הרבים של מבני העיר בשתי המאות הבאות. הכנסייה לא עברה שינויים משמעותיים, למעט הסרת סדרת פסלים מסוכנים מאת פונדולי על כרכוב הכיפה. במאה ה-19 עברה שלושה שיפוצים שבמהלכם נוספו המזבח העליון והפרסקו בחלון של המקהלה המדומה. כמו כן, הכניסה לחדר הקודש, אגן הטבילה והחזית שופצו על ידי האדריכל ג'וזפה ונדוני. במקביל לשיפוץ החזית, הוצגו הצעות לשיפוץ החלל הצר שלפני הכנסייה. מבין הפרויקטים השונים שהוצגו, נבחר שוב זה של ונדוני, שכולל חצר מרובעת עם אכסדרה; אולם, לא ניתן היה להגיע להסכמה עם בעלי הנכסים הסמוכים ולכן האדריכל בחר בהרחבה פשוטה של החלל לחצר מצולעת לא סדירה. בין השנים 1939 ו-1942 עבר המתחם כולו שיקום יסודי, שבו הוחזרו התוכנית המקורית והמבנה הפנימי של קפלת סן סאטירו, אשר שיפוצים נרחבים לאורך ההיסטוריה שינו את מראהו העתיק. ארכיטקטורה חיצונית חזית חזית הכנסייה נותרה בלתי גמורה עד המאה ה-19. התכנון הראשוני הוטל על אמדאו, שביצע את בניית הבסיס אך מעולם לא השלים את העבודה, ככל הנראה עקב חילוקי דעות אמנותיים עם ברמנטה, אשר תכנן גם הוא את החזית. שרידים אלה, המתארים קדושים וסיפורים מהתנ"ך, הוסרו כדי לאפשר את ביצוע הפרויקט החדש מהמאה ה-19 ושולבו באוספי האמנות של מוזיאוני טירת ספורצה. לדברי לוקה בלטרמי, התוכנית העתיקה של חזיתו של ברמנטה נשמרת בלובר, אולם הייחוס לכנסייה זו אינו מקובל פה אחד: הרישום מתאר חזית המחולקת לשלושה חלקים אנכיים המופרדים על ידי אומנות מסדר ענק, עם דלתות וחלונות שמעליהן טימפנונים ואוקולוסים המוטבעים בחצאי עיגולים. החלקים הצדדיים מעוטרים בגמלון השבור במרכז על ידי אלמנט מלבני המעוטר בעין גדולה המוטבעת בחצי עיגול, המזכירה את עיטור החלונות הנמוכים יותר, ומעליה גמלון נוסף. עם זאת, המבקרים מסכימים להגדיר את אי מימוש שני הפרויקטים כאובדן אמנותי גדול, במיוחד לאור התוצאות הצנועות של החזית הנאו-רנסאנסית. חזית הכנסייה הסופית הוקמה אפוא בשנת 1871 על ידי ג'וזפה ונדוני, שתכנן אותה בסגנון נאו-רנסאנס. רנסאנס. החזית בולטת עם חיפוי קירות משיש. החלק המרכזי בולט מעט ביחס לחלקים הצדדיים ומחולק לשני פסים אופקיים, המחולקים לשלושה חלקים אנכיים על ידי עמודים קורינתיים, מעליהם כרכוב. בסדר התחתון נמצא הפורטל המעוגל מעט, בעוד שלחלקים הצדדיים שני חלונות חד כנפיים עם קשתות עגולות. הסדר העליון של החלק המרכזי, המחקה את החלוקה עם העמודים הקורינתיים של השורה התחתונה, מעוטרת בשתי גומחות צדדיות וברוזטה. החזית מוכתרת בגמלון משולש פשוט. הפרויקט שמר מהעיצוב המקורי של ברמנטה רק את הרוזטה ואת מסגרת הפורטל, אך הציג חזית רחבה יותר מהאולם, מונומנטלית בהחלט ועשירה בעיטורים: הפתרון הנאו-רנסאנסי עורר התנגדות כמעט פה אחד בקרב מבקרי האדריכלות. חזית אחורית וכיפה החזית האחורית שעוצבה על ידי ברמנטה ברחוב פלקונה, מורכבת משני אגפים צדדיים וחלק מרכזי בולט מעט, התואם את בליטה של המקהלת המדומה הפנימית. הגוף המרכזי מורכב מחזית קדמית המוקפת עמודים התומכים בארכיטרב מעוטר במראות, שמעליו גמלון משולש, וגוף מעט מוסט לאחור, המוגבל על ידי שני עמודי סדר ענקיים התומכים במסגרת רחבה. באגפים הצדדיים, עיטור הסדר המשני המרכזי חוזר על עצמו, בשילוב פורטל המוגבל על ידי חצאי עמודים שמעליו טימפנון משולש ושלושה עמודים התוחמים את החזית. עיצוב החזית נראה כמושפע סגנונית מבזיליקת סנט'אנדראה מאת אלברטי במנטובה לשימוש בחזית המקדש הבולטת, בעוד שפתרון העמודים בפינות משתמש בתקדים מבזיליקת סנטה מריה דלה קארצ'רי מאת ג'וליאנו דה סנגאלו. הכיפה מוסתרת בתוך מבנה גלילי, מה שנחשב כהשראה מכנסיית סן ברנרדינו באורבינו, שם עבד ברמנטה לצד פרנצ'סקו די ג'ורג'ו מרטיני. עיטור התוף עם מעגלים משולבים בפילאסטרים קורינתיים מזכיר את צורות גג קפלת פורטינרי. הכיפה המעגלית יוצרת ניגוד עם הגג המצולע של מקדש סן סאטירו הסמוך, אך ממותן על ידי אחדות העיטור עם חצאי עמודים סביב היקף שני האלמנטים. קפלת סן סאטירו ומגדל הפעמונים הקפלה ומגדל הפעמונים מהווים את החלק המקורי של המתחם. המראה הנוכחי של הקפלה העתיקה של סן סאטירו, המכונה גם קפלת פייטה, נובע משינויים מהמאה ה-15 שביצע ברמנטה: המבנה החיצוני מורכב ממבנה גלילי, המשלב את המבנה העתיק, שבו נוצרו גומחות בין עמודים, מעוטרות באפריז מעוטר בעיגולי טרקוטה המתארים מלאכים. מעל המבנה הגלילי מונח מבנה צלב יווני עם קירות מנוקבים באוקולי (פתחי תאורה), מעוטר בפנס מתומן עם פנס עמוד. מסגרת הפנס כוללת עיטור טרקוטה אופייני לרנסאנס הלומברדי המוקדם. מגדל הפעמונים מורכב ממגדל מרובע עשוי לבנים חשופות, טיפוסי לאדריכלות פרה-רומנסקית לומברדית, והוא החלק החיצוני היחיד של הבניין שלא שופץ במהלך המאות. ישנן שתי השערות לגבי מקורו של מגדל הפעמונים, המתוארכות למאה ה-9, או למאה ה-11. מגדל הפעמונים ניצב על ארבעה סדרים אופקיים המסומנים על ידי איחוד חמש הקשתות הקטנות הנשענות על קורות כאשר העמודים ממוקמים בפינות המגדל. בסדר התחתון יש גומחה בכל צד, בשני חלון קשת עגול מכל צד, בשלישי שני חלונות קשת עגולים מכל צד, בעוד שהסדר האחרון, שבו ממוקמים הפעמונים, מעוטר בחלונות ביפורים. אדריכלות ועיצוב פנים לכנסייה תוכנית של צלב קומיסה יחיד או צלב טאו, כלומר, תוכנית צלב ללא הזרוע העליונה, שלא ניתן היה לממש אותה עקב חוסר מקום: "בעיה" זו נפתרה עם יצירת המקהלה המדומה המפורסמת על ידי דונאטו ברמנטה. האולם מחולק לשלוש ספינות, כאשר המרכזית רחבה יותר מהצדדיות, בעוד שהטרנספט מחולק לשתי ספינות, שהספינה לכיוון ויה פלקונה רחבה יותר: בשני המקרים, הספינות הראשיות כוללות קמרון חבית מעוטר בארונות וחלונות ורדים צבועים בסגנון בבזיליקת סנט'אנדראה מאת אלברטי. הספינות הצדדיות, ללא קפלות, כוללות קמרונות צלב והן מעוטרות על הקירות הצדדיים בלונטות ובציורי פרסקו של אוקולי מזויפים. מתחת למזבח העליון של הכנסייה נמצאים שרידיו של מאוריליו הקדוש, הבישוף ה-38 של מילאנו, שחי במאה ה-7. הספינה הראשית מחולקת לחמישה מפרצים, והטרנספטים לשלושה. הקשתות נתמכות על ידי עמודים בצורת צלב עם כותרות קורינתיות. תוכנית הכנסייה משלימה את קפלת סן סאטירו, הממוקמת באופן לא מיושר בקצה הטרנספט השמאלי, ואת קודש הקודשים של ברמנטה, הממוקם בצד הספינה הראשית הימנית. טרנספט ראש הטרנספט השמאלי מעוטר במסגרת הלונטה על ידי פרץ שמש של חמש עיניים המסודרות סביב חלון חצי עגול הממוקם במרכז הקשת העגולה. עבור מבנה דקורטיבי זה, ברמנטה קיבל השראה מהארכיטקטורה של קפלת פאצי של ברונלסקי. מבנה דומה ניתן למצוא בטימפנום המעוגל של סנטה מריה דיי מיראקולי בוונציה, שנבנה מספר שנים לאחר כנסייתו של ברמנטה. הפרטיטורה הדקורטיבית של "פרץ שמש של עיניים בצורת שעון" נלקחה על ידי ברמנטה עצמו בנימפאום של ג'נצאנו ובטרנספט של סנטה מריה דלה גרציה, ומאוחר יותר על ידי פלדיו בעיטור פורטל וילה פויאנה. ראש הטרנספט הימני מעוטר במזבח מהמאה התשע עשרה מאת פליצ'ה פיצ'אגאלי, המכיל את פסל סן לואיג'י גונזגה המסייע לקורבן מגפה, יצירה נוספת מהמאה התשע עשרה מאת הפסל אנטוניו קרמינטי. חלל הטרנספט נשלט על ידי כיפה חצי כדורית, המעוטרת בתיבות צבועות בזהב וכחול, המסתיימת בפנס קטן. בבסיס הכיפה, על הפס, ישנם עיטורי טרקוטה מאת אגוסטינו פונדולי. פינות הכיפה מעוטרות בארבעה מדליונים מצוירים בפרסקו, מבית מדרשו של וינצ'נצו פופה, המתארים את האוונגליסטים. גם במקרה זה, העיצוב וחלוקת החללים מראים השפעה ניכרת מקפלת פאצי של ברונלסקי. בצידו הימני של האולם, לצד המזבח הראשי, ניצב מזבח סן תאודורו, המעוטר בשיש צבעוני ובציור המזבח המתאר את "ההתעלות של סן פיליפו נרי" מאת ג'וזפה פרוני. המקהלה המדומה אחד המכשולים העיקריים ליצירת מבנה מונומנטלי היה חוסר מקום למקהלה, שכן החלל שמאחורי הטרנספט תפוס על ידי הקונטרדה דל פלקונה (הרחוב). הבעיה נפתרה בצורה מבריקה על ידי ברמנטה באמצעות יצירת תבליטים ועיצובים בטרקוטה, אשר לאחר מכן צוירו ליצירת תצוגה פרספקטיבית אשר דימה בעומק של 97 סנטימטרים מרחב השווה לזרועות הטרנספט באורך 9.7 מטרים, בהשראת המחקרים הקודמים של תחריט פרבדארי, והפך למאפיין בולט של הבניין. ה"מקהלה המדומה" מתאפיינת בקישוט דמוי תקרה קשתית עם קורות, המורכבת משלושה קשתות בדומה לאולם, ומסתיימת באשליה פרספקטיבית של חזית נגדית, שמצידיה שתי גומחות המעוטרות בצדפים, בעוד שבלונטה מצויר בציור קיר הסיפור המופלא שלפיו התמונה של "המדונה עם המלאך" דיממה בעקבות דקירה של צעיר. תמונה זו שמורה במזבח הראשי, שהמקהלה המדומה מקיפה אותו. הקירות מעוטרים בגומחות, שככל הנראה הושאלו מהעיטור של הקתדרלה הישנה של אורבינו. הפתרון, הנחשב למבשר של כל הדוגמאות הבאות של טרומפ-לויל, מהווה למעשה דוגמה לסטיאצ'טו שהועבר מהפיסול לאדריכלות. בבנייה הפרספקטיבית המושלמת שלו, היצירה משקפת את השפעת מחקרם של פיירו דלה פרנצ'סקה, דונטלו ומזאצ'ו בתחום הייצוג האשלייתי, בעוד שהביצוע יכול היה להיות מושפע מהטאברנקולים השיש של מיקלה די ג'ובאני דה פיזולה. ההשפעה הסגנונית בעיצוב הפרספקטיבה ניכרת בבירור מהדמיון לשילוש הקדוש מאת מאזאצ'ו, אך מעל הכל למזבח בררה מאת פיירו דלה פרנצ'סקה. אשליית הפרספקטיבה של המקהלה המדומה של ברמנטה, שצוטטה ותוארה רבות בחיבורי האמנות של התקופה, אומצה מאוחר יותר על ידי בורומיני ביצירת גלריית הפרספקטיבה של פאלאצו ספאדה. הלשכה של ברמנטה בספינה הימנית נמצאת הכניסה לסגרסטיה שתכנן ברמנטה. תוכניתה מתומנת המושפעת מבתי הטבילה הנוצריים הקדומים ומורכבת משתי קומות אופקיות. השורה התחתונה כוללת גומחות שטוחות וקעורות לסירוגין, המופרדות על ידי אומנות פינתיות מעוטרות, המסתיימות באפריז שבו משולבים עיטורים עשירים של פוטי וראשים מטרקוטה מאת אגוסטינו פונדולי. בסדר העליון יש אמבולטוריום המורכב מחלונות עם עמודים, המופרדים על ידי המשך העמודים מהסדר התחתון, החוזרים על המוטיבים הדקורטיביים. החדר סגור בכיפה בת שמונה מקטעים שבכל אחד מהם יש אוקולוס. האדריכלות נראית אפוא באופן כללי כשילוב אלגנטי בין העיצוב בעל קווים גאומטריים נקיים וברורים של אסכולת הרנסאנס הטוסקני לבין האלמנטים העשירים של העיצוב הלומברדי. ידוע למעשה כי העיטור הפלסטי של אגוסטינו פונדולי שונה על ידי ברמנטה. השפעתו של האדריכל מאורבינו ניכרת בעיטורי הטרקוטה של סצנות מיתולוגיות, הדומים בסגנונם לעיטורים בחצר פאלאצו דלה גררדסקה מאת ג'וליאנו דה סנגאלו, עמו ברמנטה חלק את הכשרתו על פי המודלים של ברונלסקי. מקדש סן סאטירו לקפלת סן סאטירו, המכונה גם "קפלת פייטה" בעקבות שיפוצים שעברה ברנסאנס, מתאפיינת במבנה בעל תוכנית של אולם בעל שלושה אגפים המונח על ריבוע עם עמודים היקפיים. אלמנטים אלה, עם שרידי ציורי קיר מהתקופה הקרולינגית מהווים את הגרעין המקורי של המבנה. חלק מעמודי ההיקף, העשויים מאבן ומעוטרים בכותרות קורינתיות, נלקחו כנראה מבניינים בעיר מהתקופה הרומית המאוחרת והוכנסו לקפלה, בעוד האחרים עשויים טרקוטה ומתוארכים לשיפוץ שביצע ברמנטה, כמו גם העמודים לסירוגין משיש ורונה אדום ושיש צ'יפולינו שעליהם מונחות התומכות הדואות המוצבים ליד קמרונות הפינה והפנס המוצב בראש המבנה. ישנן השערות רבות לגבי מקור התוכנית הייחודית: החל מהאורטוריום הקרולינגי של ג'רמיני-דה-פרה, דרך השפעות ביזנטיות או אפילו ארמניות. עם זאת, ההשערה המקובלת ביותר היא שהמודל לתוכנית הסאסלום היה אחת הקפלות של הבזיליקה המילאנזית של סן לורנצו. עם זאת, תוכניות מרכזיות לא היו נדירות באותה תקופה באזור לומברדיה, ובין הדוגמאות המפורסמות ביותר לאדריכלות שהושפעה מסן סאטירו ניתן לציין את בית הטבילה של גליאנו בקאנטו. בין העיטורים מתקופת בנייתו של ברמנטה נמצאת "הפייטה", קבוצת פסלי טרקוטה מצוירים מאת אגוסטינו פונדולי. הקבוצה מורכבת מארבע עשרה דמויות שבוצעו בטכניקת הבד הרטוב. הסצנה מתמקדת בישוע הגוסס בזרועותיה של מרים, אולי בהשראת הפרסקו האבוד של כנסיית סן ג'אקומו דלה צ'רטה בפאביה מאת וינצ'נצו פופה. סגנון שלא היה נפוץ בצפון איטליה של אותה תקופה, אך מוצדק על ידי התעוררות עניין מחודש בפולחן המריה מאותן שנים, שבגינו נבנה המקדש החדש. המתווה הכללי של היצירה אומץ שנים ספורות מאוחר יותר בפרסקו של "ההפקדה" מאת מרטינו ספנצוטי לכנסיית סן ברנרדינו באיווריאה ובציור "הקינה" בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה בוורלו מאת גאודנציו פרארי. היצירה הייתה בין עבודותיו הראשונות של הפסל מפדובה במילאנו, כפי שמעיד הסגנון הקריקטורי והמחוספס, שהושפע רק במידה מועטה מהקלאסיציזם המילאנזי של אותה תקופה, כפי שאפשר לראות דווקא בעיטורי הסגרסטיה של ברמנטה. לעומת זאת, קבוצת ה"פייטה" מעידה על דבקות בדגמים של הרנסאנס הפדובני, כפי שמעידות דמויות יוחנן הקדוש ושני המלאכים, הלקוחים מתוך תחריט של "קבורת ישו" מאת אנדראה מנטניה, כמו גם הדמיון בין הריאליזם של ישו המת לזה של ישו בקבוצת הפסלים. לבסוף, ניכרות השפעות סגנוניות של דונטלו ביצירתה של מרים המגדלית, שאולי עוצבה על פי "מרים המגדלית החוזרת בתשובה" עבור בית הטבילה של סן ג'ובאני בפירנצה: סגנון שנלמד ככל הנראה מאביו, יוצר ברונזה, ששיתף פעולה עם דונטלו באתרי הבנייה של בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה. בסך הכל, הסגנון הריאליסטי והאפיון של מצבי הרוח של הדמויות היו מבשרי המחקרים המעמיקים יותר שאפיינו את סגנונו של לאונרדו דה וינצ'י בשנים הבאות. לבסוף, בקפלה ישנם כמה שרידי פרסקו המתוארכים למאות ה-9 וה - 13, שהתגלו מחדש במהלך שיקום הקפלה בין השנים 1939 ו-1940. עיטורי הפרסקו, שכיסו במקור את כל משטחי הקפלה למעט העמודים, מראים השפעה ניכרת של דגמים ביזנטיים: בין השברים ששרדו ניתן לראות בעיקר קדושים ושני ייצוגים של הצלב. קהילה כנסיית סנטה מריה פרסו סן סאטירו היא כנסית הקהילה הרשמית של סן סאטירו, היחידה באיטליה המוקדשת לקדוש. המקור העתיק ביותר המעיד על קיומה של הקהילה מתוארך לשנת 1209 ועוסק בזיכיון השימוש בנכס של הכנסייה: עם זאת, סביר להניח שהקהילה עתיקה בהרבה. בין המאות ה-18 וה - 19 הרחיבה הקהילה את סמכותה הודות לארגון מחדש של המבנה הכנסייתי היוזפיטי והנפוליאוני, שכללה את הקהילות של סן ג'ובאני אין לטרנו, סנטה מריה אלה רוזה, סן מתי אלה מונטה, סנטה מריה בלטראדה וסן ספולקרו. לכנסייה יש את התואר בזיליקה נשיאותית. לקריאה נוספת מקורות עתיקים Descrizione di Milano ornata con molti disegni in rame delle fabbriche più cospicue che si trovano in questa metropoli. Vol. 2. Milano: Tipografia Giuseppe Cairoli. 1752. Passeggiate storiche, ossia Le chiese di Milano dalla loro origine fino al presente. Milano: Tipografia del Riformatorio Patronato. 1891. Vite de' più eccellenti pittori, scultori ed architettori. Vol. 2. Firenze: Giunti. 1568. מקורות מודרניים Sandrina Bandera Bistoletti (1988). "La "Pietà" di Agostino de' Fonduli in San Satiro nell'occasione del suo restauro". Arte Lombarda. Milano: Il Vaglio Cultura Arte. 3–4 (86–87). ISSN 0004-3443. Bramante. Milano: Giunti. 2015. ISBN 978-88-09-99358-7. Disegno dell'architettura italiana. Roma: Castelvecchi. 2013. ISBN 978-88-7615-918-3. Insula Ansperti: il complesso monumentale di San Satiro. Milano: Amilcare Pizzi. 1992. ISBN 88-366-0370-X. Nel segno di Masaccio: l'invenzione della prospettiva. Firenze: Giunti. 2001. ISBN 88-09-02329-3. I tempi dell'arte. Vol. 2. Milano: Bompiani. 1999. ISBN 88-451-7212-0. Le chiese di Milano. Milano: Electa. 2006. ISBN 88-370-3763-5. Architettura del Rinascimento italiano. Milano: Skira. 2009. ISBN 978-88-572-2453-4. Milano nell'arte e nella storia. Milano: Bestetti. 1968. Il tardogotico e il Rinascimento. Milano: Nodo libri. 2000. ISBN 88-7185-077-7. Giuseppe Rocchi (1988). "La diffusione dei modi rinascimentali a Milano: esemplificazioni". Arte Lombarda. Milano: Il Vaglio Cultura Arte. 3–4 (86–87). ISSN 0004-3443. Progetto e architetture del linguaggio classico. Milano: Jaka Books. 1999. ISBN 88-16-40488-4. קישורים חיצוניים הערות שוליים