Sibarīda

Sibarīda (sengrieķu: Σύβαρις) bija nozīmīga Lielās Grieķijas pilsēta. Tā atradās Taranto līcī, Itālijas dienvidos, starp Kratas (Krati) un Sibalisas (Kočile) upēm. Pilsētu 720. gadā pr.Kr. dibināja ahajiešu un troizēniešu pārceļotāji. Sibarīda uzkrāja lielas bagātības, pateicoties savai auglīgajai zemei un rosīgajai ostai. Tās iedzīvotāji grieķu starpā izcēlās ar savu hēdonismu, dzīrēm un pārmērībām, pie tam līdz tādai pakāpei, ka vārds "sibarīts" ar laiku kļuva pat par palamu. Vēsture Dibināšana Saskaņā ar Pseidoskimnu Sibarīda tika dibināta 720. gadā pr.Kr. Strabons piemin, ka tā bija ahajiešu kolonija un ka tās oikists (dibinātājs) bija Iss [sic] no Helikes pilsētas Ahajā. Aristotelis raksta, ka ahajiešus pavadīja daži Troizēnas pilsoņi, taču beigās daudzskaitlīgākie ahajieši viņus padzina. Saskaņā ar leģendu pilsētu dibināja Sagariss, Oileana Ajaksa dēls. Oikista patiesums tiek apšaubīts. Strabons ir vienīgais oikista vārda avots, kas var būt izkropļojums no [Sagar]is vai [Sibar]is. Vēl vairāk problēmu sarežģī burti Viis uz Poseidonijas monētām. Tas tika iztulkots kā Strabona versijas apstiprinājums, jo Poseidonija skaitījās Sibarīdas kolonija. 7-6. gadsimta pr.Kr. uzplaukums Sicīlijas Diodors apraksta, ka Sibarīda uzkrāja lielas bagātības un daudzskaitlīgus iedzīvotājus savu auglīgo lauksaimniecības platību rezultātā un ar savu politiku pieņemt ārzemniekus par saviem pilsoņiem. Viņš sauc to par lielāko Itālijas pilsētu un apgalvo, ka tajā dzīvo 300 000 iedzīvotāju. Šāds iedzīvotāju skaits, protams, bija pārspīlēts, un tomēr Sibarīda bija Lielās Grieķijas kodols. Efors min 100 000 iedzīvotājus, kas jau ir tuvāk patiesībai. Strabons raksta, ka tās iedzīvotāji pie Kratas aizņēma piecdesmit stadijus (9,7 km) lielu platību. Vēl viņš skaidro, ka Sibarīda bija dominējošā vara reģionā, kura valdīja pār četrām ciltīm un pār 25 pakļautajām pilsētām. Pilsētas apdzīvotā platība aizņēma ap 500 ha. Enotrijas pilsēta Pandosija bija viena no apdzīvotajām vietām, kuru, domājams, kontrolēja Sibarīda. 7. gadsimta pr.Kr. otrajā pusē sibarīti, acīmredzot, no enotriešiem sagrāba Atēnas svētnīcu Timponē della Mottā. Viņi regulāri rīkoja lielus svētkus uz šī paugura, kas atradās 15 km uz ziemeļrietumiem no viņu pilsētas. Sibarīda paplašināja savus valdījumus pussalā līdz Tirēnu jūrai, kur, kā tika uzskatīts, tā dibināja savas kolonijas Poseidoniju, Laosu un Skidru. Poseidonija bija dibināta ap 600 gadu pr.Kr., taču nav zināms, kad tika dibinātas divas pārējās kolonijas. Aprakstu par Sibarīdas bagātību un greznību antīkajā literatūrā ir daudz. Smindirīds bija pazīstams pilsonis, kurš pārspēja citus vīriešus izsmalcinātā greznībā. Diodors apraksta viņu kā pašu bagātāko Sikionas Klisfena meitas līgavaini. Viņš devās no Sibarīdas un Sikionu ar piecdesmit airu kuģi ar saviem vergiem, un pārspēja greznībā pašu Klisfenu. Afinejs apgalvoja, ka viņa svīta sastāvēja no tūkstoš vergiem, zvejniekiem, putnu ķērājiem un pavāriem. Taču viņa informācija visdrīzāk ir nepatiesa, jo viņš apgalvo, ka citē Hērodotu, kurš nav minējis šādu skaitu. Klaudijs Elians pat apgalvoja, ka Smindirīds nevarēja gulēt gultā no rožu ziedlapiņām, jo no tā viņam izcēlās tulznas. Cits sibarīts bija pazīstams ar vārdu Alkimens. Pseido Aristotelis piemin, ka kā runā, viņš veltīja ļoti dārgu apmetni kā solījuma dāvinājumu Lacinas Hēras templī. Šeit Afinejs arī sagroza informāciju: viņš šo gadījumu pasniedz kā patiesu, nevis par baumām, un piedēvē to īstajam Aristotelim. Justīns pieminēja Sibarīdas savienību ar citām ahajiešu kolonijām Metapontu un Krotonu pret joniešu koloniju Sirisu. Tā rezultātā 6. gadsimta pr.Kr. vidū Sirisa tika iekarota. 6. gadsimta pr.Kr. otrajā pusē Sibarīda sāka kalt savu pirmo naudu. Senākās monētas tiek datētas ar apmēram 530 gadu pr.Kr. Šajās monētās tika izmantots ahajiešu svara standarts, kurš tika izmantots arī citās ahajiešu kolonijās Krotonā, Kaulonijā un Metapontā. Senais patentu likums Tiek uzskatīts, viens no pirmajiem dokumentētajiem likumiem attiecībā uz intelektuālo īpašumu, līdzīgs mūsdienu patentu likumam, tika pieņemts 6. gadsimtā pr.Kr. Sibarīdā, lai aizsargātu pavāru un maizes cepēju kulinārās receptes viena gada garumā. Krotonas okupācija 510-509 gados pr.Kr. Sicīlijas Diodors raksta, ka pilsētas oligarhiskā valdība bija gāzta 510-509. gadā pr.Kr. tautas līdera Telisa vadībā (Hērodots viņu apraksta kā tirānu). Viņš pārliecināja sibarītus izdzīt 500 bagātākos pilsoņus un konfiscēt viņu bagātības. Padzītie pilsoņi patvērās pie Krotonas altāriem. Teliss pieprasīja krotoniešiem izdot bēgļus, draudot ar karu. Krotonieši bija gatavi izdot padzītos, lai izvairītos no kara, taču Pitagors pārliecināja viņus aizsargāt lūdzējus. Rezultātā sibarīti 300 000 vīru sastāvā devās karā pret krotoniešiem, kuru armija Milona vadībā sastādīja 100 000 vīru. Armiju izmēri, kurus min Diodors (kopā ar Strabonu), domājams, bija vēl vairāk pārspīlēti, nekā kopējais iedzīvotāju skaits. Taču, neskatoties uz to, ka ka viņu bija būtiski mazāk, krotonieši uzvarēja kaujā un neņēma gūstekņus, nogalinot lielāko sibarītu daļu. Pēc uzvaras viņi izlaupīja un izpostīja Sibarīdu. Pēc Strabona ziņām starp kauju un pilsētas izlaupīšanu pagāja divi mēneši vai arī deviņas dienas. Visdrīzāk šajā laikā sibarīti nonāvēja Telisu un viņa atbalstītājus. Volters Berkerts apšauba Sicīlijas Diodora vēstījuma patiesumu. No Telisa puses būtu neloģiski vispirms padzīt savus pretiniekus, bet pēc tam pieprasīt viņu atgriešanu. Viņš apgalvo, ka šie vēstures elementi atgādina izdomātas traģēdijas. Hērodota versija ir īsāka un tur nav iekļauts Pitagors, taču viņš apgalvo, ka krotonieši saņēma palīdzību no Dorieja. Strabons apgalvo, ka krotonieši izmainīja Kratas upes gultni, lai appludinātu Sibarīdu. Krata pārnes pa savu gultni rupjas smiltis un oļus. Ja Strabona apgalvojums būtu patiess, šis materiāls būtu nogulsnējies pilsētā, kad upe to bija appludinājusi. Serdes parauga analīze, kas ņemta no šī apgabala, neliecina par šādiem upes nogulumiem pilsētā. Cīņa ar Krotonu Pēc pilsētas izpostīšanas palikušie iedzīvotāji patvērās savās kolonijās Laosā un Skidrā. Domājams, ka daži bēga arī uz Poseidoniju, jo 5. gadsimta pr.Kr. sākumā Poseidonijas monētas ieguva ahajiešu svara standartu un buļļa attēlu uz sibarītu monētām. A.Dž.Grems uzskata par pilnīgi ticamu to, ka bēgļu daudzums bija diezgan liels, lai starp poseidoniešiem un sibarītiem varētu notikt sinoikisms, iespējams, simpolitijas veidā. Sibarīda netika pilnībā iznīcināta, kā apgalvoja Diodors un Strabons, bet kļuva par Krotonas atkarīgo "sabiedroto". Uz "Alianses" monētām no vienas puses bija attēlots Krotonas trijkājis, bet no otras puses Sibarīdas buļļa simbols. Aristoksena literārās liecības liecina par pitagoriešiem, kuri, domājams, pēc tās pakļaušanas pārcēlās uz Sibarīdu. Sicīlijas Diodors apgalvo, ka Krotona vēlreiz aplenca Sibarīdu 476-475. gadā pr.Kr. Sibarīti vērsās pēc palīdzības pie Sirakūzu tirāna Hierona I. Hierons nozīmēja savu brāli Polizelu par armijas virspavēlnieku, lai palīdzētu sibarītiem, ar domu, ka krotonieši viņu nogalinās. Polizels, to nojaušot, atteicās vadīt kampaņu un patvērās pie tirāna Terona Akragā. Diodors vairs nepieminēja par Hierona plānu atbrīvot Sibarīdu, norādot uz to, ka sibarīti atkal cieta sakāvi. Taču, saskaņā ar Timeju un divām sholijām, Polizels veiksmīgi pārtrauca Sibarīdas aplenkumu, bet uz Akragu bēga vēlāk, kad viņu apsūdzēja sazvērestībā ar mērķi veikt apvērsumu. Neatkarīgi no aplenkuma rezultātiem 476. gadā pr.Kr., laikam sibarītiem kaut kādā brīdī starp šo gadu un 452-451. gadu pr.Kr. nācās pamest savu pilsētu. Diodors raksta, ka sibarīti atkal dibināja savu pilsētu tās iepriekšējā vietā 452-451. gadā pr.Kr. tesālieša vadībā. Ir uzskats, ka liela loma tajā bija Poseidonijai, jo jaunās pilsētas monētas ir ļoti līdzīgas Poseidonijas monētām. Iespējams, ka uz šo jauno dibināšanu attiecas draudzības līgums starp Sibarīdu un tās sabiedrotajiem un serdajiešiem (nezināma tauta), jo Poseidonija bija šī līguma garants. Gala rezultātā 446-445. gadā pr.Kr. krotonieši atkal padzina sibarītus no viņu jaunās pilsētas. Galīgā padzīšana Kas notika tālāk, atkal nav zināms. Pēc Diodora teiktā, sibarīti aicināja Spartu un Atēnas palīdzēt viņiem atkarot savu pilsētu. Ar Atēnu un dažu citu Peloponēsas pilsētu palīdzību netālu no Sibarīdas viņi dibināja Turijas pilsētu. Drīz vien starp sibarītiem un citiem Turijas kolonistiem izcēlās konflikts privilēģiju dēļ, kuras izmantoja sibarīti. Praktiski visus sibarītus nogalināja citi kolonisti, kas bija daudzskaitlīgāki un varenāki. Dažiem sibarītiem izdevās bēgt un drīz pēc 444. gada pr.Kr. viņi dibināja Sibarīdu Traisā. Lūgumu palīdzēt sibarītiem vajadzēja izteikt pēc trīsdesmit gadu miera nodibināšanas 445. gada pr.Kr. agrā pavasarī, jo nebija jēgas lūgt pēc palīdzības laikā, kad Sparta un Atēnas atradās kara stāvoklī viena ar otru. Ja Diodors runā tikai par vienu ekspedīciju Turijas dibināšanai, Strabons raksta, ka atēnieši un citi grieķu kolonisti vispirms dzīvoja Sibarīdā, bet Turiju dibināja tikai pēc sibarītu padzīšanas. Mūsdienu pētījumi atzīst Strabona versiju un apstiprina divas ekspedīcijas. 446-445. gadā pr.Kr. Atēnas sūtīja savu ekspedīciju, lai palīdzētu esošajiem Sibarīdas iedzīvotājiem. 445. gada pr.Kr. vasarā sadursmē starp divām grupām noveda pie sibarītu sakāves. 444-443. gadā pr.Kr. atēnieši un citi jaunie kolonisti pilsētai deva jaunu pamatu, nosaucot to par Turiju. Pilsēta ieguva jaunu demokrātisku konstitūciju, kura paredzēja šeit dzīvot desmit ciltīm, un neiekļāva tajā sibarītus. Antīko autoru vērtējumi Atšķirībā no Herodota, Diodora un senākiem sengrieķu autoriem, vēlākie romiešu perioda rakstnieki negatīvi vērtēja sibarītus. Elians, Strabons un īpaši Afinejs Sibarīdas bojāejā redzēja dievišķo atriebību par viņu lepnību, augstprātību un pārlieku greznību. Afinejs bija ražīgākais anekdošu stāstītājs par sibarītiem. Pēc viņa stāstītā tie izgudroja naktspodiņu un ieviesa intelektuālā īpašuma koncepciju, lai pavāri varētu gūt pārlieku peļņu no saviem firmīgajiem ēdieniem visa gada garumā. Viņi pastāvīgi ceļoja divričos, taču vienas dienas ceļojums tiem tik un tā aizņēma trīs dienas. Ceļi uz villām lauku apkārtnē bija apjumti ar jumtiem, bet vīns no vīnogulājiem pa kanāliem tika transportēts uz piejūras pagrabiem. Komiķa Metagena fragmentā, kuru viņš citē, ir sibarīts, kurš lielās ar burtiskām ēdienu upēm, kas plūst caur pilsētu. Tas vēl maz, ka Afinejs min daudzus piemērus, lai rādītu sibarītu pagrimumu, viņš arī apgalvo, ka viņu pārmērīgā greznība un grēki noveda tos pie bojāejas. Pēc Afineja sibarītu sūtņi (vienu no kuriem sauca Amiriss) pakonsultējās ar Delfu orākulu, kurš pareģoja, ka viņus gaida karš un iekšējie konflikti, ja tie cilvēku vērtēs augstāk, nekā dievus. Vēlāk viņš citē Filarhu, kurš rakstīja, ka sibarīti izraisīja Hēras dusmas, kad tie nogalināja trīsdesmit Krotonas sūtņus un atstāja tos neapbedītus. Viņš citē arī Heraklīdu, kurš piedēvē dievišķās dusmas par Telisa atbalstītāju nokaušanu uz dievu altāriem. Heraklīds it kā pieminēja to, ka sibarīti centās izkonkurēt olimpiskās spēles, piesaistot sportistus savām publiskajām spēlēm ar dārgākām balvām. Vistiešākais sakars starp greznību un korupciju ir redzams Afineja anekdotē par sibarītu sakāvi: lai izklaidētos sibarītu kavalēristi apmācīja savus zirgus dejot flautas pavadībā. Kad krotoniešu armija lika saviem flautistiem spēlēt mūziku, sibarītu zirgi pārbēga pie krotoniešiem kopā ar visiem jātniekiem. Strabons min sibarītu "greznumu un nekaunību" kā iemeslu viņu sakāvei. Klaudijs Elians skaidro Sibarīdas krišanu ar tās greznību un lautista nogalināšanu uz Hēras altāra. Atsauces