בזיליקת סנט'אוסטורג'יו

בזיליקת סנט'אוסטורג'יו (באיטלקית: Basilica di Sant'Eustorgio, שם נוצרי מוקדם מקורי: basilica trium magorum)) היא בזיליקה קתולית, הממוקמת בכיכר בעלת אותו השם במילאנו, ליד פורטה טיצ'ינזה. מאוחר יותר הוקדשה לאוסטורג'יו ממילאנו. נבנתה בסוף התקופה האימפריאלית הרומית בתקופה שבה העיר הרומית "מדיולנום" (מילאנו המודרנית) הייתה בירת האימפריה הרומית המערבית (תפקיד שמילאה בין השנים 286 ל-402). זוהי אחת הבזיליקות הנוצריות המוקדמות של מילאנו. הבזיליקה נוסדה כנראה בסביבות שנת 344. על פי המסורת, סנט'אוסטורג'יו קיבל ישירות מהקיסר קונסטנס הראשון, במתנה, סרקופג אבן עצום המכיל את שרידי האמגושים, ומכאן השם הנוצרי הקדום של הבזיליקה, שהגיע מבזיליקת איה סופיה בקונסטנטינופול (שם נקברו כמה עשורים קודם לכן על ידי עולי הרגל של הלנה הקדושה שלה, שמצאה אותם הלנה, לפי המתואר, בסיורה בארץ הקודש). החזית הנוכחית של הבזיליקה, שעיצובה המקורי מתוארך למאה ה-12, היא תוצאה של שחזור בסגנון נאו-רומנסקי, שבוצע על ידי המהנדס ג'ובאני ברוקה בין מאי 1864 לאוגוסט 1865. בטרנספט הימני של הבזיליקה מוצב סרקופג רומי עתיק שהכיל, על פי המסורת, את שרידי שלושת המאגי שאוסטורג'יו העביר מקונסטנטינופול לבזיליקת סנטה טקלה. השרידים, שנגנבו במהלך הפיטורים על ידי חייליו של פרדריק ברברוסה ב-1162, הוחזרו בחלקם ב-1904 ונשמרים במקדש שמעל למזבח קפלת האמג'ים. כמו כן, ראויים לציין את הקפלה של ויסקונטי וקפלת הפורטינרי, ואילו יצירות האמנות שנמצאות בבזיליקה של סנט'אוסטורג'יו, בעלות ערך אמנותי מסוים, הם חתיכת המצב של התשוקה, ארון גזפרה ויסקונטי, אריכית המונומצה של המונומנטו של פונליה, לכיבוש המונומאנה ויסקונטי. היסטוריה הבזיליקה הנוצרית הקדומה העתיקה עם אמברוז הקדוש החלה תוכנית של בניית בזיליקות המוקדשות לקטגוריות השונות של קדושים: בזיליקה לנביאים ( הבזיליקה פרופטרום, ששמה שונה מאוחר יותר לבזיליקת דיוניסיוס הקדוש ), אחת לשליחים ( הבאזיליקה אפוסטולורום, שהפכה מאוחר יותר לשמה של הבזיליקה של סן נזארו ב-Brillo ), (הבאסיליקה של סן נזארו, שלאחר מכן ה-basilica of the Martyrum ). אמברוס הקדוש ), אחד לבתולות ( הבזיליקה הווירג'ינום, ששמה שונה מאוחר יותר לבזיליקת הקדוש סימפליציאנו ). למעשה, כל אחד מהם הוקדש למשפחת קדושים אחרת, שכן עדיין לא היה קיים המנהג לקרוא לכנסיות על שם קדוש בודד. השם הנוצרי הקדום basilica trium magorum של הבזיליקה של סנט'אוסטורג'יו נובע במקום זאת משלושת המאגי, הקדשה ששונתה מאוחר יותר ל"סנט'אוסטורג'יו ". הבזיליקה נוסדה כנראה בסביבות שנת 344 בשלהי האימפריה הרומית, בתקופה בה העיר הרומית מדיולנום (מילאנו המודרנית) הייתה בירת האימפריה הרומית המערבית (תפקיד שמילאה בין השנים 286 ל -402 ). על פי המסורת, אוסטרוגיוס הקדוש קיבל ישירות מהקיסר קונסטנס הראשון, במתנה, סרקופג אבן עצום המכיל את שרידי האמגנים, המגיע מהאיה סופיה בקונסטנטינופול (שם הם נקברו כמה עשורים קודם לכן על ידי הקיסרית הלנה הקדושה, שמצאה אותם במהלך עלייתה לרגל לארץ הקודש ). הובל על עגלה, הוא עצר ליד ה־Corpi Santi של מילאנו, בשערי העיר, כי השוורים שמשכו את המשקל העצום, בשלב מסוים, קרסו מתשישות. הבישוף יוסטורג'יו, לעומת זאת, פירש זאת כרצונם של השרידים עצמם להישאר במקום הזה, ונטש את הרעיון להיקבר בבזיליקת סנטה טקלה, כפי שתוכנן בתחילה. כתוצאה מכך, נבנה מקום תפילה חדש מחוץ לחומות העיר, בזיליקה חדשה שהוקדשה מאוחר יותר לסנט אוסטורג'יו, שביקש להיקבר שם ממש ליד האמגנים עצמם. מפה של מילאנו הנוצרית המוקדמת מימי הביניים ועד היום בשנת 1162, במהלך הגירוש של מילאנו על ידי חיילי הקיסר פרידריך ברברוסה, בפיקודו של ריינלד מדאסל, הקנצלר הקיסרי של ברברוסה, הוא השתלט על גופות האמג'ים שנתיים לאחר מכן, והעבירו אותן לקתדרלת קלן, שם הן מיוצרות על ידי ניקולס צור זהב. אולם בבזיליקת סנט'אוסטורגיו נותר הסרקופג הגדול, שעל מכסהו פוסלו כוכב וכתובת מהמאה השמונה-עשרה Sepulcrum trium Magorum ; יתר על כן, על פי המסורת, לעיר מילאנו נותרה רק מדליה אחת שנעשתה מחלק מהזהב שנתרם על ידי האמגנים לישו, אשר מוצגת בכל יום התגלות ליד הסרקופג הגדול. במאות הבאות ניסו המילאנזים לשווא להשיג את השבת השרידים שנגנבו מהם; רק בשנת 1903, הודות להתערבותו של הקרדינל אנדריאה קרלו פרארי, חלק קטן מהם חזר לבזיליקה בשנה שלאחר מכן (שתי פיבולות, שוקית וחוליה) והם נשמרים עד היום בקופסת זכוכית ליד הסרקופג של המאגי. מהמאה ה-13 הפכה הבזיליקה למושב הראשי של המסדר הדומיניקני במילאנו. בשנת 1219 שלח דומיניק דה גוזמן את שני האחים הראשונים לשם, ג'אקומו דה אריבולדיס ממונזה ורובלדו די אלבנגה ובשנה שלאחר מכן עברו האחים לבית החולים לצליינים ליד הבזיליקה, שהוקצה להם באופן סופי על ידי האפיפיור ב-11 באפריל 1227. מול הכנסייה, בין ה-2 ל-9 בספטמבר 1300, נשרפו מנהיגי כת הגוגליאלמיטים בחיים ככופרים שנידונו על המוקד: Maifreda da Pirovano, Andrea Saramita, הנזירה Giacoma dei Bassani, ושרידיה של Guglielma הבוהמי, שנלקחו מבית הקברות של Chiara. בין המאות ה-15 וה-16, תיאודורו דה סוביץ', הידוע בכתב הווידוי שלו, היה ראש הבזיליקה. החזית הנוכחית של הבזיליקה, שעיצובה המקורי מתוארך למאה ה-12, היא תוצאה של שחזור בסגנון נאו-רומנסקי, שבוצע על ידי המהנדס ג'ובאני ברוקה בין מאי 1864 לאוגוסט 1865. תיאור חיצוני לחזית יש צורת גמלון טיפוסית, עם קשתות קטנות בולטות מתחת לכרכוב העליון, שלושה פורטלים שעל כל אחד מהם גג פסיפס וחלון בעל קירות עם זה של הדלת המרכזית ממוקמת בשני חלונות חד-לאנסט. בפינה השמאלית, סמוך לחזית המנזר הדומיניקני, נמצאת הדוכן שממנו הטיף האינקוויזיטור פיטר מרטיר. בצד הדרומי של הבזיליקה נמצאים האפסיסים של הקפלות האצילות שנבנו בין המאות הארבע-עשרה למאה ה-15 (ראו להלן), ששוחזרו בין השנים 1864 ל-1872 על ידי האדריכל אנריקו טרזגי, ששחרר אותם ממבני העל שהצטברו בין המאה השבע עשרה לשמונה עשרה. מקור חשוב למידע ממקור ראשון על שיקום הבזיליקה הוא הדו"ח שנכתב על ידי הכומר פאולו רוטה, שעקב אחר כל שלבי ההתערבות יחד עם המהנדס אנדריאה פירובנו ויסקונטי: שניהם יהיו גיבורים, כמה שנים מאוחר יותר, בהצלת כנסיית סן וינצ'נזו בפראטו. מגדל הפעמונים, הממוקם בחלק האחורי של הכנסייה, נבנה בין השנים 1297 ל-1309 בסגנון לומברדי טיפוסי עם לבנים וגושי אבן. גובהו 75 מטר, הוא מכיל קונצרט של 6 פעמונים. בחלק העליון, במקום הצלב הרגיל, יש כוכב בעל 8 קצוות, סמל של הכוכב שהוביל את האמגושים לבית לחם. במגדל הפעמונים נמצא השעון הציבורי הראשון באיטליה. פנימי חלקה הפנימי של הבזיליקה, מהדלת הראשית ועד לאפסיס, אורך 70 מטרים ומחולק לשלוש ספינות ספינות ללא מחיצה שעליהן קמרונות צולבים עם קורדונים גליליים. הרוחב, למעט הקפלות, הוא 24 מטרים. ישנם שבעה זוגות של עמודים צרורים, חמישה מהם מורכבים בצורה הטרוגנית עם זוגות מתחלפים של עמודים למחצה ועמודים. להלן האתרים והיצירות בעלי עניין היסטורי ואמנותי המהווים חלק ממתחם הבזיליקה. מזבח ראשי המזבח הראשי מעוטר באנקונה של הפסיון, שהוזמן בסוף המאה הארבע-עשרה על ידי ג'יאן גאלאצו ויסקונטי ונוצר על ידי מספר פסלים, כולל Jacopino da Tradate : פוליפטיק השיש מורכב מתשעה לוחות מפוסלים בתבליט. דמות המזבח מוכתרת בפסלים של קדושים וקודקודים. בית הקברות הנוצרי הקדום חפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 העלו שברי קבורה, מצבות ואגרטלים המעידים על העתיקות של שיטות הפולחן באזור בית הקברות של הבזיליקה. בית הפרק של המנזר הדומיניקני לשעבר פסל האבן של סנט אוג'ניו בישוף, שחי במאה ה-9 והיה תומך גדול בטקס האמברוזיאני, שראשיתו בסוף המאה ה-13, נשמר כאן. קדושת קודש מונומנטלית שמורים בו שרידים רבים, תשמישי קדושה יקרי ערך ותשמישי קדושה מכסף ומתכות מוזהבות מהמאה ה-14 עד המאה ה-17. איבר צינור קרוב לאגן האפסיס, יש את עוגב המקטרות, שנבנה בשנת 1962 על ידי חברת עוגבים המילאנזית Balbiani Vegezzi-Bossi. הכלי, עם הילוכים חשמליים וקונסולה ניידת עצמאית בספינה, משמאל לכנסייה, כולל שתי מקלדות של 61 צלילים כל אחת ודוושת קעור-רדיאלית של 32. תצוגת העוגב מורכבת מצינורות ראשיים המסודרים בפליסאדה עם מארז מוגבל לבסיס. קריפטה וקפלת המלאכים מאחורי המזבח הראשי, באזור האפסיס שמתחת למפלס הרצפה, נראים שרידי אולם יסוד נוצרי קדום פרימיטיבי. בתת המקהלה ישנה קפלה קטנה, מעוטרת כולה בטיח ובציורי קיר המתארים פרקים מהתנ"ך והבשורה, שנוצרו על ידי קרלו אורבינו ב-1575. על קירות הקריפטה, אגדת שבעת הישנים, גם היא מאת קרלו אורבינו. קפלת החכמים הוזמן על ידי אחוות שלושת החכמים לקשט את מזבח הקפלה של החכמים הקדושים, זהו יצירת מופת של פיסול מילאנו משנת 1347, שנוצר על ידי אומנים בהשפעת ג'ובאני די בלדוצ'יו. הטריפטיכון מורכב משלושה פאנלים של אישים, המכילים פרקים מחייהם של שלושת המאגי. במיוחד מתוארת ' הקומפיים במרכז, כשברקע קונצרט מלאכי. משמאל, הודעת המלאך לאמג'ים והסתלקותם, ואילו מימין מקבלים הורדוס את החכמים. את המזבח הקדמי משרתת תבליט, גם הוא מהמאה הארבע-עשרה, על פי האמונה שהוא שבר של קברו של אוברטו השלישי ויסקונטי, שהשתמר פעם בכנסייה. מתחת לשולחן, שהועבר לאחרונה לפי נורמות פוסט-קונסיליאריות, סרקופג מהמאה השלוש-עשרה מכיל את שרידי הקדושים יוסטורג'יו, מגנו ואונוראטו. הקפלות של סנט'אוסטורג'יו בצד ימין של הבזיליקה, כמו גם בין הקדושה המונומנטלית (ראו למעלה) לקפלת פורטינארי (ראה להלן), תוכלו להתפעל מקפלות האצילים הבאות. קפלת בריוויו קפלה אצילית בסגנון הרנסאנס שנבנתה בשנת 1484 על ידי משפחת בריביו, שכללה לורדים פיאודליים ושופטי בית המשפט של לודוביקו איל מורו חשובים. הוא מכיל פוליפטיקון מהמאה ה-15, יצירת מופת מאת אמברוג'יו דה פוסאנו, המייצגת מדונה עם ילד בין סנט ג'יימס השליח והקדוש הנרי הבישוף. על הקיר השמאלי אנדרטת הקבר של ג'אקומו סטפנו בריביו. האנדרטה הוזמנה על ידי בנו ג'ובאני פרנצ'סקו בריוויו לפסל פרנצ'סקו קזאניגה והושלמה לאחר מותו של האחרון (1486) על ידי אחיו טומאסו קזאניגה ובנדטו בריוסקו, פעילים באותן שנים ב־Certosa di Pavia. הסרקופג המלבני בשיש לבן מתנשא על עמודי מנורת מעוטרים במוטיבים פרחוניים. מעל הקבר מופיעות דמויותיו של האב הנצחי המברך בין מלאכים כורעים ומדונה עם ילד. ארון הקודש מעוטר בחמישה תבליטים: ' , המולד, ' הקוסמים, ברית המילה והטיסה למצרים. קפלת טורלי או קפלת סן דומניקו נבנה על ידי משפחת טורלי בין 1422 ל-1439 בסגנון גותי. ערך מיוחד הוא אנדרטת הלוויה של פייטרו טורלי שנוצרה על ידי מרטינו בנזוני ולוצ'ינו סרנוסקי. הסרקופג נשען על שישה עמודים מעוותים אלגנטיים, שעליהם משמשים כבסיס שלושה אריות כפופים בעלי מאפיינים חזקים ושונים. עיטור גותי מאוחר מכסה את הארון, שבתוכו נפתחות חמש גומחות עם ארבעה קדושים בצדדים ובמרכזה המדונה והילד. הקבוצה המרכזית מורכבת מהמדונה המוכתרת על הילד, אשר מניחה את ידה על ראשו של המנוח כורע בהתבוננות. הרכות של הבגדים ומחוות ההגנה יוצאת הדופן של המדונה נותנים מתיקות רבה לייצוג. מעל הסרקופג נמצא המנוח שוכב וחופה עטרה באדיקולה מפוארת עם ברכת ה' האב. עיטור הפרסקו של הקמרון והקירות הוא על ידי Giovan Mauro della Rovere, הידוע בשם il Fiammenghino, שבוצע בשנת 1636 בעוד שמזבח השיש של סן דומניקו הוא מהמאה ה-18. קפלת המחרוזת או קרוטה קאימי המבנה המקורי מהמאה החמש עשרה הפך לצורות הבארוק המאוחרות על ידי פרנצ'סקו קרוצ'ה (1732). הפסל הנערץ של גבירתנו של המחרוזת ממוקם שם. על הקיר השמאלי, בד גדול מאת Ambrogio da Figino, המתאר את אמברוז הקדוש המביס את האריאנים ומתחתיו, סרקופג הלוויה מהמאה הארבע-עשרה של פרוטאסיו קאימי, המיוחס לבונינו דה קמפיון. קפלת ויסקונטי או קפלת סנט תומאס בקפלה, שהוזמנה על ידי מתאו ויסקונטי במאה ה-13, נמצא הצלב, מאותה תקופה, שצויר על ידי המאסטר שקישט את קפלת דוטו בכנסיית הארמיטאני בפאדובה. על הכספת, ציורי קיר מהמאה ה-14 עם ארבעת האוונגליסטים, על הקיר השמאלי פרסקו של ניצחון תומאס הקדוש ואנדרטת ההלוויה של סטפנו ולנטינה ויסקונטי, פרי עבודתם של מאסטרים מקמפיון. הקפלה של סנט וינסנט פרר הוא עוצב בסוף המאה השש עשרה על ידי קרלו אורבינו ואנדריאה פלגריני. יצירת מזבח מאת פיאמנג'ינו המתארת את המדונה והילד, פרנסיס הקדוש וסנט לוסי. קפלת ויסקונטי ארון הקודש של Gaspare Visconti, של האדונים של אנגרה ופונטנטו ושל Agnese Besozzi נמצאים שם, כולם מתוארכים למחצית הראשונה של המאה החמש עשרה. על המזבח, יצירת מזבח עם תומאס הקדוש לפני הצלב מבית הספר של קמילו פרוקצ'יני. הקפלה של הטוריאני או של סן מרטינו ציורי הקיר על הכספת, פרי עבודתו של מישלינו דה בסוזו ומתוארכים לסביבות 1440, מייצגים את הסמלים של ארבעת האוונגליסטים. בקיר השמאלי טבח התמימים מאת ג'ובן כריסטופורו סטורר. בטרנספט הימני של הבזיליקה ממוקם סרקופג רומי עתיק שהכיל, על פי המסורת, את שרידי שלושת המאגי שאוסטורג'יו העביר מקונסטנטינופול לבזיליקת סנטה טקלה. כפי שכבר הוזכר, השרידים נגנבו במהלך הפיטורים על ידי חייליו של פרדריק ברברוסה ב-1162. הם הוחזרו בחלקם ב-1904, וכיום הם שמורים בקופסת הזכוכית מעל מזבח הקפלה. ליד הסרקופג, פרסקו מהמאה הארבע-עשרה עם ברכת סנט אוסטורג'יו. מעל קשת הכניסה, ציור מסוף המאה החמש עשרה מתאר ' הערצת הקוסמים. קפלת סנט פול ידוע גם בשם Annunciata או Secchi, הוא ממוקם בצד שמאל של הבזיליקה, בין הקדושה המונומנטלית (ראה למעלה) לקפלת פורטינארי (ראה להלן). בשנת 1620 דניאל קרספי עיטר את הכספת עם סנט פול שהועלה לגן עדן וסצנת הביקור על הקיר השמאלי. במפרץ מול הקפלה נמצא הפרסקו הקרוע של מדונה דל לאטה המיוחס למאסטר המשחקים בורומיאו. קפלת פרנציסקוס הקדוש הידועה גם בשם קפלת ארלונו (ממשפחת האצילים באותו שם), היא ממוקמת בצד הנגדי לקפלת סן פאולו (ראה לעיל). על הקיר הימני יש פרסקו מהמאה ה-14 של ישו המופיע בפני דומיניק הקדוש. קפלת פורטינארי בחלק האחורי של הבזיליקה נמצאת הקפלה המלכותית שנבנתה בין 1462 ל-1468 בהוראתו של פלורנטין פיגלו פורטינארי, סוכן בנק מדיצ'י במילאנו, לכבודו של פטר הקדוש מרטייר, מטיף דומיניקני שנהרג על ידי כופר ב-1252. פיגלו עצמו נקבר כאן ב-1468. הקפלה, בעלת תוכנית מרכזית ומורכבת משני חדרים מרובעים שעליהם כיפות, מהווה את העדות הבולטת ביותר ליישום האדריכלות בסגנון פלורנטיני במילאנו של המאה ה-15. הפרויקט והעיטורים הפיסוליים נותרו קשים לייחס עד היום, בעוד שמחזור הציוריות, עם פרקים מחיי הקדוש והבתולה, הוא יצירת מופת של וינצ'נזו פופה. המחזור כולל את הבשורה (קיר קדמי), עליית הבתולה (קיר כניסה), נס הרגל הנרפא וקדושת פטרוס הקדוש (קיר שמאל), נס הענן ונס מדונה הכוזבת (קיר ימין). בספדרלים, בתוך ארבעה אוקולי, מתוארים ארבעת האבות של הכנסייה: גרגוריוס הקדוש הגדול, ג'רום הקדוש, אמברוז הקדוש ואוגוסטינוס הקדוש. על המזבח ניתן לראות את דיוקנו של הפטרון פיגלו פורטינארי, כורע ברך לפני פטרוס הקדוש. בכניסה לקפלה נשמרים שני פמוטי הברונזה הגדולים שנעשו ב-1653 על ידי Garavaglia במיקומם המקורי. ארון הקודש של פטרוס הקדוש במרכז הקפלה של פורטינרי נמצא ארון הקודש המפורסם של פטרוס מרטיר הקדוש, יצירת מופת מאת ג'ובאני די בלדוצ'יו, מבית הספר של ג'ובאני פיזאנו, שהוזמן על ידי הדומיניקנים כדי שניתן יהיה להציב שם את שרידי הקדוש. מחברת היצירה מאושרת על ידי הכתובת על הסרקופג: "MAGISTER IOANNES BALDUCII DE PISIS SCULPSIT HANC ARCAM ANNO DOMINI MCCCXXXVIIII" ("המאסטר ג'ובאני די בלדוצ'יו מפיזה פסל את התיבה הזו בשנת אדוננו 1339"). הסרקופג משיש קררה מורכב מקופסה מלבנית עם מכסה פירמידה קטום שעליה מוצב משכן עם חוד המשקיף על הפסלים העגולים המלאים של מריה היושבת, דומיניק הקדוש וקדוש פיטר מרטיר. הוא נתמך על ידי שמונה עמודים בשיש ורונה אדום, שעליהם מונחים שמונה פסלים המתארים את המעלות הקרדינליות (קדמי משמאל: צדק, מתינות, חוזק, זהירות) ואת המעלות התאולוגיות (מאחור משמאל: ציות, תקווה, אמונה, צדקה). מעל אלה, הלוחות המקיפים את הסרקופג מייצגים, משמאל: הלוויה של הקדוש, הקנוניזציה של הקדוש, נס הספינה, תרגום גופתו של הקדוש, נס האילם, נס הענן, ריפוי החולים והאפילפטיים, ' הקדוש. ביבליוגרפיה מריה תרזה פיוריו, "הכנסיות של מילאנו", אלקטה, מילאנו, 2006. מינה גרגורי (עריכה), "ציור במילאנו, רנסאנס ומנייריזם", קריפלו, מילאנו 1999. גידו לופז, "הלורדים של מילאנו", ניוטון וקומפטון, 2002 ISBN 88-8289-951-9 ש' פאולי (עורך), "מבט הצילום על העיר של המאה התשע-עשרה." "Milan 1839-1899", Umberto Allemandi & C., Turin 2010 ISBN 978-88-422-1895-1 פאולינו ספראפיקו, "בזיליקת ס. יוסטורג'יו חזרה עתיקה ואמיתית", מילאנו, 1970. Michele Caffi, "של כנסיית Sant'Eustorgio במילאנו איור היסטורי-מונומנטלי-אפיגרפי", G. Boniardi-Pogliani, 1841 MC Passoni, J. Stoppa, "The Late Gothic and the Renaissance", ב"מסלולי טיול של מילאנו ומחוזה", מחוז מילאנו, מילאנו, 2000. ראו גם מדיולאנום קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של בזיליקת סנט'אוסטורג'יו הערות שוליים