Neapol

Neapol (tal. Napoli, novogr. Νάπολη – Neapolis, nap. Napule) je regionálnym hlavným mestom Kampánie v Taliansku. S počtom 908 082 obyvateľov v administratívnych hraniciach mesta (stav k roku 2025) je najväčším mestom južného Talianska a po Ríme a Miláne tretím najväčším mestom krajiny, zatiaľ čo jej provinčná samosprávna jednotka je s 2 958 410 obyvateľmi treťou najľudnatejšou metropolitnou oblasťou v Taliansku. Metropolitná oblasť Neapola, siedma najľudnatejšia v Európskej únii, sa rozprestiera približne 30 kilometrov za hranice mestských hradieb. Neapol zároveň zohráva významnú úlohu v medzinárodnej diplomacii, keďže je sídlom Spojeneckého spoločného velenia NATO (Allied Joint Force Command Naples) a Parlamentného zhromaždenia Stredomoria. Neapol, založený Grékmi v prvom tisícročí pred n. l., patrí medzi najstaršie nepretržite obývané mestské oblasti na svete. V 8. storočí pred n. l. vznikla na kopci Pizzofalcone kolónia známa ako Parthenopé (starogrécky: Παρθενόπη). V 6. storočí pred n. l. bolo mesto znovu založené pod názvom Neápolis. Mesto bolo dôležitou súčasťou Veľkého Grécka (Magna Graecia), zohralo významnú úlohu pri prelínaní gréckej a rímskej spoločnosti a odvtedy je významným medzinárodným kultúrnym centrom, najmä v oblasti rozvoja umenia. Neapol bol hlavným mestom Neapolského vojvodstva (661 – 1139), neskôr hlavným mestom Neapolského kráľovstva (1282 – 1816) a napokon hlavným mestom Kráľovstva oboch Sicílií — až do zjednotenia Talianska v roku 1861. Neapol sa považuje aj za jednu z hlavných metropol baroka, počnúc pôsobením maliara Caravaggia v 17. storočí a umeleckou revolúciou, ktorú inšpiroval. Bol tiež významným centrom humanizmu a osvietenstva. Mesto je už dlhodobo svetovým referenčným bodom klasickej hudby a opery vďaka Neapolskej škole. V rokoch 1925 – 1936 bol Neapol rozšírený a modernizovaný fašistickým režimom. Počas neskorších rokov druhej svetovej vojny utrpel rozsiahle škody v dôsledku spojeneckého bombardovania počas invázie na Apeninský polostrov. Štyri dni Neapola (taliansky Quattro giornate di Napoli) boli povstaním proti nacistickým nemeckým okupačným silám od 27. do 30. septembra 1943, bezprostredne pred príchodom spojeneckých vojsk 1. októbra počas druhej svetovej vojny. Po vojne mesto prešlo rozsiahlymi rekonštrukčnými prácami. Od konca 20. storočia zaznamenal Neapol výrazný hospodársky rast, podporený výstavbou obchodnej štvrte Centro direzionale a rozvinutou dopravnou infraštruktúrou, ktorá zahŕňa vysokorýchlostné železničné spojenie Alta Velocità s Rímom a Salernom, ako aj rozšírenú sieť metra a prímestskej železničnej dopravy. Neapol je treťou najväčšou mestskou ekonomikou v Taliansku podľa HDP, po Miláne a Ríme. Neapolsky prístav patrí medzi najvýznamnejšie v Európe. Historické centrum Neapola je zapísané na Zozname svetového dedičstva UNESCO. V jeho blízkosti sa nachádza široké spektrum kultúrne a historicky významných lokalít, vrátane Kráľovského paláca v Caserte a rímskych ruín Pompejí a Herkulanea. Neapol patrí medzi mestá sveta s najvyššou koncentráciou kultúrnych, umeleckých a monumentálnych pamiatok a BBC ho opísala ako „talianske mesto s priveľkým množstvom histórie na zvládnutie“. Mesto je už dlho globálnym referenčným bodom klasickej hudby a opery prostredníctvom Neapolskej školy, ktorá prispela k rozvoju opery buffa a moderného konzervatórneho systému. Neapol dal vzniknúť aj osobitej divadelnej tradícii a významnému hudobnému dedičstvu, vrátane neapolskej piesne (canzone napoletana), ktorá dosiahla celosvetovú popularitu. Vo výtvarnom umení sa v meste zrodili originálne umelecké smery, ako napríklad neapolská renesancia, baroko, caravaggizmus, Posillipská škola, Resinská škola a neapolská secesia (Liberty) (Art Nouveau), ako aj medzinárodne významné umelecké remeslá, vrátane porcelánu z Capodimonte a neapolského betlehema ("presepe"). Neapol je tiež všeobecne uznávaný pre svoju osobitú kulinársku tradíciu, ktorá zahŕňa jedlá, ktoré sa stali globálnymi kultúrnymi ikonami — predovšetkým pizzu. Ako uznanie jej kultúrneho významu bolo umenie neapolského pizzaiola zapísané do Reprezentatívneho zoznamu nehmotného kultúrneho dedičstva ľudstva UNESCO. Dejiny Grécky pôvod a ovládnutie Rímom Neapol je obývaný už od neolitu. V druhom tisícročí pred n. l. vzniklo neďaleko geografickej polohy budúceho mesta Parthenopé prvé mykénske sídlisko. V 9. storočí pred n. l. založili námorníci z gréckeho ostrova Rodos pravdepodobne malý obchodný prístav s názvom Parthenopé na ostrove Megaride. V 8. storočí pred n. l. bolo toto sídlo, ako dosvedčujú archeologické nálezy, rozšírené Kúmanmi až po oblasť Monte Echia. V 6. storočí pred n. l. bolo mesto znovu založené pod názvom Neápolis (Νεάπολις) a postupne sa stalo jedným z popredných miest Veľkého Grécka (Magna Graecia). Mesto rýchlo rástlo vďaka vplyvu mocného gréckeho mestského štátu Syrakúzy a stalo sa spojencom Rímskej republiky v boji proti Kartágu. Počas samnitských vojen bolo mesto, už vtedy rušné obchodné centrum, dobyté Samnitmi; Rimania ho však čoskoro získali späť a premenili na rímsku kolóniu. Počas púnskych vojen silné hradby obklopujúce Neápolis odolali útokom vojsk kartáginského generála Hannibala. Rimania si Neapol veľmi vážili ako vzor helenistickej kultúry. V rímskom období si obyvatelia mesta zachovali grécky jazyk aj zvyky. Zároveň sa mesto rozširovalo o honosné rímske vily, akvadukty a verejné kúpele. Boli postavené významné stavby, ako napríklad Chrám Dioskúrov, a viacerí cisári si mesto vyberali ako miesto oddychu, medzi nimi Claudius a Tiberius. Vergílius, autor rímskeho národného eposu Eneida, získal časť svojho vzdelania práve v tomto meste a neskôr žil v jeho okolí. Práve v tomto období sa v Neapole prvýkrát objavilo kresťanstvo. Podľa zmienky v 16. kapitole Skutkov apoštolov z Nového zákona navštívili mesto apoštoli Peter a Lukáš. Januárius, ktorý sa stal patrónom Neapola, tu bol v 4. storočí n. l. umučený. Posledný cisár Západorímskej ríše, Romulus Augustulus, bol v 5. storočí n. l. germánskym kráľom Odoakrom poslaný do vyhnanstva do Neapola. Neapolské vojvodstvo Po úpadku Západorímskej ríše bol Neapol dobytý Ostrogótmi, germánskym kmeňom, a začlenený do Ostrogótskeho kráľovstva. V roku 536 však mesto znovu dobyl byzantský vojvodca Belisarios, ktorý doň prenikol cez akvadukt. V roku 543, počas gótskych vojen, Totila nakrátko ovládol mesto pre Ostrogótov, no Byzantínci získali kontrolu nad oblasťou po bitke pri Mons Lactarius na svahoch Vezuvu. Od Neapola sa očakávalo, že zostane v kontakte s Ravennským exarchátom, ktorý bol centrom byzantskej moci na Apeninskom polostrove. Po páde exarchátu vzniklo Neapolské vojvodstvo. Hoci sa grécko-rímska kultúra Neapola udržala, mesto napokon za vlády vojvodu Štefana II. presunulo svoju lojalitu z Konštantínopola na Rím, čím sa v roku 763 dostalo pod pápežskú zvrchovanosť. Obdobie rokov 818 až 832 bolo poznačené búrlivými vzťahmi s byzantským cisárom a viacerí miestni uchádzači súperili o vojvodský trón. Teoktistos bol dosadený bez cisárskeho súhlasu; jeho vymenovanie však bolo neskôr zrušené a na jeho miesto nastúpil Teodor II. Nespokojné obyvateľstvo ho však vyhnalo z mesta a namiesto neho zvolilo Štefana III., ktorý razil mince so svojimi vlastnými iniciálami namiesto iniciál byzantského cisára. Neapol získal úplnú nezávislosť začiatkom 9. storočia. V roku 836 sa spojil s moslimskými Saracénmi a požiadal ich o pomoc pri odrazení obliehania longobardskými vojskami prichádzajúcimi zo susedného Beneventského vojvodstva. V 50. rokoch 9. storočia však moslimský veliteľ Muhammad I. Abú al-Abbás vyplienil Miseno, avšak iba za účelom získania koristi (chumsu), bez dobytia území Kampánie. Vojvodstvo sa na krátky čas dostalo pod priamu kontrolu Longobardov po tom, čo ho dobyl Pandulf IV. z Kapuánskeho kniežatstva, dlhodobý rival Neapola; tento režim však trval len tri roky, kým boli opäť dosadení vojvodovia ovplyvnení grécko-rímskou tradíciou. V 11. storočí začal Neapol najímať normanských žoldnierov na boj proti svojim protivníkom; vojvoda Sergius IV. si najal Rainulfa Drengota, aby zaňho viedol vojnu proti Kapui. Do roku 1137 získali Normani v Taliansku značný vplyv a ovládali dovtedy nezávislé kniežatstvá a vojvodstvá, ako boli Kapua, Benevento, Salerno, Amalfi, Sorrento a Gaeta. Práve v tomto roku sa Neapol, posledné nezávislé vojvodstvo v južnej časti polostrova, dostal pod normanskú kontrolu. Posledný vládnuci vojvoda Sergius VII. bol prinútený vzdať sa Rogerovi II., ktorého o sedem rokov skôr protipápež Anaklet II. vyhlásil za sicílskeho kráľa. Neapol sa tak stal súčasťou Sicílskeho kráľovstva s hlavným mestom v Palerme. Ako súčasť Sicílskeho kráľovstva Po období normanskej vlády sa v roku 1189 Sicílske kráľovstvo ocitlo v nástupníckom spore medzi Tankredom, sicílskym kráľom nelegitímneho pôvodu, a Hohenštaufovcami, nemeckým panovníckym rodom, keďže ich princ Henrich sa oženil s princeznou Konštanciou, poslednou legitímnou dedičkou sicílskeho trónu. V roku 1191 Henrich po svojej korunovácii za cisára Svätej ríše rímskej ako Henrich VI. vpadol na Sicíliu a mnohé mestá sa mu vzdali. Neapol mu však od mája do augusta kládol odpor pod vedením Richarda, grófa z Acerra, Mikuláša z Ajella, Aligerna Cottoneho a Margarita z Brindisi, až kým nemecké vojsko nepostihla choroba a nebolo nútené ustúpiť. Počas obliehania zomreli na chorobu Konrád II., český vojvoda, a Filip I., kolínsky arcibiskup. Tankred počas protiútoku zajal Konštanciu, už cisárovnú. Tú dal uväzniť na hrade Castel dell’Ovo v Neapole, kým nebola v máji 1192 na nátlak pápeža Celestína III. prepustená. V roku 1194 Henrich po Tankredovej smrti začal druhé ťaženie; tentoraz sa Aligerno vzdal bez odporu a Henrich napokon Sicíliu dobyl, čím ju podriadil vláde Hohenštaufovcov. Neapolskú univerzitu, prvú univerzitu v Európe určenú na vzdelávanie svetských úradníkov, založil Fridrich II., čím sa Neapol stal intelektuálnym centrom kráľovstva. Konflikt medzi Hohenštaufovcami a pápežstvom viedol v roku 1266 k tomu, že pápež Inocent IV. korunoval anjouovského vojvodu Karola I. za sicílskeho kráľa. Karol oficiálne presunul hlavné mesto z Palerma do Neapola, kde sídlil na hrade Castel Nuovo. Keďže sa intenzívne zaujímal o architektúru, povolal do mesta francúzskych architektov a remeselníkov a osobne sa zapájal do viacerých stavebných projektov. V Neapole vtedy vzniklo množstvo príkladov gotickej architektúry vrátane Neapolskej katedrály, ktorá dodnes zostáva hlavným mestským chrámom. Osobnosti mesta Tomáš Akvinský (* 1224/1225 – † 1274), filozof a teológ Domenico Fontana (* 1543 – † 1607), neskororenesančný architekt, maliar a sochár Domenichino (* 1581 – † 1641), maliar Gian Lorenzo Bernini, (* 1598 – † 1680), barokový sochár, architekt a maliar Giovanni Battista Vico (* 1668 – † 1744), filozof Francesco Mancini (* 1672 – † 1737), hudobný skladateľ Francesco Nicola Fago (* 1677 – † 1745), barokový hudobný skladateľ a hudobný pedagóg Pietro Filippo Scarlatti (* 1679 – † 1750), hudobný skladateľ, zbormajster a organista Francesco Durante (* 1684 – † 1755, Neapol) bol taliansky hudobný skladateľ a pedagóg prvej Domenico Scarlatti (* 1685 – † 1757), barokový hudobný skladateľ Nicola Porpora (* 1686 – † 1768), skladateľ opernej a chrámovej hudby Leonardo Leo (* 1694 – † 1744), skladateľ opernej a chrámovej hudby Gaetano Latilla (* 1711 – † 1788), hudobný skladateľ Niccolò Jommelli (* 1714 – † 1774), hudobný skladateľ Giovanni Paisiello (* 1740 – † 1816), operný skladateľ Niccolò Antonio Zingarelli (* 1752 – † 1837), hudobný skladateľ Saverio Mercadante (* 1795 – † 1870), hudobný skladateľ Giuseppe Piazzi (* 1746 – † 1826), mních, matematik a astronóm John Emerich Edward Dalberg-Acton (* 1834 – † 1902), britský historik a politik Ruggero Leoncavallo (* 1857 – † 1919), operný skladateľ Benedetto Croce (* 1866 – † 1952), filozof, humanista, historik a kritik Viktor Emanuel III. (* 1869 – † 1947), taliansky kráľ Eduardo De Filippo (* 1900 – † 1984), dramatik, herec, scenárista a básnik Salvatore Quasimodo (* 1901 – † 1968), prekladateľ a básnik, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru Giorgio Napolitano (* 1925), politik a prezident Talianska Luciano De Crescenzo (* 1928), spisovateľ a režisér Fabio Cannavaro (* 1973), futbalista Giuseppe Moscatti (* 1880 – † 1927), významný lekár a svätec Galéria Referencie Pozri aj Neapolské kráľovstvo Iné projekty Commons ponúka multimediálne súbory na tému Neapol Zdroj Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Naples na anglickej Wikipédii. Referencie