בית הכנסת בטורינו

בית הכנסת בטורינו (באנגלית: Synagogue of Turin ;באיטלקית: Sinagoga di Torino או Tempio Israelitico), הוא בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית בעיר טורינו, במחוז פיימונטה שבאיטליה. המבנה ממוקם ברחוב ויה פיו החמישי 12 ונחנך בשנת 1884. בית הכנסת תוכנן בידי האדריכל אנריקו פטיטי בסגנון התחייה המורית, סגנון שהיה נפוץ בבתי כנסת באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19. היסטוריה לאחר שקיבלו בחזרה את זכויותיהם האזרחיות בממלכת סרדיניה באמצעות חקיקת חוק אלברטינה בשנת 1848, ביקשה הקהילה היהודית לבנות בית כנסת בטורינו, על מנת לבסס את נוכחותה בבירת הממלכה. הקהילה היהודית בטורינו התפתחה במיוחד לאחר מתן זכויות אזרח ליהודי ממלכת סרדיניה באמצעות חקיקת חוק אלברטינה בשנת 1848. בעקבות התרחבות הקהילה הוחלט להקים בית כנסת מרכזי חדש שיחליף את בתי הכנסת הקטנים שפעלו קודם לכן בעיר. בשנת 1859 הטילה הקהילה על האדריכל אלסנדרו אנטונלי לתכנן ולבנות את בית הכנסת העתידי שלה, והעבודות החלו במהירות. בשנת 1875 התברר כי חזונו האדריכלי של אנטונלי חורג מן היכולת, הממדים והתקציב של הקהילה. משום כך החליטה הקהילה למכור את המבנה, שהיה אז באמצע בנייתו, לעירייה, בתמורה לסכום כסף ולמגרש שעליו ניצב עד היום בית הכנסת של טורינו. המבנה שנמכר לעיר נודע לימים בשם מולה אנטונליאנה. בשנת 1880 פרסמה הקהילה היהודית מכרז ציבורי חדש לתכנון בית הכנסת, שבו זכה האדריכל אנריקו פטיטי. פטיטי נודע בשימוש מאוזן במגוון יסודות סגנוניים ובהטמעתם יחד. בעיקר בזכות תכנון ובניית בית הכנסת של טורינו. עבודתו מתאפיינת בדיוק רב בביצוע, כפי שניכר בתוכניות האדריכליות השמורות בארכיון העירוני של טורינו. לאחר ארבע שנות עבודה נחנך בית הכנסת בטקס חגיגי ב־16 בפברואר 1884 והמבנה הפך למרכז החיים הדתיים והקהילתיים של יהודי טורינו. ב-20 בנובמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הפצצות בעלות הברית על העיר הרסו לחלוטין את בית הכנסת, למעט הקירות החיצוניים. הוא נבנה מחדש בין השנים 1945 ו-1949 למצבו הנוכחי והוחזר לשימוש הקהילה היהודית המקומית. המבנה בית הכנסת בנוי בסגנון התחייה המורית, המאופיין בקשתות מעוגלות, עיטורים דקורטיביים והשפעות אדריכליות מן העולם האיסלאמי. סגנון זה אומץ בבתי כנסת רבים באירופה במאה ה־19 כדי להדגיש זהות יהודית ייחודית ולהבדיל את המבנים מבתי כנסיות נוצריים. החזית החיצונית של בית הכנסת בית הכנסת ממוקם בכיכר פרימו לוי (Piazza Primo Levi), שנקראה בעבר ויה פיו החמישי. תוכניתו של אנריקו פטיטי מבוססת על מבנה מלבני קלאסי, שבארבע פינותיו ניצבים מגדלים שגובהם 27 מטרים. מעליהם מתנשאות כיפות בצל המגיעות לגובה של כ־38 מטרים ומזכירות בצורתן מינרטים מזרחיים. המבנה המסיבי מתרכך באמצעות אלמנטים דקורטיביים בסגנון התחייה המורית. עיצוב הקירות החיצוניים יוצר אפקט פוליכרומי באמצעות שילוב חומרים וצבעים שונים: אבני גרניט מסוג בּוּגְנָאטוֹ (bugnato) המסודרות בטכניקת opus incertum בשתי הקומות הראשונות של המגדלים, אבני גיר לבנות מוורונה המשמשות לכרכובים ולמסגרות הפתחים, וגוון חום־לבנים מתחת לכרכובים. החזית הראשית מחולקת לשלושה חלקים: חלק מרכזי ושני מגדלים משני צדדיו. החלק המרכזי שימש בעבר ככניסה הראשית לבית הכנסת, ובו מבואת כניסה הנמצאת בראש גרם מדרגות בן שש מדרגות. המבואה נפתחת באמצעות שלוש קשתות משוננות בסגנון מורי הנתמכות בשלושה עמודים מפותלים. מעל המבואה מצוי חלון רוזטה גדול, הקבוע בקיר לבן המעוטר בפסי צבע שמנת, ועליו כתובת בעברית מספר ישעיהו (נ״ו, ז׳): ”כי ביתי בית תפילה ייקרא לכל העמים”. בקומת הקרקע של כל אחד מן המגדלים מצויה קשת פרסה (קשת מוּרית) הנתמכת בשני עמודים מפותלים. בתוך המסגרת נמצא פתח מלבני ובו דלת עץ מגולפת, ומעליה חלק קשת עיוור. בקומה הראשונה מעל הדלת מצוי חלון מלבני הנתון במסגרת קשת פרסה ומעליו חלון רוזטה קטן. בקומה השנייה של המגדל מצויים שני חלונות מלבניים צרים במסגרת קשת פרסה. בראש המגדלים תוף גלילי ובו ארבעה פתחים עגולים קטנים, ומעליו כיפת בצל המצופה לוחות צפחה המסודרים בדגם קשקשים ומסתיימת בצריח מחודד. החזית הצדדית הפונה לרחוב ויה סן אנסלמו, בין המגדלים הקדמיים לאחוריים, מורכבת ממבנה בן שתי קומות. בכל קומה שבעה פתחים בקשת פרסה ובהם חלונות מלבניים שמעליהם חלון רוזטה קטן, והם תחומים בשני עמודים מפותלים דקים. החזית צבועה בלבן ומעוטרת בפסים בצבע שמנת. מבנה בית הכנסת מוקף בגדר מתכת, המותירה מעבר צר סביב המבנה, למעט בצדו הימני שבו סמטה מובילה אל המרכז הקהילתי ואל בית הכנסת הקטן. פנים בית הכנסת החלל הפנימי כולל אולם תפילה ראשי ועזרת נשים, ארון קודש ובימה, והוא משמש עד היום את הקהילה היהודית של טורינו. עיצוב הפנים של בית הכנסת אינו תואם לחלוטין את הסידור המסורתי המקובל בבתי כנסת. בדרך כלל ממוקמת הבימה במרכז האולם, בעוד שארון הקודש מוצב בקיר המזרחי של המבנה, הפונה לכיוון ירושלים. לאחר האמנציפציה של יהודי פיימונטה בשנת 1848 אימצה הקהילה היהודית של טורינו גישה מודרנית יותר, בהשפעת הזרמים הרפורמיים. בהתאם לכך תוכנן בית הכנסת במתכונת מלבנית, הכוללת שלושה אגפים בדומה לבזיליקה, ובה שולבו הבימה וארון הקודש במבנה אחד בעל אופי המזכיר מזבח. לפי תכנונו של אנריקו פטיטי פנים בית הכנסת כלל עיטורים בסגנון מורי, ובו תקרה הנתמכת בעמודי גרניט. ב־20 בנובמבר 1942 פגעה בטעות פצצה אמריקאית במבנה בית הכנסת והרסה לחלוטין את חלל הפנים שלו. רק הקירות החיצוניים ושני המגדלים נותרו על תילם. עבודות החיזוק הראשונות החלו מיד לאחר המלחמה, בספטמבר 1945, וחלל הפנים נבנה ועוטר מחדש בשנת 1949. השחזור שמר על התוכנית האדריכלית המקורית, אך העיטור הנוכחי פשוט בהרבה מן העיטור המורי שהיה קיים בעבר. הקישוטים היחידים הם אלמנטים של שיש וטיח לאורך שורת העמודים ובקיר שבו נמצא ארון הקודש. הבימה הוחזרה למקומה במרכז האולם. אולם התפילה המרכזי אורכו כ־35 מטרים ורוחבו כ־22 מטרים, וגובהו כ־16 מטרים. עזרת הנשים בקומה הראשונה נמשכת לאורך שלושה מקירות האולם. האולם כולל כ־1,400 מקומות ישיבה, מספר גדול ביחס לגודל הקהילה, והוא משמש בעיקר בתקופות מועדי ישראל. בתי הכנסת הקטנים בקומת המרתף לשם קיום תפילות יומיומיות שלא בחגי ישראל תכננו האדריכלים ג'ורג'ו אוטולנגי וג'וזפה רוזנטל בשנת 1972 שני בתי כנסת קטנים במרתף המבנה, מתחת לאולם התפילה המרכזי. בית הכנסת הראשון, הפועל לפי נוסח התפילה האיטלקי, מעוצב בצורת אמפיתיאטרון ונמצא במקום שבו שכנה בעבר מאפיית המצות. תקרתו שומרת על הקמרון המקורי, וקירותיו נותרו עם לבנים חשופות. ארון הקודש והבימה שבו הובאו בשנת 1942 מבית הכנסת של קיירי, שנסגר בשנת 1937 שרידיו לא שוקמו. שני האלמנטים מעוטרים בסגנון הבארוק: הבימה מצופה בלכה בצבעי כחול וזהב, ואילו ארון הקודש תחום משני צדדיו בעמודים בצבע כחול המדמים שיש, בעלי כותרות קורינתיות. בגמלון מעל הארון מוצבים לוחות הברית עם כתובות מוזהבות על רקע שחור, ומעליהם כתר זהב. החדר השני מופרד מן הראשון באמצעות קיר לבנים. בחדר מלבני זה מוצבים שישה ספסלים הפונים אל ארון קודש מעץ מן המאה ה־18, שמקורו בבית כנסת בנוסח גרמני אשר שכן בגטו נואובו. בשנת 1849 נצבע הארון בצבע שחור כאות אבל על מותו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, שחתם שנה קודם לכן על הצו שהעניק ליהודים זכויות אזרח. לאחר ביטול הגטו הועבר ארון הקודש לבית האבות היהודי שבכיכר סנטה ג'וליה, ובשנת 1963 נמסר לבית הכנסת. שתי דלתותיו הקטנות מעוטרות בתבליטים מוזהבים המתארים מראות מירושלים. תערוכה של כלי קודש במסדרונות המובילים אל בתי הכנסת הקטנים שבמרתף מוצגים חפצי פולחן יהודיים עתיקים רבים, ובהם ספרי תורה, כתרים לספרי תורה, חושנים ומעילים לספרי תורה, רימונים, ידי תורה, טליתות, ובמיוחד ארון קודש המעוטר בלוחות מוזהבים. גלריה ראו גם יהדות טורינו יהדות פיימונטה קישורים חיצוניים "בתי הכנסת של טורינו", בקרו באיטליה היהודית הערות שוליים