Rooman protestanttinen hautausmaa

Rooman protestanttinen hautausmaa (ital. Cimitero Acattolico) on yksi Euroopan vanhimmista yhä käytössä olevista hautausmaista. Se perustettiin vuonna 1716 paavi Klemens XI:n erityisluvalla, koska protestanttien hautaaminen katolisille hautausmaille oli kiellettyä. Hautausmaalle on haudattu noin 4 000 eri uskontokuntiin ja kansallisuuksiin kuuluvaa vainajaa – heidän joukossaan englantilaiset runoilijat John Keats ja Percy Bysshe Shelley ja suomalainen kuvanveistäjä Johannes Takanen. Hautausmaa sijaitsee Testaccion kaupunginosassa, aivan Cestiuksen pyramidin ja Aurelianuksen muurin kupeessa. Se koostuu viidestä osasta: alkuperäisestä parte antica -alueesta, 1820-luvulla tehdystä zona vecchia -laajennuksesta sekä kolmesta uudemmasta alueesta, joita kutsutaan yhteisnimellä zona nuova. Hautausmaa on yhä toiminnassa, ja siellä tehdään vuosittain parikymmentä arkku- ja uurnahautausta. Sen ylläpidosta huolehtivat eri maiden edustustot yhteistyössä vapaaehtoisten kanssa. Hautausmaan alue Protestanttinen hautausmaa sijaitsee Testacciossa lähellä kahta antiikin aikaista rakennelmaa, Cestiuksen pyramidia ja Aurelianuksen kaupunginmuuria. Pyramidi rakennettiin hieman ennen ajanlaskun alkua roomalaisen virkamiehen haudaksi ja liitettiin myöhemmin osaksi Rooman puolustusjärjestelmää. Katolinen kirkko piti sitä pakanallisena hautapaikkana, mikä osaltaan helpotti päätöstä sallia protestanttien hautaaminen sen viereen. Hautausmaahan kuuluu viisi osaa: parte antica (alkuperäinen hautausmaa), zona vecchia (vanha osa) sekä kolme muuta osaa, joista käytetään yhteisesti nimitystä zona nuova (uusi osa). Hautojen lomaan on istutettu runsaasti puita ja kukkivia kasveja, kuten sinisateita, kurjenmiekkoja, ruusuja, lyijykukkia ja oliiveja. Uudessa osassa haudat on järjestetty numeroituihin riveihin, joita reunustavat pinjat ja sypressit. Alkuperäinen hautausmaa sijaitsee Cestiuksen pyramidin ja Via Marmoratan läheisyydessä. Se on tasainen nurmikenttä, jonne haudat on sijoitettu epäsäännöllisesti alueen takaosassa sijaitsevaa hautaryhmää lukuun ottamatta. Lähes kaikki haudat ovat ajalta ennen vuotta 1822. Alueella on vain vähän puita, sillä kardinaali Ercole Consalvi kielsi niiden istuttamisen vuonna 1821 vetoamalla siihen, että ne peittäisivät näkymän pyramidille. Hautakivissä ei näy juurikaan ristejä tai viittauksia tuonpuoleiseen elämään, sillä kanoninen laki salli ne vain katolilaisille vuoteen 1870 asti. Täällä sijaitsee myös hautausmaan ehkä eniten vierailijoita puoleensa vetävä hauta, joka kuuluu romantiikan ajan runoilijalle John Keatsille. Hautausmaan vanhin laajennusosa, zona vecchia sijaitsee alkuperäisen hautausmaan vieressä Aurelianuksen muurin ja Via Caio Cestion välissä. Maasto viettää jyrkästi, ja haudat ovat pääosin 1800-luvun alkuvuosikymmeniltä. Alueella sijaitsee runoilija Percy Bysshe Shelleyn hauta ja kuuluisa hautamuistomerkki, joka esittää surun murtamaa enkeliä. Zona nuova on jaettu kolmeen osaan, joista ensimmäinen, parte prima, on hautausmaan suurin osa-alue. Alue perustettiin 1800-luvun puolivälissä, ja sinne on haudattu muun muassa kirjailija Johann Wolfgang von Goethen poika August ja Italian entinen presidentti Giorgio Napolitano. Toisen osan, parte secondan, halki kulkee vinosti jyrkkä polku, joka johtaa Psykheä esittävälle veistokselle Aurelianuksen muurin kupeessa. Muurin sisään on rakennettu ossuaari, joka on pyhitetty Giuseppe Garibaldin rinnalla Italian yhdistymisen puolesta taistelleille ulkomaalaisille. Alueella sijaitsee myös norjalaisen historioitsijan Peter Andreas Munchin obeliskilla merkitty hauta. Kolmas osa, parte terza, on jaettu neljään neliömäiseen kortteliin (riquadri), ja se on maastoltaan tasaisempi kuin hautausmaan muut osat. Alue perustettiin pian vuoden 1894 jälkeen, kun Saksan suurlähetystö hankki omistukseensa tontin kappelia ja uusia hautoja varten. Sinne on haudattu muun muassa sisilialainen kirjailija Andrea Camilleri ja sardinialainen poliittinen ajattelija Antonio Gramsci. Historia Rooman protestanttinen hautausmaa on yksi Euroopan vanhimmista yhä käytössä olevista hautausmaista. Se sai alkunsa vuonna 1716, kun paavi Klemens XI antoi luvan haudata Cestiuksen pyramidin viereen protestantteja, jotka kuuluivat James Stuartin Italiaan asettuneeseen hoviin. Pyramidi sijaitsee lähellä Porta San Paoloa, noin puolen tunnin kävelymatkan päässä Rooman keskustasta, ja sitä ympäröi vielä tuolloin maaseutu. Kanonisen oikeuden määräyksestä protestantteja ei voinut haudata katolisille hautausmaille, mutta paavi osoitti uskonnollista suvaitsevaisuutta sallimalla heidän hautaamisensa Rooman muurien sisäpuolelle – tosin kaupungin laitamille. Vähitellen hautausmaa alkoi palvella myös muita ei-katolilaisia, muun muassa grand tourilla matkanneita nuoria aristokraatteja, jotka kuolivat Italiassa ollessaan. Vanhin löydetty hauta kuuluu englantilaiselle oikeustieteen opiskelijalle George Langtonille, joka kuoli Roomassa vuonna 1738. On arvioitu, että vuosien 1738 ja 1822 välillä hautausmaalle kaivettiin yli 150 hautaa. Vaikka hautaukset tapahtuivat paavin luvalla, ne suoritettiin yleensä yölliseen aikaan – sekä kanonisten lakien kunnioittamiseksi että mahdollisten uskonnollisten yhteenottojen välttämiseksi. Vuonna 1821 alkuperäinen hautausmaa (parte antica) suljettiin, koska viranomaiset pelkäsivät uusien hautamuistomerkkien haittaavan kulkua pyramidille. Englantilainen runoilija John Keats oli yksi viimeisistä sen alueelle haudatuista. Kirkkovaltion valtiosihteeri Ercole Consalvi myöntyi kuitenkin ulkomaisten diplomaattien vetoomuksiin ja luovutti alkuperäisen hautausmaan vierestä suorakulmaisen tontin uusia hautauksia varten. Tätä laajennusta kutsutaan nykyään vanhaksi osaksi (zona vecchia). Vuonna 1824 Paavi Leo XII antoi käskyn rakentaa hautausmaan ympärille vallihaudan estämään uskonnollisia kiihkoilijoita häpäisemästä protestanttien hautoja. Vuonna 1837 rakennettu Campo Verano korvasi useita Rooman muurien sisäpuolella sijanneita pieniä hautausmaita, joista vain protestanttinen hautausmaa on säilyttänyt alkuperäisen sijaintinsa ja käyttötarkoituksensa. Hautausmaata laajennettiin 1800-luvulla useita kertoja, ja se saavutti nykyiset mittasuhteensa 21. tammikuuta 1894, kun kaupunginvaltuusto hyväksyi 4 300 neliömetrin maa-alueen luovutuksen Saksan suurlähetystölle. Vuonna 1898 hautausmaalle rakennettiin ekumeeninen kappeli muistotilaisuuksien pitämistä varten. Ulkovaltojen edustustot ovat joutuneet neuvottelemaan hautausmaan oikeudellisesta asemasta toistuvasti sen historian aikana – ensin Kirkkovaltion ja myöhemmin, Italian yhdistymisen jälkeen, Rooman kaupungin hallinnon kanssa. Hautausmaa on ollut myös väkivaltaisten yhteenottojen tapahtumapaikkana: siellä käytiin taisteluita Rooman tasavallan syntymistä edeltäneiden levottomuuksien aikana sekä toisessa maailmansodassa liittoutuneiden vallatessa Rooman. Hautausmaa ympäröitiin 1900-luvun alussa muurilla, joka kulkee Via Caio Cestion myötäisesti. Vuonna 1910 Rooman silloinen pormestari Ernesto Nathan solmi hautausmaan edustajien kanssa sopimuksen, jossa hautausmaa tunnustettiin kulttuurisesti merkittäväksi ja erityissuojelua vaativaksi kohteeksi. Vuonna 1918 se julistettiin valtakunnallisesti merkittäväksi kulttuurialueeksi (Zona Monumentale d’Interesse Nazionale). 1900-luvun lopulla hautausmaa ajautui lähes vararikkoon ja joutui pitämään porttinsa enimmäkseen suljettuina. Uusi johto onnistui kuitenkin kääntämään tilanteen parempaan suuntaan vapaaehtoisten avulla 2000-luvun alussa. Toiminta Protestanttinen hautausmaa on yksityinen, ja sen toiminta rahoitetaan kokonaan hautapaikkojen vuokra- ja ylläpitomaksuilla sekä yksityisillä lahjoituksilla. Ylin päätösvalta kuuluu hallitukselle, jonka jäseninä toimivat hautausmaata käyttävien viidentoista valtion suurlähettiläät. Päivittäisestä toiminnasta vastaa johtaja, jota avustaa asiantuntijaraati ja noin 40 vapaaehtoista. Hautausmaalle on haudattu lähes 4 000 vainajaa, joista suurin osa on brittejä ja saksalaisia, mutta joukossa on myös yhdysvaltalaisia, pohjoismaalaisia, venäläisiä ja kreikkalaisia. Vainajat edustavat monia uskontoja: protestantteja, ortodokseja, muslimeja, buddhalaisia ja juutalaisia. Hautakirjoituksia on yli 15 eri kielellä, usein alkuperäisillä kirjoitusmerkeillä. Vuosittain tehdään keskimäärin kaksikymmentä arkku- ja uurnahautausta. Vainajan tulee nykyisten sääntöjen mukaan olla ulkomaalainen, ei-katolilainen ja oleskella kuollessaan Italiassa. Poikkeustapauksissa myös katolinen Italian kansalainen voidaan haudata samaan hautaan läheisensä kanssa. Hautausmaa on avoinna joka päivä. Kävijöitä on arkipäivisin keskimäärin sata ja viikonloppuisin enemmän. Vuoden vilkkainta vierailuaikaa on pyhäinpäivä, jolloin omaiset käyvät kunnioittamassa läheistensä muistoa. Haudattuja John Keats Runoilija John Keats saapui Roomaan marraskuussa 1820 siinä toivossa, että välimerellinen ilmasto lievittäisi hänen sairastamansa tuberkuloosin oireita. Hän majoittui ystävänsä Joseph Severnin kanssa pieneen huoneeseen Piazza di Spagnan laidalla sijaitsevassa talossa, jossa hän kuoli vain kolme kuukautta myöhemmin sairauden uuvuttamana. Severn hautasi ystävänsä Rooman protestanttiselle hautausmaalle ja hankki myöhemmin haudalle muistomerkin, jossa lukee: This Grave / contains all that was Mortal, / of a / YOUNG ENGLISH POET, / Who, / on his Death Bed, / in the Bitterness of his Heart, / at the Malicious Power of his Enemies, / Desired / these Words to be engraven on his Tomb Stone / Here lies One / Whose Name was writ in Water / Feb 24th 1821 Hautakiveä koristaa myös lyyra, jonka kahdeksasta kielestä neljä on katkennut vertauskuvana liian varhain päättyneestä runoilijan urasta. Haudan vasemmalla puolella on muuriin kiinnitettynä muistotaulu, jossa on Keatsin profiilikuva ja kenraali Vincent Eyren kirjoittama akrostikon: Keats! if thy cherished name be “writ in water” Each drop has fallen from some mourner’s cheek; A sacred tribute; such as heroes seek, Though oft in vain – for dazzling deeds of slaughter – Sleep on! Not honoured less for Epitaph so meek! Keatsin vieressä lepää hänen uskollinen ystävänsä Severn, joka eli 58 vuotta runoilijaa pidempään. Percy Bysshe Shelley Englantilainen runoilija Percy Bysshe Shelley hukkui veneonnettomuudessa 8. heinäkuuta 1822 La Spezian lahdella. Hänen ruumiinsa huuhtoutui rantaan Viareggiossa kymmenen päivän kuluttua, ja Italian silloinen lainsäädäntö velvoitti, että se oli poltettava hautaroviolla. Tuhkaukseen osallistuivat muun muassa lordi Byron, Leigh Hunt ja Edward John Trelawny. Trelawnyn mukaan Shelleyn sydän ei tuhoutunut roviolla ja se otettiin talteen ja säilöttiin aqua vitaeen. Sydämen on arveltu säilyneen vahingoittumattomana, koska se oli tuberkuloosin kalkkeuttama tai meriveden kyllästämä. Shelleyn tuhkat tuotiin Rooman protestanttiselle hautausmaalle, jonne hänen poikansa William (1816–1819) oli haudattu muutamaa vuotta aiemmin. Hautausmaa oli Shelleylle tuttu, sillä hän oli kirjoittanut siitä esipuheessa runoon Adonais: An Elegy on the Death of John Keats (1821) seuraavasti: ”Rauniot ympäröivät aukeaa hautausmaata, joka peittyy talvella orvokkeihin ja päivänkakkaroihin. Jo pelkkä ajatus siitä, että voisi tulla haudatuksi näin ihanaan paikkaan, voi saada lumoutumaan kuolemasta.” Uurna laskettiin hautausmaan uudelle puolelle, aivan Aurelianuksen muurin kupeeseen. Hautakiveen on kaiverrettu sanat COR CORDIUM (”Sydänten sydän”) sekä seuraavat säkeet Arielin laulusta Shakespearen näytelmässä Myrsky: Nothing of him that doth fade / But doth suffer a sea-change / Into something rich and strange. Kerrotaan, että Mary Shelley säilytti miehensä sydäntä pöytälaatikossa elämänsä loppuun saakka. Johannes Takanen Suomalainen kuvanveistäjä Johannes Takanen asui Roomassa vuodesta 1873 kuolemaansa saakka. Hän teki merkittävän osan veistoksistaan Italiassa, mutta joutui jatkuvasti kamppailemaan taloudellisten vaikeuksien ja terveysongelmien kanssa. Vuonna 1879 hän meni naimisiin italialaisen Giacinta Biavascon kanssa, ja he saivat kolme lasta, joista vanhin kuoli vajaan kahden vuoden ikäisenä. Takanen kuoli syksyllä 1885 reumaattiseen kuumeeseen ja keuhkotulehdukseen vain 35-vuotiaana. Hänet haudattiin Rooman protestanttiselle hautausmaalle muutamaa päivää myöhemmin. Hautajaisissa oli läsnä Takasen italialaisen perheen lisäksi parikymmentä kaupungissa ollutta skandinaavia mutta ei yhtään suomalaista. Hautakiveen tuli tanskalaisen kuvanveistäjän Jørgen Larsenin tekemä reliefi, joka korvattiin myöhemmin Emil Wikströmin tekemällä profiilikuvalla Takasesta. Emelyn ja William Wetmore Story Yhdysvaltalainen, pitkään Roomassa elänyt kuvanveistäjä William Wetmore Story veisti vuonna 1894 Surun enkeli -nimisen hautapatsaan Emelyn-vaimonsa muistoksi. Taiteilija itse kuoli jo seuraavana vuonna ja haudattiin vaimonsa viereen. Muistomerkki esittää täysikokoista siivekästä enkeliä lyyhistyneenä haudan päälle. Storyn mukaan se symboloi menetyksen tuskaa, jota vainajan läheiset kokevat. Patsaasta on sittemmin tullut yksi maailman kopioiduimmista hautamuistomerkeistä; sen jäljennöksiä löytyy hautausmailta niin Yhdysvalloissa, Kanadassa, Costa Ricassa, Luxemburgissa kuin Cardiffissakin. Yksi kuuluisimmista kopioista sijaitsee Stanfordin yliopistossa Kaliforniassa. Muita haudattuja Protestanttiselle hautausmaalle on haudattu monia muitakin merkkihenkilöitä, joista jotkut olivat muuttaneet työnsä vuoksi Roomaan tai muualle Italiaan ja jotkut kuolivat sairauden tai onnettomuuden seurauksena vieraillessaan maassa. Hautausmaalla on muun muassa seuraavien henkilöiden viimeinen leposija tai muistomerkki: Hendrik Christian Andersen (1872–1940), norjalais-yhdysvaltalainen kuvanveistäjä Dario Bellezza (1944–1996), italialainen runoilija ja kirjailija Carl N. D. Bildt (1850–1931), ruotsalainen diplomaatti Karl Brjullov (1799–1852), venäläinen taidemaalari Andrea Camilleri (1925–2019), italialainen kirjailija ja ohjaaja Asmus Jakob Carstens (1754–1798), tanskalais-saksalainen taidemaalari Gregory Corso (1930–2001), yhdysvaltalainen runoilija Constance Fenimore Woolson (1840–1894), yhdysvaltalainen kirjailija Karl Philipp Fohr (1795–1818), saksalainen taidemaalari Carlo Emilio Gadda (1893–1973), italialainen kirjailija ja runoilija Irene Galitzine (1916–2006), venäläis-georgialainen muotisuunnittelija John Gibson (1790–1866), walesilainen kuvanveistäjä August von Goethe (1789–1830), Goethen ainoa aikuiseksi kasvanut lapsi Antonio Gramsci (1891–1937), italialainen filosofi ja kommunisti Victor Hoving (1846–1876), ruotsalais-suomalainen liikemies Lindsay Kemp (1938–2018), brittiläinen tanssija ja koreografi August Kestner (1777–1853), saksalainen diplomaatti ja taiteen keräilijä Belinda Lee (1935–1961), englantilainen näyttelijä James MacDonald (1741–1766), skotlantilainen baronetti George Perkins Marsh (1801–1882), yhdysvaltalainen diplomaatti ja filologi Malwida von Meysenbug (1816–1903), saksalainen kirjailija ja feministi Peter Andreas Munch (1810–1863), norjalainen historioitsija Giorgio Napolitano (1925–2023), Italian presidentti (2006–2015) Thomas Jefferson Page (1808–1899), yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija Bruno Pontecorvo (1913–1993), italialainen ydinfyysikko David Randall-MacIver (1873–1945), brittiläis-yhdysvaltalainen arkeologi Sarah Parker Remond (1826–1894), yhdysvaltalainen abolitionisti ja lääkäri August Riedel (1799–1883), saksalainen taidemaalari Amelia Rosselli (1930–1996), italialainen runoilija ja muusikko Jia Ruskaja (1902–1970), venäläinen tanssija ja koreografi Gottfried Semper (1803–1879), saksalainen arkkitehti Wilhelm Waiblinger (1804–1830), saksalainen runoilija Richard James Wyatt (1795–1850), englantilainen kuvanveistäjä Johan David Åkerblad (1763–1819), ruotsalainen orientalisti, diplomaatti ja filologi Lähteet Aiheesta muualla