ונטימיליה

ונטימיליה (באיטלקית: Ventimiglia, בליגורית: Vintimìggia, בצרפתית: Vintimille) היא קומונה (רשות מקומית) באיטליה, השוכנת במחוז ליגוריה ובנפת אימפריה. העיר ממוקמת על חוף "ריביירה דיי פיורי" (Riviera dei Fiori – "ריביירת הפרחים"), קרוב מאוד לגבול עם צרפת, והיא העיר האיטלקית המרכזית הקרובה ביותר לנסיכות מונקו ולניס. מיקומה האסטרטגי הפך אותה לאורך ההיסטוריה לשער יבשתי מרכזי בין איטליה לפרובאנס. גאוגרפיה ומבנה עירוני ונטימיליה שוכנת בשפך נהר רויה (Roia) אל הים הליגורי. חלוקתה הגאוגרפית של העיר, הנחצית על ידי הנהר, משקפת את ההתפתחות ההיסטורית שלה: העיר העתיקה (Ventimiglia Alta): ידועה גם כ"קאסטלו" (Castello), וממוקמת על גבעת סנט אליג'יו (Sant’Eligio) בגדה המערבית של הנהר. חלק זה, שהוקם במטרה לספק הגנה מפני פולשים, שומר על מתאר ימי הביניים הכולל סמטאות צרות, מבוצרות ומתפתלות. העיר החדשה (Ventimiglia Nuova): פרוסה במישור לאורך החוף ובגדה המזרחית. כאן מרוכזים אזורי המסחר, השירותים המודרניים, והתחבורה, כולל תחנת רכבת מרכזית המשרתת קווים בינלאומיים. היסטוריה ההיסטוריה של ונטימיליה שזורה במיקומה האסטרטגי על חוף הים הליגורי. העיר מהווה תערובת של השפעות רומיות, ליגוריות וקשרי גבול מתמידים. העיר נוסדה במקור על ידי השבט הליגורי "אינטימלי" וזכתה לחשיבות רבה בתקופה הרומית, אז נקראה אלבום אינטימיליום (Album Intimilium). היא שימשה כיישוב מבוצר וכנקודת עצירה חיונית על הדרך הרומית "ויה יוליה אאוגוסטה" (Via Julia Augusta) שקישרה את איטליה לגאליה. שרידים ארכאולוגיים מתקופה זו, כמו התיאטרון הרומי השמור, הפורום והמרחצאות, מעידים על חשיבותה כמרכז אזרחי וצבאי. עם נפילת האימפריה הרומית המערבית, החלה תקופה של חוסר יציבות. העיר סבלה מפשיטות של שבטים ברברים ובמיוחד מפשיטות הרסניות של הסרצנים מהים, שהחלו במאה ה-8. פשיטות אלה אילצו את האוכלוסייה לנטוש את מישור החוף הפגיע ולהקים יישוב מבוצר ומחודש על גבעת סנט אליג'יו, היא ונטימיליה אלטה הנוכחית, כדי לזכות בהגנה טובה יותר. מהמאה ה-10 ועד המאה ה-13 שלטה באזור משפחת הרוזנים של ונטימיליה (Conti di Ventimiglia). רוזנות זו הייתה ישות פיאודלית עצמאית וחזקה ששלטה בשטח רחב על פני הריביירה, תוך שהיא נלחמת על עצמאותה נגד הכוחות העולים של פיימונט וגנואה. אולם, כוחה הכלכלי והימי הגובר של רפובליקת גנואה הכריע לבסוף את הרוזנות, ובשנת 1260 נאלצה ונטימיליה להיכנע ולהפוך למוצב קדמי מבוצר בגבול המערבי של הרפובליקה. לאחר מכן, שימשה ונטימיליה כנקודת חיכוך קבועה בין גנואה, בית סאבויה (שליטי פיימונט) וצרפת. היא נהרסה ונבנתה מחדש מספר פעמים במהלך מלחמות אלה. בתקופת נפוליאון היא נכללה בקיסרות הצרפתית, אך לאחר נפילתו עברה לשליטת ממלכת סרדיניה. מעמדה כעיר גבול וכשער לאיטליה התחזק באופן משמעותי במאה ה-19 עם סלילת קו הרכבת הבינלאומי, שהפך את תחנת הרכבת של ונטימיליה לצומת תחבורתי מרכזי המחבר את ליגוריה לריביירה הצרפתית, מעמד המשתמר עד ימינו. כלכלה ותחבורה הקרבה לגבול צרפת (כ-7 ק"מ בלבד) היא המניע הכלכלי העיקרי: שוק שבועי: ונטימיליה ידועה בעיקר בזכות השוק הפתוח הגדול המתקיים מדי יום שישי לאורך הריביירה החדשה. השוק מושך עשרות אלפי מבקרים – בעיקר תיירים וקונים מהריביירה הצרפתית הסמוכה. תחבורה בינלאומית: העיר משמשת צומת תחבורתי מרכזי. תחנת הרכבת שלה היא תחנת גבול הכרחית ונקודת מעבר למטענים ונוסעים בין שתי המדינות, דרכה עוברים קווים המחברים בין מילאנו וגנואה למרסיי ופריז. אתרים מרכזיים הקתדרלה של סנטה מריה אסונטה (Cattedrale di Santa Maria Assunta): אחד המבנים הרומנסקיים הבולטים בליגוריה, שנבנה במאה ה-11 על יסודות של כנסייה קודמת מהתקופה הקרולינגית. לצד הקתדרלה עומד בפטיסטריום ימי-ביניימי מהמאה ה-11. גני האנברי (Giardini Botanici Hanbury): גנים בוטניים בעלי שם עולמי, הממוקמים בקאפו מורטולה (Capo Mortola) הסמוך. הגנים נוסדו על ידי סר תומאס האנברי, סוחר אנגלי, במאה ה-19, והם מציגים אוסף מרשים ונדיר של צמחייה סובטרופית וטרופית שהותאמה לאקלים הים-תיכוני המקומי. קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של ונטימיליה (באיטלקית, באנגלית, בצרפתית ובגרמנית)