סטרומבולי

סטרומבולי (באיטלקית: Stromboli) הוא אי געשי והר געש איטלקי בקבוצת האיים האיאוליים, צפונית לסיציליה. הר הגעש מתנשא לגובה של כ-926 מטרים ומכונה "המגדלור של הים התיכון" משום פעילותו המתמדת עם הפסקות קצרות בלבד. הר הגעש סטרומבולי מהווה אב טיפוס לסוג של הרי געש בעלי עוצמת התפרצות מוגבלת הקרויה התפרצות סטרומבוליאנית. ההתפרצות הגדולה האחרונה של סטרומבולי התרחשה ב-3 ביולי 2019. שטחו של האי הוא כ-13 קמ"ר, והוא נמצא בקצה הצפוני מזרחי של קבוצת האיים האיאוליים. באי מתגוררים כ־400 תושבים בשני כפרים על חופים מנוגדים של האי. גאולוגיה סטרומבולי מתנשא לגובה של 926 מטר מעל פני הים, וכ-2,700 מטר מעל קרקע הים. המרכז הפעיל של הר הגעש ובו שלושה לועות פעילים נמצא בפסגת Sciara del Fuoco, בגובה של כ-800 מטרים מעל פני הים. סטרומבולי הוא הר הגעש היחיד באיים הליפאריים שהתפרץ מאז 1890, אז אירעה ההתפרצות האחרונה של וולקנו. בפסגת ההר מצויים שלושה לועות המפיקים בשגרה אפר געשי, פצצות געשיות ולפילי העולים לגובה של כמה עשרות או מאות מטרים, בהתפוצציות קטנות יחסית מדי כמה דקות. אחת לכמה שנים מתרחשת תקופה של עליה בפעילות הגעשית וההתפוצציות עשויות להיות חזקות בהרבה. כמו כן ישנן תקופות בהם פולט ההר זרמי לבה. לפי העדויות ההיסטוריות הר הגעש פעיל באופן קבוע לפחות ב־2,000 השנים האחרונות. תקופות של חוסר פעילות מוחלט של הר הגעש הן נדירות למדי. התקופה הארוכה ביותר של חוסר פעילות נמשכה כשנתיים, בשנים 1908–1910. תקופות שקט קצרות יותר שנמשכו מספר חודשים נרשמו מספר פעמים. מרבית הפעילות הגעשית מתרחשת בצידו הצפוני של ההר והלבה היוצאת הכוללת זרמי לבה וזרמים פירוקלסטים, זורמת אל אזור בצורת פרסה הנקרא "Sciara del Fuoco" (זרם האש). לכן, החלק הצפוני של ההר כוסה באפר געשי שחור. היסטוריה גאולוגית המקור לפעילות הגעשית של ההר הוא תנועת הלוח האפריקאי צפונה אל מתחת ללוח האירואסייתי באזור זה. תהליך הפחתה זה יוצר שורה של תופעות געשיות באזור, בדומה לגעשיות בשאר האיים בארכיפלג הליפארי. ראשית הגעשיות באזור האי החלה ביצירתו של הר געש קדום אשר האיון סטרומבוליקיו הוא השריד היחיד מהר געש זה. הפעילות באזור זה פסקה לפני כ-200,000 שנה. לפני כ-160,000 שנים החל הר הגעש סטרומבולי לעלות מעל לפני הים. תקופת פעילות זו נקראת כיום פלאו-סטרומבולי 1 ו-2 (Paleostromboli I & II). מרכז הפעילות באותה תקופה היה מעט דרומה יחסית למיקום לוע הר הגעש כיום וסלעים מתקופת פעילות זו ניתן למצוא בדרום האי. תקופת פלאו-סטרומבולי 3 החלה לפני כ-35,000 שנה. בתקופה זו נדדה נקודת מרכז הפעילות צפונה ביחס למיקומה הקודם ונוצר חרוט בגובה 700 מטרים מעל פני הים. הפעילות הגעשית באי המשיכה מאז באופן רציף וניתן למצוא זרמי לבה מגילאים שונים לאורך 35,000 השנים האחרונות של הפעילות. מרכז הפעילות המשיך לנדוד בהדרגתיות צפונה עד למיקומו הנוכחי. לפני כ-5,000 עד 10,000 שנים התרחשה התמוטטות גדולה בצידו הצפוני של ההר אשר יצרה את השקע הגדול הנקרא "Sciara del Fuoco" (זרם האש). השקע התמלא בזרמי לבה ובאפר געשי. בעבר הקרוב, היו להר תקופות של פעילות געשית מוגברת, למשל 1895-1921 ותקופות של פעילות מופחתת, למשל 1938-1955, 1987-2001. בתקופות של פעילות מוגברת מתרחב שטח האי במספר דונמים, ובתקופות של פעילות מופחתת נסוג קו החוף של האי באופן המחסיר משטח האי מספר דונמים. התפרצויות ההתפרצויות החזקות ביותר בהר אירעו בשנים 1919 ו-1930. בשתיהן התרחשה חדירה של מי ים לתוך תא המגמה, דבר שהביא להתפוצצות חזקה בהרבה מהרגיל. ההתפרצות של שנת 1930 הייתה החזקה ביותר בהיסטוריה המתועדת של ההר ונהרגו בה מספר אנשים ונהרסו מבני מגורים. זרם הלבה הגיע עד ליישובים במזרח האי, ובנוסף, גרמה ההתפרצות לגלי צונאמי בגובה של כ-2 מטרים. ב-28 בדצמבר 2002 החלה זרימת לבה מסדקים ב-Sciara del Fuoco, וזרם הלבה הגיע עד לים. יומיים מאוחר יותר, ב-30 בדצמבר אירעה התמוטטות גדולה באותו צד של ההר וכמות גדולה של חומר התגלגלה לים בבת אחת, ויצרה גלי צונאמי של כ-20 מטרים אשר גרמו לנזקים באי. ב־5 באפריל 2003 הייתה התפוצצות נוספת וכמה פצצות געשיות נפלו בכפר ג'ינוסטרה במערב האי, תוך שהן גורמות לנזקים למספר בתים. הפעילות הגעשית הרצופה נמשכה לאורך חודשים רבים והסתיימה ביולי 2003. ב-27 בפברואר 2007 התרחשה התפרצות גדולה נוספת, אשר הסתיימה במאי באותה שנה. במהלך פרק זה של התפרצות נפערו מספר סדקים ב-Sciara del Fuoco בגבהים של בין 400 ל-600 מטרים מעל פני הים מהם נבעו זרמי לבה. במהלך ההתפרצויות נפערו שני לועות חדשים בפסגת ההר. ב-3 ביולי 2019 התפרץ ההר שוב. עמוד האפר התמר לגובה של כשני קילומטרים. כתוצאה מההתפרצות נהרג אדם אחד ואדם נוסף נפצע. ההתיישבות באי עד סוף המאה ה-19 התגוררו באי כמה אלפי תושבים, וההתיישבות באי שגשגה. בשנת 1909 התגוררו באי קרוב ל-3000 תושבים. במאה ה-20 נפגעה כלכלת האי בעיקר כתוצאה מהתפרצויות עזות של ההר (ובמיוחד זו של 1930) ומהמצוקה הכלכלית במהלך מלחמות העולם. בעקבות אירועים אלו החלו גלי הגירה (בעיקר לאוסטרליה ואמריקה) שבסופם נותרו באי כמה מאות תושבים בלבד. בשנת 1949 התגוררו באי כ-600 איש. באותה עת לא היו באי מים זורמים וחשמל ולא היו בו בתי מלון. באי מתגוררים בחורף כ־400 תושבים, והם מתפרנסים מדיג, חקלאות ותיירות. מרבית התושבים מתגוררים ביישוב סאן-ויצ'נזו (הקרוי גם סטרומבולי) בצפון-מזרח האי, ומיעוטם (כשלושים איש) בג'ינוסטרה (Ginostra) הנמצאת במערב האי, ואליה ניתן להגיע דרך הים בלבד. האספקה לאי מגיעה מאיטליה, כולל מי שתייה. הקשר של האי עם היבשת הוא באמצעות מעבורת המגיעה לאי מספר פעמים ביום בהפלגה של כשעתיים מסיציליה. בקיץ מתגוררים באי הרבה יותר תושבים ואוכלוסיית האי מגיעה לכמה אלפי תושבים. הטיפוס להר הטיפוס לפסגת ההר מהווה אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות באי. מפסגת ההר ניתן לראות את שלושת הלועות הפעילים הנמצאים בגובה נמוך יותר. הגישה להר מוגבלת מסיבות בטיחותיות, והשהייה בהר מותרת רק בשעות הערב. הטיפוס מותר בליווי מדריך מקומי. בתרבות בספרו של ז'ול ורן "מסע אל בטן האדמה" מוזכר האי כנקודת הסיום של הרומן. בשנת 1949 צולם באי סרט של הבמאי רוברטו רוסליני בכיכובה של אינגריד ברגמן. הסרט, שיצא בשנת 1950 נקרא "סטרומבולי" והוא מתאר את החיים הקשים באי בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ואת עזיבת התושבים. הסרט כולל סצנות המתארות את התפרצות הר הגעש. סטרומבוליקיו סטרומבוליקיו (Strombolicchio, "סטרומבולי הקטן" באיטלקית) הוא איון הנמצא כ-1.6 ק"מ מצפון מזרח לסטרומבולי, והוא נצפה היטב מחופיו. סטרומבוליקיו מורכב מגוש סלע בזלתי קשה ועמיד לבליה שגובהו 49 מטרים מעל פני הים, והוא למעשה פקק געשי, שריד לצינור ההזנה של הר הגעש שקדם לסטרומבולי. מעריכים כי הפעילות הגעשית האחרונה בסטרומבוליקיו התרחשה לפני כ-200,000 שנה, ומאז עברה כ-4 ק"מ דרום-מערבה, ויצרה את הר הגעש סטרומבולי של ימינו. הר הגעש הקדום בלה במהלך השנים וסטרומבולקיו הוא השריד היחיד שלו שנותר מעל פני הים. הים שבין סטרומבולי וסטרומבוליקיו הוא רדוד יחסית ועומקו אינו עולה על כמה עשרות מטרים. על פסגתו של סטרומבוליקיו קיים מגדלור אשר נבנה בשנת 1926, ומדרגות מבטון מובילות אליו. המגדלור החל לפעול בשנת 1938. בסטרומבוליקיו חיות לטאות חומות אאולית (Aeolian wall lizard, באיטלקית: Lucertola delle Eolie). מין זה נמצא רק בשלושה איים נוספים באיים הליפאריים ושרוי בסכנת הכחדה חמורה. בנוסף, באי גדל פרח ממשפחת הירבוזיים אשר מלבד סטרומבוליקיו גדל רק באי קאפרי. כדי לשמר את המינים הייחודיים באי הוכרז סטרומבוליקיו כשמורת טבע ואישורים לעלות עליו ניתנים במשורה. גלריה קישורים חיצוניים הר הגעש סטרומבולי באתר Global Volcanism Program Live Webcam of Stromboli Live (3 min) Webcam (SPV)‎ ההתפרצות ב-2002-2003, סרטון באתר יוטיוב ההתפרצות ב-2007, סרטון באתר יוטיוב Stromboli Online סוכנויות הידיעות, איטליה: תייר נהרג בהתפרצות הר געש, באתר ynet, 4 ביולי 2019 הערות שוליים