מערת צדקיהו

מערת צדקיהו (בערבית: مغارة سليمان, מערת שלמה) היא המערה המלאכותית הגדולה בישראל, הנמצאת בירושלים. הכניסה אליה היא מחוץ לחומות ירושלים, כ-100 מטר מזרחית לשער שכם, והיא משתרעת מתחת לבתי הרובע המוסלמי. היא הייתה חסומה למבקרים במשך דורות רבים. למערה נקשרו אגדות רבות, והמפורסמת בהן קשורה במנוסתו של צדקיהו מלך יהודה מפני הבבלים עם חורבן בית המקדש הראשון. אגדה זו העניקה למערה את שמה. תיאור ומיקום מערת צדקיהו חצובה כולה בסלע הגיר הקשה האופייני לעיר העתיקה. שטחה כ-9,000 מ"ר, אורכה הוא כ-300 מטרים, רוחבה המרבי כ-100 מטרים, וגובהה המרבי כ-15 מטרים. פתחה היחיד של המערה קטן יחסית, והוא שוכן בין שער שכם לשער הפרחים. המערה משתרעת מתחת לבתי הרובע המוסלמי, בין חומות ירושלים הצפוניות עד אזור רחוב ויה דולורוזה שברובע המוסלמי, מצפון להר הבית. נראה כי למערה היה המשך מצד דרום-מזרח, אך הוא חסום במפולות סלעים, ויש המשערים כי המערה הגיעה בעבר עד להר הבית. המערה חצובה בעומק של תשעה מטרים מתחת לבתים שנבנו מעליה, ומחולקת לחללים ולאולמות גדולים. בעומק המערה נובע נביעה קטנה, אם כי ייתכן כי זוהי תעלת ניקוז שניזוקה בעת חציבת המערה ומימיה זולגים פנימה. על קירות המערה ניתן להבחין בסימני חציבה, וכן בכתובות גראפיטי מהעת החדשה, בערבית, אנגלית, יוונית וארמנית (אחת הכתובות, למשל, היא: "W. E. Blackstone Jan. 1889"). שימוש מערת צדקיהו הייתה בתחילתה מערה טבעית קטנה, כפי שמעיד פתחה, שהוא המרכיב הטבעי היחיד בה. המערה הפכה מחצבה, וחללה רחב הממדים נוצר בעקבות פעולות החציבה הרבות שנערכו בה במשך מאות שנים. החללים במערה מופרדים בקירות ובזקיפי סלע, אומנות שהשאירו החוצבים כדי לתמוך בתקרת המערה עם התקדמות החציבה והעמקתה. מפלס רצפת המערה יורד מעט ככל שמתרחקים מן הפתח, ונראה כי היא הועמקה כך עם השנים, כדי למנוע ערעור של יסודות בתי העיר שמעל למערה. מפלס אולם הכניסה למערה היום גבוה בהרבה משהיה בעבר, בעקבות הצטברות שפכי עפר ופסולת. שמות המערה מסורת יהודית, שמופיעה לראשונה במפורש במקורות מן המאה ה-16, קושרת את המערה לבריחת צדקיהו, מלכהּ האחרון של ממלכת יהודה, אל ערבות יריחו מירושלים הבוערת מפני צבא בבל. האירוע מתואר בספר ירמיהו, פרק נ"ב: על פי מסורת זו, הייתה המערה מפולשת משני צדיה, ולכן יכול היה צדקיהו להסתתר בה ולברוח דרכה, כמובא אצל רש"י בפירושו לספר יחזקאל: המסורת היהודית אף קושרת את המעיין הנובע בבטן המערה לדמעותיו של המלך העיוור, הנוטפות שם עד היום מצער חורבנה של ירושלים. בשל כך הוא נקרא 'מעיין דמעות צדקיהו'. למרות זאת, לא ניתן להתחקות בוודאות אחר הזמן המדויק בה החלה המערה להיקרא על שם צדקיהו המלך. השם האנגלי של המערה הוא "מחצבות המלך שלמה" (King Solomon's Quarries), המקדים את תיארוך המערה לימי שלמה המלך, כ-300 שנה לפני ימי צדקיהו. בערבית היא נקראת מערת שלמה ומכונה גם בשמות "מערת המלכים" או "מערת קורח". השם הראשון מושפע מן השם האנגלי, המייחס את המערה לשלמה המלך, ואילו השם השני מבוסס על פולקלור מקומי, המזהה את המערה עם המקום בו נקברו קורח ועדתו, לאחר שהאדמה בלעה אותם. כך או כך, נראה כי זיהוי המערה עם מלכים שונים קשור בכך שסוג אבן הגיר בה נקרא 'מֵלֶכֶּה'. אבן זו נוחה לחציבה, עמידה בפגעי מזג האוויר ומתקשה במגע עם אוויר על ידי ציפוי טבעי בנארי, כראוי למבני מלכות. תולדות המערה ימי בית המקדש הראשון מסורות שאין להן סימוכין ארכאולוגים מייחסות את תחילת הפעילות במערה לימי בית ראשון, ואף לימי שלמה המלך.[דרוש מקור] תיארוך זה נשען על התיאור המקראי של בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה: "וַיְהִי לִשְׁלֹמֹה שִׁבְעִים אֶלֶף נֹשֵׂא סַבָּל וּשְׁמֹנִים אֶלֶף חֹצֵב בָּהָר... וַיְצַו הַמֶּלֶךְ וַיַּסִּעוּ אֲבָנִים גְּדֹלוֹת אֲבָנִים יְקָרוֹת לְיַסֵּד הַבָּיִת אַבְנֵי גָזִית" (ספר מלכים א', פרק ה'). ב-1873 גילה החוקר הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, תבליט של יצור מכונף בגודל 35X27 סנטימטרים על קיר באולם הכניסה של המערה. היצור, המזכיר את הכרובים שעל ארון הברית, דומה בסגנונו לאמנות האופיינית לימי בית ראשון. התיאור המקראי והתבליט שנמצא עמדו בבסיס תיארוך ראשית הפעילות במערת צדקיהו לימי שלמה המלך. הארכאולוג גבריאל ברקאי, שבחן את התבליט שנית לאחר מלחמת ששת הימים, גרס כי אין הוכחה ארכאולוגית לתיארוך פעילות החציבה במערת צדקיהו לימי בית ראשון: "השטח (של הסלע) הוחלק טרם החריטה בכלי משונן, שתאריך השימוש בו לפי המקובל הוא בימי בית שני." ימי בית המקדש השני לעומת "שתיקת הממצאים" מימי הבית הראשון, המערה עשירה בעדויות מימי הבית השני. מקובל לזהות את מערת צדקיהו כמקור האבן העיקרי של המלך הורדוס, בעת שבנה את מקדש הורדוס לפני כאלפיים שנה. זיהוי זה מסתמך על סגנון החציבה שהיה מקובל אז, וניכר בקירות המערה, וכן בגודל האבנים שהוצאו ממנה, המאפיינות את כותלי הר הבית. המערה סמוכה מאוד להר הבית, ושוכנת מעט גבוה ממנו, דבר שהקל מאוד על ניוד האבנים. בחינת האבנים המרכיבות את הכותל המערבי העלה כי הן זהות מבחינה גאולוגית למסלע מערת צדקיהו, אישוש נוסף להנחה כי מקורן ממערה זו. ייתכן כי מערת צדקיהו שימשה גם את המלך אגריפס הראשון, נכדו של הורדוס, במפעלי הבנייה הרבים שלו בירושלים, ואולי גם את אגריפס השני ממשיכו, שבנה את החומה השלישית במאה הראשונה לספירה. התקופה הרומית אין כל מידע על קורות מערת צדקיהו לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה. עם זאת, בתוספתא, שנכתבה במאות השנייה והשלישית לספירה, מובאת הלכה בנושא יציאה מתחום שבת, המזכירה את מערת צדקיהו: מאחר שהמערה הייתה כבר קיימת בימי התוספתא, ומוכרת בוודאי לתושבי ירושלים, ייתכן שניתן למצוא במקור זה הוכחה כי באותה עת כבר נקשרה המסורת בין צדקיהו והמערה. עם זאת, ייתכן כי התוספתא לא התייחסה כלל למערה הנקראת היום 'מערת צדקיהו', אלא נתנה דוגמה ערטילאית למערה ארוכה מאד. ימי הביניים בשנת 985 פרסם הגאוגרף המוסלמי, מוקדסי ספר על ארץ ישראל. בספר זה הזכיר מוקדסי את מערת צדקיהו ואת המסורת המוסלמית הקושרת אותה לקורח ועדתו, אולם הוא מסתייג ממסורת זו: רבי אשתורי הפרחי שעלה לארץ בשנת 1322 ועסק בחקר ארץ ישראל, פרסם את הספר "כפתור ופרח" ובו תיאור מערת צדקיהו: "לפנים מחומת ירושלם לצפון הוא פתח מערת חזקיה. והיא גדולה כים." (כפתור ופרח, פרק ו', על הר ציון). נטען כי אין מדובר כאן בפליטת קולמוס (חזקיה במקום צדקיה), שכן מקור יהודי מן המאה ה-19 (להלן) מציין אף הוא את השם חזקיהו, דבר המעיד על מסורת יהודית נוספת. כך או כך, תיאור המערה ומיקומה מעיד כי הכותב הכיר את המערה וידע היכן היא. בחיבור "תולדות ירושלים וחברון" של ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א-דין משנת 1495 מובא מידע אודות מערת צדקיהו, תחת הכותרת "מערת הכותנה": מוג'יר א-דין מעיד, שבשלהי המאה ה-15 הייתה מערת צדקיהו ידועה, אולם היא נקראה משום מה בשם 'מערת הכותנה', והטילה אימה גדולה על המבקרים בה. האחרון שמזכיר את מערת צדקיהו בתקופה ההיא, הוא הנוסע היהודי רבי משה באסולה, שביקר בירושלים בראשית המאה ה-16. בספר המסע שלו תיאר את מערת צדקיהו, השוכנת בסמוך לשער שכם ומוסיף:"הרבה יהודים סיפרו לי שהלכו בה מיל, והיא גבוהה כסוס ורומח בידו." התקופה העות'מאנית במאה ה-16 בנה הסולטאן סולימאן הראשון את חומת ירושלים, ובעקבות כך הורה לחסום כליל את פתח מערת צדקיהו, כדי למנוע חדירת אויבים לתוך העיר דרכה. פתח המערה נסתם, המקום הפך לאתר אשפה ופסולת, ומיקומה של מערת צדקיהו נשכח למשך למעלה מ-300 שנה. עדות לכך ניתן למצוא בתיאור המסע שערך רבי גרשון סג"ל בירושלים בשנת 1624, בו הוא מספר כי מערת צדקיהו שוכנת בדרומה של ירושלים (ולא בצפונה) וכי "אין שום אדם ראוי ליגש שמה עד ביאת המשיח." למרות זאת, ישנה עדות שכתב ישראל יוסף בנימין ("בנימין השני") על מערת צדקיהו, לאחר ביקורו בירושלים בשנת 1847: הדמיון הרב של תיאור זה למופיע בתיאור מסעו של רבי משה באסולה, וכן התוספת "כן הגידו לי יהודים אחדים", מעידים כי הכותב לא ראה בעצמו את המערה, שכבר לא הייתה ידועה, אלא הסתמך על עדות קודמו ועל מסורת שבעל פה. הוכחה נוספת לכך שמערת צדקיהו נעלמה מהעין מובאת בספר 'תבואות הארץ' של חוקר ארץ ישראל, יהוסף שוורץ. בספר, שראה אור בשנת תר"ח (1848), זיהה שוורץ את מערת צדקיהו עם "מערות המלכים" המוזכרות בכתבי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו: מקור זה מלמד כי על אף המסורות בעל פה, מערת צדקיהו לא הייתה ידועה במחצית הראשונה של המאה ה-19, עד כי שוורץ בלבל בינה ובין קברי המלכים, שיוחסו אז לכלבא שבוע. שנים ספורות לאחר פרסום 'תבואות הארץ', בחורף של שנת 1854, יצא הרופא וחוקר המקרא הבריטי, ג'יימס ברקלי, לטיול עם כלבו סמוך לשער שכם בירושלים. לפתע נעלם הכלב, ולאחר חיפושים התברר כי החליק לתוך פתח מערה ענקית, שהיה מוסתר בערימת אשפה גדולה. הפתח נחשף בעקבות גשמים עזים שירדו באותה שנה, וסחפו את האשפה אל תוך חלל המערה. נרעש מן הגילוי, מיהר ברקלי לביתו, ולמחרת בלילה יצא שוב, בחברת שני בניו, לבדוק את המערה מקרוב. הם התחפשו לערבים כדי לא למשוך תשומת לב, ונכנסו דרך הפתח הקטן מצוידים בלפידים כבויים, שהודלקו רק בתוך המערה. הייתה זו הפעם הראשונה לאחר מאות שנים שרגל אדם דרכה במערת צדקיהו. עם פרסום גילוי המערה, הוזעקו למקום חוקרים מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, שבה היה חבר גם ברקלי עצמו. הם בילו לילות כימים בחקירתה של המערה ובחשיפתה, והיו הראשונים לתארכה לימי שלמה המלך. הגילוי סקרן במיוחד את היהודים, בשל הקשרה לסיפור התנ"כי. משה ריישר הביא בשנת 1867 תיאור משעשע ורצוף גוזמאות על הרפתקאות אימה להן זכו יהודים שביקרו במערה, שנקראה בפיו 'מערת שכם': בשנת 1885 השתלטו חברי כת נוצרית גרמנית תמהונית על מערת צדקיהו, והפכו אותה לביתם. היה זה לאחר שניסו לשכנע את דיירי המושבה האמריקאית בירושלים, שגרו בדיוק מעל לפתח המערה, לפנות את ביתם ולהעניקו להם. בינתיים החליטו להמתין במערה, אך הלחות, האשפה ותנאי התברואה הקשים בה גרמו לרבים מהם לחלות באופן חמור. בסופו של דבר, בהתערבות הקונסול הגרמני בירושלים, סולקה החבורה מהמערה, ומנהיגם גורש לגרמניה. בשנת 1893 חסמו השלטונות את פתח המערה בדלת ברזל, ולא התאפשרה עוד כניסה אליה. בראשית המאה ה-20 הייתה המערה סגורה, אך פתחה היה ידוע, ולכן כאשר ההדיר אברהם משה לונץ וערך את הספר 'תבואות הארץ' בשנת תר"ס (1900), הוא העיר על הזיהוי השגוי של שוורץ: בשנת 1907 נעשה שימוש אחרון במערת צדקיהו כמחצבה לבנייה מונומנטלית, כאשר השלטון המקומי הורה על חציבת אבנים במערה לבניית מגדל השעון על שער יפו, לכבודו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. בעקבות כך נפתחה שוב המערה לקהל, כפי שמעידה המודעה בדבר הסדרי תשלום הכניסה אליה (משמאל), אך היא נסגרה שוב במהלך מלחמת העולם הראשונה. בסביבות שנת 1925 המהנדס ברוך קטינקא היה האחרון שהורשה לקחת מאבניה, איתם בנה את קירות חדר ההתייחדות ב-ימק"א בימי המנדט הבריטי. העת החדשה בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל נפתחה שוב המערה לקהל המבקרים, ובימי מלחמת העולם השנייה נבנה בפתחה קיר אבן, והיא הפכה למקלט כמחסה להפצצות. עם חלוקת ירושלים בשנת 1948 חסמה ממשלת ירדן את הכניסה למערת צדקיהו, שפתחה עמד אז על הגבול בין ירדן וישראל. אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 חודשה הפעילות במערה, אך המקום לא הוסדר למבקרים, והביקור בה היה מסוכן. כשנה לאחר המלחמה טען מוסלמי תושב העיר העתיקה כי סבו החביא במערה שלושה ארגזים מלאים במטבעות זהב עוד לפני מלחמת העצמאות. הוא ביקש לאפשר לו לחפש את הארגזים על פי סימנים שהותיר הסב, והבטיח לתת בתמורה 75% מהמטבעות למדינת ישראל. האישור ניתן, אך האיש לא מצא דבר. יש לציין שהוא לא היה האדם האחרון שטען שהוא יכול למצוא אוצר במערה: בשנת 2016, נעצר תייר אמריקאי בן 19 במערה שטען שהוא מחפש את המטמון של קורח. המערה נותרה בשיממונה, עד שבשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הועברה לניהול החברה לפיתוח מזרח ירושלים. החברה הסדירה שבילים במערה ושילבה בה תאורת קבע, דבר שאפשר את פתיחתה המסודרת לקהל. מאז 1985, המערה פעילה כאתר תיירות רשמי. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נסגרה שוב המערה, בשל קרבתה למרכזי האוכלוסייה הערבית בירושלים. היא נפתחה מחדש רק בשנת 2006, אך נסגרה לקהל בימי שישי ושבת מסיבות ביטחוניות ודתיות. החל משנת 2013, המערה פתוחה לביקור גם בשבת. החל משנת 2008 כלולה המערה ב'פסטיבל האור בעתיקה', שבו אתרים שונים מוצגים באור מיוחד בשעות הלילה המאוחרות. בפסטיבל שהתקיים ביוני 2010, למשל, היא עוצבה כמערת ענק בקרקעית אוקיינוס. בחג הסוכות תשע"ז, אוקטובר 2016, נפתח מסלול חדש במערה בשם "מסלול הזחילה" העובר בחלקה הצפוני של המערה במחילות ומנהרות שאינן פתוחות לקהל. בקטע זה נראות כתובות גרפיטי ישנות, כמו זו של הנוער העובד והלומד משנת 1941, בצד קיר צלבני שמטרתו אינה ידועה, וכן תיבת עץ גדולה מתקופת המנדט הבריטי ששימושה אף הוא אינו ידוע. ההליכה בקטע זה דורשת תיאום וכן הצטיידות בקסדות ופנסי ראש. בשנים -2019-2023 עברה המערה שדרוגים מקיפים במימון משרד ירושלים ובביצוע פמ"י (החברה לפיתוח מזרח ירושלים) שכללו הוספת תשתיות מודרניות ושילוב חיזיון אורקולי בשם "סודות מתחת לחומות" (Mysteries Beneath the Walls) המספר את קורותיה במספר תחנות צפייה. המערה מארחת חגיגות בר מצווה, חתונות, אירועים פרטיים, מופעי מוזיקה ואירועי תרבות מעת לעת. הבונים החופשיים רבים מחברי 'הקרן לחקר ארץ ישראל', שחקרו את מערת צדקיהו במאה ה-19 ותיארכו אותה לימי שלמה המלך, היו חברי מסדר הבונים החופשיים. שלמה נחשב לאביו הרוחני של המסדר, והוא אף מכונה "הבונה החופשי הראשון". בשל כך, הציע צ'ארלס וורן, חבר הקרן ובונה חופשי לקיים את הטקס השנתי של הלשכה הירושלמית באולם הגדול ביותר במערה. לצורך האישור, קיים וורן פגישות עם פקידי ממשל עות'מאניים, שהיו אף הם חברים במסדר. במשך שנים רבות התקיימו באולם זה טקסים שונים, ולכן הוא נקרא עד היום בשם 'אולם הבונים החופשיים'. פעילות הבונים החופשיים במערת צדקיהו נקטעה עם חלוקת ירושלים בשנת 1948, ושבה לסדרה רק לאחר מלחמת ששת הימים. מערת צדקיהו בתרבות המשורר יהודה עמיחי הקדיש למערה את השיר 'מערת צדקיהו', בו כתב בין היתר: במערכון "שבת שלום" של הגשש החיוור מספר מיסייה לוי את חלומו לחכם מרדכי ובו הוא טס במטוס ללא כנפיים במערת צדקיהו. ב-2012 ביקר במערה הזמר מתיסיהו. המערה שימשה אותו לצילומי הקליפ של הסינגל "SUNSHINE". בניגוד לכל הקליפ, שבו הוא מופיע בגילוי ראש, במערה הוא מופיע עם כיפה על ראשו. ראו גם חצר המטרה לקריאה נוספת יהוסף שוורץ, תבואות הארץ ירושלים 1840, פרק ז' עמ' 336 הרב שאול הורנשטיין, גבעת שאול, ירושלים 1878, עמוד 9 ברטה ספפורד, ירושלים שלנו, קורות המושבה האמריקאית בירושלים, הוצאת אריאל, ירושלים 1992, עמ' 107 נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים 1980, עמ' 134 מאיר בן דב, מערת צדקיהו, פרסום החברה לפיתוח מזרח ירושלים, ללא תאריך דן בהט, ירושלים אוסף מקורות, ירושלים 1992, עמ' 238 גבריאל ברקאי, מערת צדקיהו, ההיבט הארכאולוגי, בתוך אריאל 43, ירושלים 1986, עמ' 102 רמי יזרעאל, "מערת צדקיהו", אריאל גיליון 43, ירושלים 1986, עמ' 99 יורם אלמכיאס, עדויות עבריות באבן ממערת צדקיהו ומשמעותן, במעבה ההר גיליון 14\מס' 1\אביב 2025, עמ' 124-97. קישורים חיצוניים רון פלד, מערת צדקיהו: המלך האחרון והכלב הראשון, באתר ynet, 7 ביולי 2006 מאמר מלא על מערת צדקיהו ותמונות חדשות, כתבה באתר "היסטוריה על המפה" מערת צדקיהו באתר הבונים החופשיים. יורם אלמכיאס, מהבּוֹנים החופשיים לבַּנים בני החורין-עדויות עבריות באבן ממערת צדקיהו, חוויית לימוד ירושלמית – הכנס ה-14 תשפ"א – מכון מגלים מערת צדקיהו - מצגת המכילה צילומים והסברים על המערה. מרקוס אדלקופ, מערת צדקיהו: תיק תורם – פרוגרמה לפיתוח האתר, אתר רשות העתיקות - מינהל שימור, מרץ 2009 יורם אלמכיאס, עדויות עבריות באבן ממערת צדקיהו ומשמעותן, במעבה ההר 14(1), עמ' 123-97. הערות שוליים