שפרעם

שְׁפַרְעָם (בערבית: شفاعمرو, בתעתיק מדויק: שפאעמרו, הגייה: שַׁפַעַ֫מְר, הגייה מקומית: שְׁפַעַ֫מֶר) היא עיר ערבית במחוז הצפון בישראל. שפרעם היא עיר עם רוב ערבי-מוסלמי (61.3%), לצידם של מיעוטים משמעותיים של ערבים נוצרים (24.5%) ושל דרוזים (13.7%). העיר משתרעת על שבע גבעות, שטח השיפוט שלה הוא כ-20 אלף דונם, והיא מרוחקת 13 ק"מ מהים וכ-20 ק"מ מהערים חיפה, עכו ונצרת. המבנה והמיקום הגאוגרפי של שפרעם כנקודת המפגש בין הרי הגליל לבין העמקים הפכו אותה לאורך תולדותיה לעיר מרכזית באזור. אטימולוגיה "שפרעם" מוזכרת לראשונה בתוספתא מסכת מקואות, ולאחריה בתלמוד בכמה מקומות, במסכת עבודה זרה מוזכרת מימי מרד בר כוכבא כעיר הסמוכה לאושא, ובמסכת ראש השנה מוזכרת שפרעם כמקום גלותה של הסנהדרין מאושא הסמוכה לה (בערך בשנת 150 לספירה). יש הנוטים לראות בשמה צירוף של המילים העבריות שפר (שופר) עם. אגדה מקומית ראתה בשם "שפרעם" את צירוף המילים "שפא עמר" כלומר הבראת עמר. כרמז לאגדה על המנהיג המוסלמי עמר אבן אל-עאץ, ששתה ממי המעין בעיר והבריא מחוליו, ואולי עקב כך שונה שמה בדיבור המקומי לשפא עמר. לפי אדוארד הנרי פלמר משמעות השם הערבי הוא "הקצה" או "הפיסה של עמר" והוא למעשה נגזר מהשם העברי של המקום, שפרעם. היסטוריה ראשית היישוב שפרעם קיימת אלפי שנים, ושורשיה מעמיקים עד מאות שנים רבות לפני הספירה. בין חוקרים יש הסכמה שהיישוב הוקם בתקופה הכנענית, ותושביו הקדומים של היישוב הותירו אחריהם שרידים ארכאולוגיים.[דרוש מקור] היישוב מוזכר בתלמוד, ובמאה ה-2 היה אחד המקומות אליהם נדד מושב הסנהדרין אחרי חורבן בית המקדש. באותה תקופה חי במקום רבי יהודה בן בבא, אשר הסמיך תלמידים לרבנות, ועל כן הרומאים הוציאו אותו להורג בשנת 144. קברו שוכן בעיר ומשמש אתר עלייה לרגל. משרידי הכנסייה הביזנטית שבמרכז העיר ניתן ללמוד כי ביישוב התגוררו, נוסף על היהודים, גם נוצרים. עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל התיישבו בעיר גם מוסלמים, ובסביבות המאה ה-12 או ה-13, בתקופה הצלבנית, נוספו אליהם גם דרוזים. אחרי הכיבוש הצלבני נבנתה ביישוב מצודה טמפלרית בשם "ספרן" (שיבוש של השם שפרעם). לפי המקורות ההיסטוריים, ניתן לשער שהייתה עיירה פרנקית או נוצרית מקומית למרגלות המצודה. במקום עמדה כנסייה שהוקדשה לקדושים יוחנן ויעקב, שנטען שנולדו במקום. התקופה העות'מאנית הקהילה היהודית בעיר הייתה מצומצמת מאוד. לפי ארכיוני קושטא נמנו במפקד במחצית הראשונה של המאה ה-16 רק עשרה בעלי בתים יהודיים, ועיקרו של היישוב היה מוסלמי ודרוזי. מביקורם של הרמ"ק והאר"י הקדוש ועלייתם לרגל במאה ה-16 ליישובים שונים בגליל, ובכללם שפרעם, ניתן ללמוד כי היישוב היהודי אותה תקופה היה דל או שנעלם לחלוטין. בחסותו של דאהר אל-עומר התחדש היישוב היהודי במאה ה-18 עם הגעתו של הרב חיים אבולעפיה. הרב ותלמידיו חידשו את בית הכנסת והאוכלוסייה התחזקה עוד אחרי השלמת בניין המבצר על ידי דאהר אל-עומר (1773). אחרי מות דאהר אל-עומר, בנו עות'מאן היה למושל שפרעם, והוא היה כפוף לאחמד אל-ג'זאר בעכו. לפי עדות מתחילת המאה ה-19 היו ביישוב עשרים משפחות יהודיות, שעסקו בעבודת האדמה ולהם בית כנסת קטן. על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי ב-1839, היו בשפרעם 107 יהודים, כולם ספרדים. לדברי לורנס אוליפנט, ב-1850 לערך, התיישבו בשפרעם כ-30 משפחות יהודיות ממרוקו, כחקלאים, אולם נאלצו לעזוב את עבודת האדמה לאחר שבמשך 20 שנה סבלו מהתנכלות ושוד. יחיאל מיכל פינס טען כי סיבת עזיבתם היא הלחץ הכלכלי הכבד של הממשלה העות'מאנית, כמו גם התנכלות השכנים הנוצרים, להם נאלצו למכור את קרקעותיהם. בשנת 1876 כתב יוסף אופלטקה שבשפרעם ישנן כ-20 משפחות יהודיות שעובדות את האדמה. אוליפנט העריך בשנות ה-80 של המאה ה-19 שאוכלוסיית שפרעם מונה כ-2,500 נפש: 1,500 נוצרים-יוונים, 600 דרוזים, 300 מוסלמים ו-100 יהודים. על פי אברהם לונץ, ב-1895 היו בשפרעם 13 משפחות יהודיות בלבד. בשנים 1894–1899 תמכה חברת כל ישראל חברים בקהילה בשפרעם, ומימנה שוחט ששימש גם כמלמד תינוקות וחזן. כאשר התמיכה נפסקה יהודי שפרעם פנו לגורמים שונים בבקשת עזרה. פנייה אחת שפורסמה בחבצלת בינואר 1900 כללה את התיאור: ”שפרעם היא העיר הנקראת היום שיף-עמר אשר על אם הדרך בין טבריא וחיפה, בה ישוב קטן משנים קדמוניות, והישוב הזה עומד ומתמעט והולך, ואם לא יתעוררו נדיבים לחזקו ולתמכו יכלה ויאבד כלה”. בשנת 1910 קיבלה שפרעם מעמד של עיר. המנדט הבריטי היהודים האחרונים עזבו את שפרעם בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשל קשיי פרנסה.[דרוש מקור] בתקופת המנדט הבריטי השתייכו העיר וסביבותיה לנפת חיפה. לפי מפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1931) אוכלוסיית העיר מנתה 1,321 נוצרים, 1,006 מוסלמים, 496 דרוזים ויהודי אחד בלבד, שהתגוררו ב-629 בתים. כמו כן התגוררו ב"פרוורי שפרעם" (Shafa 'Amr Suburs) 1,197 איש, מוסלמים, כנראה רובם ככולם בדואים. מדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות שימשה העיר המפקדה הראשית של "צבא ההצלה" בגליל. ב-14 ביולי 1948, במבצע דקל, נכבשה שפרעם על ידי כוחות צה"ל. עם תבוסת צבא ההצלה נמלטו מהעיר רוב תושביה המוסלמים, שרובם נמלטו מזרחה לכפר צפוריה. נשארו בה כ-3,000 תושבים, מרביתם היו נוצרים ומיעוטם דרוזים. הנוצרים היוו רוב דמוגרפי בעיר עד שנות ה-70, אז הם איבדו את הרוב לטובת המוסלמים.[דרוש מקור] ב-4 באוגוסט 2005 התבצע בעיר הפיגוע בקו 165, על ידי עריק מצה"ל בשם עדן נתן-זאדה, שרצח ארבעה מנוסעי האוטובוס. לאחר שהוכנע נעשה בו לינץ' על ידי התושבים הזועמים שהרגו אותו. ביוני 2009 התחוללו בעיר מהומות על רקע מתיחות בין דרוזים ונוצרים. בין השאר הוצתו מספר כלי רכב וחנויות ונורתה אש לעבר שוטרים. בנובמבר 2018 הופקדה להתנגדות תוכנית המתאר העירונית, במסגרת התוכנית יוקמו כ-10,000 יחידות דיור, כ-632 אלף מ"ר לשטחים המיועדים להיות מבני ציבור ואף מרכז תחבורה לתושבי העיר. ב-2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הותקפה העיר כמה פעם במטחי רקטות מלבנון. ב-18 בנובמבר 2024 נהרגה מפגיעה ישירה במבנה בו שהתה ספאא קט, מורה בת 50 תושבת העיר. דמוגרפיה לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף מאי 2026 (אומדן), מתגוררים בשפרעם 44,322 תושבים, מתוכם 44,241 תושבי ישראל (מקום 53 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.8% בשנה‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ד (2023-‏2024) היה 75.2%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2023 היה 8,682 ש"ח (ממוצע ארצי: 12,593 ש"ח). להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר: אוכלוסיית העיר מעורבת, ומונה כ-28 אלף ערבים־מוסלמים, כעשרת אלפים ערבים־נוצרים וכששת אלפים דרוזים. רוב הנוצרים בעיר משתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית, אך יש גם קתולים-לטינים, יוונים-אורתודוקסים, אנגליקנים ובפטיסטים. בשפרעם מצוי הריכוז החמישי בגודלו של הנוצרים במדינת ישראל, לאחר נצרת, חיפה, ירושלים ונוף הגליל. לאחר הקמת מדינת ישראל, השבט הבדואי ערב אל סמניה שהתגורר בקרבת קריית טבעון עבר להתגורר בשפרעם. לעיר מעט מאוד מקורות תעסוקה עצמאיים, ורוב המפרנסים יוצאים לעבוד בחיפה ובקריות. אתרים בעלי עניין הקברים הביזנטיים במרכז העיר שוכנים קברים נוצריים עתיקים מהתקופה הביזנטית (המאה ה-5 וה-6). בכניסה אל הקברים מופיעים גילופים ופסלי אריות, ואזכורים שונים של ישו ביוונית. המצודה בחלק העתיק של העיר נמצאת מצודת הסראייה הגדולה. מצודה זו נבנתה בשנת 1760 על ידי דאהר אל עומר, שהיה מושל האזור, במטרה לאבטח את הכניסה לגליל. את המצודה הוא בנה על החורבות של מצודה צלבנית קדומה יותר. התוכנית הראשונית של המצודה הייתה להקים מבנה שיאפשר קו ראייה אל מצודת אחיו של אל עומאר בצפת, אך הבנייה נפסקה בקומה השלישית, כנראה בגלל המחסור במשאבים ובשל חוסר הביטחון בגליל בזמנו. בקומה הראשונה שכנו אורוות והקומה השנייה שימשה למגורים. מצודה זו נחשבת לאתר הזידאני הגדול ביותר בגליל. לאחר הקמת המדינה, שימשה המצודה במשך מספר שנים כתחנת המשטרה, ולאחר שנבנתה תחנה חדשה בשכונת "אל-פוואר", הייתה המצודה למרכז קהילתי. המסגד הישן נבנה בתקופת שלטונו של דאהר אל עומר בשלהי המאה ה-18 בסמוך למצודה. המסגד שימש בעיקר את משפחתו, פמלייתו וחייליו של השליט. מאז עבר המסגד עבודות פיתוח והרחבה בתקופות שונות בהתאם לגידול האוכלוסייה המוסלמית ביישוב. המגדל למרות שמו של מבנה זה בפי התושבים (שעל שמו קרויה השכונה מסביבו, שכונת "אל-בורג'"), זהו מבצר צלבני עתיק, ששופץ בתקופת עות'מאן, בנו של דאהר אל עומר, וכיום נמצאים ממנו אך שרידים מעטים. כנסיות בשפרעם יש קהילה נוצרית המפעילה חמש כנסיות ומנזר אחד: כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים – כנסייה יוונית קתולית היא הכנסייה הגדולה בעיר והיא שוכנת ליד המצודה ובית הכנסת. היא נבנתה על ידי תושבי שפרעם בתקופת הבישוף אלחג׳אר בשנת 1904. הכנסייה נבנתה על יסודותיה של כנסייה קטנה משנת 1723 על ידי הכומר תומאס דיאס. לא ידוע על כנסייה אחרת מלפני תאריך זה. לכנסייה מגדל פעמונים וכיפה סגלגלה. מנזר וכנסיית אחיות נצרת – במרכז העיר שוכן מנזר הנזירות מנצרת, אשר נבנה על שרידיה של כנסייה קדומה מהמאה ה-4 שהוקדשה ליעקב הקדוש. כנסייה זו מוזכרת ברישומיהם של היסטוריונים נוצרים. במקום שבו עמדה הכנסייה ניצבת כיום כנסיית המנזר ובה נראים חלק מעמודי השיש שנשאו את תקרת הכנסייה הקדומה. הכנסייה הפרוטסטנטית הכנסייה הלטינית כנסיית קונסטנטין והלנה – כנסייה אורתודוקסית. בית הכנסת העתיק ערך מורחב – בית הכנסת העתיק בשפרעם בחלק העתיק של העיר שוכן בית כנסת "מחנה שכינה" שחודש לפני כ-250 שנים, על ידי ר' חיים אבולעפיה (השני) בתקופת שלטונו של דאהר אל עומר שהעניק ליהודים רשות להקימו. הסנהדרין ישבה בשפרעם בתקופת הקיסר מרקוס אורליוס וסוברים כי בית הכנסת העתיק נבנה במיקומו של בית כנסת קדום. בית הכנסת שבו אולם בודד חדל לתפקד בשנות ה-20 כאשר אחרוני יהודי העיר עזבו אותה והפקידו את מפתחותיו בידיה של משפחה מוסלמית משפחת ג'אעפרי המקומית המתגוררת לידו. המבנה חודש בשנת 1988. במהלך אירועי אוקטובר 2000, הושחת בית הכנסת וכן נקרעו ונשרפו ספרי תורה. בית משפחת נח'ול שוכן בעיר העתיקה ושייך למשפחת נח'ול. נבנה במאה ה-19 ומוכר גם כ"הקונסוליה הצרפתית". מנסור נח'ול, ראש המשפחה בסוף השלטון העות'מאני, שימש מעין קונסול לצרפת, ולכן הבית וכל מי שנכנס בשערו היה תחת החסות הצרפתית. בית משפחת אבו רחמה נבנה בסוף המאה ה-19 על ידי משפחת אבו רחמה ובעזרת הכנסייה האנגליקנית. הוא שימש למגורי הנשים האנגליות שנשלחו על ידי הכנסייה, ונקראו בשפה המקומית "אלסתאת". במרוצת השנים שימש המבנה כסניף קופת חולים כללית, הסתדרות העובדים, הוסטל וכיום הוא משמש כגן ילדים. אלח'לוה (בערבית الخلوة) מקום תפילה לעדה הדרוזית. מהמקומות העתיקים בשפרעם והוא קיים מלפני כ-500 שנה. היה המקום היחידי לתפילה לעדה הדרוזית בשפרעם, וכן ל-16 כפרים דרוזים בקרבת היישוב, אשר עברו לפני מאות שנים להתגורר בשפרעם. פירוש השם הוא ההתבודדות (של המתפללים עם אלוהים). ראשי העירייה 1910–1932: דאוד סולימאן תלחמי 1933–1969: ג'בור יוסף ג'בור 1969–1998: אבראהים נימר חוסיין 1998–2008: עורסאן יאסין 2008–2013: נאהד ח'אזם 2013–2018: אמין ענבתאוי 2018–2024: עורסאן יאסין משנת 2024: נאהד ח'אזם לקריאה נוספת אליעזר רפאל מלאכי, "כפר עם – שפרעם", בתוך: אלחנן ריינר וחגי בן-שמאי (עורכים), מנגד תראה: אסופה ממאמרי א.ר. מלאכי בענייני ארץ-ישראל, יד יצחק בן צבי, ירושלים, תשס"א 2001. (הספר בקטלוג ULI) מכתבו של משה פלנקינסזון בעיתון "הצבי", גיליון כו, כ"ז בניסן תרמ"ו (30 באפריל 1888) קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של עיריית שפרעם פרופיל שפרעם נכון לשנת 2023 באתר הלמ"ס תמונות מאתר קשת מדריכים ד"ר רבקה שפק-ליסק, שפרעם הייתה בעבר יהודית, באתר אימגו, 20 בינואר 2010 שי ניר, ‏אופטימיות ופחד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 31 באוגוסט 2018 חנוכת בניין העירייה בשפרעם, יומני כרמל יולי 1951 (התחלה 1:48) מידע על אתר שפרעם, בארכיון המנדטורי באתר רשות העתיקות מידע על שפרעם בקטלוג הספרייה הלאומית שפרעם (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית משה פרנקו, אלעזר דויטש, ‏"שפרעם", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית) הערות שוליים