אלרואי (קריית טבעון)

אלרואי היא שכונה הממוקמת במזרח המועצה המקומית קריית טבעון. היישוב נוסד ככפר חקלאי ב-1 באוגוסט 1935. עם הקמתו היה זה מושב של יוצאי כורדיסטן במדינת עיראק. המושב הוקם על אדמת הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) ונבנה בכספי קרן היסוד. הוא נקרא על שם דוד אלרואי, שחי בכורדיסטן ב־1160 בקירוב ועורר בה תנועה משיחית שמשכה אליה המונים. שאיפתם הייתה לכבוש את ארץ ישראל ולחדש בה את מלכות ישראל. פרסומו היה רב בקרב יהודי כורדיסטן. בשנת 1957 סופח המושב למועצת קריית עמל, אשר התאחדה שנה לאחר מכן עם מועצת טבעון ליישוב קריית טבעון. המקום נמצא בקצה עמק זבולון ובמבוא לעמק יזרעאל, לרגלי הרי הגליל התחתון אל מול הר הכרמל. בצדו עובר נחל קישון, היוצא בקרבתו, מעמק יזרעאל למפרץ חיפה. גובהו כ־80 מ׳ מעל פני הים. כיום השכונה גובלת בשכונת קריית חרושת מדרום, ובמכללת אורנים ושכונת צל אורנים מצפון. בשטחה מצויים פארק הקטר, מעיין אלרואי, מרכז קהילתי וגן על שם האלוף יונה אפרת. היסטוריה במקום הוקם כבשן סיד בשנת 1927 על ידי חלוצים מ"קבוצת הצפון", והיה חלק ממערך כבשני סיד שפעלו באזור הכרמל. בכבשן יוצר סיד, אשר שימש כחומר מרכזי בענף הבנייה ביישובי הסביבה, ונחשב לאחד ממוצרי התעשייה המוקדמים באזור. מבנה הכבשן כלל שני תאי בעירה, וקירותיו נבנו מאבני לקט בלתי מסותתות, תוך שילוב פתחים מקושתים. בראשית פעילותו הוסק הכבשן באמצעות עצים וצמחיית סירה קוצנית, ובהמשך הוסב לשימוש במבערי מזוט. הכבשן פעל עד שלהי שנות ה-40 של המאה ה-20, ולאחר מכן ננטש בהדרגה. הקמת היישוב היישוב נוסד בשנת 1935 בשם "כפר אלרואי" על ידי 44 משפחות של תושבים יוצאי כורדיסטן. המתיישבים היו יהודים כורדים שעלו לארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. הם היו בין היתר יוצאי קמישלי (סוריה) וקהילת נציבין שבטורקיה. התושבים גרו ועבדו בחוות סג'רה במשך 13 שנה, שם התארגנו במסגרת "ארגון הכורדים מסג'רה למושב עובדים". בהמשך התיישבו העולים בחיפה ועסקו בסבלות ובניין. הקמת היישוב, שיועד במיוחד ליוצאי כורדיסטן, התאפשרה לאחר מאבק שניהל "ארגון הכורדים בחיפה" מול המוסדות המיישבים. במסגרת המאבק הגיעו פעילי הארגון לירושלים וקיימו שביתה במשרדי הקרן הקיימת לישראל (קק"ל). במהלך השביתה התפתחה תגרת ידיים, שבסיומה נעצרו אחדים מן השובתים. בתגובה הזעיקו הפעילים את יוצאי כורדיסטן תושבי ירושלים, בני שכונות זיכרון יוסף ושערי רחמים (נחלאות), אשר הגיעו לבניין קק"ל ודרשו את שחרור העצורים. בעקבות האירועים התערב מנחם אוסישקין, יושב ראש קק"ל, ופנה למשטרה בבקשה להליך שיפוט מהיר. העצורים נקנסו ושוחררו עוד באותו הלילה, והקנס שולם על ידי המוסדות המיישבים. ימים ספורים לאחר מכן הודיעה קק"ל על החלטתה להקים יישוב עבור יוצאי כורדיסטן מחיפה, על אדמות הכפר חרתיה הסמוכות לטבעון. שנות ה-30 וה-40 היישוב הוקם ככפר חקלאי לצד יישובים סמוכים, בהם קריית חרושת, יגור וקריית עמל. בשנת 1936 הוקצו למתיישבים כ-400 דונם מקרקעות הקרן הקיימת לישראל. הם בנו את בתיהם, רובם צריפי פח, ועסקו בחקלאות. צריף בית הספר שימש גם כצריף בית הכנסת. עם הקמתו של הכפר בנו המתיישבים את בתיהם בעצמם, תחילה בצריפים, ולצדם עיבדו חלקות אדמה כמשקי עזר. חלק מהתושבים עסקו בגידול צאן וכן בלולי עופות, אך רבים מהם פנו לעבודה מחוץ ליישוב. רבים מצאו את פרנסתם בבית החרושת "נשר" הסמוך. בהמשך החלו להיבנות בתי בטון אותם בנו התושבים במו ידיהם. ראשית ימיו של היישוב התאפיינה בקשיים כלכליים וביטחוניים. לנוכח איומים מצד כנופיות ערביות התארגנו התושבים להגנה עצמית. ארגון "ההגנה" סייע בתגבורת של שמונה עד עשרה לוחמים לשמירה הלילית, וכן סיפק כלי נשק שהוסתרו בסליקים במהלך היום. בנוסף סייע הארגון בהקמת גדר ביטחון בגובה כשני מטרים, מחוזקת בתיל דוקרני. בקיץ 1936, כחלק מהמרד הערבי הגדול הצליחה כנופייתו של יוסוף אבו דורה לחדור בלילה לקריית חרושת הסמוכה. קדמו לחדירה זו מתקפות ירי רבות במשך מספר חודשים. בקריית חרושת שרפה הכנופיה בתי שתי משפחות שנרצחו קודם לכן בדקירות וביריות וכן את צריף בית הכנסת וצריף בית הספר. מפקד היישוב באלרואי, יעקב לובליני, יחד עם ששון חודדה, ששרת במשטרת היישובים העבריים, יצאו לעבר הלהבות והחלו לירות באוויר כדי להזעיק עזרה. הכנופיה נמלטה והמשטרה הבריטית שהוזעקה לא הצליחה למנוע את הטבח. לאחר האירוע העניקה משטרת המנדט הבריטי שישה רובים באופן רשמי לשישה מתושבי אלרואי, שהושבעו כנוטרים. בשנים 1938 ו-1939 המשיכו ההתקפות על אלרואי וקריית חרושת. בשנת 1943 התגוררו בכפר כ-50 משפחות. שנות ה-50 וה-60 בשנת 1950 שוקם הכפר. בשנת 1951 הוקמה מעברה סמוך ליישוב, אשר כונתה "מעברת אלרואי". המעברה כללה כ-2,000 עולים חדשים מרומניה, פולין, עיראק ומרוקו, ששוכנו בצריפים ובאוהלים, והיא פורקה בשנת 1958. בשנת 1957 סופחו אלרואי, המעברה הסמוכה ושיכון עמלים למועצת קריית עמל, בעוד שטבעון ורמת הדסים אוחדו במסגרת אחרת. בשנת 1958 אוחדו קריית עמל וטבעון ליחידה מוניציפלית אחת בשם קריית טבעון. בשנות ה-60 רכשה המדינה כ-200 דונם מאדמות אלרואי, ששימשו לחקלאות, לצורך הקמת חוות מכלי דלק, בטענה כי הקרקע נדרשת לצרכים ביטחוניים. כיום כיום אלרואי היא שכונה בתחום המועצה המקומית קריית טבעון, המאופיינת בבנייה נמוכה של בתים פרטיים ודו-משפחתיים. לצד קליטת תושבים חדשים, נשמרים בשכונה מאפיינים תרבותיים של המייסדים, הבאים לידי ביטוי בין היתר בסגנון התפילה ובניגונים הייחודיים בבתי הכנסת. בנוסף, מתקיימות במקום מדי שנה חגיגות ה"סהרנה" בחול המועד סוכות. מעיין אלרואי ערך מורחב – מעיין אלרואי מעיין אלרואי שימש בין השנים 1936–1952 כמקור מי השתייה של היישוב. מימיו נובעים לתוך בריכה מלאכותית שנחפרה בשנות ה-60 ביוזמת זאב שורקי, ושימשה להשקיית פרדס הלימונים של משפחתו. מי המעיין זורמים כל ימות השנה אל נחל קישון, המרוחק כ-120 מטרים מערבה מן הנביעה, לכיוון הר הכרמל. המעיין שוקם בסיוע הקרן הקיימת לישראל, רשות נחל הקישון והמועצה המקומית קריית טבעון, וסביבו פותח פארק הכולל שבילי הליכה ואזורי מנוחה ותצפית. תוואי רכבת העמק עבר בסמוך למעיין, וכ-650 מטרים מזרחה ממנו נמצאת תחנת אלרואי המשוחזרת, שבה מוצגת תצוגת קרונות של רכבת ישראל. תחנת הרכבת אלרואי ערך מורחב – תחנת הרכבת אלרואי תחנת הרכבת באלרואי נבנתה ב-1936 תקופת המנדט הבריטי, בעקבות בקשת תושבי המושב, ושירתה גם את היישובים הסמוכים שער העמקים וקריית עמל. היא הוקמה לצד מסילת הרכבת החיג'אזית, שנבנתה בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1905. התחנה נבנתה תחילה כצריף עץ פשוט, ובהמשך הוקם מבנה קטן מלבני בניין ששימש מחסה מפני פגעי מזג האוויר. בשנת 1943 יזמה הנהלת הרכבת הקמת מבנה מסודר יותר. בשנת 1952 הופסקה תנועת הרכבות בקו והתחנה ננטשה. בראשית שנות ה-2000 שופצה התחנה ביוזמת תושבי אלרואי, במסגרת חידוש "רכבת העמק" וכיום מוצגים בה קרונות וקטר של רכבת ישראל. קישורים חיצוניים מושב עולים כורדים - אלרואי באתר ארכיון המדינה, בימוי: נתן אקסלרוד, 1938 הערות שוליים