בריכות שלמה

בריכות שלמה הן שלוש בריכות אגירה צמודות זו לזו, השוכנות כ-4 קילומטרים דרומית לבית לחם, בדרום הכפר אל-ח'דר בואכה גוש עציון. קיבולת הבריכות היא כ-288,000 מטרים מעוקבים והן נועדו לשמש כמקור לאספקת המים לירושלים בתקופת בית שני. היסטוריה הבריכות נבנו בימי בית שני. יוסף בן מתתיהו מזכיר את המעיין ואת התעלה המובילה את המים לירושלים במילים: "ופילטוס התקין צינור מים לירושלים על חשבון כספי ההקדשות ומשך את ראשית הזרם ממרחק מאתים ריס. אך היהודים לא היו מרוצים מעבודות המים ורבבות הרבה של אנשים התגודדו וצעקו כנגד שיפסיק את המעשה שבכוונתו לעשות". אין ודאות מתי נבנו הבריכות, אך ישנה סברה כי הדבר נעשה בתקופה החשמונאית או לכל המאוחר בתקופת הורדוס, שבה שופץ בית המקדש השני, מה שהביא לגידול רב במספר עולי הרגל, ואלה נזקקו לאספקת מים גדולה יותר, שכן מי הגיחון כבר לא הספיקו. מערכת של שתי אמות המים שאספה מים ממרחק, מלב הר חברון, ועברה דרך בריכות שלמה, הייתה בעלת תפוקה של 60 מטרים מעוקבים לשעה לפי אחד האומדנים. אמת מים אחת - אמת הביאר, הייתה קצרה יחסית, בת פחות מ-5 ק"מ, אך השנייה, אמת הערוב, הייתה ארוכה ומפותלת, בת 39 ק"מ. המים נאגרו בבריכות שלמה בחורף, ומכאן הוזרמו לירושלים בקיץ בשתי אמות נוספות - אחת להר הבית, ואחת - האמה העליונה - הזרימה מים ככל הנראה לארמון המלך הורדוס באזור העיר העליונה. באמה זו נבנה סיפון שאיפשר למים לעלות ולרדת. שרידי סיפון אלה נמצאים עד היום בבית לחם. הארכאולוג צבי אילן סבר כי הבריכות נבנו בתקופת האימפריה הרומית (שלהי המאה ה-2), וביסס את סברתו על הממצאים של מבנה נקבת המים (ראו בהמשך). ייתכן כי הבריכה השלישית והנמוכה מכולן נחצבה בתקופת הממלוכית, בימיו של הקיסר ביברס, כיוון שבמהלך המאה ה-10 תיאר הגאוגרף המוסלמי מוקדסי שתי בריכות, ואילו הנוסע פליקס פברי, שביקר במקום במאה ה-15, תיאר שלוש בריכות. בסמוך לבריכות נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת אלח'וח'", המזוהה עם העיר המקראית עיטם, אשר חז"ל מזכירים את אמת המים שקישרה בינה ובין ירושלים. כמו כן, יוסף בן מתתיהו הזכיר בספרו קדמוניות היהודים כי שלמה המלך נהג לנפוש בעיר "עיטן", המרוחקת שבעה מיל מירושלים, ובה נמצאו גנים ומים למכביר. ב-1924 יזמו שלטונות המנדט הבריטי את שיקום הבריכות והמעיינות המזינים אותן, משימה שהופקדה בידי גדוד עבודה דתי של "המזרחי" בראשות הרב ישעיהו שפירא - "האדמו"ר החלוץ", שאף התגורר לצורך העבודות בבניין המצודה. היה זה מודל ראשון מסוגו של עבודת חלוצים השקועים בתורה ויראת שמיים. וכך תיאר הרב שפירא את העבודות: "הימים היו לעבודה והלילה לגרסה, לשירה ולשינתא. בשבתות היה הקהל עוסק בתורה ותפילה, בזמירות ותשבחות וריקודים נלהבים, ובערבי ראשי חדשים היה חוק ללכת בסך בשירה ובזמרה אל קבר רחל ולהתפלל שם מנחה וערבית בציבור. יהודי ירושלים שביקרו אז בקבר רחל, התפלאו לראות גדוד חלוצים מתפללים ביראת כבוד וקדושה על קברות הקדושים". מנהרת ואדי דיאר נוקתה, ובקצה שלה הוקם סכר לאגירת מי גשמים. מתקן ויסות הזרים את המים לבריכות. באותה שנה החלה ירושלים לקבל מים מעין פרת, וב-1934 ממעיינות ראש העין, אך גם לאחר מכן שימשו המעיינות ובריכות שלמה כמקור מים חשוב עבור העיר. ירושלים המזרחית ניזונה ממקורות אלה עד מלחמת ששת הימים. כיום משמשים המים את חקלאי הכפר הערבי ארטאס לצורכי השקיה. מבנה ב-1890 תיאר אברהם משה לונץ את עין סלי, המעיין העיקרי במקום, ואת שלוש הבריכות (מאז לא היה שינוי במבנה הבריכות). המעיין הוא מסוג מעיין חתום, ונובע במרחק של כ-180 צעדים מערבית למבצר. לונץ כתב כי: אמת המים מקורות המים העיקריים של הבריכות היו מעיין 'עין ואדי ביאר' (סמוך לאפרת של היום), מי גשמים שנאגרו והמים ממעיינות הסביבה. קטעי מוביל המים מהמעיין עד הבריכות מצביעים על מורכבות רבה במסלול שלהן. תחילת המוביל היא במנהרה חצובה, לאחר מכן הוא לסירוגין מעל ומתחת לפני הקרקע, ולאורך כל מסלולו הוא בשיפוע המאפשר למים לזרום בקלות אל בריכות שלמה. אורך תוואי האמה הוא 4.7 קילומטרים, והוא הושג באמצעות חפירת מנהרות ארוכות דרך ההרים באמצעות פירים אנכיים או אלכסוניים. לאורך האמה נמצאו 23 פירים, שהעמוקים מביניהם מגיעים לעומק של 33 מטרים. שרידים מאמת המים המובילה מבריכות שלמה לירושלים נמצאו בבית לחם, ליד ארמון הנציב ובקטע המכונה "כביש האפיפיור" שליד חומות העיר העתיקה. בחלק מחוליות הצינור נמצאו כתובות חקוקות בלטינית של שמות מפקדי הגדודים בלגיון העשירי פרטנסיס, שככל הנראה פיקדו על בניית קטעי האמה הללו. כתובות אלה הן הבסיס לסברה שהצינור והאמה הוקמו על ידי חיילי הלגיון העשירי בעת שהותם בירושלים במאה ה-2‏. המצודה סמוך לבריכות נמצאים שרידיה של מצודת "קַלַעַתּ אִלְבּוַּראךְּ" (מבצר הברכות) החרבה, הנקראת ככל הנראה על שם שלוש הברכות הסמוכות לה. לפי הכתובת בערבית, החרותה מעל הכניסה, המצודה נבנתה ב-1617 על ידי סולימאן הראשון. המצודה נועדה להגן על בריכות האגירה ומערכות המים מפני חקלאים מקומיים וסוחרי מים. עד אמצע המאה ה-19 שוכנו בה חיילי האימפריה העות'מאנית. לאחר סלילת הדרך לחברון ננטשה המצודה ונחרבה. ראו גם האמה התחתונה (ירושלים) האמה העליונה (ירושלים) אספקת המים לירושלים לקריאה נוספת א.מ. לונץ מורה דרך בארץ ישראל וסוריה, המקור: הוצאת המחבר, תרנ"א. - הדפסה חדשה עם הקדמה: הוצאת ספרים אריאל, 1979 צבי אילן, משוט בארץ - טיולים באזורים המשוחררים, תרבות וחינוך - תל אביב, 1967, עמ' 123 ספי בן-יוסף, ארץ קטנה גדולה, כרטא - משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמ' 124–125 קישורים חיצוניים מים בירושלים האמות, תלפ"ז נט - מינהל קהילתי על שם שאלתיאל אמת הביאר בדרך לירושלים, באתר מרכז לימוד וסיור סוסיא דוד עמית, מנין קבלה הרודיון את מימיה?, מתוך קתדרה גיליון 71, באתר יד יצחק בן-צבי הערות שוליים