יבנאל

יַבְנְאֵל היא מועצה מקומית בדרום-מזרח הגליל התחתון השוכנת בבקעת יבנאל, דרומית לטבריה, לאורך כביש 767 המחבר בין כפר תבור לבין המושבה כנרת. יבנאל נוסדה כמושבה ב-7 באוקטובר 1901 (כ"ד בתשרי ה'תרס"ב) והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1951. המועצה המקומית הורכבה מארבעה יישובים צמודים: יבנאל, המושבה בית-גן, מושב משמר השלושה ומושב סמדר. יש המזהים את מקום מושבם של משמרת הכהונה אִמֵּר עם אזור יבנאל, אך יש המזהים את מקום מושבם בחרבת יבנית שבגליל העליון, בין ביריה לעמוקה. הקמת המושבה ראשיתה של ההתיישבות ביבנאל בכישלון ההתיישבות היהודית בחורן. באוגוסט 1898 נטשו מתיישבי חורן את היישוב, לאחר שלוש שנות התיישבות. שתי קבוצות המתיישבים האחת של עולי רומניה ורעותה מעולי בולגריה התפצלו לשני יעדים. עולי בולגריה בראשות יצחק לוי עברו לצפת ועולי רומניה בראשות יחיאל ברקוביץ' עברו למטולה. הקבוצות שמרו על קשר ביניהן, נודעו בגליל כאנשי סאחאם ג'ולן ותרו אחר אתר התיישבות חדש. ב־1901 רכשה יק"א קרקעות במימון הברון רוטשילד בסמוך לח'רבת ימא, בה שכנה לפי הסברה העיירה התלמודית כפר ימה, אשר זוהתה על ידי חז"ל עם העיר המקראית יַבְנְאֵל שבנחלת שבט נפתלי, כמתואר בספר יהושע: ”וַיְהִי גְבוּלָם מֵחֵלֶף מֵאֵלוֹן בְּצַעֲנַנִּים וַאֲדָמִי הַנֶּקֶב וְיַבְנְאֵל עַד לַקּוּם”, ובהתאם לזיהוי שבתלמוד הירושלמי: ”מחלף – חלף, מאלון - איילון, בצעננים - אגנייא דקדש, ואדמי – דמין, הנקב – ציידתה, ויבנאל - כפר ימה, עד לקום - לוקים”. הקרקעות שנרכשו הוצעו ל"אנשי סאחאם ג'ולן" וב־1901 עלו עשר משפחות מצפת, ראש פינה, ומטולה לקרקע. ראשוני המתיישבים ביבנאל מאנשי סאחאם ג'ולן היו: שבתאי סאחין, יחיאל ברקוביטש, יעקב ואלוביטש, א. אלכסנדר, שמואל צבי מייזל, ניסים לוי, דוד יוסף לוי, פסח מקארוב, יצחק לוי, עזריאל לוי, יחזקאל לוי, משה בנימין, יעקב אליהו, משה וינגר, משה פורטר, משה לבקוביטש, אליהו גוטרמן, יעקב לייבוש מאירוביטש. מאנשי ראש פינה: יעקב דב מגידוב, שמואל פיקוביטש, מאיר כץ. מאנשי מטולה: אברהם רזניק, אריה לייב שמואלביטש, אליעזר שיינוק, יוסף צוקרמן, משה כהן, יצחק ששון, אברהם ימני (קירה), זבולונוביטש, אשר נחומובסקי, אליעזר סגל, מאיר זילברשטיין, חיים יצחק מרגלית, יולס ברקוביטש, אנשל שיינוק, אברהם קוסטיצקי. בשנת 2001 תיעד החוקר צביקה (רובי) אלמוג אוסף ייחודי של 24 חותמות ברונזה אישיות מהתקופה העות'מאנית (הנפרשות על פני השנים 1904–1915). האוסף, שהתגלה בעיזבונו של מוכתר המושבה שמואל שליין על ידי נכדו קובי בילר, כולל את חותמת המוכתר של קרית ימה לצד חותמות אישיות בערבית עות'מאנית של מייסדי ואיכרי המושבה הראשונים (ובהם משה אברמסון, מוסה גוטרמן, שמואל מיזל ואחרים). חותמות אלו שימשו את האיכרים לחתימה ואישור מסמכים רשמיים, שטרי מכר וגביית מיסים מול השלטון העות'מאני. ב־1902 החלו בעבודות להרחבת המושבה לכדי 40 משפחות, תוך הקצאת 300 דונמים לכל משפחה. בשנה זו החלו עימותים עם ערביי הסביבה ובמקביל פרצה מגפת כולרה שגבתה קורבן ראשון מקרב עולי רומניה. ב־1903 מנה היישוב 39 משפחות. ארבע־עשרה מעולי רומניה, עשר מעולי בולגריה, אחת מעולי כורדיסטן וארבע־עשרה משפחות נוספות שהגיעו ממטולה. למוח'תאר המושבה מונה עזריאל לוי מיוצאי בולגריה שנודע באזור בקשיחותו ובכוחו הפיזי הרב. ב־1909 הואשם לוי על ידי כפריים ערבים ברצח אחד מחבריהם שהסתנן ליבנאל לביצוע גנבה חקלאית. מחשש לנקמת דם עזב לוי את הארץ והיגר לבולגריה. גם לאחר שהוברר שהערבי נרצח על רקע סכסוך פנים שבטי, סירבו השלטונות העות'מאנים לאשר ללוי לחזור והוא נותר בבולגריה. ב־1910 עזבה גם משפחתו של לוי את יבנאל וחזרה לבולגריה. כעבור מספר חודשים עזבו שאר תשע המשפחות מעולי בולגריה את המושבה. ב-1912 הגיע שמואל יבנאלי מאגודת השומר לחדרה והציע לעולי תימן ששהו בחדרה לעבור לחוות כנרת, תוך הבטחה שהיחס אליהם יהיה טוב, שעבודה לא תחסר להם, וכי יסופקו להם מגורים שם. בדרכם לכנרת השתקעו מספר משפחות ביבנאל. בשנת 1917, בעקבות גירוש תל אביב, התיישבו כ-7,000 מהתושבים שגורשו במושבות זכרון יעקב, חדרה, פתח תקווה וכפר סבא. חלקם אף עלו להתגורר בירושלים. מעטים בלבד היו בעלי אמצעים שיכלו לשכור דירות או חדרים ולכלכל עצמם מכספם. שאר המגורשים יצאו לצפון הארץ, אל מושבות הגליל התחתון. תושבי הצפון, למרות יכולתם המוגבלת, התגייסו לעזרת המגורשים באמצעי הובלה ובשטחים שהקצו למגורשים. בטבריה נקלטו כ-1,200 מגורשים, צפת כ-700, ביבנאל כ-130 וביתר המושבות הגליליות כ-200. בשנים 1912–1919 היה אהרון קרון מנהל בית הספר במושבה יבנאל, וכן מפקח על בתי הספר ומדריך למורים במושבות הגליל התחתון. סביב החינוך ביבנאל התנהל מאבק בין אלה שחפצו בחינוך דתי לאלה שחפצו בחינוך חילוני, ובשלב מסוים הוקם ביישוב תלמוד תורה, אך בית הספר שבניהולו של קרון גבר עליו. ביוזמתו של קרון הועברו בתי הספר של פיק"א בגליל לרשת החינוך של ההנהלה הציונית. קרון גם טיפל במגורשי תל אביב שהגיעו ליבנאל. בשנת 1921 עזב קרון את יבנאל, ועבר לנהל את בית הספר חביב בראשון לציון. בשנת תרע"ג ביקרו במושבה רבנים בראשות הרב קוק במסגרת מסע המושבות. לאחר מלחמת העולם הראשונה חל פיתוח חקלאי מואץ במושבה, גודלו גידולי שדה, ירקות ופירות וכן נבנו לולים. ב־6 באפריל 1944 נערך ביבנאל קרב בין חיילים בריטים ובין שני לוחמי לח"י, מנחם לונץ ושבתי דרוקר, שהתבצרו באחד הבתים במושבה וסירבו להיכנע. הקרב נגמר במותם של שני לוחמי הלח"י. בסוף תקופת המנדט נחתו במושבה מטוסי ההעפלה האווירית מעיראק ב"מבצע מייקלברג". ביבנאל הוקמה המעברה הראשונה כפי שמובא בארכיון יבנאל: ביבנאל נוסדו התאחדות האיכרים, התאחדות הפועלים החקלאיים, טייסת הגליל וחטיבת גולני. אוכלוסייה בתחילת שנות השבעים התמנה לרב המקומי הרב סיני מאיר פרנקל, צאצא לחסידות בוצ'צ'אה-בוטושאן, שנבחר לתפקיד בהיותו צעיר ביותר, בן 21 בלבד. הרב פרנקל משתייך למשפחת רבנים חסידית (משפחת פרנקל-תאומים) ומחותן עם שושלות חסידיות אחרות, כגון חסידות אשלג (בנו נשוי לבת האדמו"ר מאשלג) וטאלנא (נכדתו נשואה לבן האדמו"ר מטאלנא). הרב פרנקל פעל להבאת חסידי ברסלב ותלמידי הרב אליעזר שלמה שיק (מוהרא"ש) למושבה מתוך רצון לחזק את הצביון הדתי במקום, על אף שהוא עצמו אינו משתייך לחסידות ברסלב, ואף העיד על עצמו ועל רעייתו הרבנית דבורה כי הם אינם חסידי ברסלב. משנת 1986 ואילך התיישבה במקום קבוצת חסידי ברסלב בראשות מוהרא"ש, המכונה גם "הצדיק מיבנאל", בהשראת ביקורו של רבי נחמן מברסלב בשנת 1798. זאת למרות התנגדותם המפורשת של חברים מהמועצה המקומית יבנאל, וכלשון חבר המועצה רפאל פלאח "להפוך את יבניאל למאה שערים". במהלך השנים התפתח עימות חריף וממושך בין הרב פרנקל לבין קהילת חסידי ברסלב המקומית בראשות מוהרא"ש. העימות כלל מחלוקות על סמכות דתית, מאבקי כוח במושבה ואף אירועי אלימות שהופנו כלפי הרב וביתו. נכון לעשור השני של המאה ה־21 מתגוררות ביבנאל כ־400 משפחות של חסידי ברסלב והם מהווים כ־45% מהאוכלוסייה במקום. הקהילה מפעילה מערכת חינוך משלה, הכוללת פעוטונים, גני ילדים, תלמוד תורה לבנים, בית ספר לבנות, ישיבה וכוללי אברכים, וכן ארגוני צדקה וחסד. חסידי ברסלב מכנים את המקום בפרסומיהם "יבנאל עיר ברסלב". בשנת 2012 (תשע"ב) הסתיימה בניית בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב. בנוסף לבית הכנסת הגדול בו נהוג נוסח תפילה אחיד, ישנם שלושה בתי כנסת נוספים, בהם נהוג נוסח עדות המזרח או מרוקו. בי"ז בשבט תשע"ה (2015) נפטר בניו יורק הרב שיק, ונקבר לבקשתו בבית העלמין ביבנאל. מאז, נערכת בבית העלמין בכל שנה ביום פטירתו הילולה גדולה בהשתתפות אלפי אנשים. לפי מפקד 2022: 30% ממשקי הבית ביישוב הם חרדים, 18% הם דתיים, 20% מסורתיים ו-29% חילוניים. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף מאי 2026 (אומדן), מתגוררים ביבנאל 4,908 תושבים, מתוכם 4,756 תושבי ישראל (מקום 231 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.6% בשנה‏. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ד (2023-‏2024) היה 46.9%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2023 היה 8,157 ש"ח (ממוצע ארצי: 12,593 ש"ח). המושבה בספרות העברית בקעת יבנאל והמושבה יבנאל מוזכרות במרומז בספרו של מאיר שלו 'עשו' ככפרה של אם הגיבור: הנחל המדובר הוא נחל יבנאל הזורם בסמוך למושבה. יש המזהים את בקעת יבנאל עם אלון בצעננים, אתר מקראי בדרום נחלת שבט נפתלי, בין הירדן ובין הר תבור, הנזכר מספר פעמים בתנ"ך ובכתבי חז"ל. פרשת הצלת חייו של בן-גוריון גורקוז (גרכד) דאות (באדיגית: Дауыт ГъоркIожъ) היה אחראי השומרים הצ'רקסים בחוות סג'רה (אילניה). הוא היה רגיל לסייר בחווה, כדי לוודא שהאורות כובו ושהשקט נשמר. בספר "עולם הצ'רקסים" מסופר שערב אחד הותקפה החווה ודוד בן-גוריון נפצע. דאות נשא אותו על גבו והעבירו לביתו של משה קוראקין. מאחר שנשקפה סכנה לחיי בן-גוריון, דאות רכב על סוס על מנת להביא את הרופא מיבנאל. הרופא ייצב את מצבו של בן-גוריון והוא נלקח ברכב אל בית החולים לטבריה להמשך טיפול. במשך האירוע בן-גוריון היה מחוסר הכרה וכשהחלים ושמע שדאות הציל את חייו, בן-גוריון הגיב כי הוא חב לו את חייו. הספר "בטרם האיר הבוקר" אברהם קוסטיצקי, אחד ממקימי המושבה, תיעד את כל תקופת הקמת המושבה ואת החיים בה במהלך 10 שנותיה הראשונות. נכדו, יוסף ארגמן, ערך ועיבד את מאות העמודים של היומן וב-1988 יצא היומן כספר בשם "בטרם האיר הבוקר". אתרים בסמוך למושבה נמצאים מספר רב של אתרים ארכאולוגיים, כמו תל ינעם שבו אותרו ממצאים מתקופת המקרא, וכן אתרים מתקופת התלמוד, ובהם חורבת בית גן, חורבת כפר ימה, חורבת עטוש, חורבת אבצם, חורבת סרגונה, חורבת ציידתה, חורבת שרונה, תל אדמי וחורבת דמין. נחל עין חרצית זורם בקרבת היישוב. בית סבתא צילה שנבנה בשנת 1905 משמש מרכז לשימור מורשת המושבה. לקריאה נוספת מרדכי נאור, יבנאל: מעשים ומראות, תרס"ב-תשמ"ב / 1901-1981, יבנאל - המועצה המקומית, תשמ"ב, 1982 אברהם קוסטיצקי, "בטרם האיר הבוקר", מסיפורי הגליל", הוצאת משרד הביטחון, 1988 שבתאי גל-און, "יבנאל ובית גן - שילוב מוצלח", בתוך: זאב ענר (עורך), סיפורי מושבות: סיפורן של חמישים ושתיים המושבות בא"י, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996 (הספר בקטלוג ULI) אטלס ההתיישבות בישראל, אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל, 2004. כתבה וערכה חנה ביתן, המרכזת המדעית של ועדת השמות הממשלתית קישורים חיצוניים האתר הרשמי של המועצה המקומית יבנאל יבנאל (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית פרופיל יבנאל נכון לשנת 2023 באתר הלמ"ס יבנאל, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור רשימת מאמרים על יבנאל באתר רמב"י רשימת פרסומים על יבנאל באתר הספרייה הלאומית יבניאל, באתר הרשות לפיתוח הגליל פרופ' זאב גריס, יבנאל היא משל, בעיתון הסתדרות המורים בישראל, גיליון 35, אפריל 2006 נדב מן, דור המייסדים חוגג: יבנאל כבר בת 110 שנה, באתר ynet, 26 באוגוסט 2011 נדב מן, סוכות 1901: המושבה יבנאל עולה על המפה, באתר ynet, 14 באוקטובר 2011 קשר השתיקה, עונה 1, פרק 5: יבנאל, באתר חדשות 13, 24 בדצמבר 2018 שוקי שדה, "אם תוציא מלה הכי קטנה על הרב שלהם אתה עלול לשלם ביוקר, גם המשטרה לא תוכל לעמוד בפוגרום שיהיה פה", באתר TheMarker‏, 16 במאי 2021 טלי חרותי-סובר, "מחבקי העצים" קנו כאן אדמות ב-30 אלף שקל לדונם. היום הן שוות הון, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2022 נירית אנדרמן, קהילה דתית ביבנאל הפכה ל"עיר של אנסים". סדרה חדשה חושפת אותה, באתר הארץ, 15 במרץ 2023 אור קשתי, הן בנות 15, והן נשואות עם ילדים: קשר השתיקה המחריד ביבנאל, באתר הארץ, 23 באפריל 2026 הערות שוליים