נווה מיכאל

נווה מיכאל הוא מושב בעמק האלה שבשפלת יהודה, מדרום לעיר בית שמש ובסמוך למפגש נחל גדור עם נחל האלה. המושב משתייך למועצה אזורית מטה יהודה ושוכן בגובה ממוצע של כ-344 מטרים מעל פני הים. היישוב נוצר מאיחוד של שני יישובים סמוכים: מושב "רוגלית" והמרכז האזורי "נווה מיכאל". נכון לסוף שנת 2024 מתגוררים בו כ-975 תושבים. מקור השם היישוב המאוחד נושא את השמות של שני היישובים המקוריים שהרכיבו אותו: רוגלית: השם מתייחס לזן של גפן שגדלה קרוב לאדמה. בעת העתיקה, יין שהופק מענבים אלו נחשב למשובח ושימש לטקס ניסוך היין בבית המקדש בחג שמיני עצרת. נווה מיכאל: השם ניתן במקור למרכז האזורי, ונקרא על שמו של מיכאל וייס, פילנתרופ ופעיל ציוני מארצות הברית. ארכיאולוגיה והיסטוריה אזור המושב היה מיושב כבר בעת העתיקה. בחורבת קלפה הסמוכה התגלו מקוואות טהרה ומערכות מסתור מתקופת הבית השני וימי מרד בר כוכבא. בח'רבת אל-ג'ורפה (סמוך לנחל גדור) התגלו גתות רבות המעידות על תעשיית יין ענפה, וכן שרידי כנסייה ביזנטית מהמאות ה-5 וה-6 לספירה. רצפת הפסיפס של הכנסייה כללה, בין היתר, עיטור של מגן דוד. הקמת המושב מושב רוגלית הוקם ב-31 ביולי 1958. על ידי עולים מאיראן ועיראק שהגיעו ממעברות בבנימינה ובית שאן, ובהמשך הצטרפו אליהם עולים מכורדיסטן וממרוקו. המושב השתייך לארגון "התאחדות האיכרים" שהיה מזוהה עם הציונים הכלליים. באותה עת הוקם בסמוך המרכז האזורי "נווה מיכאל" כדי לשרת את מושבי חבל עדולם. עם הקמתו נבנו במקום 25 בתים, אך עד מהרה התגלו קשיי אכלוס, ובתחילת שנת 1961 נותרו 17 מהם ריקים. השנים הראשונות במושב אופיינו בקשיים הישרדותיים. התושבים שוכנו בבתים קטנים בשטח של כ-45 מ"ר עם שירותים בחצר. המושב שכן בסמוך לגבול שביתת הנשק שסיימה את מלחמת השחרור וסבל מחדירות וגניבות באופן קבוע מהיישובים הערבים הסמוכים. בנוסף, היישוב סבל ממחסור חמור במים: רק מחצית מהבתים אוכלסו בפועל בשל כך, ובמשך שבע שנותיו הראשונות קיבל המושב אספקת מים מצומצמת מבאר בקיבוץ נתיב הל"ה, עובדה שמנעה פיתוח חקלאי ממשי. על פי התכנון המקורי, התושבים היו אמורים להתפרנס ממרעה בקר בעמק האלה ומעבודה בשירות הקרן הקיימת לישראל, אך המציאות אילצה רבים מהם לחפש עבודות חוץ. רק בשנת 1965, עם סיום פרויקט חיבור חבל עדולם לרשת המים הארצית, החלה להתפתח במקום חקלאות שכללה לולים, גידולי שדה ומטעים. פיתוח ושינויים בשנת 1974 ביטל שר האוצר את הגדרתה של רוגלית כ"יישוב ספר". בהמשך שנות ה-70 וה-80 התמודד המושב עם קשיים ניהוליים ונטל הלוואות מורכב. מצב זה יצר פערים ברמת ההכנסה בין המשפחות והוביל בסופו של דבר להתערבות המדינה ולהסדר חובות מקיף. כפועל יוצא, במהלך שנות ה-80 אוחדו רשמית המושב רוגלית והמרכז האזורי נווה מיכאל ליישוב מוניציפלי אחד, אשר מותג תחת השם "נווה מיכאל". בשנת 1987 פקדה את המושב סופת ברד חריגה ופתאומית שנמשכה כחצי שעה. גושי הברד הסבו נזקים כבדים המוערכים במאות אלפי דולרים, הרסו כלי רכב, מבנים ומטעים, וחיסלו כליל את ענף הלולים המקומי. אירוע זה האיץ את מגמת נטישת החקלאות המסורתית ביישוב. בעשורים האחרונים עבר היישוב תהליכי פיתוח מואצים. במסגרת תוכניות מתאר ארציות (תמ"א 35), המאפשרות הרחבה של יישובים כפריים צמוד דופן לבינוי הקיים, בוצעה במושב "הרחבה קהילתית" רחבת היקף. פרויקט זה הביא ליישוב אוכלוסייה מגוונת ומשפחות צעירות ושינה את אופי המקום. עם זאת, פיתוח זה העלה גם דילמות הנוגעות לשמירת מסדרונות אקולוגיים פתוחים במרחב הים-תיכוני הרגיש של עמק האלה ושפלת יהודה. חקלאות ותרבות יין האקלים בעמק האלה (הפרשי טמפרטורות משמעותיים בין היום ללילה), יחד עם אדמות הגיר והטרה-רוסה באזור, מספקים טרואר אידיאלי לגידול גפני יין. בעקבות המשבר בחקלאות המסורתית, התפתחה בנווה מיכאל תעשיית יקבי בוטיק המהווה מוקד לתיירות חקלאית. בין היקבים הפועלים במושב: יקב יפו (Yaffo Winery): יקב בוטיק משפחתי שהוקם ב-1998 ביפו והועתק בהמשך לנווה מיכאל. היקב מייצר עשרות אלפי בקבוקים בשנה ומשלב ידע יינני צרפתי, (היינן סטפן צלניקר השתלם באזורי בון בבורגונדי ובבורדו) עם כרמים מקומיים בעמק האלה. יקב רוגלית (Roglit Winery): יקב בוטיק משפחתי הממוקם במרתף היסטורי משנות ה-50 במושב, המתמקד בחקלאות כרמים מסורתית ובייצור בלנדים המבוססים על זנים אדומים ולבנים מאדמות עמק האלה. יקב ברקאי: יקב בוטיק מזערי (Micro-Boutique) המייצר כמויות קטנות (1000-2000 בקבוקים בשנה) של יין בייצור ידני ומסורתי. חברה וקהילה היישוב משלב חיי קהילה פעילים לצד מפעלי שיקום חברתיים. אוכלוסיית המושב מתאפיינת בשיעור גבוה של בעלי מקצועות חופשיים, ובהם אדריכלים, מעצבי פנים, מהנדסים ויועצים הנדסיים, עורכי דין, מורים ואנשי רפואה (רופאים ואחיות). פסיפס אנושי זה תורם לפיתוח מיזמי חינוך, תרבות ואמנות מקומיים, וכן לפעילותן של גלריות אמנות ומרכזי יצירה ביישוב. מעון רוגלית בלב המושב פועל מאז שנת 1993 כפר שיקומי-טיפולי המיועד לאוכלוסייה בוגרת (מגיל 21 ומעלה) המתמודדת עם מוגבלות שכלית התפתחותית וצרכים מיוחדים. המעון משמש כ"בית לחיים" לעשרות דיירים המופנים אליו על ידי משרד הרווחה והביטחון החברתי, והוא פועל על פי מודל תמיכה אינדיבידואלי להקניית כישורי חיים ועצמאות. המתחם כולל מרכז עבודה שיקומי (מע"ש) ומשולבות בו פעילויות גינון טיפולי, בין היתר בשיתוף עמותת "ונטעת". בפברואר 2024 פרצה שריפה במקלט במתחם המעון, ששימש כאולם קולנוע; הודות לפעולת גלאי העשן ולתגובה מהירה פונו כל השוהים במקום ללא נפגעים. אנדרטת יהודי צרפת ויער רוגלית המושב מוקף ב"יער רוגלית", אשר נחשב למסדרון אקולוגי חשוב, אך משמש גם כמוקד ההנצחה המרכזי בישראל לשואת יהדות צרפת. ב-18 ביוני 1981 נחנכה ביער אנדרטה מרכזית לזכר עשרות אלפי יהודי צרפת שגורשו ונרצחו במחנות ההשמדה (וכן אלו שנספו במחנות המעבר בצרפת). האנדרטה הוקמה ביוזמתו של צייד הנאצים וההיסטוריון סרז' קלרספלד ורעייתו ביאטה, במסגרת פועלם בארגון "הבנים והבנות של קרבנות השואה היהודים מצרפת", ובסיוע אגודת "עלומים" (ארגון ילדים ניצולי שואה מצרפת). האנדרטה מעוצבת כקיר זיכרון גדול מאבן שעליו חקוקה הכתובת "יד לגירוש יהודי צרפת", ומולו מוצגים באופן בולט העתקים של פקודות גירוש ממשטר וישי, רשימות שמיות, מסמכי שילוח ותצלומי קורבנות. סביב האנדרטה וברחבי היער נטעו הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) כ-80,000 עצים, כאשר כל עץ מייצג קורבן מיהדות צרפת שנספה בשואה. מבצע הנטיעות מומן בין היתר בתרומות של ממשלות צרפת, גרמניה ואוסטריה כביטוי לאחריות היסטורית. מדי שנה, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, מארגנת אגודת "עלומים" במקום טקס זיכרון ממלכתי רב-משתתפים בעברית ובצרפתית. קישורים חיצוניים הערות שוליים