נירים

נִירִים הוא קיבוץ בצפון מערב הנגב, המשתייך לקיבוץ הארצי. מקור שמו של הקיבוץ הוא בגדוד "ניר" של השומר הצעיר, שחלק מגרעינו הקים את הקיבוץ. הקיבוץ נמנה עם יישובי מועצה אזורית אשכול. היסטוריה ערך מורחב – הכשרה מגויסת הקיבוץ הוקם על ידי גרעין "ניר" של השומר הצעיר, שעבר הכשרה בניר דוד. הקיבוץ התארגן ביולי 1946 בראשון לציון ושלח את ראשוני חבריו לגבולות. לאחר שהות של מספר חדשים במצפה גבולות, יצאו חברי נירים במוצאי יום הכיפורים תש"ז, 6 באוקטובר 1946, במסגרת עליית 11 הנקודות לנגב הצפוני. בגלל תקלה לוגיסטית, ההתיישבות לא הייתה במקום המתוכנן. רק כעבור מספר חודשים עברו לנקודה המתוכננת, והתיישבו על כ-1,600 דונם במקומו הראשון של הקיבוץ (ליד קיבוץ סופה של היום), שנקרא דנגור. ברוב המקורות כתוב ששם זה הוא של שייח' ערבי שקברו היה בסביבה, אך למעשה אדמות אלה נקראו על שם רוכשן, הרב שלום דנגור, רבה של העיר סואץ בשנים 1907–1916. במלחמת העצמאות קרב נירים התחולל בבוקר ה־15 במאי 1948, בין חיל המשלוח המצרי (1948), שפלש לשטחה הריבוני של מדינת ישראל ארבע-עשרה שעות לאחר ההכרזה על הקמתה במטרה לכבוש את הקיבוץ, לבין חברי קיבוץ נירים, שעל פי החלטת החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית. גם כפר דרום הותקף שוב באותו היום. בנירים היו באותה שעה 42 איש (30 חברים ו-12 חברות) שנשקם היה 14 רובים, ארבעה סטנים ומקלע אחד. במקום היה בית ביטחון מבטון ושאר המבנים היו מעץ. הלוחמים איישו את החפירות והעמדות. דודו אלון מונה למפקד הכוח. בשעה 07:00 החלה הרעשת תותחים ומרגמות מכיוון רפיח, וטור ממונע, שכלל ארבעה טנקים קלים, מספר מכוניות משוריינות, 27 "נושאי ברן" ומספר מכוניות נושאות חיילים. בחיפוי אש נעצרו המכוניות במרחק 400 מטרים מנירים. החיילים המצרים ירדו מהרכבים, ובחיפוי אש החלו להסתער לעבר הגדרות ללא סדר. המגינים נצרו את נשקם, ובהגיע התוקפים למרחק 150 מטרים פתחו באש מדויקת. שריוני המצרים נעצרו משהבחינו על גדרות המשק בשלטים הכתובים אנגלית: "זהירות! מוקשים!". בחיפוי תותחים נסוגו המצרים בהשאירם במקום 35 הרוגים. בהתקפה נהרגו שבעה מחברי נירים וששה נפצעו. בלילה נהרג ממוקש חבלן מחברי המשק. למחרת המשיכו המצרים להפגיז את המקום אך לא התקיפו אותו. עמידתה של נירים במערכה הועלתה על נס, ובעיתונות בישראל פורסמה ההערכה שכישלון ההתקפה על נירים גרמה למצרים להימנע מלנסות לכבוש את הנגב הצפוני, ובמקום זאת להתקדם ישירות על הכביש דרך עזה לכיוון אשדוד. ההתקפות על נירים חודשו בנובמבר 1948 לאחר מבצע יואב וכיתור כיס פלוג'ה, כשהמצרים ביצרו את עמדותיהם וביקשו להפעיל לחץ נגדי על ישראל. בדצמבר הוציאו המצרים שתי התקפות של טנקים לכיוון נירים. בתקופת ההפגזות על נירים התנהלו חיי המשק מתחת לקרקע. פרט לבית הביטחון נהרסו כל המבנים. מחדר האוכל נשאר קיר ועליו סיסמה, שנתלתה בחגיגות אחד במאי והייתה מאז סמל לכל הלוחמים: לא הטנק ינצח כי אם האדם. שמונת הנופלים נקברו במקום ולזכרם הוצבה אנדרטה צנועה. לימים הוקמה במקום אנדרטת נירים ועליה סיפור הקרב. במדינת ישראל לאחר המלחמה, בתחילת 1949 עבר הקיבוץ למקומו הנוכחי ובשטחו המקורי הוקם הקיבוץ ניר יצחק. שטח הקיבוץ הוא כ-22,000 דונם. ברבע הראשון של המאה ה-21 סבל הקיבוץ יחד עם שאר יישובי עוטף עזה ממתקפות של פצצות מרגמה וקסאם. ביום ה-50 למבצע צוק איתן בשנת 2014 נהרגו חברי הקיבוץ זאב עציון ושחר מלמד מירי פצמ"ר בעת שביצעו עבודות חשמל בקיבוץ. הקיבוץ החל בתהליך הפרטה בשנת 2008 כדי להיות יותר אטרקטיביים לנקלטים חדשים. נירים הפכה מקהילה שיתופית לקהילה המקיימת ערבות הדדית במודל 'רשת ביטחון' ברמה גבוהה, בתהליך מורכב שכלל עימותים. לאחר תום תהליך ההפרטה, משנת 2015 ועד 2019, נקלטו בקיבוץ כ-53 חברים חדשים. הקיבוץ הגיע אז לכ-400 נפש, מתוכם כ-200 חברים, 100 ילדים ו-40 תושבים. הטבח בנירים ערך מורחב – הטבח בנירים ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, פלשו מחבלים מארגון הטרור חמאס לקיבוץ, טבחו בתושביו, רצחו תשעה מהם, וחטפו חמישה תושבים לרצועת עזה. לאחר שעות של קרבות של כיתת הכוננות של הקיבוץ, ולאחר מכן גם של כוח של יחידת דובדבן, הקיבוץ טוהר ממחבלים. התושבים פונו למלון באילת ובהמשך התגוררו באופן זמני בבאר שבע. בפברואר 2025 הוחל במסירת הבתים המשופצים לתושבים, והשיקום יועד להסתיים בסוף אפריל 2025. כלכלה עיקר פרנסתו של נירים היא על החקלאות. ענף גידולי השדה חולש על שטחים נרחבים וגידולים מגוונים ומעסיק עובדים מקצועיים רבים, מרביתם בני הקיבוץ. בנירים ענפים חקלאיים נוספים, בהם מטע אבוקדו, חממות ורפת. נירים הוא גם אחד מהמשקים האורגניים הגדולים ביותר במדינת ישראל. לקיבוץ שותפות במפעל 'נירלט' ובנוסף, חלק נכבד מחבריו מוצא את פרנסתו מחוץ לקיבוץ בעבודות בתחומי החינוך והאקדמיה, החקלאות, הרווחה ובריאות הנפש, ההנדסה והטכנולוגיה. ראו גם בית הכנסת העתיק בנירים לקריאה נוספת תולדות מלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1964 יואב רגב, הגדות תש"ח, נתניה: אחיאסף, 2013. עמיעד ברזנר, ניצני השריון, הוצאת מערכות, 1995. רוני גיטר (עורך), חמישים השנים הראשונות: יובל קיבוץ נירים, 1946–1996, דליה: מערכת, 1997 יגאל נחושתן, קיבוץ נירים במלחמת העצמאות – היבטים אזרחיים וצבאיים, 2016 יניר יגנה‏, כשנאצר הופתע בפעם הראשונה: בחזרה לקרב ההירואי שהכריע את גורל המדינה, באתר וואלה, 25 באפריל 2020 קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של נירים תולדות נירים באתר מיזם הנגב המערבי והגליל נירים, במרכז המידע לנגב ולגליל של תנועת אור בן-גוריון על תושבי נירים בעקבות ההפגזה ב-30 מאי 1955 א. גזית, נירים, מעריב, 30 ביוני 1972 עוטף עזה - החיים שלפני | נירים גלריה ברפת | פנחס כהן גן, הערוץ הראשון, מתוך יומן השבוע, עמוס ארבל, 5 בפברואר 1972 ניר ברעם, בתוך ענן המלחמה, באתר הארץ, 16 ביולי 2015. לכתבה בנושא 'לא הטנק ינצח כי אם האדם' - באתר יד לשריון. מיכאל יעקובסון, סיבוב בקבר האחים של חללי נירים, בקבר של דן צור ובאנדרטת דנגור, בבלוג "חלון אחורי", 20 בפברואר 2014 מיכאל יעקובסון, סיבוב בשני חדרי האוכל התאומים בקיבוצים נירים ואורים, בבלוג "חלון אחורי", 2 בפברואר 2016 נירים (ישראל), דף שער בספרייה הלאומית אוסף תצלומים מימי ראשית היישובים שדרות, נחל עוז, ניר עוז, ניר עם, נירים, מפלסים, בארי - באתר הארכיון הציוני, 19 באוקטובר 2023 יעל אינגל, הרוח של קיבוץ נירים תנצח, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 30 בנובמבר 2023 הילה גן אפרתי, נירים - לא הטנק ינצח כי אם האדם, אתר מיזם הנגב המערבי והגליל, 24 באוגוסט 2024 מיזם אבני מורשת, בית הכנסת העתיק במעון מיזם אבני מורשת, אנדרטת נירים (דנגור) הערות שוליים