עיר דוד

עיר דוד, השוכנת על הגבעה המזרחית בירושלים הקדומה, מדרום להר הבית, נחשבת לגרעין ההתיישבות הקדום של ירושלים. כיום היא אתר ארכאולוגי ושכונת מגורים. האתר מהווה חלק מגן לאומי "סובב חומות ירושלים", הוא מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים ומתופעל על פי חוזה על ידי עמותת אלע"ד. המקום קרוי על שם דוד המלך, שלפי התנ"ך קבע בירושלים את בירת ממלכתו ושם נטמן לאחר פטירתו. יש המזהים את עיר דוד עם היישוב המקראי הכנעני "שלם", שהפך בהמשך לעיר יבוסית טרם כיבושה בידי דוד המלך. כיבוש זה סימן את הפיכתה של ירושלים לבירת ממלכת ישראל המאוחדת ולמרכז שלטוני, דתי ופוליטי במשך ימי הבית הראשון. חשיבותה של העיר בתקופה זו משתקפת באזכורים מקראיים רבים ובממצאים ארכאולוגיים, ובהם מערכת המים הקדומה של מעיין הגיחון, ביצורים מסיביים, וכתובת השילוח שהתגלתה ב-1880 והעידה על מפעלי המים מימי המלוכה. החל מהמאה ה-19 החלו חוקרים אירופים לחשוף את התל הקדום, שהיה אז תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, והחפירות נמשכו גם בשנים שלאחר מכן. כיום נחשבת עיר דוד לאחד האתרים הארכאולוגיים המרכזיים בישראל. סביבה עיר דוד ממוקמת על גבעת העופל, הגבעה הדרום-מזרחית של אגן העיר העתיקה. פסגתה של הגבעה מצויה בגובה 743 מטר מעל פני הים. הגבעה נמצאת כיום מדרום ומחוץ לחומות העיר העתיקה, בלב השכונה הערבית (לשעבר כפר) סילואן (כפר השילוח), מצפון לגיא בן הינום וממערב לנחל קדרון. הבחירה להקמת יישוב, לא כל שכן עיר, בגבעה זו, הנמוכה משמעותית מההרים הסובבים אותה (הר הצופים, הר הזיתים ורכס ארמון הנציב) עשויה להראות תמוהה, אולם בעיר דוד מתקיימים במידה רבה כל התנאים ההכרחיים לקיומו של יישוב בתקופות הקדומות. ראשיתה של ירושלים הקדומה על שיפוליה הדרומיים של גבעת העופל. מצד מזרח תוחם את עיר דוד נחל קדרון וממערב הגיא המרכזי (אפיקיהם של שני הנחלים היו נמוכים משמעותית בתקופת ייסוד העיר לעומת האפיק כיום). מפגש שני נחלים אלה היה הגבול הדרומי של העיר. הגבול הצפוני היה פחות או יותר במקום בו עובר היום "כביש העופל" שמחוץ לחומה הדרומית. מאוחר יותר, ככל הנראה בימי מלכות דוד ושלמה (המאה העשירית לפנה"ס), התרחבה העיר וכללה את הר הבית, ומאוחר יותר, לאחר פילוג המלוכה, התרחבה אף לגבעה המערבית. מיקום של עיר בתחתית קעורה סגורה אינו מצוי בשום מקום אחר בארץ.[דרוש מקור] ערים היו ממוקמות בדרך כלל על תל בולט מעל לסביבה מישורית, או על שלוחה של הר היורדת אל תוך בקעה. אין שום דוגמה נוספת של עיר שהרים מקיפים אותה מכל הצדדים. עם זאת, אף על פי שלעין מודרנית נראה כי העיר נשלטת מכל הצדדים, הרי שבהתחשב בטווחי כלי הנשק שהיו מקובלים בתקופת יסודה של העיר, תלילותם הרבה של מדרונות עיר דוד הפכה את הגבעה למוגנת בצורה טובה, למעט הצד הצפוני. מקורות מים לרגלי המדרון המזרחי של הגבעה המזרחית, בערוץ הנחל, נובע המעיין העיקרי שסיפק מים לירושלים בימי קדם. שמו של המעיין לא השתמר מימי קדם. במחצית המאה ה-19 הוא היה מוכר בשמו הערבי עין אום א-דרג'. מקובל על רוב החוקרים לזהות אותו עם מימי גיחון העליון הנזכר בתנ"ך (דברי הימים ב' ל"ב, ל'). במרחק כ-500 מ' מהקצה הדרומי של עיר דוד, במורד נחל קדרון, מצויה באר עמוקה ששמה בערבית 'ביר איוב'. מקובל לזהותה עם עין רוגל הנזכרת במקרא בתיאור קו הגבול בין שבט יהודה ושבט בנימין (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ז' וספר יהושע, פרק י"ח, פסוק ט"ז). במקרא מוזכרים מעיינות נוספים בסביבות ירושלים והם 'עין שמש' (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ז' וספר יהושע, פרק י"ח, פסוק י"ז) ו'עין התנין' (ספר נחמיה, פרק ב', פסוק י"ג), אך לא ברור לאילו מעיינות הכוונה. דרכים ירושלים שכנה במרחק גדול מן הדרכים הבינלאומיות הראשיות של ארץ ישראל – "דרך הים" שלאורך חוף הים התיכון, ו"דרך המלך" העוברת בעבר הירדן המזרחית - דרכים שעברו מצפון לדרום וקישרו את מצרים עם סוריה ומסופוטמיה. בציר האורך של הארץ, באזור ירושלים, קיימת רק אפשרות אחת למסלול של דרך מדרום לצפון, והיא דרך ההר, לאורך קו פרשת המים הארצי המפריד בין הנחלים היורדים לים התיכון לבין אלה היורדים לים המלח ובקעת הירדן. כל הערים הראשיות של יהודה, כגון שכם, מצפה, בית לחם וחברון נמצאות לאורכה של דרך זאת, מלבד ירושלים הקדומה, הנמצאת במרחק מה מזרחה ממנה. חקלאות הקרקע החקלאית, אשר בתחילת דרכה של העיר הייתה עיקר הפוטנציאל הכלכלי שלה, מוגבלת בשטחה. בלייתם של סלעי הגיר הקשים יוצרת אדמת טרה רוסה המאפיינת את הרי יהודה ואופיינית לנופים של בליה קרסטית. קרקע זו נוצרה על המדרונות ועל פסגות ההרים, וחלק ניכר ממנה נסחף, מותיר את המדרונות קירחים וסלעיים אך יוצר קרקע פורייה זמינה לחקלאות בעמקי הנחלים. היסטוריה מוקדמת מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה ערך מורחב – ירושלים וסביבותיה מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה השרידים המוקדמים ביותר לפעילות אנושית שהתגלו בשטחי עיר דוד הם להבים וחודים מאבן צור שהתגלו ליד מעיין הגיחון ותוארכו לתקופה האפיפלאוליתית וכלי צור נוספים מן התקופה הנאוליתית. כלי חרס מהתקופה הכלכוליתית שהתגלו בכמה חפירות ארכאולוגיות מעידים על פעילות אנושית בגבעה גם בתקופה זו. שרידי בנייה מוכרים בגבעת עיר דוד החל מתקופת הברונזה הקדומה. ירושלים מוזכרת לראשונה בעדויות כתובות בכתבי המארות המצריים (המאות 18–19 לפנה"ס). מתקופה זו נחשפו, בין היתר, החומה המזרחית של העיר והשלב הקדום של פיר וורן. מכתביו של מלך ירושלים, עבדיחבה לאמנחותפ הרביעי שליט מצרים באמצע המאה ה-14 לפנה"ס השתמרו במכתבי אל עמרנה. ייתכן כי לתקופה זו נחשפו יש לשייך את מבנה האבן המדורג בשטח G (להלן). מעט צפונית ומעל עיר דוד, באזור המכונה העופל, נמצא שבר של לוח טין המהווה מסמך הכתוב בכתב יתדות אופייני למאה ה-14 לפנה"ס בשפה האכדית, שפה שהייתה מקובלת באותה תקופה לתכתובות דיפלומטיות בין ממלכות. גודלו של השבר 2.0x2.8 ס"מ, עוביו כסנטימטר אחד והוא מהווה חלק מהשוליים השמאליים המרכזיים של לוח מלבני. צורתו של הלוח תואמת את צורתם של לוחות טין אחרים שנתגלו במזרח הקדום ואשר שימשו לכתיבת מסמכים ומכתבים בתקופת הברונזה המאוחרת. לטענת מפרסמי הכתובת ניתן לשער שהלוח הוא חלק מחליפת מכתבים שנערכה בין מלכים, ככל הנראה בין מלך ירושלים, ייתכן עבדיחבה, לבין פרעה אמנחתפ הרביעי. וכן כי ניתן להסיק כי השבר שנמצא הוא עותק הארכיון של מכתב שנכתב בירושלים ונשלח כנראה למלך מצרים. על פי המקרא, היו הרי ירושלים מחולקים בתקופת השופטים ובזמן מלכות שאול המלך למספר יחידות שבטיות. גיא בן הינום שימש כגבול השבטי בין נחלת יהודה לנחלת בנימין (יהושע טו, ח). עיר דוד, הנמצאת בשטח שמצפון לנחל, נכללה בנחלת בנימין. באותם ימים הייתה ירושלים עיר יבוסית, והיא הפכה לעיר ישראלית לאחר כיבושה על ידי דוד ושר צבאו יואב בן צרויה בשנת 1003 לפני הספירה לערך. התיישבות ישראלית והתפשטות העיר ערך מורחב – ירושלים בתקופת בית ראשון על תחילת ההתיישבות בירושלים בתקופת הברזל אין בידינו מידע מעבר למתואר במקרא. לפי המקרא בתקופת ההתנחלות גבר יהושע בן נון על אדני צדק מלך ירושלים (יהושע י, כב-כו; שם יב, י), ומאוחר יותר נזכר כי שבט יהודה לכד אותה (שופטים א, ח). על אף זאת, הוסיפו היבוסים להתגורר בירושלים והם נזכרים בה עד ימי דוד (שמואל ב ה, ו). לאחר שהומלך על כל שבטי ישראל, העתיק דוד המלך את בירתו מחברון, בירת שבט יהודה, לירושלים, והפכה לבירת ממלכת ישראל המאוחדת. במקרא נזכרות כמה פעמים פעולות הבנייה של דוד בעיר, בין היתר: ”וַיִּבֶן דָּוִד סָבִיב מִן הַמִּלּוֹא וָבָיְתָה” (שמואל ב' ה', ט') ו”וַיִּבֶן הָעִיר מִסָּבִיב מִן הַמִּלּוֹא וְעַד הַסָּבִיב” (דברי הימים א' י"א, ח') – יש להניח כי דוד הרחיב את העיר המבוצרת צפונה כלפי הר הבית, עד ששלמה בנה את המילוא. ”סָגַר אֶת פֶּרֶץ עִיר דָּוִד אָבִיו” (מלכים א' י"א, כ"ז). ככל הנראה החל דוד בהקמת האקרופוליס החדש לרבות המבנים על הר הבית עצמו. ייתכן שמדובר בחסימת המעבר שעל גבי החפיר שהגן על גבעת עיר דוד מצפון.[דרוש מקור] לא ברור למה הכוונה במושג "מילוא". אולי הכוונה לטרסות שעל המדרון המזרחי של השלוחה הדרומית מזרחית שהיוו קירות תמך למבנים שמעליהם, או דווקא מלשון "עלייה" – המעלה המוביל מעיר דוד אל ההר.[דרוש מקור] שטחה של עיר דוד היה בקירוב 60 דונם. כהכנה לבניית בית המקדש דוד העלה לעיר דוד את ארון הברית (שמואל ב ו) ואף רכש את גורן ארונה (שם כד), אתר המוכר כיום כהר הבית, כדי לבנות עליו מזבח. המזבח היה מנותק מהעיר, על ראש הגבעה. בימי שלמה נבנה על הגבעה בית המקדש והגבעה צורפה לעיר. המקדש וארמון המלך היו מחוץ לעיר המאוכלסת ונוצר רובע חדש בצפון, העופל, עמו הגיע שטחה של ירושלים לכדי 130 דונם בקרוב. עד למאה השמינית לפנה"ס זה היה תחומה של ירושלים. לאחר מות שלמה התפלגה הממלכה לממלכת יהודה ולממלכת ישראל, כאשר ירושלים נשארה בירת ממלכת יהודה בלבד. לאחר פילוג הממלכה, כמתואר בתנ"ך, בנו מלכי ישראל אתרים חלופיים ברחבי הממלכה הישראלית, וזיקתם לירושלים הייתה מועטה. במאה התשיעית או השמינית התרחבה ירושלים לעבר הגבעה המערבית, הכוללת את השטחים הידועים היום כרובע היהודי והרובע הארמני, וכן את הר ציון שמחוץ לחומות העיר העתיקה של היום, ושטחה הגיע לכ-650 דונם. בעבר נטען כי לאחר הכיבוש האשורי של ממלכת ישראל והגליית עשרת השבטים הגיע זרם פליטים גדול לירושלים, וזה היה הגורם להתרחבות העיר מערבה. אולם במחקרים חדשים נטען כי מתברר שההתרחבות אל הגבעה המערבית החלה לפני חורבן ממלכת ישראל ואין לתלות אותה דווקא בהגעת פליטים ממלכת ישראל. ככל הנראה בתקופת מלכותו של חזקיהו הוקפה הגבעה המערבית בחומה, ונחצבה נקבת חזקיהו אשר הכניסה את מימי מעיין הגיחון לתוך העיר. עם חורבן בית המקדש הראשון חרבו גם עיר דוד וירושלים כולה. עיר דוד בשיבת ציון ובית שני בראשית ימי הבית השני, בתקופת שיבת ציון, התחדש היישוב היהודי בגבעת עיר דוד. לפי המתואר בספר נחמיה מצא נחמיה את חומות ירושלים הרוסות:”וָאֵצְאָה בְשַׁעַר הַגַּיא לַיְלָה וְאֶל פְּנֵי עֵין הַתַּנִּין וְאֶל שַׁעַר הָאַשְׁפֹּת וָאֱהִי שֹׂבֵר בְּחוֹמֹת יְרוּשָׁלַ͏ִם אֲשֶׁר הֵם פְּרוּצִים וּשְׁעָרֶיהָ אֻכְּלוּ בָאֵשׁ. וָאֶעֱבֹר אֶל שַׁעַר הָעַיִן וְאֶל בְּרֵכַת הַמֶּלֶךְ וְאֵין מָקוֹם לַבְּהֵמָה לַעֲבֹר תַּחְתָּי.” בעקבות כך בנה נחמיה מחדש את החומה. ככל הנראה הקיפה חומת נחמיה את רוב גבעת עיר דוד. מאוחר יותר, בתקופה החשמונאית, גדלה ירושלים והתרחבה שוב אל הגבעה המערבית. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, בימי הבית השני כונה אזור עיר דוד 'העיר התחתונה', ואילו הגבעה המערבית או לכל הפחות חלקיה העליונים כונו 'העיר העליונה'. מקור שמות אלה הוא בטופוגרפיה של ירושלים, שכן גבעת עיר דוד נמוכה מן הגבעה המערבית. בעבר רווחה הסברה שהיה גם הבדל חברתי-כלכלי בין שני האזורים - העיר התחתונה הייתה שכונת עוני ובתיה דלים וצפופים, ואילו העיר העליונה הייתה שכונת יוקרה ובה בתים מרווחים שהתגוררו בהם אמידים. אולם בעשורים האחרונים, בעקבות גילויים ארכאולוגיים רבים, התערערה תפיסה זו והתברר שגם בעיר התחתונה התגוררו אמידים בבתים נאים ומרווחים, אף אם מעט פחות מפוארים מאלה שבעיר העליונה. עיר דוד לאחר חורבן בית שני ירושלים כולה, ובכללה גם עיר דוד, נהרסה בחורבן בית שני בשנת 70. במאה השנייה ייסד הקיסר הרומי אדריאנוס במקומה של ירושלים עיר רומית אלילית וקרא לה על שמו, איליה קפיטולינה. נראה כי אזור עיר דוד נשאר מחוץ לתחומי העיר הרומית, אך בחפירות הארכאולוגיות התגלו בשטח עיר דוד מבנים מתקופה זו. בתקופה הביזנטית גדל תחומה של העיר והיא התפשטה להר ציון ולעיר דוד. בצפונה של עיר דוד נחשפו מבני מגורים מהתקופה הביזנטית. רוב המבנים מן התקופה הביזנטית התגלו בחלק הצפוני של גבעת עיר דוד, למעט כנסיית השילוח שנמצאת בדרומה, סמוך לקצה נקבת חזקיהו. כנסיית השילוח: בשנים 1894–1897 נחשפו על ידי בליס ודיקי שרידיה של כנסיית השילוח שנבנתה כנראה באמצע המאה ה-5 לספירה על ידי הקיסרית אאודוקיה. הכנסייה הוקמה לזכר סיפור הנס של ישו שהחזיר לעיוור את ראייתו בבריכת השילוח כפי שמתואר בבשורה על פי יוחנן ט 1–7: הכנסייה הוקמה מצפון לברכת השילוח וחלקיה נשתמרו היטב, לעיתים עד לגובה העולה על 2.5 מטר. הכנסייה, שמידותיה 16 מטר ברוחב על 28 מטר באורך, נחלקה לאולם תווך ושתי סיטראות על ידי ארבע אומנות רבועות. הסיטראות רוצפו בפסיפסים מעוטרים בדגמים שרווחו בתקופה הביזנטית. הכניסה לכנסייה הייתה מצפון וירדו אליה דרך אטריום (חצר פנימית) ונרתקס מדורג ממנו עברו לכניסה דרך סטיו. הסטרא הדרומית נפתחה אל ברכת השילוח במעין סטיו פתוח. במאה השישית הורחבה הכנסייה ונוספה לה חדרים נוספים. הכיבוש הערבי בשנת 638 כבשו המוסלמים את ירושלים והחלה בה התקופה המוסלמית הקדומה. בשלב מוקדם של תקופה זו התירו השליטים ליהודים, לראשונה זה כמה מאות שנים, להתיישב בירושלים ולהקים בה שכונה יהודית. שכונה זו הייתה כנראה מדרום להר הבית, כלומר בגבעת עיר דוד ובאזור העופל. בחפירות הארכאולוגיות בעיר דוד ובעופל התגלו ממצאים ובהם כתובות עבריות ועיטורי מנורות שבעת קנים הקשורים ככל הנראה לשכונה זו. שרידים מהתקופה המוסלמית הקדומה התגלו בחפירות חניון גבעתי שבצפון-מערב עיר דוד, ובהם שרידי שוק מן התקופה העבאסית ושרידי מבנים דלים ומתקנים שונים מהמשך אותה תקופה. במאה התשיעית הקימו יהודים קראים את שכונתם בירושלים ואותה כינו בשם "צלע האלף" על פי הפסוק בספר יהושע: "צלע האלף והיבוסי היא ירושלים". שכונתם כונתה גם בשם "שכונת בני המזרח". יש הסוברים ששכונה זו הוקמה בגבעת עיר דוד, ואילו אחרים סבורים שהיא הוקמה במורדות הר הזיתים, בסביבת כפר השילוח. יישובם זה התקיים כמה מאות שנים. בתקופה הפאטימית, במאה ה-10 או במאה ה-11, צומצמו גבולות העיר מדרום, והוקמה חומה בתוואי חדש (שנשמר מאז ועד היום), אשר הותירה את עיר דוד מחוץ לגבולות העיר. כפר סילואן במאות האחרונות ערך מורחב – סילואן במורדות הר הזיתים, ממזרח לנחל קדרון, התפתח בימי הביניים הכפר סילוואן, ששמו הוא שיבוש של "שילוח", מקור המים הנובע בתחומי עיר דוד. במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה התיישבות של יהודים ושל ערבים בגבעת עיר דוד. המשפחה הראשונה שבנתה את ביתה על הגבעה הייתה כנראה משפחת מיוחס, שהתגוררה בעיר העתיקה ובנתה את ביתה בעיר דוד בשנת 1873. עם זאת, רוב הגבעה נשאר בלתי מיושב. כאשר עלו ארצה יהודים מתימן בשנת 1882 (עליית "אעלה בתמר"), הם התגוררו בתחילה בירושלים בחוסר כל וללא קורת גג. ר' ישראל דוב פרומקין ייסד והקים את שכונת "עזרת נדחים" ב"כפר השילוח" בעזרת ר' בועז בן יונתן מזרחי שנידב מחצית מנחלתו (8000 אמות) בכפר השילוח לטובת עולי תימן בירושלים. בשנת 1884, שוכנו במקום יהודי תימן וזהו היישוב הראשון של התימנים בתקופת העליות. המקום, ששכן מדרום לכפר סילוואן, נקרא "כפר השילוח". בעלי הקרקעות קיוו כי התושבים התימנים ילמדו את עבודת האדמה ויספקו תוצרת חקלאית לתושבי ירושלים, אך אלו העדיפו לעבוד מחוץ לכפר. מאורעות הדמים, בהם פגעו הערבים ביהודים החל משנת 1920, צמצמו את האוכלוסייה בכפר, ובשנת 1936 (מאורעות תרצ"ו), התנפלו ערבים על הנותרים, פגעו בהם ושדדו את רכושם. בשנת 1938 עזבו התושבים היהודים את המקום סופית. לאחר נטישתם, הבתים והקרקעות נותרו ריקים או נתפסו בהדרגה בידי תושבים ערבים מסילואן ומהסביבה. על אף הבטחת הבריטים כי עם שוך המאורעות יושבו היהודים לבתיהם בכפר, ועל אף דרישת המוסדות היהודיים מן הבריטים לקיים את הבטחתם, לא החזירו הבריטים את היהודים למקום ולא דאגו להשבת הרכוש לבעליו המקוריים. כפר השילוח נטמע בתוך המרקם הערבי של סילואן ורבים מבתיו נהרסו כליל ואבניהם נלקחו לבנייה. לאחר מלחמת השחרור ב-1948, עם חלוקת ירושלים, עבר האזור לשליטה ירדנית. בתקופה זו התרחבה הבנייה הערבית, לעיתים ללא רישום מוסדר. חלק מהבתים היהודיים הישנים שעוד נותרו שונו, הורחבו או נהרסו. הזיכרון של היישוב התימני נמחק כמעט לחלוטין מן הנוף, אף שהקרקעות לא הופקעו באופן רשמי מבעליהן היהודים. בשנת 1967 ירושלים אוחדה במלחמת ששת הימים, והאזור עבר לשליטת מדינת ישראל. החל משנות ה-80 וה 90 החלו ניסיונות של עמותות וגופים יהודיים לאתר מסמכי בעלות היסטוריים ולהשיב נכסים שננטשו ב-1936. חלק קטן מהבתים אכן יושב מחדש ביהודים, אך רוב השטח נותר מיושב באוכלוסייה פלסטינית, והאזור הפך למוקד של מחלוקת משפטית ופוליטית מתמשכת. חידוש הנוכחות היהודית בעיר דוד בשנת 1986 קמה עמותת אלע"ד ("אל עיר דוד") במטרה לקדם את הקשר היהודי לעיר דוד וולחדש את ההתיישבות היהודית בתחומיה. העמותה פועלת לקדם תיירות, חפירות ארכאולוגיות, חינוך ומחקר על ירושלים. כמו כן היא רוכשת קרקעות מתושבי סילוואן, או שוכרת אותן מחברת עמידר, כדי לשכן בהן יהודים. החל משנת 1997 מפעילה העמותה עבור רשות הטבע והגנים את 'הגן הלאומי עיר דוד', המהווה חלק מ'גן לאומי סובב חומות ירושלים'. היא מנגישה לציבור כמה מבנים בעיר דוד, כמו 'בית הצופה', שהפך לנקודת תצפית ואולם להקרנת חיזיון אורקולי. האתר נחשב לאחד האתרים הפופולריים בירושלים. העמותה פועלת לחינוך והסברה על אודות ירושלים, ועוסקת במחקר ירושלים הקדומה ובהנחלת הידע הקשור בה לציבור הרחב. היא שותפה לפרויקטים רבים עם מוסדות המדינה, עם צה"ל ועם תלמידי מערכת החינוך. בשנת 2001 הקימה העמותה את מכון מגלי"ם (המכון הגבוה ללימודי ירושלים) כמכון מחקר והוראה, שמטרתו להעמיק את הידע על אודות ירושלים בתחומי היסטוריה, ארכאולוגיה ותנ"ך. מדי שנה מקיים המכון את 'כנס מחקרי עיר דוד', הכנס הארכאולוגי הגדול בישראל. השטח של החפירות הארכאולוגיות בעיר דוד מנוהל על ידי העמותה, אשר מממנת את רובן, כדרוש על פי החוק. ממצאי החפירות מתפרסמים בכלי התקשורת ובכנס השנתי של מגלי"ם. כתוצאה מפעילות העמותה חלה עלייה חדה במספר המבקרים במקום בשנים האחרונות. בשנת 2008, למשל, ביקרו בגן הלאומי עיר דוד כ-400 אלף איש. אחת מפעולותיה העיקריות של העמותה היא היישוב היהודי בעיר דוד, כמו גם באגן הקדוש כולו. העמותה רוכשת ושוכרת מיום הקמתה נכסים, קרקעות ובתים בעיר דוד ובאזורים נוספים בכמה דרכים: איתור נכסים בבעלות יהודית ומאבק משפטי במחזיקיהם הנוכחיים; קנייה ושכירת נכסים שהוכרזו נכסי נפקדים על ידי האפוטרופוס מהרשות לפיתוח ומחברת עמידר; וכן שכנוע ערבים תושבי סילואן למכור את בתיהם ליהודים. בשנת 2014 התגוררו בעיר דוד כ-100 משפחות יהודיות המונות כ-500 איש. החפירות הארכאולוגיות בעיר דוד עיר דוד היא האתר שבו נערכו חפירות על ידי המספר הגדול ביותר של משלחות ארכאולוגיות בישראל. הדבר נובע מחשיבותה הדתית, ההיסטורית והארכאולוגית של העיר הקדומה. אלה המשלחות והחוקרים שחפרו באתר בציון שנות החפירה: כמו כן נערכו במשך השנים בדיקות מצומצמות במקומות שונים. אלה נערכו בידי: הממצאים בעיר דוד גן לאומי "עיר דוד" בעיר דוד אתרי חפירה רבים ובהם התגלו ממצאים חשובים מתקופותיה השונות של ירושלים מראשיתה ועד העת החדשה. מבנה האבן הגדול ערך מורחב – מבנה האבן הגדול בעיר דוד בכניסה לגן הלאומי נחשף בשנת 2005 מבנה אבן גדול ועליו או בסביבתו שרידי מבנים מתקופת הבית השני, מהתקופה הביזנטית ומן התקופה המוסלמית הקדומה. לדעת החופרת אילת מזר הוא נבנה בראשית המאה העשירית לפנה"ס, ולטענתה שימש המבנה כארמונו של דוד המלך. חוקרים אחרים חלוקים על תארוך זה, מקצתם בטענה כי הוא קדם לתקופתו של דוד ומקצתם בטענה כי מאוחר לתקופה זו ואף אין לראות בשרידים שהתגלו חלקים ממבנה אחד. קריית השלטון – שטח G בראש המדרון המזרחי של הגבעה, בשטח G של הארכאולוג יגאל שילה הוקם מבנה תמך מדורג גדול ממדים. יש המתארכים אותו לשלהי תקופת הברונזה ואילו אחרים מתארכים אותו למאה העשירית לפנה"ס, לתקופת דוד המלך. על מבנה האבן המדורג ולתוכו הוקמו מבנים בתקופת הבית הראשון, אשר הממצאים שהתגלו בתוכם מעידים על המעמד הגבוה של הדיירים שאכלסו אותם. המבנה הגדול שבהם מכונה "בית אחיאל", משום ששם זה נמצא על גבי שברי חרס שנחשפו באתר. בסמוך לבית התגלתה אסלת אבן שהייתה מותקנת בראש בור ספיגה. האסלה מונחת כיום בתחתית בור הספיגה, בצמוד למבנה מצפון. היא מעידה על רמת החיים הגבוהה של תושביו. במבנה אחר שנחשף, מצפון לבית אחיאל, התגלתה שכבת אפר עבה ושרידי רהיטים מפוחמים, המעידים על חורבן העיר ירושלים ושריפתה על ידי צבא נבוכדנצר מלך בבל בשנת 586 לפני הספירה. מבנה זה מכונה החדר השרוף. באתר התגלו גם ראשי חיצים מטיפוס מקומי וראשי חיצים מטיפוס סקיתו-איראני ששימשו את הצבאות המסופוטמיים. אלה מלמדים על הקרב שהתחולל במקום בסוף ימי הבית הראשון בין בבל ליהודה. בגבולו העליון של השטח נחשפה חומה ובה שני מגדלים, המתוארכים לימי הבית השני. בתקופה זו נותרה מרבית המדרון המזרחי של עיר דוד מחוץ לחומה. לדעת אילת מזר, שחפרה את המגדל הצפוני מבין השניים, מתוארכים החומה והמגדלים לימי נחמיה, אך אחרים סוברים כי יש לתארכם לתקופה החשמונאית. החומה בדרומו של השטח בולט יסוד של מגדל שנבנה על חורבות מבנים שנהרסו עם חורבן בית המקדש הראשון. מדובר ככל הנראה במגדל חשמונאי מהמאה ה-2 לפנה"ס אשר שימש כחלק מביצורי החומה מתקופת בית שני, אותה חומה שיוספוס פלביוס מכנה "החומה הראשונה". העדות הארכאולוגית מצביעה על כך שהחומה נבנתה החל מימי שיבת ציון. היא הוקמה בראש המדרון המזרחי שנותר מעתה מחוץ לתחומי העיר המבוצרת, עובדה שמתיישבת יפה עם המסופר במקרא המתאר את מסע הלילה של נחמיה, אותו הוא ערך עם הגיעו לירושלים. זהו תיאור של מסע שראשיתו בשער הגיא, משם יורד נחמיה לבריכת השילוח וכשהוא שב ועולה במדרון המזרחי אין הבהמה יכולה לעבור. ואכן בכל המקומות שנחפרו במדרון המזרחי התלול נתקלו מיד במפולת אבן אדירה. נחמיה הגיע כנראה למסקנה שאין לו האמצעים הדרושים לפינוי ושיקום ההריסות בקטע קשה זה, והוא בנה את החומה בראש המדרון. חומה זו המשיכה לשמש בכל ימי בית שני ובתקופה הביזנטית. בית אחיאל בית אחיאל הוא מסוג בית ארבעת המרחבים האופייני לימי בית ראשון. המבנה, שפתחו מצד דרום נחשף בחפירות בשלמותו, אך בהמשך החפירה היה צורך לפרק את מחציתו המזרחית כדי שניתן יהיה לחשוף את הנמצא מתחת לרצפתו. בשחזור החלק נעשה שימוש בחומרים מודרניים כפסי מתכת ובטון, כדי להדגיש את החלק המשוחזר. המבנה מכונה "בית אחיאל" משום שנמצאו בו שני אוסטרקונים הנושאים שם זה. המבנה נהרס בחורבן בית ראשון. מצפון לבית אחיאל בנויים שני תאים. בדרומי ביניהם, הסמוך לבית אחיאל, נמצאה אסלת בית שימוש חצובה מאבן שקועה ברצפה ומתחתיה בור שקיעה - מה שמעיד בדרך כלל על מצב כלכלי טוב של בעלי הבית (שהיו יכולים להחזיק עבדים או משרתים שיפנו את השירותים על בסיס קבוע, באין מערכת ניקוז). החדר השרוף מצפון לתאים עוברת סמטה שמעברה השני נחשפה פינה של מבנה נוסף הקרוי "החדר השרוף". המבנה השתמר למלוא קומתו הראשונה. מהסמטה מובילות מדרגות לקומה השנייה של המבנה. כאשר נשרף הבניין בחורבן התמוטטה הקומה העליונה וכיסתה את רצפתו. נמצאו גם שרידי רהיטי עץ, הראשונים מימי בית ראשון שנמצאו בארץ. בתוך השרידים נמצאו עשרות ראשי חיצים מברזל ומברונזה, המשמשים עדות לקרב שהתחולל כאן בחורבן הבית הראשון, בשנת 586 לפנה"ס. בית הבולות קירות התמך תמכו במבנים הבנויים על המדרון התלול. ממבנה ששכן בטרסה אחת נמוכה מזו של בית אחיאל נחשפה רק רצועה צרה. במקום נמצאו 51 בולות, פיסות טין קטנות שנלחצו והודבקו אל החוטים הקושרים את הפפירוסים או את מגילות הקלף. על הטין הודבקה טבעת חותם. אופן ההשתמרות המעולה של הבולות יכול להעיד על האש שבערה ברחבי העיר ושימרה את פיסות הטין. על רוב הבולות מופיעים שמות של אנשים תוך אזכור שם אביהם. ככל הנראה מדובר ברשימה של חלק חשוב מהפקידות הגבוהה בשנים האחרונות לקיום ממלכת יהודה. באחת הבולות מופיע שמו של גמריהו בן שפן, הנזכר בספר ירמיהו בזמנו של יהויקים מלך יהודה בתור סופר המלך שבלשכתו הוקראה נבואת ירמיהו. זו הייתה הפעם הראשונה בה נמצאה בחפירה ארכאולוגית מדעית טביעת חותם של דמות מקראית. קיר האבן המדורג תחילה חשבה קתלין קניון שחפרה במקום כי המבנה המדורג הוא חלק מהביצור של בית שני, היות שהיה ליד החומה החשמונאית. עם הסרת הרצפות של "בית אחיאל" על ידי משלחת שילה התגלה כי המבנה המדורג ממשיך להופיע מתחת לרצפות כאשר קירות "בית אחיאל" בנויים ישירות על גביו, לפיכך הוא מוקדם לבית אחיאל המתוארך למאה ה-8 לפנה"ס. על סמך הקרמיקה המתייחסת למבנה המדורג אפשר לתארכו למאות ה-9-10 לפנה"ס לימי דוד ושלמה. מבנה זה הוא קיר תמך, זהו המבנה הגדול ביותר שנתגלה עד כה מתקופה זו - אולי של מעין אקרופוליס. ייתכן שתפקד כחלקלקה. כאשר התמוטט הקיר בחלקו, בנו על יסודותיו את בית אחיאל במאה ה-8 לפנה"ס. ייתכן שהדבר משקף את הדרישה ההולכת וגוברת לשטח בנייה בתוך העיר המבוצרת, אולי בעקבות זרם פליטים מממלכת ישראל והירידה בחשיבות האקרופוליס הישן לאחר הקמת האקרופוליס החדש במעלה הר הבית. המבנה המדורג בנוי על מסד המורכב ממערכת של קירות שיוצרים "ארגזים" ממולאים בקירות אבן. המסד מתוארך לפי חרסים למאות ה-13–14 לפני הספירה, לתקופה הכנענית המאוחרת. ככל הנראה זהו מסד למצודה, אולי מצודת ציון. הארכאולוגית אילת מזר מזהה את המבנה שמעליו עם ארמונו של דוד המלך. הסיבות לכך הם שבחפירות מתחת למקום נמצאו כותרות פרוטו-איאוליות, המזוהות עם הבנייה המלכותית בישראל וביהודה (פריטים דומים נמצאו באתרים אחרים המתוארכים לימי בית ראשון, כדוגמת חצור, דן, מגידו ורמת רחל). בנוסף, נמצאו בולות עם שמות מלכים מבית דוד, דבר המלמד שהמקום עבר בירושה לכל היותר. מפעלי המים בעיר דוד מעיין הגיחון ערך מורחב – גיחון מעיין הגיחון הוא מקור המים העיקרי של ירושלים הקדומה (עיר דוד), וסביר להניח כי הוא זה שקבע את מיקומו של היישוב הראשוני במקום. מעיין הגיחון הוא בעל אופי קרסטי, שמימיו נקווים בתוך חלל המסה קרסטי. בעבר היה זה מעיין פועם, אשר לאחר שחלל המערה מתמלא במי משקעים מאגן הניקוז שלו עד כדי שמפלסם עובר את מפלס דופן המערה, הוא נובע בפתאומיות דרך פתח המערה, וייתכן שתופעה זו הקנתה למעיין את שמו. אך מאז המאה ה-20 פסקו פעימות המעיין והוא נובע באופן תמידי. ספיקת המעיין, לפי מדידות ישנות, היא סביב 1,600 מ"ק ליום בממוצע, אך במדידות חדשות התקבלה תוצאה גבוהה פי שלושה. במהלך השנים נבנו לצד המעיין מתקנים שמטרתם לנצל את המים ביעילות רבה יותר, ותעלות השקיה שהוזרמו מהגיחון אפשרו חקלאות שלחין. פיר וורן ערך מורחב – פיר וורן פיר וורן הוא מפעל המים הראשון של ירושלים והקדום שבין שני מפעלי המים מימי בית ראשון. הוא נתגלה ותואר לראשונה על ידי צ'ארלס וורן ב-1867. משלחת החפירות בהנהלת שילה ניקתה וחקרה את פיר וורן בין השנים 1979–1981. מחקר זה לווה במחקר גאולוגי שבוצע על ידי דן גיל. בשנים 1997–1998 נחקר פיר וורן והשטח שלמרגלותיו בידי רוני רייך ואלי שוקרון, שהגיעו למסקנות חדשות לגבי הפיר. לטענתם הפיר, שהוא פרט גאולוגי טבעי בסלע לא היה גלוי ולכן גם לא היה נגיש, ואין לו כל קשר תפעולי עם מפעל המים שגילה וורן. רייך ושוקרון גילו במרחק קצר בסמוך ברכה חצובה עמוקה והראו כי המנהרה הובילה לשם, וכי שם נשאבו המים. תיאור הפיר הגישה אל הפיר היא דרך מנהרה באורך של עשרות מטרים. בראשה ישנו פיצול קטן אל מערה טבעית, אך עיקרה הוא מנהרה משופעת בה חצובות מדרגות תלולות היורדות גובה של כ-8 מטר לכיוון צפון מזרח. המנהרה נמשכת אחרי המדרגות עוד כמה מטרים עד הגיעה אל שטח מעט רחב יותר, שבתחתיתו שוכן הפיר האנכי. המנהרה עצמה ממשיכה בקיר המזרחי, בגובה של כשלושה מטרים מעל מפלסה עד נקודה זו (המעבר לשם היום – דרך סולם). הבדל מפלסים זה נועד כנראה להקשות את המעבר על אויבים שעלולים היו לחדור למפעל המים שמחוץ לעיר. תאוריה קודמת מקור המים של העיר היה במעיין הגיחון שנמצא מחוץ לאזור המבוצר. לאנשים לא הייתה גישה חופשית למים בזמן מצור. פיר וורן בא לענות על בעיה זו ולאפשר גישה למקור המים על ידי תושבי העיר. לפנים חשבו כי פיר וורן הוא אותו "צינור" מסתורי המוזכר בספר שמואל ב': וכן: הסברה הייתה שבעת מצור, כשנזקקו תושבי העיר למי המעיין המצויים מחוץ לחומה, נכנסו תושבי העיר לתוך המנהרה בתוך העיר, יצאו מחוץ לעיר בחסות המנהרה, הגיעו לפיר החצוב בסלע, שאבו מים וחזרו לעיר ללא פגע. תאוריה חדשה לטענת רייך ושוקרון הפיר מעולם לא שימש לשאיבת מים. החציבה המקורית בתקופת הברונזה התיכונה נעשתה בסלע ה"מלכה" הנוח, והמנהרה עברה מעל לפיר בלי להגיע אליו. המנהרה הגיעה לבריכת אגירה שהייתה מחוץ לחומות והייתה מוגנת בשני מגדלים. במאה השמינית לפני הספירה העמיקו את המנהרה בסלע הקשה וגילו את הפיר (פער של כאלף שנים בין החלק העליון לחלק התחתון של המנהרה). לאחר ההעמקה לא השתמשו בפיר, אלא נטשו את המפעל כולו. לראיה מצביעים רייך ושוקרון על שבבי סלע שנותרו מהשלב השני של החציבה, וכוללים אך ורק את שכבת הסלע הקשה (כלומר ההעמקה בסלע הקשה לא נעשתה יחד עם חפירת המנהרה בסלע הרך). את השבבים ניתן לתארך, בעזרת חרסים שנמצאו במקום, למאה השמינית לפני הספירה. העובדה כי נותרו שבבים ופסולת שלא נוקו מצביעים על עזיבה פתאומית של האתר. הבריכה החצובה ובית המעיין במהלך החפירות של רייך ושוקרון בשנים 1995-2010 נחשף סמוך למעיין חלל רבוע וגדול שנחצב לעומק הסלע. בחלקו הצפוני-מזרחי של חלל זה נחשף חלל עמוק עוד יותר, שהתגלה לראשונה כבר בראשית המאה העשרים בחפירותיהם של פארקר וונסאן וכונה על ידי ונסאן "החדר העגול". החפירה המקיפה החדשה העלתה תמונה שונה ממה שחשבו עד כה לגבי צורת הביצור של בית המעיין ומיקומה של בריכת האגירה ביחס אליו. רייך ושוקרון פירשו את החציבה כולה כבריכת אגירה גדולה, אך חוקרים אחרים חלקו על פרשנות זו. לימים העלה גם רייך תיאוריות חדשות באשר לפשרו של החלל החצוב. האתר עבר שיפוץ מקיף והוכשר לביקורי קהל, כך שאפשר לרדת לעומק הבריכה ומשם לעלות למיצג הממחיש את המבנה ואת השימוש בו. נקבת חזקיהו (נקבת השילוח) בשנת 701 לפנה"ס, צר על ירושלים סנחריב האשורי. חזקיהו המלך הכין את העיר למצור הצפוי. נראה שהיו אלה צעדים של שעת חירום, שננקטו לפני סכנה מתקרבת ובשעת הכנות למלחמה. המקרא מתאר שני מפעלים חשובים שחזקיהו עשה לקראת המלחמה: ביצור העיר והבאת המים לעיר על ידי נקבת חזקיהו. הגיחון נמצא מחוץ לחומות עיר דוד. במצב זה המעיין חשוף בפני האויב (לשימושו, למניעת מים מהנצורים או להרעלת המקור). הגם שלפי רוב החוקרים הוא עדיין היה מוגן על ידי הביצור הכנעני, זהו ביצור מקומי וקל לכיבוש באופן יחסי. מטרת חציבת הנקבה הייתה להעביר את מי המעיין שמחוץ לעיר אל בריכת-אגירה בתחומי העיר (בגיא הטירופיאון). מהכתובת שנמצאה בנקבה וגם מסימני החציבה ניתן להבין כי היא נחצבה בו זמנית משני קצותיה לאורך יותר מ-500 מטר. הפרש הגבהים בין מעיין הגיחון למוצא המנהרה בצד השני של עיר דוד בבריכת השילוח הוא 33 ס"מ בלבד והשיפוע הממוצע של המנהרה הוא 0.6 פרומיל בלבד. זהו הישג הנדסי מרשים. הוצע כי החציבה נעשתה לאורך סדק שדרכו נבעו המים אולם תאוריית הסדק הקרסטי הרציף עורערה על ידי הגאולוג עמוס פרומקין. רייך ושוקרון הציעו כי חוצבי הנקבה איתרו חללים קרסטיים מקומיים וחיברו ביניהם, אך נכון להיום טרם הוצגה תיאוריה מחקרית מוסכמת המסבירה כיצד הצליחו להיפגש חוצבי הניקבה בבטן האדמה. ערך מורחב – כתובת השילוח נקבת חזקיהו הובילה את המים מאפיק נחל קדרון בצדה המזרחי של העיר לאפיקו של גיא הטירופיאון בצדה המערבי של העיר. בנקודת המפגש של שני הצוותים נמצא ממצא אפיגרפי נדיר, כתובת נקבת השילוח, המתארת את המפעל והמפגש: הכתובת נמצאת כיום במוזיאון ארכאולוגי באיסטנבול. מכתובת זו מובאת[דרוש מקור] ראיה לאורך יחידת המדה אמה, מאחר שהכתובת מעידה כי המרחק מן המוצא אל הבריכה הוא אלף ומאתים אמה, ומכיוון שאורך הנקבה הוא כ-533 מטרים הרי שאורך האמה הוא כ-44.4 ס"מ. בעבר היו שפקפקו בתארוכה של המנהרה לזמן חזקיהו, וראו בה מפעל חשמונאי, אך דעה זו נסתרה מבדיקות פחמן 14 שהוכיחו את שיוכה לתקופת חזקיהו. עם זאת, עדיין קיימים חוקרים המטילים ספק בשיוכה של המנהרה למפעליו של חזקיהו בזמן המצור, בין השאר עקב אי-התאמתה של פעולת נקיבה אטית ומתוכננת לזמן מלחמה. לדעה זו, מפעל הנקיבה, יחד עם מפעלי מים אחרים מאותה תקופה, נועד למטרת השקיית גן המלך המפואר, ייתכן שבהשפעת גני נינוה. גם לדעה זו, נחצבה המנהרה בערך בתקופת חזקיהו. חומות קדומות חומת קניון במדרון המזרחי, בקרבה למעיין, מצאה קתלין קניון בשנות ה-60 חומה קדומה, בעובי של כשני מטר, בתוואי בצורת ברק, אותה תיארכה לתקופת הברונזה התיכונה (מאה 18 לפנה"ס) - כך שלדעתה זו החומה של ירושלים מהתקופה הכנענית (כיום יש מי שסובר שזהו רק ביצור מקומי של המעיין ולא חומת העיר כולה). צמוד אליה חשפה קניון חומה מתקופת הברזל ב' (מאה שמינית לפנה"ס) בעובי של כ-5.5 מטר. חומה זו נחשפה גם בחפירות של יגאל שילה, נחמן אביגד ופיליפ ווסקובוביץ, במספר מקומות מסביב לירושלים של אותה תקופה. בעבר הייתה הסכמה בין החוקרים שזוהי חומה מימי חזקיהו שנבנתה לקראת המצור האשורי של 701 לפנה"ס, אולם כיום יש חוקרים שסוברים שיש להקדים את זמן הקמתה לאמצע המאה השמינית לפנה"ס, תקופת המלך עוזיהו. קניון חשפה בסמוך גם מערת גניזה (פאביסה) ובה כ-1300 כלי פולחן שונים, גם היא מתקופת הברזל ב'. חפירות בית שלם והתאים החצובים בשנים 1909–1911 חפר-הרס פארקר באזור מעיין הגיחון, ובמהלך חפירה של תעלה חשף מספר תאים חצובים בסלע אותם פירש בטעות כקברים. בשנת 2009 חפרו רייך ושוקרון את אותם תאים חצובים וגילו שיש בהם בית בד זעיר, במת-פולחן עליה הוקרבו בעלי חיים, אגני ניסוך לנוזלים שונים, חציבות בצורת סימנים מסתוריים ובתא המרכזי מצבה פולחנית מונחת מעל במת אבן קטנה. מכיוון שהמתחם חצוב בסלע קשה לתארך את זמן הקמתו, אולם לדעת רוב החוקרים זהו מתחם פולחני מתחילת ימי הבית הראשון (מאה 9 לפנה"ס), אם כי יש מי שסבור שזמנו קדום אף יותר. המתחם כוסה בעפר בבת אחת במאה השמינית לפנה"ס והוצא מכלל שימוש מבלי שנהרס, מה שהוביל חוקרים מסוימים להניח שזה קרה כחלק מרפורמת ריכוז הפולחן של חזקיהו. מעל התאים החצובים שכוסו בעפר נתגלה גם בשנת 2022 מקטע מרשים של חומת העיר מאותה תקופה, כך ששאלת התיארוך של החומה רלוונטית לשאלה מי כיסה את התאים החצובים ולמה הוא עשה זאת. מלבד החומה נמצאו מעל התאים החצובים שלל מבני מגורים מהמאות השמינית-שישית לפנה"ס, חלקם עם שכבת שריפה וחורבן משנת 586 לפנה"ס - חורבן הבית הראשון. הממצא מתוך המבנים עשיר מאוד: קנקנים עם טביעות רוזטה, למלך, פירות מפוחמים, חזיר שלם ועוד. שטח E במרכז ובמורד המדרון המזרחי של עיר דוד התגלתה חומת העיר מתקופת הברזל ב' על ידי יגאל שילה בשנות ה-80, יחד עם שלל טרסות ומבנים מהמאות השמינית-שישית לפנה"ס, או מבנים מהתקופה ההלניסטית. באותו מתחם במפלס נמוך יותר - במורד הקדרון, חשף יובל גדות שכבות עמוקות מאוד של זבל מימי הבית השני, ובו חרסים ועצמות לרוב, שיש מי שזיהה בתור פסולת מקודשת של שאריות קרבנות מהמקדש. בריכת השילוח בריכת השילוח היא מאגר מים קדום, המבוסס על סכר של אפיק הגיא, אליו הובלו מי מעין הגיחון בנקבת השילוח כבר במאה השמינית לפנה"ס. בתקופה החשמונאית וההרודיאנית נבנתה בריכה מונומנטלית מרוצפת אבן. חלק קטן מההבריכה נחשף לראשונה ב-2004, והחפירות בה התחדשו ב-2023 מתוך כוונה לחשוף בשנים הקרובות את כולה. חפירות וייל בדרום עיר דוד, צפונית לבריכת השילוח, חפרה משלחת של רמון וייל במקום בשנים 1913–1914, בהזמנתו של הברון רוטשילד שרכש את האדמות. וייל חשף מערות חצובות וגדולות שנהרסו על ידי מחצבה מאוחרת, את המערות הוא פירש בתור קברי בית דוד, אולם רוב החוקרים בני דורו דחו את הפרשנות שלו, אם כי חוקרים מודרניים שונים מאמצים את מסקנותיו מחדש. על אף שקיים זיהוי מסורתי של קבר דוד בראש הר ציון, קיימות סתירות רבות לזיהוי המסורתי אפילו מן המקורות הדתיים - ולשיטת וייל הזיהוי שלו דווקא תואם את אותם מקורות. על פי המקרא, דוד (ושלושה-עשר צאצאיו עד המלך חזקיהו) נקברו יחד בעיר דוד (ובימי דוד העיר לא הגיעה עד הר ציון, כך על פי היעדר ממצא ארכאולוגי כלשהו בהר ציון מהמאה העשירית לפנה"ס). קברי בית דוד היו מול קו החומה של תחילת ימי הבית השני (כפי שאכן מצא אותה וייל) ולא רחוקים מבריכת השילוח. על פי רבי עקיבא הייתה מחילה שיצאה מקברי בית דוד לכיוון הקדרון. ערך מורחב – כתובת תאודוטוס בן וטנוס בסמוך ל'קברי בית דוד' ולבית מיוחס, התגלתה כתובת יוונית, המתוארכת למאה הראשונה לספירה. הכתובת התגלתה על ידי המשלחת של רמון וייל, שחפרה במקום בשנים 1913–1914. תרגום לעברית של הכתובת: בסמוך למקום גילוי הכתובת נחשף מקווה טהרה גדול, וייתכן שהוא שימש כחלק ממתקני המים המוזכרים בכתובת. חניון גבעתי ערך מורחב – חניון גבעתי (עיר דוד) ממצאים נוספים נחשפו בחפירות שנערכו באתר חניון גבעתי, המצוי אף הוא בתחומי עיר דוד, מול הכניסה הראשית לגן הלאומי וממערבה לו. בין הממצאים שנחשפו בו: טבעת זהב הלינסטית, מטמון של 234 מטבעות זהב ועליהם דמותו של הקיסר הרקליוס, חותם אבן וטביעת חותם הנושאת שם תנכ"י, אלפי חתיכות של עיטורי שנהב ועוד. חפירות חניון גבעתי מנוהלות על ידי רשות העתיקות ואוניברסיטת תל אביב. דרך עולי הרגל ערך מורחב – דרך עולי הרגל ב-30 ביוני 2019, בנוכחות שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן, שליח ארצות הברית למזרח התיכון ג'ייסון גרינבלט, ושגריר ישראל לאו"ם דני דנון, נחנכה 'דרך עולי הרגל' ששימשה בתור הרחוב המרכזי של עולי הרגל, שחיבר בין שני מקומות מרכזיים עבור עולי הרגל - מבריכת השילוח להר הבית, בסוף תקופת בית שני. רחוב שנבנה בשנות ה-30 של המאה הראשונה לספירה, ונשרף בחורבן בשנת 70. אורכה המלא של הדרך הוא כ-600 מטרים, ואורכו של המקטע המרוצף שנחשף, המקטע הדרומי, כ-350 מטרים. הדרך, נחפרה בניהולה של רשות העתיקות, וכדי לחשוף אותה היה צורך בפיתוח של פתרונות קונסטרוקטיביים מתקדמים שיתמכו את בתי שכונת ואדי חילווה תוך כדי החפירה תחתיהם, בתים שלעיתים קרובות נבנו ללא יסודות או תמיכה מספקת (מה שזיכה את הפרויקט במקום הראשון בתחרות מנהור של האיחוד האירופי). התכנון הוא לפתוח את האתר בשנים הקרובות למבקרים כך שהכניסה תהיה מבריכת השילוח והיציאה תהיה בפינת הכותל המערבי והכותל הדרומי (בגן הארכאולוגי), מה שיהווה שיחזור של חוויית העלייה לרגל, כפי שנעשתה בסוף ימי הבית השני. תעלת הניקוז מתחת למפלס הרחוב, נמצאה תעלת הניקוז בעיר דוד, שהיא תעלת ניקוז למי גשמים הממוקמת מתחת לרחוב. בתוכה נחשפו ממצאים רבים מסוף ימי הבית השני כגון פעמון הזהב (שיש מי שחושב שהוא של הכהן הגדול), חרב רומית (גלאדיוס), אבן עם חרותת מנורה, חותם אבן עם כיתוב באותיות עבריות (ככל הנראה 'דכא ליה' – טהור לה'). בתעלה נמצאו גם עשרות כלי חרס תמימים, ששימשו ככל הנראה את אלפיים היהודים שהתחבאו בתעלה בזמן המרד, כפי שתיאר יוספוס. בתחתיתה ניתן לראות שברים בריצוף של הרחוב - גם זה בהתאמה לתיאור של יוספוס על הרומאים ששברו את הריצוף כדי להרוג את המורדים בתעלות. גלריית תמונות ראו גם חניון גבעתי (עיר דוד) בריכת השילוח כפר השילוח עמותת אלע"ד תעלת הניקוז בעיר דוד לקריאה נוספת יוסי לוי, שאלו שלום ירושלים – מסלולי טיולים, ירושלים בימי הבית הראשון והשני, יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו, ירושלים. סדרת עידן: דוד עמית, רבקה גונן, ירושלים בימי בית ראשון: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי, 1990, ירושלים. ריכב רובין, "ירושלים וסביבותיה – השפעת התנאים הפיזיים על יישובה של ירושלים", בתוך: שמואל אחיטוב ועמיחי מזר (עורכים), ספר ירושלים, כרך א, יד יצחק בן-צבי, 2000, ירושלים, עמודים 1–12. ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים. הלל גבע, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, "עיר דוד". עמיחי מזר, "הספקת מים ומפעלי מים בימי בית ראשון", ספר ירושלים: תקופת המקרא, תש"ס, עמודים 195–232. אילת מזר, החפירות בעיר דוד 2005. אילת מזר, ארמון המלך דוד, הוצאת שהם, ירושלים, 2009 איג וינסאן ורוני רייך (מתרגם), ירושלים של מטה, מכון מגלי"ם, ירושלים, 2008 אהרון הורביץ, מגלים את עיר דוד, מסע אל הראשית, הוצאת מגלי"ם, המכון הגבוה ללימודי ירושלים, 2009(הספר בקטלוג ULI) דורון בן עמי, "מורדותיה הצפון-מערביים של עיר דוד בתקופת הברזל, נתונים ראשוניים", ארץ ישראל – ספר אמנון בן תור, כרך ל, הוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 2011, עמודים 95–104 דוחות חפירה דו"חות החפירה של משלחת קניון בירושלים התפרסמו לאחר מותה כחלק מהסדרה "British Academy monographs in archaeology" של האקדמיה הבריטית תחת הכותר "Excavations by K. M. Kenyon in Jerusalem 1961-1967". כרכים 2, 3, 4 ו-5 (בחלקו) עוסקים באזור עיר דוד. דו"חות החפירה של משלחת שילה התפרסמו כחלק מסדרת "קדם" של המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בכרכים 19, 30, 33, 35, 40 ו-41. מלבד הכרך הראשון, כל הכרכים פורסמו לאחר מותו של שילה. רוני רייך, אלי שוקרון ועמרי לרנאו, תגליות חדשות בחפירות עיר דוד – ירושלים, קדמוניות, 133, 2007, עמודים 32–40 Ronny Reich, Excavating the City of David, Where Jerusalem's History Began, Israel Exploration Society, Jerusalem, 2011, 368 pp., 208 figs.; ISBN 978-965-221-082-1 קישורים חיצוניים אתרים רשמיים אתר 'עיר דוד – ירושלים הקדומה' גן לאומי סובב חומות ירושלים – מתחם עיר דוד באתר רשות הטבע והגנים (לצפייה בשפה האנגלית – לחצו כאן(הקישור אינו פעיל)) עיר דוד – תוכנית מתאר מקומית, נספח ארכאולוגי, באתר רשות העתיקות עיר דוד – תחזוקת שימור, באתר רשות העתיקות עיר דוד (ירושלים, ישראל), דף שער בספרייה הלאומית כתבות ומאמרים אתר ירושלים, עיר דוד, באתר allaboutJerusalem.com. סיור מצולם בעיר דוד מאת פרופ' רוני רייך ואלי שוקרון (בסיור המצולם מוצגים הממצאים הבאים: מערכת פיר וורן, מעיין הגיחון, התעלה הכנענית – תעלה 2, בריכת השילוח, הרחוב ההרודיאני ומערכת הניקוז). הודעות לעיתונות, רשימת חפירות ומאמרים בנושא עיר דוד באתר רשות העתיקות. דוד אוסישקין, מפעלי המים של ירושלים בימי חזקיהו, קתדרה 70, 1994. יואל אליצור, אכן! קברי בית דוד באתר "דעת". רן שפירא, מי בנה את החומה (של עיר דוד), באתר הארץ, 20 בנובמבר 2007 רון פלד, עיר דוד: מכאן הכל התחיל, באתר ynet, 4 באוקטובר 2006 איציק וולף, ביצור ענק בן 3,700 שנה נחשף בעיר דוד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 2 בספטמבר 2009 האוניברסיטה העברית, המכתב הראשון מירושלים: חוקרים מהאוניברסיטה העברית גילו את התעודה העתיקה ביותר שנכתבה בירושלים, באתר הידען, 12 ביולי 2010 שחר שילה, אתר התיירות עיר דוד – תולדות המחקר נדב שרגאי, הסיפור הלא מוכר של עיר דוד, באתר ישראל היום, 31 באוקטובר 2014 ד"ר איתמר ברנר, עדויות חדשות על הקרב האחרון של ירושלים הקדומה, מגזין להיסטוריה סגולה, 25 במאי 2017 יובל מלחי, הסודות של עיר דוד - סדרת פודקאסט בשיתוף עמותת 'אל עיר דוד', פרק 1, פרק 2, פרק 3, פרק 4, פרק 5,פרק 6, באתר "קטעים בהיסטוריה", 2019 יום שדה "מעיר דוד למשכן הכנסת", מנהל חברה ונוער, אגף של"ח וידיעת הארץ פרק ספיישל – עושים תנ"ך בשטח, סיור רדיופוני באתר עיר דוד עם ד"ר בעז סתוי, פרק 62 בפודקאסט עושים תנ"ך ירון דרוקמן, העצים חשפו: מתי בדיוק התרחשו אירועים המוזכרים בתנ"ך, באתר ynet, 2 במאי 2024 Johanna Regev et. al, Radiocarbon chronology of Iron Age Jerusalem reveals calibration offsets and architectural developments, PNAS, April 29, 2024 (תקציר) הערות שוליים