Palestīnas Valsts

Palestīnas Valsts (arābu: دولةفلسطين, Daulat Filastin; angļu: State of Palestine) ir daļēji atzīta pašpasludināta valsts, kuru kā "Arābu valsti" 1947. gada 29. novembra ANO rezolūcija 181/II paredzēja Osmaņu impērijai atņemtajā Lielbritānijas mandātteritorijā Palestīnā. 1994. gadā Izraēlas valdība atļāva Palestīnas Valstī izveidot palestīniešu pašpārvaldi. Par pilnvērtīgu starptautisku subjektu Palestīnas Valsts var kļūt tikai tad, kad tā politiski un ekonomiski kontrolēs savu teritoriju (šobrīd tā ir Izraēlas protektorāts), būs nospraustas robežas, un to atzīs visas ANO Drošības padomes valstis. Vēsture Teritorijas nosaukumu "Sīrijas Palestīna", kas radies no Palestīnas dienvidu piekrastes seno pamatiedzīvotāju filistiešu vārda, kā administratīvu vienību sāka lietot romieši. Taču šis termins kā vispārīgs apzīmējums lietots arī agrāk, piemēram, to pieminēja Hērodots. Tomēr vēl 20. gadsimta sākumā ar palestīniešiem galvenokārt saprata ebrejus, kamēr daudzi Palestīnas arābi šo britu atjaunoto nosaukumu nepieņēma un prasīja saukt teritoriju par Dienvidsīriju. 1947. gada ANO rezolūcija 181/II Palestīnā paredzēja izveidot divas valstis: ebreju un arābu, piešķirot ebreju valsts izveidei 56% no mandātteritorijas (kur dzīvoja 499 000 ebreju un 510 000 palestīniešu), 14 100 km2 platībā; savukārt arābu valstij piešķīra 43% teritorijas (ko apdzīvoja 95 000 ebreju un 549 000 palestīniešu). 1% atstāja Jeruzalemes brīvpilsētai (corpus seperatum), ko apdzīvoja 59 690 ebreju un 105 540 palestīniešu. Ebreju vadība ANO plānu pieņēma, taču Palestīnas arābus tas neapmierināja un tāpēc tika pasludināta tikai ebreju Izraēlas valsts. Ēģiptes, Sīrijas, Libānas, Irākas un Jordānijas iebrukuma un tam sekojošā Izraēlas neatkarības kara dēļ arābu valsts tā arī netika proklamēta un tās teritorija tika sadalīta starp Izraēlu, Ēģipti un Jordāniju. Kara dēļ apmēram 750 tūkstošu palestīniešu un 260 tūkstošu ebreju bija spiesti bēgt vai emigrēt no pretinieku kontrolētajām teritorijām. 1948. gadā Ēģiptē tika izveidota Vispalestīnas valdība, tomēr tai nebija faktiskas varas pat Ēģiptes okupētajā Gazas joslā. Par valdības vadītāju drīz ievēlēja Jordānijas karali. 1959. gadā tā tika izformēta. 1964. gadā Jordānijas kontrolētajā Rietumkrastā izveidoja Palestīnas Atbrīvošanas organizāciju (PAO), kura pasludināja par savu mērķi vienotas Palestīnas izveidi un Izraēlas likvidāciju un ar arābu valstu atbalstu veica terora aktus Izraēlā. 1967. gadā Izraēla, juzdama, ka nespēs pastāvīgi izturēt šo teroru, pirmā uzbruka pret to izveidotajai arābu valstu militārajai savienībai, kura bija sākusi Izraēlas daļēju blokādi, un guva uzvaru, okupējot visas Arābu valstij paredzētās teritorijas. 1968.-1971. gadā palestīnieši sāka veikt demonstratīvus terora aktus arī pret Jordāniju, kas noveda pie īsa kara starp Sīriju un PAO no vienas puses un Jordāniju no otras. PAO tika padzīta no Jordānijas uz Libānu, kur tā savukārt izraisīja pilsoņu karu un 1982. gadā tika padzīta uz Tunisiju. 1974. gadā Arābu līga atzina PAO par Palestīnas arābu vienīgo likumīgo pārstāvi. Izraēla sāka veidot okupētajās teritorijās ebreju apdzīvotus ciematus, kas pārkāpj okupācijas situācijai paredzētās starptautiskās tiesības, lai gan Izraēla un reizēm arī ASV (atkarībā no tābrīža valdības) apgalvo, ka šai gadījumā tas nav piemērojami. Uz 2023. gadu Rietumkrastā Izraēlas kolonistu populācija bija ap 500 tūkstoši, kā arī vēl ap 220 tūkstoši Austrumjeruzalemē. Palestīnieši jau ilgstoši ir aicinājuši likvidēt visas apmetnes, apgalvojot, ka ebreju klātbūtne padara gandrīz neiespējamu neatkarīgas Palestīnas valsts izveidi. 1988. gada 15. novembrī augstākās padomdevējas struktūras Palestīnas nacionālās padomes sesijā Alžīrijā proklamēja Palestīnas Valsti, nedeklarējot precīzas tās robežas. To nekavējoties atzina arābu valstis, un ANO nolēma turpmāk PAO vietā lietot terminu "Palestīna", lai gan nepiekrita atzīt Palestīnu par ANO locekli. 1991. gadā Persijas līča kara dēļ palestīnieši tika izraidīti arī no Saūda Arābijas un Kuveitas, jo nostājās Irākas pusē. 1994. gadā Izraēlas valdība Oslo vienošanās ietvaros vēl neanektētajā Palestīnas teritorijā atļāva izveidot Palestīniešu pašpārvaldi un atļāva PAO un tās vadītājam Arafātam ierasties Gazā. Tajā pašā laikā līdz tam pastāvējušās PAO pārstāvniecības citās valstīs turpināja darboties kā Palestīnas Valsts vēstniecības. 2005. gadā Izraēla izbeidza Gazas joslas okupāciju, izvedot savu karaspēku un likvidējot ebreju apdzīvotos ciematus tajā. Konflikts starp diviem palestīniešu grupējumiem — Arafāta vadīto Fatah un Hamās — 2007. gadā noveda pie PAO varas asiņainas krišanas Gazā un tās pārvēršanos par atsevišķu politisku veidojumu. Ja palestīniešu pašpārvalde, kura pārcēlās uz Rāmallu Rietumkrastā, saglabāja agrāko starptautisko leģitimitāti un minimālas attiecības ar Izraēlu, neatsakoties pie tam no ierobežota terora atbalstīšanas, tad Hamās un to atbalstošie Gazas joslas grupējumi izvēlējās atklātas konfrontācijas ceļu un starp Gazas joslu un Izraēlu regulāri notika savstarpējas apšaudes ar raķetēm un citiem ieročiem. Kulmināciju sadursmes sasniedza 2023. gadā, kad Hamās kaujinieki iebruka Izraēlā, veicot masu slepkavības, izvarošanas un citus noziegumus, un sagrāba vairākus simtus ķīlnieku. Izraēlas prettrieciens izrādījās neefektīvs, un neraugoties uz ilgstošo daļējo Gazas joslas okupāciju, Izraēla divu gadu laikā nespēja pat gāzt Hamās varu sektorā. Šis karš novedis pie humanitārās krīzes, kurā sagrauts vairums mājokļu un sektoram piegādātās humanitārās kravas bieži nesasniedz adresātus, bet nonāk galvenokārt Hamās un viņu atbalstītāju rokās. Bojā gājuši desmiti tūkstošu sektora iedzīvotāju, kuru skaits nav pat aptuveni nosakāms, jo visu viņu statistiku ziņo Hamās, neizvairoties no dezinformācijas. Palestīniešu bēgļu reputācija tuvējās valstīs arī nepieļauj viņu masveida evakuāciju uz kādu no tām, un Ēģipte uzbūvējusi sienu, lai nepieļautu palestīniešu nekontrolētu iekļūšanu tajā. Iedzīvotāju bēgšanu bloķē arī Hamās. Arābu valstis 2025. gada vasarā piedāvāja atjaunošanas plānu, kurā Hamās kontrole pār sektoru tiktu nomainītu ar Arābu līgas valstu kontroli un Rietumkrasta palestīniešu administrācijas dalību, tomēr to nepieņēma ASV un Izraēla, uzskatot par nereālistisku. Juridiskais statuss Līdz 2025. gada septembrim Palestīnas Valsti bija atzinusi 151 valsts, tā ir Arābu valstu līgas dalībniece. Tai ir ANO novērotājvalsts statuss, jo Palestīnas Valsti neatzīst ASV, kas ir Drošības Padomes pastāvīgā dalībvalsts ar veto tiesībām, kā arī daļa ES valstu un Japāna. Latvija un Igaunija 2025. gada vasarā apstiprināja, ka Palestīnas Valsts atzīšana joprojām neietilpst to plānos. 2025. gada 12. septembrī ANO Ģenerālā asambleja ar 142 balsīm par (arī Latvija), 10 balsīm pret (Argentīna, ASV, Izraēla, Mikronēzija, Nauru, Palau, Papua-Jaungvineja, Paragvaja, Tonga, Ungārija), 12 atturējās (Albānija, Čehija, Dienvidsudāna, Ekvadora, Etiopija, Fidži, Gvatemala, Kamerūna, Kongo DR, Moldova, Samoa, Ziemeļmaķedonija), atbalstīja Francijas un Saūda Arābijas sagatavoto aicinājumu panākt divu valstu risinājumu Izraēlas un palestīniešu konfliktā. 21. septembrī Lielbritānija, Kanāda, Austrālija un Portugāle paziņoja, ka oficiāli atzīst Palestīnas valsti, pamatojot to ar vēlmi panākt kara Gazas joslā izbeigšanu un veicināt ilgstošu mieru starp palestīniešiem un Izraēlu. Valstis, kas nav atzinušas Palestīnas valsti Dalība ANO ANO Ģenerālā asambleja savā 1988. gada 15. decembra rezolūcijā 43/177 tikai fiksēja Palestīnas Valsts pašproklamēšanas faktu, un nolēma turpmāk PAO pārstāvniecību ANO (kurai ir novērotāju statuss) dēvēt par Palestīnas delegāciju "nemazinot PAO novērotāju statusu un funkcijas ANO sistēmā". 2011. gada 22. septembrī Palestīniešu pašpārvaldes prezidents Mahmuds Abass iesniedza oficiālu lūgumu Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) ģenerālsekretāram Banam Kimūnam uzņemt Palestīnu par pilnvērtīgu ANO dalībvalsti 1967. gada 4. jūnija robežās ar galvaspilsētu Kudsu (Jeruzalemi). Eiropas Parlaments 2011. gada 29. septembrī apstiprinātā rezolūcijā nosauca Palestīnas valstiskuma atzīšanas centienus par likumīgiem un norādīja, ka risinājums jārod tuvākā gada laikā. Savukārt ASV Kongress 1. oktobrī nobloķēja 200 miljonu ASV dolāru (172 miljoni eiro) vērto palīdzības programmu palestīniešu pašpārvaldei, tā reaģējot uz mēģinājumu panākt Palestīnas valsts uzņemšanu ANO. 2011. gada 5. oktobrī UNESCO izpildkomiteja ieteica uzņemt Palestīnu pilntiesīgas valsts statusā. Ierosinājumu atbalstīja 40 UNESCO izpildkomitejā pārstāvētās valstis, četras balsoja pret, bet 14 atturējās. Pret rezolūciju balsoja ASV, Vācija, Rumānija un Latvija. Palestīnas kartes Atsauces Ārējās saites Palestinian National Authority (angliski) Benijs Moriss, Arābu un Izraēlas pretstāve A Comparison Of Three Drafts For An Israeli-Palestinian Peace Agreement (angliski) British Foreign & Commonwealth office on Palestine (angliski) Institute for Palestine Studies (angliski) Rand Corporation Palestine Project (angliski) Reut Institute Analysis on Israeli — Palestinian Negotiations Arhivēts 2022. gada 4. jūlijā, Wayback Machine vietnē. (angliski) Overcoming Zionism: Creating a Single Democratic State in Israel/Palestine (angliski)