Yāsir ‘Arafāt

Yāsir ‘Arafāt (ka Yassir Arafat, täispikk nimi Mohammed Abdel-Raouf Arafat As Qudwa al-Hussain, araabia keeles محمد ياسر عبد الرحمن عبد الرؤوف عرفات القدوة الحسيني‎; u 24. august 1929 Kairo – 11. november 2004 Pariis) oli Palestiina poliitik. Yassir Arafat kujunes 1970. aastail üheks Palestiina iseseisvuse eest võitluse juhtfiguuriks maailmapoliitikas. Ta oli Fatahi asutaja ja aastakümneid Palestiina Vabastusorganisatsiooni juht, kes juhtis palestiinlaste Iisraeli-vastast võitlust. 1990. aastate algul kirjutas ta Palestiina esindajana alla Oslo rahulepingule, suunates sellega Iisraeli ja Palestiina rahumeelset kooseksistensi otsivale teele. Selle eest sai ta 1994. aastal ka Nobeli rahuauhinna. Ta mängis juhtivat rolli Palestiina omavalitsuse loomisel ja oli Palestiina president kuni elu lõpuni 2004. aastal. Elulugu Noorpõlv Paljud väited ‘Arafāti varajase elu kohta on vaidlustatud, alustades tema sünniajast ja kohast. Kairos registreeritud sünnitunnistus näitab, et ta sündis seal 24. augustil 1929, kuid mõned allikad toetavad Arafati väidet, et ta sündis hoopis 4. augustil 1929 Jeruusalemmas. Mõned allikad on andnud tema sünnikohaks Gaza Palestiinas. Ta sündis tuntud Palestiina iseseisvuslaste al-Ḥusaynī hõimu ja oli väikekaupmehe perekonna üks seitsmest lapsest. Mõnede allikate kohaselt võitles Araabia-Iisraeli sõjas vabatahtlikuna. 1949. aastal asus ‘Arafāt õppima tsiviilehitust Kairos Kuningas Fu'ād I Ülikoolis ja tegutses Palestiina Üliõpilaste Liidus, aastatel 1952–1956 oli ka organisatsiooni president. Ilmus esmakordselt poliitilisel areenil 1953. aastal, kui esitas verepetitsiooni Egiptuse sõjaväehunta juhile, kus palus mitte kunagi Palestiinat unustada. Sõlmis sidemed Moslemi Vennaskonnaga, mistõttu 1954. aastal (pärast atentaati tollasele Egiptuse presidendile Gamal Abdel Nasserile) arreteeriti lisaks mitmetele vennaskonna liikmetele ka ‘Arafāt. Vangistusest vabanemise järel lõpetas ta 1956. aasta juulis ülikooli, omandas insenerihariduse. Pärast hariduse omandamist pidi ta teenima Egiptuse sõjaväes, kus oli ka Suessi kriisi ajal. Ülikooli lõpetamise järel asus Arafat Kuveiti, kus asutas oma inseneriettevõtte ja jätkas tegevust palestiina rahvuslikes organisatsioonides. Fatahi ja PVO juhina 1960. aastad Pettununa Araabia riikide võimetuses tegutseda Iisraeli vastu, kaasasutas Arafat 10. oktoobril 1959 liikumise Fatah (tähendab vallutust). Liikumise juhid uskusid, et iseseisva Palestiina riigini on võimalik jõuda vaid relvade jõul ja et iseseisvuse saavutamine peab olema peamiselt palestiinlaste, mitte kõigi araablaste ülesanne. Arafati juhtimisel alustas 1964. aasta detsembris Fatah piiriüleseid rünnakuid Iisraeli vastu, kuid taktika polnud mitmele Araabia riigile meeltmööda. Esimese rünnaku peatas Liibanon ning liikumise esimest liikumise märtrit ei tapnud mitte Iisraeli sõdurid, vaid Jordaania piirivalvurid. Vastumeelsus Fatahi suhtes lahtus pärast 1967. aasta kuuepäevast sõda juunis, kus Araabia riikide koalitsioon sai Iisraelilt hävitavalt lüüa ja Iisrael okupeeris kogu mandatoorse Palestiina. Pärast kuuepäevast sõda liitus Fatah 1967. aastal tolle ajani Egiptuse kontrolli all olnud Palestiina Vabastusorganisatsiooniga (PVO). 1968. aastal tungis Iisrael Jordaaniasse lootuses vallutada Karameh' linn, kus pärast viimast sõda asus Fatahi peakorter. Arafat juhtis palestiina üksuste vastupanu ja lahingu lõpus iisraellased taandusid. Arafat kuulutas selle esimeseks araablaste võiduks Iisraeli vastu ja tema populaarsus tõusis. 1969. aastal valiti ta Palestiina Vabastusorganisatsiooni juhiks. Ta jäi sellele ametikohale 35 aastaks. Arafati juhtimise ajal ei suutnud Fatah PVO-s kehtestada oma ainuvõimu ja sundida teisi Palestiina organisatsioone kuuletuma talle, vaid ta pidi nendega koostööd tegema ja teiste organisatsioonide arvamustega arvestama. Sellele lisaks tuli arvestada PVO-d rahastavate Araabia riikide soovidega. See hoidis organisatsiooni killustatuna ja kohati ebaefektiivsena. 1970. aastad PVO rünnakud Iisraeli suunal olid ebaedukad, kuid vabastusorganisatsiooni mõju Jordaanias kasvas. Mõned PVO liikmed kutsusid Arafati kukutama Jordaania kuningat Husseini võimult. Pärast kokkupõrkeid, mida tuntakse musta septembri nime all, ajasid Jordaania relvajõud 1971. aastaks PVO riigist välja. Organisatsioon koos Arafatiga asus Liibanoni. Liibanonis olles toetas ta mitteametlikult Musta Septembri organisatsiooni terrorirünnakuid, kuid samal ajal hakkas maailmapoliitikas ajama diplomaatilisemat joont. Pärast 1973. aasta Jom Kippuri sõda loobus Arafat kogu mandatoorse Palestiina vabastamise taotlemisest, hakates selle asemel taotlema Palestiina riigi rajamist Läänekalda ja Gaza sektori piires. Diplomaatiat saatis edu: 1973–1974 tunnustas Araabia Liiga Palestiina Vabastusorganisatsiooni ametlikult Palestiinat esindava organisatsioonina, mis võimaldas organisatsioonil avada mitmetes riikides ametlikud esindused. 13. novembril 1974 sai Arafatist esimene Palestiina ja valitsusvälise organisatsiooni esindaja ÜRO-s, kes sai pidada kõne peaassambleele. „Tulin täna siia oliivioksa ja vabadusvõitleja relvaga. Ärge laske oliivioksal minu käest kukkuda. Kordan, ärge laske oliivioksal minu käest kukkuda.“ – Yāsir ‘Arafāt, "Yāsir ‘Arafāti kõne ÜRO Peaassambleel", 13. november 1974 Palestiinast pagenud kogukond mängus rolli Liibanoni kodusõja puhkemisel 1975. aastal. Kuigi Arafat üritas PVO-d Liibanoni konfliktist esimestel aastatel vähemalt ametlikult väljas hoida, muutus organisatsioon keskseks islamiusuliste toetajaks kodusõjas. Kuna Süüria toetas sõjas kristlasi, üritasid Süüria võimud PVO-d ja Arafati positsiooni organisatsioonis õõnestada. 1982. aastal sekkus Liibanonis ka Iisrael, mis okupeeris Lõuna-Liibanoni ja üritas hävitada PVO-d. Seetõttu loobus 1982. aasta augustis Arafat oma peakorterist Beirutis ja asus ümber Hammam al-Shatti linna Tuneesias. 1980. aastad 1980. aastail nõrgendas fraktsioonide kasv Palestiina Vabastusorganisatsioonis (PVO) Arafati võimu. Ta proovis naasta 1983. aastal Liibanoni, kuid oli sunnitud Liibanonist uuesti evakueerima, kui Fatahi mässulised teda ründasid. Tunises oli Arafati mõju piiratum, sest PVO oli Palestiinast kaugel, organisatsioon ise oli killustunud ja mitmes riigis laiali, mitmed suurriigid ning Araabia maad toetasid vabadusvõitlust vähem, Tuneesia võimud jälgisid pidevalt PVO tegevust ja Iisrael korraldas mitmeid rünnakuid organisatsiooni vastu. Ta suutis siiski säilitada juhirolli PVO suurimas fraktsioonis ja ühendas järgnevatel aastatel organisatsiooni järk-järgult taas. 1987. aasta detsembris Palestiinas alanud intifada võimendas Arafati organisatsiooni legitiimsust ja võimendas Iisraelis arvamust, et nad ei suuda palestiinlastega asustatud alasid igavesti hoida. 1988. aasta novembris kuulutas Arafat välja Palestiina riigi (ise saades selle presidendiks), ütles ametlikult lahti terrorismist ja tunnustas mitmeid Palestiinaga seotud ÜRO resolutsioone. Mitmed riigid tunnustasid uut Palestiina eksiilvalitsust. 1990. aastad Pärast Iraagi sissetungi Kuveiti oli Arafati üks suurimaid vigu Iraagi juhi Saddam Husseini toetamine, sest see nõrgendas rahvusvahelist toetust Arafatile, sealhulgas araabia maade poolehoidu. See sundis läbirääkimistele ka PVO, kes Arafati survel 1990. aastal ametlikult tunnustas Iisraeli riiki. 1992. aasta algul sõlmisid PVO ja Iisrael salajased kontaktid. 1993. aastal sõlmiti vastastikuse tunnustamise kokkuleppe Iisraeliga, mille järgi Gaza sektor ja Jericho anti PVO kontrolli alla. PVO pidi selle saavutamiseks tunnustama Iisraeli õigust eksisteerida 1948. aasta piires ja hukka mõistma vägivalla. Lepet nimetati esimeseks Oslo rahulepinguks ja see kirjutati alla Washingtonis Valges Majas. Selle sõlmimise eest pälvis Arafat 1994. aastal (koos Iisraeli poliitikute Yitzhak Rabiniga ja Shimon Peresiga) Nobeli rahuauhinna. Mõni kuu enne auhinna saamist naasis Arafat Palestiina aladele riigipeana. 1995. aastal saavutas ta kokkuleppe Iisraeli vägede väljaviimise kohta Jordani Läänekaldalt. 1995. aasta oktoobris astus ta pretsedenditu sammu ja kutsus Ḩamāsi terroriorganisatsiooni läbirääkimistele Palestiina omavalitsuse üle, veendes rühmitust mitte korraldama terrorirünnakuid Palestiinas 1996. aasta valimisteni. Novembris 1995 mõrvas juudi äärmuslane Iisraeli peaministri Yitzhak Rabini. Arafat jätkas aga sellele vaatamata pingutusi kestva rahu saavutamiseks, külastades Rabini mälestamiseks ka esmakordselt elus Iisraeli. 1996. aasta jaanuaris valiti Palestiina valimistel Arafat 88% häältega omavalitsusliku Palestiina Rahvusnõukogu presidendiks. Fatah võitis 2/3 häältest ka Palestiina Seadusandlikus Nõukogus (PLC). Palestiina omavalitsuse juhina 1990. aastad Palestiina omavalitsuse eesotsas koondas Arafat omavalitsuse juhina võimu enda kätte ja Palestiinas tekkis sisuline üheparteisüsteem, mis kuuletus talle. Üksnes Arafatil oli õigus kirjutada alla rahaeraldistele ja ta nõudis avalikult Palestiina meedialt tema toetamist, hirmutas Palestiina ametnikke ja oli ainus, kes võttis vastu sisulisi otsuseid. Märkimisväärne osa omavalitsuse eelarvest läks isiklikult temale kuuletuvate julgeolekujõudude loomiseks ja omavalitsuse igas osas leidus märkimisväärselt korruptsiooni. Hoolimata oma lubadustest korraldada kohalikud valimised ei kuulutanud Arafat kunagi valimisi välja. Selle asemel määras ta linnapäid ja muid omavalitsuste juhte ise. Kui Arafatile ei meeldinud Palestiina kohtute otsused, siis ta neid ei täitnud. Kriitilisemad ajalehed suleti seniks, kuni need nõustusid režiimile sobivat sisu avaldama. Läänele suunatud meedias avaldas Arafat sageli teisi, Iisraeli-sõbralikumaid sõnumeid kui Palestiina meedias. Opositsioonilised tegelased võisid tegutseda, kuni nende tegevus Arafati võimu ei häirinud, kuid ohuks olnud opositsioonitegelased kõrvaldati. Ainukeseks tasakaaluks Arafati võimule oli PLC, aga lühikese võimuvõitluse järel suutis Arafat parlamendi taltsutada. Ta säilitas ainuvõimu ka Fatahis ja PVO-s, kus ta määras oma valitud juhtkonda ja ignoreeris organisatsioonisiseseid valimisi. Hamasi terrorirünnakute tõttu valisid iisraellased 1996. aasta mais valimistel võimule jäiga joone pooldaja Netanyahu, mille tõttu sattus Lähis-Ida rahuprotsess ohtu. Netanyahu tekitas rahuprotsessis takistusi, esitades Arafatile süüdistusi ja venitades rahulepingutes kokkulepitu täitmisega. Sellel ajal hoidis Arafat kõige tugevamalt Palestiina terroritegevust kontrolli ajal ja Arafat lähenes USA juhtkonnale, kuna ka ameeriklased nägid Iisraeli peamise takistusena rahule. Arafat soosis avalikult 1996. aasta kevadest (pärast Benjamin Netanyahu Iisraelis võimule saamist) 2000. aasta suveni vägivalla vähendamist Palestiinas ja Iisraelis. Ta rajas turvalisust tagavad julgeolekujõud, ähvardas rahu rikkujaid ja toetas rahumeelseid ettevõtmisi. 1996. aastal suutis ta veenda Palestiina Rahvusnõukogu oma hartast välja võtma Iisraeli hävitamist nõudvad paragrahvid. Samas säilitas ta teadlikult võime rakendada vajadusel terroristlike vahendeid. Tema kontrolli all olev meedia avaldas Iisraeli-vastaseid uudiseid ja Arafati režiim kaitses äärmuslasi ja terrorirünnakute korraldajaid, samal ajal kiusates taga inimõiguste eest võitlevaid organisatsioone. Kompromissideks avalik meedia rahvast ette ei valmistanud. Netanyahu võimulesaamiseni ei võidelnud ta märkimisväärselt palestiina terroristide vastu. Ta ei ehitanud palestiinlastele majapidamisi, vaid hoidis neid pagulaslaagrites, lootuses et see võimaldab palestiinlastel paremini maad Iisraelilt tagasi nõuda. Tõenäoliselt hoidis Arafat Iisraeli ohtu üleval teadlikult, et säilitada oma ainuvõim (sest rahu puhul oleksid palestiinlased tõenäoliselt vähem rahul Arafati ainuvõimuga). Lisaks soosisid tema võimul püsimist avalikku meelsuse jälgimine, pingutus oma populaarsuse säilitamiseks ja heade suhete hoidmine Palestiina eliidiga. 2000. aastad Rahuprotsess sai tugevama hoo sisse pärast Iisraeli 1999. aasta valimisi, mil võimule valiti Palestiinaga läbirääkimistele karjääri ehitanud Ehud Barak. 2000. aastal alustasid Palestiina ja Iisraeli diplomaadid salajasi läbirääkimisi Stockholmis, mille tulemusel valmis rahulepingu alus. Arafat aga venitas edasiste läbirääkimistega ja ei volitanud läbirääkijaid sisulisi kompromisse tegema. 2000. aasta juulis osalesid Arafat ja Barak Ameerika Ühendriikide presidendi Bill Clintoni korraldatud Camp Davidi rahukohtumisel, mille sihiks oli luua lõplik rahulepe Iisraeli ja Palestiina vahel. Barak oli kohtumisel valmis suurematele kompromissidele, kui Iisrael oli varem lubanud, lubades seehulgas üle anda ka suurema osa Ida-Jeruusalemmast. Arafat aga keelas Palestiina delegatsioonil lubamast läbirääkimistel minna kompromissile või ka tulla välja omapoolsete lahendustega. Seetõttu kukkusid läbirääkmised läbi ja Iisraeli juhtkond leidis, et Arafati Palestiina ei ole valmis lõplikku rahu tegema. Pärast tippkohtumise ebaõnnestumist süüdistas Arafat selles Iisraeli ja Ameerika Ühendriike ja käskis valmistuda uueks intifadaks. Septembris alanud teine intifada oli suuresti Palestiina keskvõimu poolt soositud ja organiseeritud, mitte isetekkeline rahutus, nagu oli seda olnud esimene intifada. Pärast rahuläbirääkimiste ebaõnnestumist ja teise indifada algust jõudsid Palestiina-Iisraeli suhted madalpunkti. Arafat jätkas Palestiina presidendina, kuid teda ei nähtud enam jõuna, kellega saaks läbirääkimistel kompromissini jõuda. Tema režiimi peeti korruptsiooni soosivaks ja korrumpeerunuks. 2001. aastal nõrgestasid Arafati positsiooni uus Palestiina-vastane Iisraeli valitsus ja 11. septembri terrorirünnakud, pärast seda vähenes Ameerika Ühendriikide tugi Arafatile. Intifada jooksul tungisid iisraellased sügavale Läänekaldale ja võtsid Palestiina omavalitsuselt taas üle suure osa neile antud võimust. Teine intifada palestiinlaste ja iisraellaste vahel kestis sisuliselt kogu Arafati surmani. Konflikti ajal ei toetanud Araabia riigid enam Arafati sisuliselt, kuigi nad jätkasid tema toetamist väliselt. Pärast Karine A relvalaadungi avastamist ründas Iisraeli sõjavägi Arafati peakortereid, purustades tema Gaza peakorteri ja rünnates kahel korral tema residentsi Rām Allāh's. Arafati-vastase rünnaku lõpetas Iisrael mõlemal korral Ameerika Ühendriikide survel. Hoolimata rünnakutest ja Iisraeli keelust lasta Arafatil väljuda Rām Allāh'st ei suutnud Iisrael Arafati rahuprotsessist ega Palestiina juhi kohalt välja tõrjuda tema surmani. 2002. aastal nõudsid mitmed, sealhulgas ka Ameerika Ühendriigid ja Palestiina opositsiooni esindajad, Arafatilt võimu jagamist demokraatlikumalt ja/või võimult taganemist. Surve tulemusel rajas Arafat 2003. aasta märtsis peaministri ametikoha, kuid andis peaministrile üle võimalikult vähe võimu ja nõudis, et peaminister talle alluks ning välispoliitikaga ei tegeleks. Esimene peaminister Mahmoud Abbas sai vaevu õiguse määrata oma valitsuse liikmed, neist paljud asendas Arafat omale kuulekate liikmetega. Neli kuud hiljem astus Abbas ametist tagasi. Olles kinni Rām Allāh's, vähenes viimasel paaril Arafati võimuaastal tema võime Palestiinat juhtida. Samal ajal kasvas märkimisväärselt tema kriitikute arv ja vähenes kontroll Palestiinas tegutsevate üksuste üle. Palestiina teine peaminister Ahmed Korei (1937–2023) kritiseeris Arafati avalikult ja ähvardas tagasiastumisega, püüdes sel moel edutult välja pressida kontrolli julgeolekujõudude üle. Vähenes ka tema populaarsus, 2004. aasta juuniks oli populaarsusküsitlustes Arafati toetus 23,6%. Surm Arafati tervis halvenes 2004. aasta oktoobris. Tema terviseprobleeme varjati esialgu avalikkuse eest. Pärast minestamist 28. oktoobril lendas ta 29. oktoobril Prantsusmaale tervisekontrolli. Tal kahtlustati leukeemiat ehk verevähki. 31. oktoobril teatati, et Arafat ei põe verevähki ega mõnda muud eluohtlikku haigust, aga 3. novembril halvenes tema seisund sedavõrd, et ta viidi intensiivraviosakonda ja päev hiljem langes ta koomasse. 9. novembril teatati, et Arafatil olevat olnud ajuverejooks. Ta suri 11. novembril kell 3.30 Pariisi lähedal Prantsuse sõjaväehaiglas. Täpne surma põhjus on avaldamata, tavaliselt arvatakse surmapõhjuseks olnud DIK. Arafat ise tahtis saada maetud Jeruusalemma, mida palestiinlased ihkavad oma riigi pealinnaks. Kuid selle võimaluse välistas Iisraeli peaminister Ariel Sharon kategooriliselt. Matused Palestiinas lääneriikide riigipeade osavõtul olid samuti välistatud, sest palestiinlaste ülestõusu tõttu oli Iisrael kehtestanud seal ranged sissesõidupiirangud. Selle asemel toimus Arafati leinatalitus 12. novembril Kairos. Sellel osalesid kõrged ametiisikud paljudest maailma riikidest. Arafati sarga vedasid sõjaväelennuväljale 6 musta hobust. Kairost toimetati kirst Jordani läänekaldale Rām Allāh'sse, kus Arafat mulda sängitati. Kuna Jeruusalemma ei võinud Arafati matta, piirduti sellega, et Palestiina alade ülemvaimulik Tayssir al-Tamimi puistas tema sargale Jeruusalemma mulda. Palestiinas saatis Arafati ära kümned tuhanded palestiinlased. Palestiinlaste lõplik eesmärk on siiski matta Arafat millalgi ümber Jeruusalemmas asuva al-Aqsa mošee maa-alale, mis on islami tähtsuselt kolmas pühapaik. Arafatiga tegelenud arstid välistasid mürgitamise, kuid paljud Arafāti toetajad ja sugulased pidasid tema surma kahtlaseks. 2011. aastal tehti Arafāti haiglas kasutatud riietele analüüs, mille käigus leiti neilt ebatavaliselt suures kontsentratsioonis radioaktiivseid aineid. Sellest ajendatult kaevati 27. novembril 2012 välja Arafati säilmed Rām Allāh' linnas hauast välja, et teha neile toksikoloogiline analüüs. Šveitsi uurimisrühm leidis jälgi polooniumist ja järeldas, et mürgitamine oli võimalik, tuues paralleeliks Aleksandr Litvinenko mürgitamise, kuid ei väitnud mürgitamist olevat kindla peale toimunud. Prantsusmaal uuris Nanterre'i kohus Arafati mürgitamist, kuid loobus 2015. aastal uurimisest, sest lõplikke tõendeid mürgitamise kohta ei leitud. Isiklikku Arafat oli lühike, kiilaspäine ja hõreda habemega mees, kes alati kandis musta-valgekirjut kalavõrgumustriga pearätti (kufiia). Ta voltis seda 1956. aastast alates üle oma parema õla sümboolselt kujuks, mis meenutas ajaloolise Palestiina piirjooni. Ta kandis alati khakivärvi mundrit ja vööl püstolit. Yassir oli tema üliõpilaspõlve hüüdnimi, mille umbkaudne araabiakeelne tähendus on “muretu” või “hooletu”. Arafat oli kaua aega poissmees, väites, et on abielus Palestiina üritusega, aga 1992. aastal abiellus ta endast poole noorema palestiinlannast kristlase Suha Tawiliga. Islamis peetakse kiiduväärseks abielluda muu-usulisega ja pöörata ta seejärel islamisse. 1995. aastal sündis neil tütar Zahwa. Arafati kriitikute meelest oli ta tugev taktik, aga väga nõrk strateeg. Väiksemad otsused tegi ta korralikult, aga kõige tähtsamates, näiteks liitlaste valikul, eksis ta kapitaalselt. Tunnustus 1999 – Vürst Jaroslav Targa I järgu orden Viited