Notre-Damen katedraali

Notre-Damen katedraali (ransk. cathédrale Notre-Dame de Paris, suom. Meidän Rouvamme tai Valtiattaremme, tarkoittaa neitsyt Mariaa) sijaitsee Pariisin keskustassa, Seinejoen Île de la Citén saarella. Katedraalin rakentaminen aloitettiin vuonna 1163, ja se valmistui vuonna 1345. Useat muutkin Ranskan kirkot on nimetty samalla Notre-Dame -nimellä. Vuonna 1991 Unesco otti katedraalin maailmanperintöluetteloonsa. Katedraali kärsi suuria vahinkoja 15. huhtikuuta 2019 sen kattorakenteissa syttyneessä tulipalossa. Kirkko avattiin uudelleen joulukuussa 2024. Arkkitehtuuri Julkisivu Notre-Dame on rakennettu kalkkikivestä, ja sen eri osissa on käytetty hieman erityyppistä kalkkikiveä. Kovaa kiveä on julkisivuissa ja pilareissa ja pehmeämpää kiveä sisätiloissa. Katto oli ennen vuoden 2019 tulipaloa rakennettu puusta. Päämateriaalina katossa oli tammi, ja se oli päällystetty lyijylevyillä. Notre-Damen pääsisäänkäynti on sen länsipäädyssä, joka on jaettu symmetrisesti kolmeen kerrokseen. Pääty on 43,5 metriä leveä ja 45 metriä korkea. Siihen kuuluu kaksi tornia, jotka kohoavat 69 metriin. Päädyn alimmassa osassa on kolme portaalia, vasemmalla Neitsyen portaali, keskellä Viimeisen tuomion portaali ja oikealla Pyhän Annan portaali. Portaaleja ympäröi raamatullisia kaiverruksia. Portaalien yläpuolella on Kuninkaiden galleria, jossa on Vanhan testamentin kuninkaiden hahmoja. Sen yläpuolella on osio, jonka keskellä on 9,6 metriä halkaisijaltaan oleva ruusuikkuna, jonka edessä on veistosryhmä. Sen keskushahmona on Neitsyt Marian patsas, jota reunustavat kaksi kynttilänjalkaa kantavaa enkeliä, jotka kuvaavat syntiä ja lunastusta. Gotiikan arkkitehtuurin tunnuspiirteitä on ulkoisten tukikaarten eli kontraforien käyttäminen. Notre-Damen apsista ja kuoria ympäröi 28 tukikaarta. Lisäksi poikkilaivan kohdalla on kaksi tukikaarta kummallakin puolella. Visuaalisesti tukikaaret myös kehystävät kirkon muuta rakennetta. Lisäksi ne on koristeltu erilaisilla veistoksilla ja ornamenteilla. Sisätilat Notre-Dame on viisilaivainen katedraali. Sen sisätiloilla on pituutta 130 metriä, leveyttä 48 metriä ja korkeus lattiasta kattoon on 35 metriä. Kirkossa on kuori, apsis ja lyhyt poikkilaiva. Keskilaivaa reunustaa kummallakin sivulla kaksi sivulaivaa sekä pieniä kappeleita. Katedraaliin lisättiin 1200-luvulla kolme suurta pyöreää ruusuikkunaa. Ikkunat ovat halkaisijaltaan 13 metriä. Yksi niistä sijaitsee länsipäässä tornien välissä ja muut kaksi eteläisen ja pohjoisen poikkilaivan julkisivussa. Notre-Damen sisä- ja ulkopuolisten patsaiden ja symboliaiheiden lisäksi kirkkoa koristavat monet kohokuvat ja gotiikalle tyypilliset lasimaalaukset ja oviin taotut kuvat. Rakennushistoria Keskiaika Pariisin Notre-Dame rakennettiin kahden aikaisemman kirkon, roomalais- tai merovingiaikaisen Saint-Étiennen kirkon (pyhä Stefanos) ja Saint Jean le Rond (pyhä Johannes) kirkon raunioille. Alun perin samalla paikalla oli ollut Rooman valtakunnan aikainen temppeli. Varhaisgotiikan tyyliä edustavan katedraalin rakennuttamisen aloitti Pariisin piispa Maurice de Sully. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1163, ja peruskiveä oli laskemassa paavi Aleksanteri III. Pääalttari vihittiin vuonna 1189 ja kuori, läntinen julkisivu sekä päälaiva valmistuivat vuoteen 1250 mennessä. Muita rakennuttajapiispoja olivat Eudes de Sully (1196–1208), Pierre de Nemours (1208–1219) ja Guillaume de Seignelay (1220–1223). Kirkon varsinaisia arkkitehtejä tai rakentajia ei tunneta nimeltä. Maurice de Sullyn projektia tarkistettiin noin vuosina 1220–1230, jotta keskilaivaan saataisiin enemmän valoa. Tähän kuuluivat kirkon yläosien muutostyöt, käytävän lisääminen, harjakattoiset tornit, yläikkunoiden muutostyöt, kattorakenteen täydellinen peruskorjaus sekä monimutkaisen sadevesiviemäröintijärjestelmän integrointi katolle. Tämä monumentaalinen tyyli tunnetaan nimellä "rayonnant" gotiikka. Notre-Dameen lisättiin seuraavan sadan vuoden aikana kuisteja [mikä? selvennä], kappeleita sekä muita lisäyksiä, ja kirkko valmistui vuonna 1345, jolloin se vihittiin ”Meidän rouvallemme” (”notre dame”) eli neitsyt Marialle. 1700-luku Kuningas Ludvig XIV määräsi uudistustyöt aloitettaviksi vuonna 1699, jotka olivat merkittävimmät sitten keskiajan. Arkkitehti Robert de Cotte toteutti työn vuosina 1708–1725, sen jälkeen kun arkkitehti Jules-Hardouin Mansartin alkuperäiset suunnitelmat hylättiin. Kuori remontoitiin kokonaan ja sisustettiin barokkityyliin: keskiaikaiset kuoriaidat poistettiin ja holvi sekä pääalttari rakennettiin uudelleen. Lyijylevykatto ja runkorakenne kunnostettiin. Piispa, kardinaali de Noailles (1651–1729) rahoitti työn. Vuonna 1756 kirkonisännät pitivät rakennusta sisältä liian synkkänä. Seinät valkaistiin ja keskiaikaiset värilliset lasimaalausikkunat korvattiin kirkkaalla lasilla. Ruusuikkunat säilytettiin. Vaurioituminen vallankumouksissa 1700-1800 -luvuilla Notre-Dame kuului pitkään Pariisin arkkihiippakunnalle, mutta se siirtyi 2. marraskuuta 1789 Ranskan vallankumouksen seurauksena monien muiden kirkon omistusten tavoin valtion omistukseen. Notre-Dame myös kärsi pahoi vallankumouksen aikana, kun vuonna 1793 katoliset jumalanpalvelukset kiellettiin. Kirkkoa ryöstettiin ja vandalisoitiin, ja siitä tehtiin Järjen palvonnan temppeli, joka toimi myös viinivarastona. Katolinen kirkko Notre-Damesta tehtiin uudelleen Napoleonin aikana vuonna 1801, jolloin hän teki sopimuksen Vatikaanin kanssa. Notre-Dame vaurioitui lisää heinäkuun vallankumouksessa vuonna 1830, ja Pariisissa suunniteltiin jopa kirkon purkamista. Victor Hugon vuonna 1831 julkaistu teos Pariisin Notre-Dame oli kuitenkin suursuosittu, mikä herätti uutta kiinnostusta jo osittain raunioina olevaa kirkkoa kohtaan. Korjaustyöt ja uusi suosio 1844–1864 Ranskan oikeus- ja uskontoministeriö päätti vuonna 1842 Notre-Damen korjaushankkeesta, jonka johtoon valittiin kaksi vuotta myöhemmin arkkitehdit Eugène Viollet-le-Duc ja Jean-Baptiste Lassus. Alkuperäinen kahden miljoonan frangin budjetti oli riittämätön, mutta uuden kolmen miljoonan frangin lahjoituksen jälkeen korjauksia pystyttiin jatkamaan. Viollet-le-Duc otti hankkeen kokonaisvastuun itselleen Lassuksen kuoleman jälkeen vuonna 1857. Restaurointityöt tehtiin vuosina 1844–1864. Taloudellisten syiden takia hanke oli keskeytettynä vuosina 1851–1859. Viollet-le-Ducin henkilökohtainen tulkinta keskiaikaisesta taiteesta sekä keskitornin ja kimaira-veistosten lisääminen julkisivulle kohtasi ankaraa kritiikkiä. Hänen sinnikkyytensä kuitenkin palautti keskiaikaiselle arkkitehtuurille tietyn maineen. Kunnostustöissä rakennettiin uudelleen muun muassa koristeelliset portaalit sekä keskitorni. Uusi aarrekammio rakennettiin uusgotiikan tyyliin. Töihin kuuluivat myös: kuluneet rakennuskivet vaihdettiin, noin 100 patsasta tehtiin julkisivulle Amiensin, Laonin, Chartresin ja Reimsin katedraalien inspiroimana, portaalien ja kuninkaiden gallerian entisöinti 1200-luvun asuun, eteläisen ruusuikkunan ja sakastin entisöinti, ikkunoiden muokkaaminen keskiaikaiseen tyyliin ja kuorin uudistaminen säilyttäen Ludvig XIII:n kunniaksi tehdyn veistosryhmän. 1900–2000 -luku Vuonna 1905 säädetty laki kirkon ja valtion erottamisesta toisistaan vahvisti valtion katedraalin omistajaksi. Tänä aikana tehtiin uusia muutostöitä. Jacques Le Chevallier teetti kaksitoista korkeaa ikkunaa ja kaksitoista ruusuikkunaa, joissa oli värilliset lasimaalaukset 1700-luvun kirkkaan lasin tilalla. Vuonna 1989 Jean Touret loi uuden, nykyaikaisemman alttarin poikkilaivan risteyskohtaan. 1990-luvulla ulkoseinät käsiteltiin menetelmällä, joka suojelee katedraalia saastumiselta ja palautti sen norsunluunvärisen värin. Vuonna 1991 UNESCO otti katedraalin maailmanperintöluetteloonsa. Vuonna 2018 rakennus oli Ranskan suosituin turistikohde, ja siellä kävi noin 13 miljoonaa kävijää vuodessa, keskimäärin 30 000 kävijää päivässä. Sisäänpääsy katedraaliin on maksuton, mutta näköalakierros, jolla pääsee näkemään Pariisia kellotornista, on maksullinen. Kierrokselle voi joutua jonottamaan useita tunteja. Kierroksella ei ole opastusta. Vuoden 2019 tulipalo Notre-Damea ei 1800-luvun kunnostustöiden jälkeen peruskorjattu 150 vuoteen. Suurin työ oli länsipäädyn puhdistaminen 1990-luvulla. Kirkko alkoi kuitenkin 2000-luvulla olla jo kovasti kunnostuksen tarpeessa, sillä 1800-luvun kivimateriaalin heikko laatu, aika, sääolosuhteet ja saasteet olivat kuitenkin jo vaikuttaneet kirkon kuntoon. Ranskan hallitus lupasi vuonna 2018 seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi noin 50 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria Notre-Damen kunnostustöihin. Korjausten kokonaiskustannuksiksi arvioitiin 180 miljoonaa dollaria, ja loput rahat oli tarkoitus kerätä lahjoituksin. Keräystä varten perustettiin Friends of Notre-Dame de Paris -säätiö. Restaurointi aloitettiin kesällä 2018. Notre-Damen katedraalissa alkoi tuhoisa tulipalo 15. huhtikuuta 2019. Sen seurauksena katedraalin keskitorni ja katto sekä kolme holvia romahtivat. Tulipalon tarkka syttymissyy ei ole selvinnyt. Korjaustyö kesti viisi vuotta. Sitä varten kerättiin noin 850 miljoonan euron lahjoitusvarat. Katedraali avattiin uudelleen 7. joulukuuta 2024. Tilaisuuteen osallistui monia valtionjohtajia ja muita merkittäviä päättäjiä. Urut ja urkurit Pariisin Notre-Damen urut ovat Ranskan suurimmat 115 äänikerrallaan, joista vanhimmat ovat vuodelta 1788. Ensimmäiset urut vuodelta 1330 sijoitettiin linnunpesään päälaivan korkean ikkunan alle. Vuonna 1403 tulivat uudet urut, ja ne sijoitettiin kapeaan holviin länsipäätyyn, mutta myös vanhat urut jäivät käyttöön. Urkujen suuri kunnostustyö alkoi vuonna 1473 ja kesti noin 50 vuotta. Vuonna 1609 poistettiin pedaalikoskettimisto, jotta saatiin tilaa toiselle sormiolle. Soittimessa oli noin 2 000 pilliä, ja niistä muodostuivat pleno, huilukuoro ja kielipleno. Kolmas sormio lisättiin vuonna 1620 ja neljäs vuonna 1672. Vuonna 1730 tilattiin jälleen urut ja työn sai François Thierry. Näiden urkujen Ludvig XV:n aikainen fasadi on edelleen näkyvillä, ja se peittää osittain länsipäädyn ruusuikkunan. François-Henri Clicquot teki vuonna 1783 laajennuksia. Katedraalin korjauksen yhteydessä valmistuivat vuonna 1868 Aristide Cavaillé-Collin uudistamat sinfoniset urut. Äänikertojen määrässä ne hävisivät Saint-Sulpicen uruille. Arkkitehti Viollet-le-Duc määräsi positiivin poistettavaksi, mutta muilta osin fasadi säilytettiin. Vuonna 1904 tehtiin jälleen restaurointi. Ilmanpuhallin sähköistettiin vuonna 1924. Urut saivat tietokoneohjauksen vuonna 1990. Vuonna 2014 urkukonsoli vaihdettiin uuteen ja urkuja laajennettiin. Suomalaisista urkureista Notre-Damessa ovat konsertoineet muun muassa Erkki Forss vuonna 1975, Matti Pesonen vuonna 2003, Harri Viitanen vuonna 2003, Santeri Siimes vuonna 2009 ja Pétur Sakari vuonna 2017. Kalevi Kiviniemi on konsertoinut Notre-Damessa useaan otteeseen.lähde? Tunnetuimmat pääurkurit ovat olleet:lähde? Louis-Claude Daquin (1755–1772) Claude Balbastre (1760–1793) Louis Vierne (1900–1937) Léonce de Saint-Martin (1937–1954) Pierre Cochereau (1954–1984) Cochereaun kuoltua vuonna 1984 nimitettiin neljä urkuria:lähde? Olivier Latry (vuodesta 1985) Jean-Pierre Leguay (vuodesta 1985) Philippe Lefebvre (vuodesta 1985) Yves Devernay (1985–1990) Vincent Dubois (vuodesta 2016) Katso myös Parvis Notre-Dame – place Jean-Paul-II (katedraalin edessä oleva aukio) Lähteet Le Nevez, Catherine & Pitts, Christopher & Williams, Nicola: Paris. Lonely Planet Publications, 2015. ISBN 978-1-74321-555-5 (englanniksi) Viitteet Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Notre-Damen katedraali Wikimedia Commonsissa Kotisivut. (englanniksi)