הארנב הזריז

הארנב הזריז או במקור - "או לאפֶּן אַז'ִיל" (בצרפתית: Le Lapin Agile או Au Lapin Agile), בשמו המלא "הארנב הזריז - קברט אמנותי", הוא מועדון קברט מפורסם על גבעת (butte) מונמארטר בפריז, ברחוב דה סול (Rue des Saules) 22, ברובע השמונה-עשר של פריז, מאחורי בזיליקת סקרה קר וקצת צפונית-מערבית ממנה. המקום הוקם במחצית השנייה של המאה ה-19 ונרכש ב-1913 על ידי הזמר והמלחין אריסטיד ברואן. הוא הפך בתחילת המאה ה-20 לאחד ממקומות המפגש המועדפים של הבוהמה האמנותית בפריז, אמנים וסופרים כגון מקס ז'אקוב ופבלו פיקאסו, וכן רולאן דורז'לס, פרנסיס קרקו, בלז סנדראר או פייר מק אורלן. מאוחר יותר, בשנים 1950-1940 פקדו אותו ז'אן-רוז'ה קוסימון ׁ(Caussimon) ופרנסואה בייהדו (Billetdoux). המועדון עדיין פעיל. היסטוריה מונמארטר התחתית ומונמארטר העלית לאחר שחומת המכס Mur des Fermiers généraux, שנבנתה בפריז בשלהי המאה ה-18, אכפה את גביית המיסים על המוצרים שנכנסו לעיר ובמיוחד על היין, החלק התחתון של מונמארטר הפך ל"אזור המוקדש להנאות". הוא אירח בשנות ה-1880 מועדוני לילה רבים (ביניהם - Le Chat Noir, Le Moulin Rouge) ואוכלוסייה מעורבת ולפעמים אף מסוכנת - זונות וסרסורים. לעומת זאת המונמארטר שבמעלה הגבעה הייתה עד 1914 כפר, ונודעה באוויר הצח, בטחנות הרוח ובדירותיה הזולות שמשכו אנשים דלי אמצעים, ביניהם אמנים שהתיישבו בה בהמוניהם, בעיקר אחרי שנות ה-1890. בחלק הגבוה הזה של מונמארטר נבנה ב-1795 הבית שלימים הפך ל-"לה לאפן אז'יל". מ"מסבאת הרוצחים" ל"ארנב הזריז" הבית שניצב מול כרמים, בפינת הרחובות דה סול (מס. 22', לפני כן מס. 4) ומול בית הקברות סן ונסאן (Saint-Vincent) על השיפוע הצפוני של גבעת מונמארטר היה קיים עוד בסביבות שנות ה-1860 כאכסניה לרוכלים בשם "Au rendez-vous des voleurs" ("מפגש הגנבים"). ב-1869 קירות האולם קושטו בתמונות של רוצחים מפורסמים - מרוואיאק עד טרופמן - והמקום כונה "מסבאת הרוצחים" (Cabaret des Assassins). מייסד המסבאה היה ז'אן-פרנסואה-לואי-אדולף סאלז (Salze). ב-1879 להזמנתו של סאלז הצייר והקריקטוריסט אנדרה ז'יל ׁ(André Gill) שנמנה עם המבקרים הקבועים של המקום , צייר עבור העסק שלט עם תמונה של ארנב, הקופץ מתוך מחבת, כשהוא לבוש במעיל ירוק, צעיף אדום וכובע משולש. מאז המקום התחיל הלקרא על ידי אורחיו "Le Lapin à Gill" ("הארנב של ז'יל"). עם הזמן שמו התפתח ל"הקברט הארנב הזריז" ("או לאפן אז'יל"). היו שפירשו את התמונה כאסוציאציה להיחלצות הצייר מדיכוי הקומונה הפריזאית שבה השתתף כחבר ב"וועדת האמנים". השלט המקורי נגנב ב-1893 והוחלף על ידי העתק מצויר על עץ. העתק זה מוצג כיום במוזיאון מונמארטר. "גוגט" ו"קברט" בספטמבר 1883 המשורר וזמר-היוצר ז'ול ז'וי ׁ(Jouy) שיתף פעולה עם הבעלים סאלז והקים במסבאה אגודת בילוי ושירה בציבור (באנקה-גוגט) בשם "המרק והשור" (La Soupe et le Bœuf) שהתכנסה פעם בשבוע. אחרי מותו של סאלז ב-1885, נרכשה המסבאה ב-1886 על ידי רקדנית קאנקאן בדימוס בשם אדל דסר (Decerf) המכונה "אמא אדל" שהתפטרה מחלק הארי של הלקוחות המפוקפקים כדי להקים קפה-מסעדה עם ליווי מוזיקה (café-restaurant-concert) בשם "À ma campagne" ((אצלי בכפר).. אליה הצטרפו במהלך היום באי מועדון הלילה "Chat Noir" כמו שארל קרו, אלפונס אלה, ז'יאן ריקטוס, קאראן ד'אש ואחרים . "אמא אדל" התפרסמה במתכון של ה lapin à la gibelotte - תבשיל קדירה כפרי של נתחי ארנב המבושלים ביין לבן עם פטריות, בצלי פנינה וקוביות חזה אווז או חזיר מעושן. , המתקשר היטב עם ציור הארנב בכניסה ועם שם המקום. הזמר היוצר אריסטיד ברואן הגיע גם הוא והביא לכאן גם את חבריו טולוז-לוטרק וז'ורז' קורטלין. הסופר פייר מק אורלן (Mac Orlan) סיפר שמופעי החובבים התקיימו בשבת בערב וביום ראשון בבוקר תחת העיניים הפקוחות של "סוכן במגפיים מצויד בסיף מיוחד מסוג Z". בתחילת המאה ה-20 מכרה "אמא אדל" את המקום לברט סבורס לוק (Sébource Luc) שהתיישבה בו יחד עם בתה, מרגריט לוק (Luc), המכונה "מרגו", לימים אשתו של מק אורלן. ב-1903 הגיע גם פרדריק ז'ראר (Gérard,1938-1860) המכונה "אבא פרֵדֵה" ("Le Père Frédé") שהפך את המקום למוקד האגדי של הבוהמה של מומנארטר. הוא רכש את המקום מ"אמא אדל" ב-1905 אריסטיד ברואן, שנמנה עם מבקרי המועדון התיידד עם "פרדה" וכאשר הבית נועד להריסה ב-1913 קנה אותו, והשאיר את ניהולו בידי "פרדה". תקותפו של פרדריק ז'ראר "אבא Frédé" פרדריק ז'ראר חרש זמן ממושך את מדרכות מונמארטר כרוכל של פירות וירקות עם חמורו "לולו" (Lolo) לפני שפתח בכיכר הקרויה כיום לפי ז'אן-בטיסט קלמאן, בית מרזח "ליבטריאני" בשם "Le Zut". לפי זיכרונות מק אורלן, הקריירה של אותו מקום הסתיימה בתגרת ענק שנמשכה לילה שלם. כשהגיע ל"ארנב הזריז" התלווה ז'ראר בקוף, בכלב, בעורב, כמה עכברים לבנים וכן החמור שבעזרתו מכר דגים ברחובות מומנארטר להשלמת פרנסתו. הופעתו של "פרדה" הייתה מעין תערובת של רובינזון קרוזו, צייד מאלסקה ובנדיט מקלבריה. מכיוון שלא היה לו כסף לשלם לזמרים מפורסמים, נהג לשיר בעצמו בכישרון שנוי במחלוקת רומנסות רגשניות ו"שנסונים ריאליסטים מיצירותיהם של פייר דופון, אריסטיד ברואן, גזאווייה פריוואס וז'אן-בטיסט קלמאן, כשליווה את עצמו בצ'לו או גיטרה. הוא הצטיין בנדיבותו ולא נמנע מלחלק ארוחות ומשקאות לאמנים קשיי יום תמורת שיר, שנסון או ציור. תחת ניהולו הפך למקום מועדף על שורה של אמנים וסופרים, ביניהם פיקאסו, מודיליאני, טולוז-לוטרק, אפולינר, רומן גרקו ומוריס אוטריו. במועדון התנהלו לא פעם דיונים לוהטים על "משמעות האמנות" פקדו אותו לא רק אמנים אלא גם דיירי השכונה, לרבות סרסורים, טיפוסים אקסצנטרים, עלובי חיים או אנרכיסטים מקומיים, וכן סטודנטים מהרובע הלטיני וקורטוב של הבורגנות מהמעמד הגבוה. אמנים ועבריינים "פרדה" הפך מהר את "הארנב הזריז" למוקד משיכה ומוסד תרבות ממש עבור הבוהמה במונמארטר. לפעמים היו, למרות הכל, הופעות של זמרים, בנוסף גם שאר האורחים נתנו הופעות משלהם: מק אורלן אהב פעמיים-שלוש בשבוע לשיר פזמונים של הלגיון, רולאן דורז'לס נהג גם הוא לשיר, לפעמים, אך גרוע, לפי טעמו של מק אורלן, פרנסיס קרקו עשה חיקויים של הזמר פליקס מאיול. באו גם מקס ז'אקוב, אנדרה סלמון, פול פור, גסטון קוטה, גיום אפולינר, פבלו פיקאסו. האחרון צייר תמונה של מרגריט לוק ("אישה עם עורב") וגם דיוקן עצמי כארלקינו עם הרקדנית ז'רמן פישו, אהובת ידידו, שארל קזז'מאס. מאחורה נראה בציור פרדריק ז'ראר עצמו, ללא זקן, מנגן בגיטרה. ב-1902 התחיל להופיע השחקן שארל דולן שדיקלם שירים מאת בודלר, פרנסואה ויון, טריסטן קורבייר או ז'ול לאפורג בזמן שמעל הקיר הביט בו פסל מגבס של הצלוב מאת הפסל האנגלי ליאון - ג'ון וזלי שנהרג ב-1915 במלחמת העולם הראשונה. בנוסף לאמנים הגיעו כאמור גם אנרכיסטים ועם חברותיהם גם פושעים לא מעטים ממונמארטר התחתית או משכונת "גוט ד'אור" ׁ(la Goutte d'Or). המתח סביב המועדון עלה אחרי שפרדריק ז'ראר החליט לגרש את הלקוחות הבלתי רצויים האלה, שבתגובה ירו באקדחיהם בחלונות הבית. תקריות מאין אלה מתוארות ברומן של דורז'לס - Le Château des brouillards (טירת הערפילים) ואחת ההתקפות היוותה את לב הרומן של מק אורלן "Le Quai des brumes" שעלילתו מתרחשת ב"ארנב הזריז". לדעתו של אנדרה סלמון הירי שעליו סיפר מק אורלן קרה למעשה במסבאת "זוט" ב-1904 ולא ב"ארנב". האלימות הגיעה לשיאה ב-1910 כשאחד מבניו של "פרדה", ויקטור ("טוטור") נורה למוות בראשו בזמן שישב מאחורי הדלפק. מתיחה מפורסמת: "השמש נרדמה מעל הים האדריאטי" "תקופת המהומות" נמשכה שתיים או שלוש שנים, לאחר מכן, כפי שנזכר מק אורלן, פרדריק השתלט על המצב ו"הארנב הזריז" נעשה מקום שלו שהמשיך למשוך אליו צעירים וקשישים כאחד. עם זאת לא חסרו מתחים בקרב האורחים: בלט למשל ניגוד בין אמני האוונגרד, שנקראו בזלזול "כנופיית פיקאסו" (שלפי אנדרה סלמון, גם פרדריק ז'ראר לא העריך אותם יתר על המידה) ל"מסורתיים" שהתקבצו סביב דורז'לס שסלדו מהציור המופשט שפגע לדעתם ביכולת לשפוט אמנות. ב-1911 ביים דורז'לס מתיחה שהפכה למפורסמת: הציור "שקיעה מעל הים האדריאטי" בחתימת אמן איטלקי אלמוני, ז'ואקים רפאל בורונלי, "תאורטיקן" של "תנועה אמנותית חדשה" - ה-l'excessivisme ("אקסצסיביזם" - בתרגום חופשי: "מוגזמיזם") הוצגה ב"סלון האמנים העצמאיים". למעשה, את מצע ה"אקסצסיביזם", ערך דורז'לס עצמו והתמונה הייתה "יצירה" של "לולו", החמור של פרדריק ז'ראר, שלזנבו נקשר מכחול בעזרתם של דורז'לס, ושני חבריו, אנדרה וארנו וז'ול דפאק. שם הצייר הדמיוני "בורונלי" היה אנגרמה של אחד משמות החמור "אליבורון". דורז'לס פרסם הסברים על המעשה בעיתון הסאטירי "פנטזיו". לדבריו ביקש להוכיח למטומטמים, לחסרי הכישרון ולמתנשאים התופסים מקום גדול מדי בתערוכה הזאת, שיצירה של חמור, באמצעות משיכות רחבות של זנבו, אינה בלתי תואמת בין יצירותיהם" המהוות עלבון לאמנים ישרים כמו מוריס דני, פול סיניאק, פול סריזייה ואחרים הנאלצים לסבול את קרבת "הזבל הקטן שלהם". התרמית זכתה בהצלחה יוצאת מן הכלל: התמונה זכתה לפירושים לא שונים בהרבה מאלו שהתייחסו לשאר היצירות המודרניסטיות ונמכרה במחיר טוב. ב"זכרונות ללא סוף" הביע אנדרה סלמון ספקנות לגבי ערך ההוכחה שרצה דורז'לס להוכיח. קבלת הציור בסלון העצמאים לא הוכיחה, לדבריו, דבר מכיוון שכל יצירה הייתה מתקבלת שם. המתיחה של דורז'לס וחבריו תאמה למסורת טיפוסית למונמארטר - ה"fumisterie" (שנציגה המובהק היה ז'ול דפאקי) הלא היא הכנת מתיחות מורכבות תוך שימוש בפנטזיות מפתיעות ומשחקי מלים מסחררים, התנהלות שקישרה את ההומוריסטים של הקברטים עם אמני האוונגרד משנות ה-1900 ושנציגה המושלם היה אלפונס אלה. בסופו של דבר החבורה התפזרה עם פרוץ המלחמה ב-1914. המקום כיום המועדון לא השתנה הרבה ושומר על המסורת של קברט לא מכופתר. הוא ממוקם בבית אבן ברחוב דה סול התלול והמרוצף. זמרים ומשוררים מדקלמים ושרים בו שירים צרפתיים שכמה מהם נכתבו עוד במאה החמש עשרה . מורשת ציור בשמן של פיקאסו מ-1905 "Au Lapin Agile" עזר לפרסום המועדון ברחבי העולם . בציור מופיע האמן המחופש לארלקן יחד עם מאהבתו, ז'רמן פישו כשברקע רואים גם את מנהל המקום, פרדריק "פרדה" ז'ראר, מנגן בגיטרה. הציור נמכר ב-1912 ונמצא כעת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. המקום מככב גם ביצירות של אמנים אחרים כמו רומן גרקו ומוריס אוטריו. במדיה האמנותית אחרת תיאטרון 1993 - המועדון משמש זירה לעלילת המחזה Picasso at the Lapin Agile (פיקאסו ב"לאפן אז'יל") מאת סטיב מרטין. במחזה מסופר על מפגש במקום ב-1904 בין אלברט איינשטיין לפיקאסו. 2017 ז'אן-ברנאר פיליפו כתב על תולדות המועדון במחזה " Au cabaret du Lapin Agile שהוצג על ידי להקת Compagnie Nomades. קולנוע 1931 סצנה בסרט הגרמני "Allô Berlin ? Ici Paris! בבימויו של ז'וליין דוביבייה. מתרחשת ב"ארנב הזריז" ובה זמר שר את השיר "Chanson Lasse" מאת ארמאן ברנאר (לחן) ודוביבייה (מלים). קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של הארנב הזריז האתר הרשמי באתר au lapin agile לקריאה נוספת הערות שוליים