כנסיית ואל-דה-גראס

כנסיית ואל-דה-גראס (בצרפתית: Église Notre-Dame du Val-de-Grâce) היא כנסייה קתולית ברובע ה-5 של פריז. הכנסייה נבנתה כחלק ממנזר מלכותי על ידי מלכת צרפת אן מאוסטריה, כדי לחגוג את הולדת בנה, לואי ה-14 ב-1638. הבנייה החלה ב-1645 בניהולו של האדריכל פרנסואה מנסאר, נמשכה על ידי ז'אק למרסייה והושלמה ב-1665 על ידי גבריאל לה דוק. במהלך המהפכה הצרפתית המנזר והכנסייה הפכו לבית חולים ואל-דה-גראס, שנסגר ב-1979. הכנסייה צמודה לדיוקסיה של הצבא הצרפתי ופתוחה למבקרים בשעות מוגדרות. כיפת הכנסייה הבארוקית היא ציון דרך בקו הרקיע של פריז. היסטוריה אתר הכנסייה, מדרום למרכז פריז, היה נכס מלכותי מאז המאה ה-13. בתחילת המאה ה-16 הוא נרכש על ידי דוכס בורבון, שבנה שם טירה קטנה, שקיבלה את השם Hotel de Petit-Bourbon. בשנת 1621 המלכהבת התשע עשרה אן מאוסטריה, שהייתה נשואה למלך לואי ה-13, רכשה את האחוזה ואת הטירה, מתוך כוונה למצוא מקלט הרחק מהרעש והתככים של בית המלוכה. היא הפכה את הפטיט-בורבון למנזר עבור קהילה של אחיות בנדיקטניות ממנזר ואל-פרופונדה, ובשנת 1634 החלה בבניית כנסייה ומנזר חדשים גדולים בהרבה. הפרויקט התקדם לאט, כי חינה של אן סר מעיני לואי ה-13, בעיקר לאחר שלא הצליחה להעמיד לו יורש. היא ניהלה התכתבות חשאית עם משפחתה בספרד, ועם החצר המלכותית של אנגליה ובית לוריין. התככים שלה התגלו עד מהרה על ידי ראש הממשלה, הקרדינל רישלייה, והתכתבויותיה היו במעקב. המלך גם אסר עליה לזמן מה לבקר במנזר. אבל בשנת 1638, בגיל שלושים ושבע, לאחר עשרים ושתיים שנות נישואים, נכנסה להריון עם לואי ה-14, ועם לידתו הכל השתנה עבור המלכה. הקרדינל רישלייה מת ב-1642, ולואי ה-13 מת כמה חודשים לאחר מכן. בשנת 1643 הפכה אן למלכה-עוצרת לבנה בן הארבע. כהכרת תודה על לידתו, אן המשיכה בבניית הכנסייה והמנזר שנבנו לחלוטין מחדש, "כדי לא לחסוך בהוצאות וכדי להשאיר חותם נצחי של אדיקותה". האבן הראשונה הונחה בשנת 1645 על ידי הילד לואי בן השבע. אן מינתה את פרנסואה מנסאר כאדריכל הפרויקט, אך מנסאר עזב לאחר שנה בלבד מחוסר הסכמה לגבי היקף הפרויקט ועלותו. את מקומו של מנסאר תפס תחילה ז'אק למרסייה, ולאחר מכן פייר לה מואט. הכנסייה הושלמה בשנת 1665 על ידי גבריאל לה דוק. לאחר לידת נכדה הראשון, פרשה אן למנזר ואל-דה-גראס, שם מתה כעבור חמש שנים בשנת 1666. במהלך המהפכה הצרפתית ב-1793 גורשו הבנדיקטינים מהמנזר, הוועידה הלאומית הורתה על הפיכתו של המנזר לבית חולים צבאי. הסמלים המלכותיים נמחקו, אך מהמנזר נחסך גורלם של כמה מהמנזרים הסמוכים, כמו אלה של האורסולינים והפיילאנטינים שנהרסו לחלוטין. עם פירוק המנזר בשנת 1790, הוסרו רהיטיו יחד עם העוגב. הבלדאצ'ין (-חופת המזבח) השתמר, אך המזבח הגבוה הועבר לטיפולם של הפטיס-אוגוסטינים, והדמויות הקטנות של גן המולד של הבלדאצ'ין הותקנו בכנסיית סן-רוק . הכנסייה שוחזרה בשנים 19–1818 וב-1827. השליטה בכנסייה הוחזרה לדיוקסיה הקתולית. המזבח הגבוה נבנה מחדש בהוראת נפוליאון השלישי על ידי ויקטור רופריך-רוברט. בשנת 1979 הועבר בית החולים למקום אחר. כיום, מלבד כנסייה, מתחם המנזר הישן מכיל את המוזיאון והספרייה של שירותי הבריאות הצבאיים, בית הספר של ואל-דה-גראס ומשרדי צוות בית החולים. אדריכלות חזית הכנסייה עיצוב הכנסייה נוצר בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש, אשר גם בה יש חזית עם עמודים וגמלון מלפנים וכיפה מאחור. תוכנית הכנסייה היא צלב לטיני (עם רגל ארוכה). הכנסייה צמודה לשאר המבנים של המנזר הישן, אך נבדלת מהם בגובה החזית ובכיפתה המרשימה. חזית הכנסייה החדשה קיבלה השראה גם מכנסיית הגסו ברומא (1584) שנחשבת לחזית הבארוק הראשונה. האכסדרה של הכנסייה נתמכת על ידי עמודים קורינתיים, וחזית הכנסייה מעוטרת במונוגרמות AL (אנה מאוסטריה ולואי ה-13) ובסמל המלכותי. הארכיטרב נושא את הכתובת "Jesu. Nascenti, Virginique Matri" (לישוע הרך הנולד, והאם הבתולה), המפלס העליון נתמך על ידי תומכות מתעקלות מאבן ועמודים קורינתיים. הכיפה והקמפניל הכיפה הייתה פרי עבודתו של האדריכל המלכותי ז'אק למרסייה, שמונה להוביל את הפרויקט לאחר שמנסאר נקלע לעימותים עם המלכה סביב העיצוב והתקציב. גובה הכיפה ארבעים מטרים, והייתה הכיפה הגבוהה ביותר בפריז בעת בנייתה, טרם איבדה את ההובלה לכיפת הפנתיאון (60 מטרים) וכיפת האינווליד (107 מטרים), להם היוותה השראה. הכיפה עוצבה לפי דגם כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא והייתה מכוסה בעופרת מקושטת. מעל הכיפה נמצא הקמפניל (-מגדל הפעמונים) ובראשו צלב. דפנות הכיפה מחולקות על ידי קונטרפורטים, או תומכות, שביניהם החלונות, בעלי גמלונים מעוגלים ומשולשים לסירוגין. מעליהם עיטורים של מדליונים, הפלר דה ליס המלכותי וראשי התיבות 'L' ו-'A' המייצגים כאמור את לואי ואן. עיצוב הפנים פנים הכנסייה מואר, ומעוטר בשילוב הרמוני של קלאסיקה צרפתית ואלמנטים מהבארוק האיטלקי. עיטורו הושפע מבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, במיוחד הבלדאצ'ינו שעוצב על ידי האדריכל והפסל האיטלקי הבארוק ג'ובאני לורנצו ברניני. ברניני ביקר בואל-דה-גרייס, וכינה אותו "הפלא של איל-דה-פרנס". שורות של עמודים קלאסיים עם כותרות קורינתיות יוצרות את הקשתות המעוגלות משני צידי הספינה. שולי הספינה מעוטרים בכבודת ביצירות פיסול אלגורי שנעשו על ידי האחים פרנסואה אנגייה (1604–1669) מישל אנגייה (1612–1686), ופיליפ דה בויסטר (1595-1688). פיסול פסלגים תאולוגיים מקושטים מופיעים בספינה על גבי הספנדרלים ובפנים הקשתות. המקהלה והבלדצ'ין הבלדאצ'ין, החופה מעל המזבח הראשי במקהלה, הוא אחד המאפיינים המובהקים של הכנסייה. הוא תוכנן על ידי האדריכל גבריאל לה דוק, בהשראת הבלדצין של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, שתוכנן על ידי ברניני. הוא מורכב משישה עמודים מתפתלים של שיש שחור עם ורידים לבנים, מעוטרים בזהב, ובהם קבוצת מלאכים מגולפים ומוזהבים מעשה ידי הפסל מישל אנגייה. העתק של בלדאצ'ין ואל-דה-גראס נמצא בכנסיית Saint-François de Sales בנויוויל, קוויבק . הפרסקו בחלק הפנימי של הכיפה מוצגת יצירת האמנות הידועה ביותר בכנסייה. פרסקו שתהליך יצירתו ארך ארבעה עשר חודשים על ידי פייר מיניאר. הוא מתאר "תהילה שמימית" ומכיל יותר ממאתיים דמויות, כולל נביאים, קדושים, אנוסים, אבות הכנסייה וכמה אישים מוכרים, כולל פטרוניתו, המלכה אן מאוסטריה. הערות שוליים ביבליוגרפיה Ayers, Andrew (2004). The Architecture of Paris. Stuttgart; London: Edition Axel Menges. ISBN 9783930698967 ISBN. Dumoulin, Aline; Ardisson, Alexandra; Maingard, Jérôme; Antonello, Murielle; Églises de Paris (2017), Éditions Massin, Issy-Les-Moulineaux, ISBN 978-2-7072-0683-1 Hillairet, Jacques; Connaissance du Vieux Paris; (2017); Éditions Payot-Rivages, Paris. ISBN 978-2-2289-1911-1 קישורים חיצוניים