מוזיאון לוקסמבורג

מוזיאון לוקסמבורג (בצרפתית: Musée du Luxembourg; "מוזה דה לוקסמבור") הוא מוזיאון הממוקם בעיר פריז בירת צרפת, בסמוך לארמון לוקסמבורג. ההיסטוריה של מוזיאון לוקסמבורג מתוארכת לאמצע המאה ה-18. מאז החליפו מספר מוסדות מוזיאונים זה את זה' תחת שם זה. היסטוריה בשנת 1750 הוצגה בו תערוכת ציורי המלך, הוא היה אז השני אחרי מוזיאון בזנסון שנפתח ב-1694, כמוזיאון האמנויות היפות musée des beaux arts החשוב הראשון שנפתח לציבור בצרפת. המוזיאון נקודת הפתיחה להקמתו של מוזיאון הלובר בשנת 1793. מ-1750 עד 1780 הוא שימש כגלריית הציור הציבורית הראשונה בפריז, שהציגה את אוסף המלך שכלל את ה"מדונה של הארנב" של טיציאן ואת המדונה בין הסלעים של דה וינצ'י. ב-1818, היה למוזיאון לאמנות עכשווית הראשון שהוקם באירופה, שממנו צמח המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית-מרכז פומפידו, שירש אותו ב-1947. למוזיאון היו שימושים שונים לאורך ההיסטוריה שלו, הוצגו בו אוספים מסוגים ותקופות מגוונים. מוזיאון לוקסמבורג ואמנות עתיקה המוזיאון הראשון בלוקסמבורג: 1750–1780 רובע לוקסמבורג היה הרובע הראשון בפריז שהייתה לו גלריית ציורים ציבורית, כמעט חמישים שנה לפני הקמת מוזיאון הלובר. הגלריה נפתחה ב-1750, ממש באתר של גלריית מארי דה מדיצ'י, באגף המזרחי של ארמון לוקסמבורג. הגלריית המלכותית לציור של ארמון לוקסמבורג משכה מוקדם מאוד מבקרים זרים, הן בזכות עושרה והן בזכות גיוון האוספים בה. הקמת גלריה כזו מצוינת כזכות מלכותית שהוענקה למחוז. היא גם מהווה אבן דרך בסוציאליזציה המתקדמת של מבנים פרטיים במאה ה-18. על בסיס הצעתו של מבקר האמנות אטיין לה פון דה סן-ין לנורמן דה טורנהם-מנהל מבני המלך, הוצגו האוספים המלכותיים שאוחסנו בוורסאי, לקהל הרחב. האב גוז'נו מדווח על כך: "אוסף הציורים של המלך... מסתכם כעת ב-1,800 יצירות, הן של אמנים זרים והן של אמני בית הספר המלכותי. מתוכן הציג מר דה טורנהם 96. יש לנו סיבה לקוות שהוא יציג לנו אותן בסבבים, לפחות את אלה שניתנות להובלה בקלות." הביקורים בתצוגה התקיימו בימי רביעי ושבת, במרווחים של שלוש שעות בלבד. . הביקורים התקיימו בימי רביעי ושבת, במרווחים של שלוש שעות בלבד. בין העבודות שהוצגו בגלריה היו: אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד משחק עם טלה מאת לאונרדו דה וינצ'י, הבתולה עם הארנב מאת טיציאן, רפאל, ורונזה, רמברנדט, פוסן, ואן דייק, וכן עבודות של לוריין, קורג'ו ועוד. בגלריה מקבילה, הוצגה סדרת ציורי בד ביוגרפיים שהוזמנה על ידי מארי דה מדיצ'י מרובנס. ציורים אלה נמצאים כיום באוספי הלובר. רוזן פרובנס, לואי ה-18, סגר את הגלריה בשנת 1780. בשנת 1760 הוא החל לאחסן את ארכיונו, אותו קיבל כנספח, בארמון לוקסמבורג. ממשל הכתר החזיר את הציורים וכן את אוסף ציוריו של רובנס, והפקיד אותם במוזיאון הלובר בשנת 1790, שם כבר נשקלה זה מכבר הקמת מוזיאון גדול, מה שקרה לבסוף בשנת 1793. המוזיאון השני בלוקסמבורג: 1803–1815 לאחר שנים בהן היה סגור לקהל, המשיכה הידרדרות הארמון. בשנת 1795, יזם הדירקטוריון עבודות שיקום שהסתיימו רק בשנת 1804. שר הפנים, ז'אן-אנטואן שאפטל, החליט על הקמה מחדש של מוזיאון לוקסמבורג בשנת 1801, בעקבות בקשת נציגי הסנאט ובמיוחד של ז'וזף-מארי ויין, סנטור וצייר ידוע. המוזיאון החדש התחרה במוזיאון המיוחד של האסכולה הצרפתית בוורסאי, שהציג אף הוא יצירות מופת של הגאונות הלאומית. ציורים רבים הועברו מוורסאי ללוקסמבורג, מה שהוביל להיעלמותו של מוזיאון ורסאי בשנת 1810. בשנת 1802 מימן הסנאט את רכישת סדרת ציוריו של יעקב יורדנס שכותרתה "סימני גלגל המזלות", במטרה לקשט את תקרת הגלריה המזרחית של ארמון לוקסמבורג. הצייר ז'אן נייג'ון מונה לאוצר של גלריית הציור ב-1803. המוזיאון החדש נחנך ב-1803, לאחר 33 שנות סגירה. ציוריו רובנס חזרו למיקומם המקורי, והאוסף הושלם על ידי ציורים נוספים של אמנים כמו ניקולה פוסן, סימון וואה, ז'אק-לואי דויד וכן על ידי סדרת חייו של ברונו הקדוש מאת אוסטש לסוור . לאחר מכן החל המוזיאון בהתרחבות תוך סיפוח שלושה חדרים באגף המערבי של הארמון . עד לסביבות 1820, הם שיכנו את הציור "נופי נמלי צרפת" מאת ז'וזף ורנה, ולאחר מכן ציורים נוספים של רובנס ולסוור. לאחר השבת יצירות שנגזלו במלחמות נפוליאון, חלק גדול מהציורים המרכיבים את מוזיאון לוקסמבורג הועברו למוזיאון הלובר כדי למלא את החסר."הפערים העצומים שהותירו אירועי 1815 בגלריה המפוארת של הלובר, גרמו לממשלה להעביר לשם שוב את ציוריהם של רובנס, לסוור וורנה, אשר עיטרו את גלריית ארמון האצילים. ", מציין אוגוסט נפו. מוזיאון האמנים החיים: 1818–1937 אמנות עכשוית בארמון לוקסמבורג: 1818–1885 לואי ה-18 לאחר שהפך למלך, רצה שהמוזיאון הממוקם בחדר האצילים יחזור להיות חשוב ותוסס. בשנת 1818 הוא החליט כי יוקם באותו מקום מוזיאון לאמנים צרפתים חיים. ב-1818 נפתח בגלריות של ארמון לוקסמבורג מוזיאון לאמנים החיים, ובו 74 ציורים של אמנים חיים בשילוב 17 של אמנים ותיקים. באותה תקופה הוצגו שם בין היתר, עבודות של דוד (1748-1825), גרוס (1751-1835), ז'ירודה (1767–1824), אינגרה (1780–1867) ודלקרואה (1798–1863). הנהלת המוזיאון קבעה שעשר שנים לאחר מותו של אמן, עבודותיו מועברות ללובר או למוסדות אחרים. כך, ביססה דעת הקהל האוניברסלית את התהילה. בתחילה הורכבו אוספי מוזיאון לוקסמבורג כמעט אך ורק מרכישות. מכאן שהם שיקפו את הטעם הרשמי של התקופה, שנתן מקום של כבוד לציור היסטורי, דיוקנאות ונופים קלאסיים, על פי היררכיה מבוססת היטב של ז'אנרים. כך נכנסו ללוקסמבורג כמה פסלים המוצגים כעת בגני לוקסמבורג, כולל "השחקן היווני" ו"הפאון הרוקד". פרדריק וילו, שארל-פיליפ דה שנווייר ואטיין אראגו, שהיו אוצרים של מוזיאון האמנים החיים, תרמו לתהילתה של האמנות הצרפתית המודרנית במאה ה-19. בשנת 1857, רכשה הממשלה את "המבול בסן-קלאוד" מאת הצייר פול הואט עבור המוזיאון. ציור זה משנת 1855, זכה לשבחים נלהבים מדלקרואה: המבול הגדול שלך הוא יצירת מופת, הוא מרסק את החיפוש אחר אפקטים קטנים ואופנתיים". הוא כתב לו. זה זיכה אותו במדליה נוספת בתערוכה העולמית בפריז. עד שנות ה-80 של המאה ה-19, מוזיאון לוקסמבורג נותר סגור למחקר. גוסטב קורבה ומילה לדוגמה, לא הוצגו שם במהלך חייהם. נדרשו השינויים שהביאו ממשלות הרפובליקניות בשנת 1879 והמאמצים המשותפים של אמנים ו, משפחותיהם, אספנים ועובדי מדינה, כדי שהציירים החדשניים ביותר של אסכולת ברביזון והאימפרסיוניזם יכנסו לאוספים הלאומיים הצרפתיים, בעקבות הריאליזם של גוסטב קורבה שנכנס לראשונה ללובר בשנת 1881, עם תרומת אחותו "קבורה באורנאן". אמנות חיה באורנג'רי דו לוקסמבורג: 1886–1937 ניצחונם של הרפובליקנים בבחירות של ב-1879 אפשר שינוי במבחר היצירות המוצגות במוזיאון. אטיין אראגו הקדיש מאמץ לבניית בניין חדש כדי להציג טוב יותר את הציורים במיקומו של הבניין החדש. לאחר שהסנאט ערך את ישיבותיו בוורסאי בין השנים 1876–1879, הוא שב לארמון לוקסמבורג. כיוון שהסנאט נזקק למרחב גדול יותר, הוא שקל לפנות את המוזיאון מהארמון. הוקצה תקציב שאיפשר להקים מוזיאון לאמנות עכשווית באורנז'רי פרו. האגף החדש שנבנה בניצב לחנות האורנז'רי של לוקסמבורג, שנבנתה על ידי אלפונס דה ג'יזור בשנת 1839 ולאחר מכן הוקצה זמנית למוזיאון לאירוח הפסלים, נחנך ב-11 באפריל 1886 וסיפק פתרון זמני למקום הצפוף. אגף זה, שנפתח ישירות לרחוב ווג'יראר, נותר היחיד שהוקצה למוזיאון כיום. בשנת 1861 נפתח מוזיאון לוקסמבורג גם לבתי ספר זרים לאמנות, וחלק זה הפך בסופו של דבר לגדול מספיק כדי להוות מוזיאון עצמאי שהוקם במוזיאון ז'ה דה פום בשנת 1922 ושמו שונה למוזיאון בתי הספר הזרים בשנת 1932. אנדרה פרנסואה-פונסה, תת-מזכיר המדינה לאמנויות יפות, החליט בשנת 1928 להעביר למוזיאון הלובר כמאה ציורים ממוזיאון לוקסמבורג ולפתחו מחדש. החדרים ששופצו נחנכו על ידי אנדרה פרנסואה-פונסה ב-1929. בשנת 1937 הוחלף מוזיאון לוקסמבורג "בארמון מוזיאוני האמנות המודרנית" ששכן בארמון טוקיו שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית, שנפתח רק באופן חלקי בשנת 1942, ולאחר מכן בשנת 1947. מוזיאון לוקסמבורג מוקדש לתערוכות אמנות מאז 1976 בין השנים 1976 ל-1978 המוזיאון אירח את סלון הציירים הצעירים"צר" בשנת 1979 נפתח המוזיאון מחדש כדי ומתמקד באמנות האזורים הצרפתיים. חידושו של מוזיאון לוקסמבורג: 2000–2010 החל משנת 2000 עבר ניהול המוזיאון לידי הסנאט שבכוונתו להציג בו תערוכות אמנותיות שאפתניות, במיוחד של אמנות עתיקה, על ידי יצירת קשרים עם מוסדות איטלקיים וגם מתוך רצון שתערוכות אמנות מודרנית יאוצרו על ידי אוצרים או היסטוריוני אמנות, בעלי שם בין-לאומי. ניהול, הפקה וארגון התערוכות ותכנותן, בהסכמה עם נשיאות הסנאט, מופקדים על ידי הסנאט בידי חברת SVO Art, אשר נושאת בלעדית באחריות הפיננסית והמשפטית, התקשורת שלו וסיכוני ההפקה של התערוכות של המוזיאון. משנת 2000 חברת SVO Art של סילבסטר ורגר, שהוקמה על ידי הציבור, הפיקה שמונה תערוכות עד 2005 במסגרת חוזה משפטי ציבורי לאישור תפוסה זמנית של המרחב הציבורי, שנחתם עם הסנאט. בין השנים 2006 ל-2010, חברת SVO-SAS הפיקה תחת נשיאותו וניהולו הכללי של סילבסטר ורגר, את תשע התערוכות הבאות: אוסף פיליפס בפריז. אוצרות: ז'אן-לואי פראט, לשעבר מנהל קרן Maeght (Saint Paul de Vence) 30 novembre 2005 –26 mars 2006 (420,000 מבקרים) הטיסה הלירית. פריז 1945–1956. אוצרות פטריק-ז'יל פרסי, מבקר אמנות.26 avril –6 août 2006 (100,000 מבקרים) טיציאן – הכוח שבפנים. אוצרות ניקולה ספינוזה, מפקח מוזיאון נפוליטני.13 septembre 2006 –13 janvier 2007 (300,000 מבקרים) רנה לאליק – תכשיטים יוצאי דופן, 1890–1912. אוצרות איבון ברונהאמר, מנהלת לשעבר של מוזיאון האמנויות הדקורטיביות בפריז דני סאוטו, מנהל לשעבר של מוזיאון בקרה.7 mars 2007 -29 juillet 2007 (310,000 מבקרים) ארקימבולדו (1526-1593). תחנת משטרה: סילביה פרינו, אוצרת ראשית, מוזיאון Kunsthistorisches, וינה.15 septembre 2007 -13 janvier 2008 (465,000 מבקרים) מוריס ולאמנק – אינסטינקט פראי. אוצרת: מאיטה ואלס-בלד, אוצרת מורשת, מנהלת מוזיאון לודב לאמנויות יפות, מחברת קטלוג ולמינק (מכון וילדנשטיין).20 février –20 juillet 2008 (315,000 מבקרים) ממירו ועד וורהול – אוסף בררדו בפריז. תחנת משטרה אנדרה קאריו, אוצר מורשת, מנהל מוזיאון קמפר לאמנויות יפות.16 octobre 2008 -22 février 2009 (250,000 מבקרים) פיליפו ופיליפינו ליפי – הרנסאנס בפראטו. תחנת משטרה מריה פיה מאניני, מנהלת המוזיאון העירוני של פראטו כריסטינה ג'וני מאברלי, היסטוריונית אמנות הממונה על מרכז המוזיאון של הערים פירנצה ופיסטויה25 mars -2 août 2009 (158,000 מבקרים) טיפאני – צבע ואור. אוצרות רוזלינד מ. פפאל, אוצרת בכירה לאמנויות דקורטיביות עתיקות ומודרניות, מוזיאון האמנויות היפות של מונטריאול.16 septembre -17 janvier 2010 (166,000 מבקרים) המוזיאון משמש לתערוכות מתחלפות, המוצגות לפי תוכנית של משרד התרבות הצרפתי והסנאט הצרפתי. ראו גם קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של מוזיאון לוקסמבורג מוזיאון לוקסמבורג, ברשת החברתית פייסבוק מוזיאון לוקסמבורג, ברשת החברתית X (טוויטר) מוזיאון לוקסמבורג, ברשת החברתית אינסטגרם מידע על המוזיאון הערות שוליים