כנסיית סן ונסן דה פול

כנסיית סן ונסן דה פול היא כנסייה ברובע ה-10, פריז המוקדשת לכומר סן ונסן דה פול. הרובע כולו נקרא רובע סן-וינסנט-דה-פול. הכנסייה נבנתה בין השנים 1824 ל-1844 באתר בו שכן קודם לכן מנזר של סן-לזאר, בו ייסד הכומר ונסן דה פול את קהילת כוהני המיסיון, המכונים הלזריסטים. הכנסייה בנויה בסגנון נאו קלאסי. האדריכל שהשלים את הבניין היה ז'אק-איגנאס היטורף, שמעבודותיו מוכרת תחנת הרכבת גאר דו נורד. היסטוריה על האתר במאה ה-12, הבניין אוכלס על ידי מושבת מצורעים, ששכנה באזור ביצות, על הכביש בין פריז לבזיליקת סן-דני. המקום הפך לביתו ומקום עבודתו של הכומר הקדוש ונסן דה פול, שהקדיש את חייו לסיוע לעניים ולחולים. בשנת 1625 הוא ייסד את קהילת כוהני המיסיון, שחבריה נודעו כלזאריסטים. הוא גם יצר קהילה שנודעה בשם בנות הצדקה, ובשנת 1638 החל בפרויקט סיוע לתינוקות נטושים. הוא הוכרז כמבורך בשנת 1729 והוכרז כקדוש בשנת 1737. המבנה היה מאוכלס על ידי קהילתו, עד למהפכה הצרפתית. בית החולים ובית הכלא בית חולים למצורעים נוסד בתקופתו של סנט ונסן דה פול לפני המהפכה הצרפתית. בעת המהפכה הבניין הפך לכלא סן-לזאר, שהתמלא במהירות עד אפס מקום. בין האסירים הבולטים נמנו המחזאי והדיפלומט פייר בומרשה והתאורטיקן החברתי אנרי דה סן-סימון. במהלך המהפכה נכלאו בו המשורר אנדרה שנייה, אשר הוצא להורג בגיליוטינה, הצייר הוברט רובר, אשר נמלט מהגיליוטינה לאחר מותו של רובספייר, ומונה למנהל מוזיאון הלובר, והמרקיז דה סאד, אשר נמלט גם הוא מהגיליוטינה לאחר נפילתו של רובספייר. בין האסירים המאוחרים יותר הייתה המרגלת מאטה הארי. מבני הכלא האחרונים נהרסו ב-1935. בניית הכנסייה בתחילת המאה ה-19 גדלה אוכלוסיית האזור במהירות, והחל פרויקט הכנסייה. תכנון הכנסייה והשלבים הראשונים של בנייתה נעשו על ידי האדריכל ז'אן-בפטיסט לפֶּר, אדריכל צרפתי בעל מוניטין. הוא היה חבר בוועדת האמנים והמדענים, שנסעו עם נפוליאון במשלחתו למצרים, שם צייר את המקדשים והאנדרטאות, וסייע במחקר הראשון לגבי היתכנות חפירת תעלת סואץ. אבן הפינה של הכנסייה הונחה באוגוסט 1824 בנוכחות ראש הממשלה דה סיין גספר דה שברול והארכיבישוף של פריז, מונסיגור דה קוולן. העבודה התקדמה באיטיות, ונעצרה שוב ושוב, עקב חוסר אשראי בעקבות מהפכת 1830. בשנת 1831, הפרויקט עבר לידי חתנו של לפֶּר-ז'אק היטורף, שעבודתו המפורסמת ביותר מאוחר יותר הייתה תחנת הרכבת גאר דו נורד. היטורף שינה את התוכניות הראשוניות והוסיף את שני מגדלי הפעמונים. הכנסייה מוקמה כמשקיפה על כיכר פרנץ ליסט, בראש גרם מדרגות ארוך. היטורף הוסיף שתי רמפות, שהפכו מאוחר יותר לגנים, כך שכרכרות רתומות לסוסים יוכלו לגשת לחזית הכנסייה. הבניין נפתח לתפילה ב-25 באוקטובר 1844. החלק החיצוני הכנסייה החדשה מוקמה כך שתשקיף על כיכר גדולה. בחזיתה נבנו שתי רמפות גדולות בצורת פרסה, שאפשרו לכרכרות גישה לכיכר בחזית הכנסייה. גרם מדרגות ארוך מוביל לחזית הניאו קלאסית המונומנטלית, המוקפת בשני מגדלי פעמונים. אכסדרת הכנסייה כוללת שנים עשר עמודים קלאסיים, עם כותרות יוניות, המסמלות את שנים עשר השליחים. החזית המשולשת שמעל מלאה בפסלים עם תבליטים, המתארים את האדרתו של הקדוש ונסן דה פול. היא נוצרה על ידי הפסל שארל-פרנסואה לבוף-ננטיי (1792–1865), ומציגה את הקדוש מוקף בשני מלאכים, המייצגים את מעלות האמונה והצדקה. תוכנית הבזיליקה של הכנסייה, מייצגת כמה תוכניות אדריכליות דתיות גדולות, מבלי להעתיק אחת ספציפית. מעל הפורטיקו, מאפיין השאול מאדריכלות המקדשים היוונים, נמצא גמלון שפוסל על ידי שארל-פרנסואה לבוף-ננטיי בנושא "האפוטאוזיס של הקדוש וינסנט-דה-פול", מוקף בדמויות המסמלות את מעשיו הקדושים. עיטור קפלת הגבירה, באפסיס שנוסף מאוחר יותר בחלק האחורי, הוא מאת ויליאם-אדולף בוגרו. הגולגולתא המוצגת על המזבח הראשי הוא מאת פרנסואה רוד. במהלך שלטון הקומונה הפריזאית הבניין נפגע. מגדלי הפעמונים, הטרסה והרמפות נפגעו מפגזים שנורו מבית הקברות פר לשז . פנים המבנה התווך הראשי בנוי בסגנון קלאסי, עם שתי רמות של עמודים: אלו שבמפלס התחתון בעלות כותרות בסגנון יווני, בעוד שהכותרות בעמודים שבמפלס העליון הן בסגנון קורינתי, העמודים מגבירים את תחושת הגובה והגדולה. שתי הרמפות מופרדות על ידי אפריז בקומה האמצעית, המשתרע מהפורטל לכיפה משני צידי הכנסייה. היצירה, שצוירה בשנים 1848–1853 על רקע מוזהב, ממחישה את "משימת הכנסייה", ומתארת מאתיים שלושים וחמש דמויות, כולל קדושים, בישופים ומרטירים. היא משתרעת מהעוגב מעל הכניסה לכיפה, שם היא עוברת מתחת לציור שבתוך הכיפה של "ישו בהוד מלכותו". הפריז שעל הקירות הוא פרי עבודתו של היפוליט פלנדרין, בעוד ש"ישו בהוד מלכותו" הוא פרי עבודתו של אדואר פיקו. קטע קוריוזי אחד בפרסקו הוא דמותו של האפיפיור ליאו השלישי, שקיבל את תווי פניו של הצייר אינגרס, אהובתו של האמן פלנדרין. תקרת הכנסייה היא תקרת עץ כפולה, מעוטרת באופן עשיר מאוד בגילופים ושיבוצים צבעוניים המתארים מגוון סמלים נוצריים. המזבח הראשי מכוסה על ידי חופה גדולה, בצורת שער ניצחון. אל המזבח נשקף פסל ברונזה מונומנטלי של הצליבה, מעשה ידי פרנסואה רוד. מתחת לדמותו של ישו משני צדדיו דמויות גדולות ומלאות הבעה של הבתולה ויוחנן הקדוש. הויטראז'ים חלונות הוויטראז' נוצרו על ידי שארל-לורן מרשל וגונינין במאה ה-19. שלא כמו חלונות מימי הביניים, פרטי הדמויות צבועים בצבעי אמייל. העוגב בכנסייה שני עוגבים. בין נגני העוגב הראשיים של הכנסייה נמנו לואי ברייל, הידוע יותר בזכות שיטת הכתיבה המישושית בכתב ברייל לעיוורים, ליאון בואלמן (1881–1897), אנרי אוקלי (1900–1918) וז'אן קוסטה. העוגב הגדול של הכנסייה, שוחזר והורחב על ידי דניון-גונזלס בשנת 1970, מורכב מ: 4 מקלדות ידניות ופדל 66 תחנות 4,949 צינורות הפעלה חשמלית של המקלדות והמעצורים הוא נבנה בשנת 1852 על ידי בונה העוגבים הנודע אריסטיד קאווייל-קול, שעל שמו נקראת הכיכר שמאחורי הכנסייה. קישורים חיצוניים ההיסטוריה של הנצרות בקיימברידג', עמ' 105 מגזין L'Internaute: Diaporama (בצרפתית) מבט על פנים הכנסייה (בצרפתית). העוגב ב סן-וינסנט-דה-פול (בצרפתית) הערות שוליים