Islanti

Islanti (isl. Ísland) on saarivaltio Atlantin valtameren pohjoisosassa, välittömästi pohjoisen napapiirin eteläpuolella. Islannin väkiluku on noin 390 000 asukasta (2025) ja pinta-ala 103 000 neliökilometriä. Se on väkiluvultaan ja asukastiheydeltään selvästi pienin Pohjoismaa. Maan pääkaupunki on Reykjavík, jossa asuu noin kolmannes Islannin väestöstä. Se on maailman pohjoisin itsenäisen valtion pääkaupunki. Islannissa on aktiivista vulkaanista toimintaa: geysireitä, kuumia lähteitä ja toistuvia tulivuorenpurkauksia. Luonto on karu ja omaleimainen. Golfvirta pitää ilmaston leutona ympäri vuoden, mutta toisaalta lämpötila ei nouse kesälläkään kovin korkealle. Islanti sai ensimmäiset asukkaansa Skandinaviasta 800-luvulla, ja sen kulttuuri perustuu skandinaaviseen perintöön. Islannista tuli itsenäinen tasavalta vuonna 1944. Se on korkean elintason hyvinvointiyhteiskunta, jonka talouden pilareita ovat kalastus, alumiiniteollisuus ja matkailu. Maantiede Islannin valtio koostuu pääsaaren lisäksi lukuisista vähäisistä pikkusaarista ja luodoista. Niistä suurimmat ovat Heimaey (noin 13 km²), Hrísey (7,52 km²) ja Grímsey (4,6 km²). Näiden lisäksi vain neljä muuta on yli kahden neliökilometrin kokoisia. Pääsaaren pinta-ala on 101 826 neliökilometriä ja koko valtion noin 103 000 neliökilometriä. Islanti sijaitsee Euraasian ja Pohjois-Amerikan mannerlaattojen välisellä saumalla. Tämän vuoksi Islannissa on suuri määrä tulivuoria, ja siellä tapahtuu myös paljon maanjäristyksiä. Islannin lounaispuolella sijaitsevien Vestmannasaarien eteläpuolelle syntyi 1960-luvulla vedenalaisten tulivuorenpurkausten seurauksena Surtseyn saari. Saari on ollut syntymisestään asti rauhoitettu, jotta tieteilijät voivat tutkia, kuinka kasvit ja eläimet valtaavat täysin uuden maa-alueen. Tulivuori Hekla purkautui viimeksi vuonna 2000. Sittemmin myös Eyjafjallajökull-jäätikön alla oleva samanniminen tulivuori alkoi purkautumaan vuoden 2010 alkupuolella. Purkauksen aiheuttama tuhkapilvi sotki lentoliikennettä koko Euroopassa. Islannissa on paljon jokia, vesiputouksia ja sijaintinsa ansiosta myös paljon kuumia lähteitä, joilla tuotetaan geotermistä energiaa. Islannin suurin suihkuttava kuuma lähde on Geysir, joka on antanut nimensä moneen kieleen tarkoittaen suihkuttavaa kuumaa lähdettä. Islannissa on myös paljon jäätiköitä, ja noin 11,5 prosenttia maan pinta-alasta onkin jään peitossa. Euroopan suurin jäätikkö on Etelä-Islannissa sijaitseva Vatnajökull. Korkeimmat vuoret ovat yli 2 000 metriä korkeita, ja maan korkein kohta on Vatnajökullin jäätiköllä sijaitseva Hvannadalshnúkur (2 110 m). Maan rannikko on melkein joka puolelta muodostunut monista vuonoista ja poukamista. Monin paikoin kallioseinämät kohoavat jyrkkinä suoraan merestä. Toisaalla taas kilometrien pituiset hietikot eli somerikot tai kivikot reunustavat merenrantaa. Rantaviivaa on kaiken kaikkiaan 4 970 kilometriä. Kasvillisuus Vain neljännes Islannin pinta-alasta on kasvillisuuden peittämää. Eroosio on voimakasta, ja sitä vastaan kamppailu on tärkeä osa luonnonsuojelua. Islannin lukuisat tulivuorenpurkaukset, merituuli ja lampaiden laiduntaminen ovat osaltaan aiheuttaneet sen, että Islannin luonto on karu ja autio. Maassa kasvaa kuitenkin lukuisia erilaisia kasveja; villejä lajeja tunnetaan useita satoja. Enimmäkseen ne ovat matalakasvuisia arktisten alueiden kasveja. Kaikkiaan putkilokasvilajeja tunnetaan 470, joista heinäkasvien lajeja on 53. Islannissa tiedetään kasvaneen runsaasti metsää, mutta alkuperäiset metsät on saaren asuttamisen jälkeen hakattu lähes kokonaan, eikä tilalle ole kasvanut ilmaston kylmenemisen vuoksi uutta. Laaksoissa kasvaa kuitenkin tunturikoivu-, pihlaja-, vaivaiskoivu- ja pajupensastoja. Heinä- ja saraniityt sekä varpunummet ovat hyvin yleisiä, ja kosteuden takia soitakin on muodostunut joillekin seuduille. Ne ovat lähinnä aapasoita palsakumpuineen ja kasvavat yleensä tupasvillaa. Sitkeitä kukkamättäitä tapaa keskellä hiekkaerämaita ja laavakenttiä. Sammalet ja vaivaiskoivut peittävät usein vanhaa laavaa ja muuten karua ympäristöä. Islanninjäkälää kasvaa laajoina mattoina, ja sitä on käytetty pula-aikoina ravinnoksi. Rannikoilla kasvaa oransseina läikkinä haavankeltajäkälää. Rantavesien leväkasvillisuus on rehevää. Yleisiä lajeja ovat ruskeanvioletti irlanninsammal ja vihreä rakkolevän sukulainen Fucus distichus. Islannissa on käynnissä laajoja metsittämishankkeita. Metsitys on kuitenkin vaikeaa, sillä lähes kaikkialla vapaana laiduntavat lampaat syövät istutetut taimet. Siksi metsitettyjä alueita on jouduttu aitaamaan. Lisäksi metsien kasvu on varsin hidasta. Islantilaiset ovat kuitenkin päättäneet metsittää noin viisi prosenttia alavista maista vuoteen 2040 mennessä. Metsityksessä käytettäviä puulajeja ovat lähinnä tunturikoivu ja kotipihlaja, jotka kasvavat alueella luonnostaankin. Sitkankuusia on istutettu maan etelä- ja länsiosaan jo ennen toista maailmansotaa, ja siperianlehtikuusi menestyy myös kuivemmassa itäosassa. Eläimistö Kun Islanti asutettiin, maassa ei ollut muita suurikokoisia maanisäkkäitä naalia lukuun ottamatta. Naalit ovat edelleen yleisiä ja aiheuttavat säännöllisesti tuhoja lammaslaumoissa. Ihmisen mukana saarelle tulivat rotat ja hiiret. Norjasta tuotiin poroja, joiden jälkeläiset elävät nykyisin vapaina Itä-Islannin ylängöillä. Minkkien tarhauksen seurauksena karanneita minkkejä levisi luontoon. Islannin vesillä uiskentelee kaikkiaan 17 valaslajia ja useita hyljelajeja. Valaita pyydettiin runsaasti aina vuoteen 1986, minkä jälkeenkin Islanti on pyytänyt lahti- ja sillivalaita tieteellisiin tarkoituksiin. Hylkeitä metsästetään niiden turkin takia etenkin elo- syys- ja lokakuussa, mutta metsästys on sallittua koko vuoden. Yleisimmät kotieläimet ovat naudat, lampaat ja hevoset. Lisäksi maaseudulla pidetään monia muita kotieläimiä. Islannin varsinaisen eläimistön muodostavat linnut, joita on tavattu ainakin 300 lajia. Merilinnut, vesilinnut ja kahlaajat ovat yleisimmät kotimaiset linturyhmät. Tyypillisiä merilintuja ovat myrskylintu, lapintiira, lunni, pohjankiisla, ruokki ja suula. Islanti on Euroopan vesi- ja merilintujen tärkein pesimäalue. Hyönteislajeja Islannissa on rekisteröity noin 800 kappaletta. Kovakuoriaiset ja ampiaiset ovat yleisiä. Perhosista Islannissa esiintyy vain koi- ja yöperhosia. Islannin joissa esiintyy lohta, ja nieriä, harjus ja purotaimen viihtyvät järvissä ja puroissa. Kaksi muuta Islannin sisävesillä elävää kalalajia ovat ankerias ja kolmipiikki. Mikään näistä kaloista ei oikeastaan ole sisävesikala, vaan ne ovat merikaloja, jotka ovat vain sopeutuneet makean veden olosuhteisiin. Runsas plankton Islannin vesillä tarjoaa merieläimistölle ruokaisat olosuhteet. Suolaisen veden kaloja on havaittu kaikkiaan 293 kalalajia. Tärkeimpiä syvämeren kaloja ovat turska, kolja, punasimppu ja seiti. Pintaveden kaloista tärkeimpiä ovat silli ja villakuore. Niiden saalis vaihtelee vuodesta toiseen. Ravut, hummerit, kampasimpukat ja islanninsimpukat ovat tärkeimmät äyriäiset ja simpukat. Piikkinahkaisista pyydetään merimakkaroita ja merisiilejä. Islannissa on kehittynyt oma hevosrotu, islanninhevonen. Hevosella on ollut koko historiansa ajan suuri merkitys saaren asukkaille. Islanninhevonen on ollut ihmisille hyödyllinen jo satoja vuosia. Hevoset kuuluvat tärkeänä osana islantilaiseen maisemaan ja maaseudulla ne laiduntavat vapaasti suurina laumoina. Islantiin ei saa tuoda hevosia ulkomailta, sillä islantilaiset haluavat säilyttää rodun puhtaana, mutta niitä saa viedä pois – islanninhevosia onkin viety laajalti ympäri maailmaa. Islanti oli pitkään harvoja maita, joissa ei esiintynyt lainkaan hyttysiä. Lokakuussa 2025 Islannin luonnonhistoriallinen instituutti kertoi, että saarelta on havaittu rengaskirsihyttysiä. Ilmasto Islannin ilmasto on Golfvirran ansiosta leuto ympäri vuoden. Lämpötila laskee Etelä-Islannissa talvella alimmillaan noin −10 °C:seen, Pohjois-Islannissa taas noin −15 °C:seen. Heinäkuun lämpimimmän päivän ylin lämpötila on etelässä korkeintaan +21 °C ja pohjoisessa korkeintaan +18 °C. Tyypillinen kesäpäivän lämpötila heinäkuun alusta elokuun puoleenväliin on eteläosissa noin +16 °C ja pari astetta alempi pohjoisessa. Hellettä ei esiinny Islannissa juuri koskaan. Sää on hyvin vaihtelevaa vuoden ympäri, tietyistä eri vuodenajoille tyypillisistä säännönmukaisuuksista huolimatta. Islannin sademäärä vaihtelee voimakkaasti alueen mukaan. Etelä-Islanti on sateisinta aluetta. Siellä sateisin aika on lokakuulta maaliskuulle, jolloin jokaisena kuukautena sataa noin 100 millimetriä vettä, loka–marraskuulla jopa 120 millimetriä. Kuivinta aikaa on loppukevät, jolloin touko–kesäkuussa kummassakin sataa noin 60 millimetriä. Pohjois-islanti on kuivempaa aluetta kuin etelä. Siellä sateet ovat jakautuneet samalla tavoin kuin etelässä, mutta määrät ovat pienempiä. Pohjois-Islannissa sataa noin 400, kun taas etelässä jopa 1 200 millimetriä vuodessa. Historia Saaren asuttaminen Skandinaavit saapuivat saarelle ilmeisesti 840-luvulla. Epävarmojen tietojen mukaan Islannissa olisi ollut iiriläisiä munkkeja ennen skandinaavien saapumista. Iiriläinen lähde vuodelta 825 kertoo, että eräät munkit olivat viettäneet kesän Thulessa, jonka kuvaus vastaa Islantia. Vuosina 1120–1130 kirjoitettu Islantilaisten kirja kertoo, että pakanallisten skandinaavien saapuessa kelttiläiset munkit pakenivat. Arkeologisia todisteita skandinaaveja edeltäneestä asutuksesta ei kuitenkaan ole löytynyt. Islannin löytäjäksi keskiaikaiset lähteet esittävät useita ehdokkaita: usein kunnia annetaan norjalaiselle Ingólfr Arnarsonille ja hänen Leif-veljelleen. Merkittävin uudisasutusaalto Norjasta Islantiin ajoittuu 800-luvun loppupuolelle. Osa skandinaaveista lienee oleskellut ensin Britanniassa, mikä voisi selittää sen, että osalla Maan haltuun ottajien kirjassa mainituista ”alkuasuttajista” on kelttiläiset nimet. Maastamuuton syynä oli kirjallisten lähteiden mukaan Harald Kaunotukan tyrannia, mutta nykyisin muuton katsotaan alkaneen jo ennen kuin Kaunotukka nousi valtaan, ja uudisasutuksen syynä on katsottu olevan pikemminkin vallan ja omaisuuden keskittyminen Norjassa. Vuoden 1095 väestölaskennan perusteella Islannin väkiluku oli tuolloin arviolta 40 000–100 000. Islannin keskiaikainen itsenäisyys Islantia voidaan pitää itsenäisenä maana löytämisestään lähtien vuoteen 1262 saakka. Islannissa ei vapaavaltioaikana ollut kuningasta, vaan yleiskäräjien johtajana oli lainpuhuja eli lögsögumaðr. Paikallista valtaa pitivät päälliköt eli goðit, jotka maallisten asioiden lisäksi olivat pakanauskonnon johtohahmoja. Pakanauskonto sai kristinuskosta haastajan vuosituhannen vaihteen tienoilla, kun ensimmäisiä lähetyssaarnaajia saapui Islantiin. Nämä kokivat suurta vastustusta ihmisiä käännyttäessään. Koko Islannin yhteiset käräjät, maailman vanhimmaksi yhä toimivaksi kansanedustuslaitokseksi kutsuttu Allting, perustettiin vuonna 930. Vuonna 1000 Allting päätti, että Islanti omaksuu kristinuskon. Allting ei pystynyt päättämään, onko kristinuskon viimeinen tuomio ragnarökiä parempi, mutta lopulta sen puheenjohtaja eli lainlukija teki päätöksen kristinuskon hyväksi. Islannissa oli ollut kristittyjä jo pitkään ennen vuotta 1000 ja Norjan kuningas Pyhän Olavin miehet olivat tehneet käännytystyötä maassa. Toisaalta päätökseen vaikutti osittain Norjan kuninkaan Olavi Trygvenpojan painostus. Osa vanhoista tavoista kuten hevosenlihan syöminen ja pakanajumalille uhraaminen jätettiin kuitenkin sallituiksi. Seuraavina vuosikymmeninä ja -satoina islantilaiset käännytettiin kristityiksi ja vanhat pakanuuteen viittaavat lait muutettiin asteittain kristinuskoon sopiviksi. Pakanauskonnon harjoittaminen kiellettiin. Itsenäisessä Islannissa oli alkeellinen itsehallintojärjestelmä. Se perustui vapaiden talonpoikien tekemiin sopimuksiin, joiden rikkomista saattoi seurata lainsuojattomuus tai verikosto. 1200-luvulla eräät johtavat suvut pyrkivät haalimaan vallan itselleen, mikä johti väkivaltaisuuksiin. Vuosien 1220–1260 välistä aikaa kutsutaan ”Sturlungien ajaksi” erään johtavan suvun mukaan. Sturlungien saagat kuvaavat ajan katkeria valtataisteluita. 1200-luvulla kukoistanut, eurooppalaistenkin mittapuiden mukaan ainutlaatuinen saagakirjallisuus on Islannin arvokkaimpana pidetty kulttuuriperintö. Norjan vallan aika Vuosina 1262–1264 sisällissotiin väsyneet islantilaiset hyväksyivät sen, että Haakon IV liitti saaren Norjaan ja maassa alettiin soveltaa norjalaista laki- ja hallintojärjestelmää. Tähän päättyi omalaatuinen viikinkiaikainen yhteiskunnallinen kokeilu. 1300-luvulla alkanut pieni jääkausi, joka hävitti Grönlannin skandinaaviasutuksen kokonaan 1400-luvun aikana, oli kova isku myös Islannille. Rutto levisi Islannissa vuosina 1402–1404 ja 1494–1495. Se tappoi arviolta puolet saaren väestöstä. Vielä 1700-luvun lopussa Islannin väkiluku oli selvästi pienempi kuin 1300-luvun alussa. Islanti pysyi Norjan kruununsiirtomaana vuoteen 1814, jolloin Tanskan ja Norjan kuningaskunnat erotettiin ja Islanti jäi Tanskan alaisuuteen. Tanskan vallan aika Merkityksensä menettänyt parlamentti oli lakkautettu 1800-luvun alussa, mutta se perustettiin uudelleen vuonna 1843. Vuonna 1873 Islanti sai perustuslain ja 1874 rajoitetun itsehallinnon, 1904 itsehallinnon ja 1. joulukuuta 1918 saaresta tuli virallisesti itsenäinen kuningaskunta personaaliunionissa Tanskan kanssa kansanäänestyksen tuloksena. Yhteys Tanskaan katkesi toisessa maailmansodassa: Saksa miehitti Tanskan ja liittoutuneet puolestaan Islannin. Sodan jälkeen maasta tuli itsenäinen tasavalta vuoden 1944 kansanäänestyksen jälkeen. Islannin uusi itsenäisyys Toisen maailmansodan aikana Islanti oli ensin brittien miehittämä ja sittemmin puolustusliitossa Yhdysvaltojen kanssa. Sodan jälkeen maa liittyi Natoon. Islanti ei perustanut omaa armeijaa ja se on ainoa Naton jäsenmaa, jolla ei ole omia asevoimia. Aluevesilaajennusten aiheuttama kiista Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa (turskasota) johti maiden välirikkoon 1950-luvun alussa. Britannia asetti Islannin kalan kauppasaartoon. Vuosina 1956–1960 31 prosenttia Islannin viennistä meni Neuvostoliittoon ja SEV-maihin. Islanti sai kaupan vastineeksi öljyä, autoja ja koneita. Pienimuotoisempi talouden kriisi sattui, kun Islannin kauppa Afrikkaan keskeytyi Biafran sodan vuoksi. 1990-luvulta alkaen Islannin taloutta liberalisoitiin voimakkaasti oikeistolaisen itsenäisyyspuolueen pääministeri Davíð Oddssonin johdolla. Hänestä tuli Islannin pitkäaikaisin pääministeri vuosiksi 1991–2004. Vaikka kalastus pysyi merkittävimpänä talouden alana, joka tuo nykyään (2018) 40 prosenttia vientituloista, islantilaiset rahoituslaitokset investoivat merkittävästi Britanniaan ja Pohjoismaihin. Yhdysvaltain Nato-joukot poistuivat Keflavíkin tukikohdasta syyskuussa 2006. Islannin talous romahti vuonna 2008. Suuri osa maan pankeista meni konkurssiin tai kansallistettiin talouskuplan puhkeamisen seurauksena. Maan talous oli vuosien ajan perustunut ylisuurelle riskiluotottamiselle, talouskeinottelulle, jonka seurauksena Islannin valtio päätyi lähelle vararikkoa. Marraskuussa 2008 Kansainvälinen valuuttarahasto myönsi Islannille 2,1 miljardin Yhdysvaltojen dollarin lainan. Viikkoja kestäneiden mielenosoitusten jälkeen Islannin hallitus taipui eroamaan tammikuussa 2009. Joulukuussa 2009 Allting hyväksyi 3,8 miljardin euron korvaukset Britannialle ja Alankomaille Icesave-pankin kaatuessa menetetyistä varoista. Korvaukset kaatuivat presidentti Ólafur Ragnar Grímssonin maaliskuussa 2010 järjestämässä kansanäänestyksessä. Joulukuussa 2010 hyväksyttiin uusi sopimus, jonka mukaan Islanti korvaa varat vuosien 2016–2046 välillä noin kolmen prosentin korolla. Presidentti ilmoitti 20. tammikuuta 2011 käyttävänsä jälleen veto-oikeuttaan. Islantilaiset kuitenkin hylkäsivät sopimuksen jälleen 9. huhtikuuta 2011 järjestetyssä kansanäänestyksessä. Konservatiivinen itsenäisyyspuolue ja keskustalais-agraarinen edistyspuolue hallitsivat maata vuodesta 1991. 10. toukokuuta 2003 järjestetyissä parlamenttivaaleissa hallituskoalitio menetti neljä paikkaa, mutta säilytti enemmistön. Vaaleissa 12. toukokuuta 2007 itsenäisyyspuolue sai kolme lisäpaikkaa, mutta edistyspuolue menetti viisi ja sai seitsemän paikkaa. Sen jälkeen Itsenäisyyspuolue jatkoi hallitusyhteistyötä sosiaalidemokraattisen liiton kanssa. Hallitus joutui eroamaan talouskriisin takia 26. tammikuuta 2009. Helmikuun 1. päivänä 2009 toimintansa aloitti uusi hallitus, joka on sosiaalidemokraattien ja vasemmistovihreiden muodostama vähemmistöhallitus. Pääministeriksi nimitettiin edellisen hallituksen sosiaaliministeri Jóhanna Sigurðardóttir, josta tuli maan ensimmäinen naispääministeri ja samalla maailman ensimmäinen avoimesti homoseksuaali pääministeri. Sosialidemokraattinen puolue sai huhtikuun 2009 parlamenttivaaleissa voiton ja annetuista äänistä 29,8 prosenttia. Sosialidemokraattien liittolaiset vasemmistovihreät saivat 21,7 prosenttia. Parlamentin 63 paikasta puolueet saivat yhteensä 34 paikkaa. Islannin parlamentti päätti 16. heinäkuuta 2009 hakea Euroopan unionin jäsenyyttä. Muodolliset neuvottelut alkoivat heinäkuussa 2010. Elokuussa 2013 Islanti veti kuitenkin EU-jäsenyysneuvottelijansa pois Brysselistä. EU-jäsenyys olisi edellyttänyt Islannilta vesialueiden avaamista EU:n kalastusaluksille. Islanti pelkäsi, että kalastuskiintiönsä säännöllisesti ylittävistä EU-maista saapuisi aluksia, jotka romahduttaisivat Islannin kalakannat. Kesäkuussa 2016 Islannin presidentiksi valittiin Guðni Thorlacius Jóhannesson, joka seurasi 20 vuotta presidenttinä toiminutta Ólafur Ragnar Grímssonia. Marraskuusta 2017 maan pääministerinä on ollut vihreän vasemmiston Katrín Jakobsdóttir, joka johtaa oikeistolaisen itsenäisyyspuolueen, keskustalaisen edistyspuolueen ja oman vasemmistolaisen puolueensa muodostamaa koalitiota. Politiikka Poliittinen järjestelmä Islanti on parlamentaarinen tasavalta, jossa muodollisena valtionpäämiehenä on presidentti, jolla on hyvin vähän poliittista valtaa. Presidenteillä on tästä huolimatta ollut useasti vaikutusvaltaa hallituskoalition muodostamisessa. Presidentit voivat myös kieltäytyä lakien allekirjoittamisesta, jolloin lakiehdotus menee kansanäänestykseen. Ólafur Ragnar Grímsson (1996–2016) on ainoa presidentti, joka on käyttänyt tätä oikeutta. Hän käytti muutenkin isompaa poliittista valtaa kuin monet edeltäjänsä. Presidenttiehdokkaat kampanjoivat sitoutumattoina, eivätkä vuoden 1952 jälkeen puolueet ole tukeneet ehdokkaita. Presidenttiehdokkaan pitää kerätä 1 500 kannattajakorttia. Määrä on pysynyt samana tasavallan perustamisesta 1944 lähtien, ja se on sen verran pieni, että presidentinvaaleihin tulee aina ehdokkaita, joilla ei ole todellista mahdollisuutta voittaa vaaleja. Halla Tómasdóttir valittiin presidentiksi kesäkuun 2024 vaaleissa. Islannin parlamentissa on 63 jäsentä, jotka valitaan nelivuotiskaudeksi. Islannin parlamenttivaaleja on hallinnut useiden vuosikymmenien ajan neljä perinteistä puoluetta, Itsenäisyyspuolue, Edistyspuolue, sosiaalidemokraatteja edustava puolue ja sosialistinen puolue. 1970-luvun jälkeen vain kaksi uutta puoluetta on pysynyt pystyssä neljä vaalikautta, Naisten lista vuosina 1983–1999 ja Piraattipuolue vuodesta 2013. Islannin pääministeri on hallituksen päämies, ja pääministeriksi valitaan usein parlamenttivaalien johtavan puolueen tai koalition johtaja. Islannin politiikka on ollut suhteellisen myrskyisää finanssikriisin 2008 jälkeen, sillä hallitukset ovat vaihtuneet useasti ennen aikojaan. Vain Katrín Jakobsdóttirin I hallitus on säilyttänyt enemmistöasemansa, kun se voitti vuoden 2021 parlamenttivaalit. Jóhanna Sigurðardóttirin II hallitus oli myös vuosina 2009–2013 pystynyt istumaan koko nelivuotisen kauden, vaikka sekin oli vähemmistöhallituksena kautensa lopussa. Ulko- ja turvallisuuspolitiikka Islanti on kuulunut Euroopan talousalueeseen sen perustamisesta 1994 saakka, ja maa liittyi vuonna 2001 Schengen-alueeseen. Maa tekee yhteistyötä myös esimerkiksi Pohjoismaiden neuvostossa, Arktisessa neuvostossa ja Pohjoisessa ulottuvuudessa. Islanti haki vuonna 2009 Euroopan unionin jäsenyyttä. Tuolloin maa oli keskellä vakavaa talouskriisiä. Islanti jäädytti jäsenyysprosessin joulukuussa 2013, jolloin Islannin talous oli voimakkaasti kasvamassa ja monet asiantuntijat varoittelivat euroalueen kaatumista. Islannin hallitus esitti maaliskuussa 2015, ettei sitä pidettäisi enää ehdokasmaana. Islanti on kuitenkin 2020-luvulla geopoliittisten ja taloudellisten syiden takia alkanut harkita uudestaan EU-jäsenyyttä. Pääministeri Kristrún Frostadóttir ilmoitti helmikuussa 2026, että maa järjestää kansanäänestyksen EU-jäsenyysneuvotteluiden aloittamisesta. Taustalla on Yhdysvaltain presidentti Donald Trumpin puheet Grönlannin liittämisestä Yhdysvaltoihin ja Trumpin asettamat tariffit sekä Venäjän hyökkäys Ukrainaan ja elinkustannusten nousu. Islannin turvallisuus- ja puolustuspolitiikan keskiössä ovat olleet Nato, jonka perustajamaihin Islanti kuuluu, sekä vuonna 1951 Yhdysvaltain kanssa solmittu biletaraalinen puolustussopimus. Sopimuksen toteutus kuitenkin kärsi 2006, kun Yhdysvallat veti joukkonsa pois Islannista. Islanti on sen jälkeen solminut puolustussopimukset muun muassa Britannian ja Kanadan kanssa. Islannilla ei ole omia puolustusvoimia, joten se luottaa turvallisuudessa Yhdistyneisiin kansakuntiin, Natoon ja Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestöön. Islanti kuitenkin osallistuu Naton toimintaan taloudellisesti ja siviiliasiantuntijoiden kautta. Maa hoitaa lisäksi osaa Naton integroidusta ilmapuolustusjärjestelmästä. Islanti on strategisesti merkittävässä paikassa Grönlannin ja Britannian välissä niin sanotulla GIUK-linjalla. Islanti mahdollistaa Naton puolustaa merialueita, jotka johtaa Pohjoiselta jäämereltä ja Norjanmereltä Atlantille. Oikeuslaitos Islannin oikeuslaitos on kolmetasoinen. Korkein oikeus (Hæstiréttur) on ylimmällä tasolla, ja sen alapuolella on vetoomustuomioistuin (Landsréttur) ja käräjäoikeudet (Héraðsdómstólar). Vetoomustuomioistuin perustettiin 2018 vahvistamaan korkeimman oikeuden roolia. Käräjäoikeuksien päätöksistä voi valittaa vetoomustuomioistuimiin ja niiden päätöksestä edelleen korkeimpaan oikeuteen. Korkeimpaan oikeuteen tapaus voi edetä vain tietyissä tapauksissa ja jos korkein oikeus antaa valitusluvan. Islannissa on kaikkiaan 64 tuomaria. Heistä 42 johtaa kahdeksaa käräjäoikeutta. Vetoomustuomioistuimessa on 15 ja korkeimmassa oikeudessa 7 tuomaria. Hallinnollinen jako Islanti jakautuu kahdeksaan alueeseen (isl. landsvæði), joita käytetään muun muassa tilastoinnin pohjana. Aluejako vastasi aikaisemmin myös vaalipiirejä, mutta uusi aluejako, jossa Islanti on jaettu kuuteen vaalipiiriin, otettiin käyttöön vuoden 2000 vaaleissa. Aluejakouudistuksen tarkoituksena oli tasapainottaa äänten painoarvoa ottamalla huomioon erilainen asukastiheys maan eri osissa. Islannin paikallishallinnosta vastaavat kunnat, joita toukokuussa 2024 oli 63. Niiden määrä on 2000-luvulla pienentynyt, sillä vielä vuonna 2000 kuntia oli 124. Vuonna 1990 kuntia oli 204. Kunnat ovat kuitenkin saaneet lisää vastuita, sillä vuonna 1996 peruskoulut siirtyi kuntien hoidettavaksi ja vammaishuolto vuonna 2011. Jokaisella kunnalla on samanlaiset vastuut niiden koosta riippumatta. Koulutuksen ja kasvatuksen menot ovat yleensä noin puolet kunnallishallinnon menoista. Kunnat vastaavat asukkailleen esikoulusta, peruskoulusta, sosiaali ja terveyspalveluista ja lastensuojelusta. Ne hoitavat myös perusinfrastruktuuria, kuten vesihuoltoa ja lämmitystä. Paikallishallinnon vaalit järjestetään neljän vuoden välein. Talous Kalastuksen merkitys Islannin taloudelle on huomattava. Turismi on myös merkittävä tulonlähde: vuonna 2016 se muodosti 10 prosenttia bruttokansantuotteesta. Turismi nousi tuolloin samaan tuottavuusluokkaan kuin alumiiniteollisuus ja kalastus. Kalastus tuo 40 prosenttia vientituloista, yli 12 prosenttia bruttokansantuotteesta ja työllistää noin viisi prosenttia työvoimasta. Islannin talous on kuitenkin herkkä sen tärkeimpien vientituotteiden, kuten kalan ja kalatuotteiden sekä alumiinin maailmanhintojen heilahteluille. Syys–lokakuussa 2008 Islanti ajautui suureen talouskriisiin, minkä seurauksena valtio otti haltuunsa maan kolme suurinta pankkia (Glitnir, Landsbanki ja Kaupthing) ja maa haki ja sai Kansainväliseltä valuuttarahastolta (IMF) hätäapua ensimmäisenä länsimaana sitten vuoden 1978. Apua myönnettiin 2,1 miljardia dollaria. Vuoden 2010 alussa sekä presidentti että kansalaiset kansanäänestyksessä vastustivat suunnitelmaa maksaa Alankomaille ja Britannialle varat, joilla nämä olivat korvanneet omien kansalaistensa menetyksiä islantilaispankkien romahduksessa. Helmikuussa 2011 maan parlamentti käsitteli asiaa uudelleen ja päätti korvata summat Alankomaille ja Britannialle, mutta presidentti kieltäytyi allekirjoittamasta lakia. Asiasta päätettiin järjestää uusi kansanäänestys. Tammikuussa 2013 Islanti voitti Euroopan vapaakauppajärjestössä (EFTA) Icesavesta käydyn oikeudenkäynnin. EFTA päätti Islannin hyväksi, ettei sen yksittäisten kansalaisten tarvitse maksaa pankkiirien keinotteluista, eikä näin ollen korvata Alankomaissa ja Britanniassa syntyneitä tappioita. Vararikkoon menneen Landsbankin jäämistön uskotaan kuitenkin jopa ylittävän Britannian ja Alankomaan vaativan korvaussumman ja osa summasta onkin jo korvattu. EFTA:n päätöksestä huolimatta Islanti aikoo jatkaa lainojen takaisinmaksua konkurssipesästä. Vuonna 2024 työttömyys oli 3,2 % ja kuluttajahintojen inflaatio 5.9 %. Islanti on kokenut turismibuumin, joka on myös mahdollistanut kasvaneen lentoliikenteen ansiosta viedä enemmän tuoretta kalaa paluulennoilla. Turismibuumi on ollut halpalentoyhtiön Wow Air ansiota, kun yhtiö on tarjonnut edullisia lentoja. Lentoyhtiö meni konkurssiin seitsemäntenä vuotena. Lentoyhtiön konkurssi näkyi turistien määrässä, joka lähti laskuun ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2009. Islannilla on Unescon maailmanperintöluettelossa kaksi kohdetta: Surtseyn saari ja Þingvellirin kansallispuisto. Maassa on kaksi muutakin kansallispuistoa: Snæfellsjökullin kansallispuisto tulivuoren ja jäätikön välissä, ja Vatnajökullin kansallispuisto, johon kuuluvat Vatnajökullin jäätikön lisäksi Islannin korkein yksittäinen vuori, Snæfell, Skaftafell ja Jökulsárgljufur-rotko. Monet Islannin tärkeimmistä matkailunähtävyyksistä ovat luontokohteita, kuten esimerkiksi Gullfoss, Vatnajökull, ja Haukadalur ja sen geysirit. Muita suosittuja kohteita ovat Heimaeyn sauvakirkko ja Blue Lagoonin ulkouimala. Energia Korkeuserojen, sademäärän ja vulkanismin ansiosta Islannin energiantuotannossa geoterminen energia ja vesivoima ovat keskeisessä asemassa. Maan energiaomavaraisuus oli vuonna 2018 Irenan mukaan 92 prosenttia. Sähköstä lähes kaikki tuotetaan uusiutuvalla energialla, ja kokonaisenergiantuotannossa uusiutuvien osuus oli vuonna 2018 92 prosenttia. Geotermista energiaa käytetään erityisesti rakennusten lämmittämiseen, ja 90 prosenttia kotitalouksista lämpiää kyseisellä energiamuodolla. Fossiilisia polttoaineita käytetään edelleen erityisesti liikenteessä. Liikenne Yksityisautoilu on Islannissa suosittua, ja maassa oli vuonna 2009 auto jokaista 1,6 asukasta kohti. Maan ympäri kiertää 1 339 kilometriä pitkä kehätie Hringvegur, joka valmistui vuonna 1974. Kaikkiaan maanteitä on yhteensä 12 869 kilometriä, ja niistä vajaat 4 500 kilometriä on päällystetty. Maassa on 99 lentokenttää, joista kuusi on asfalttipäällysteisiä. Suurimmat lentokentät ovat Keflavík, Reykjavík ja Akureyri. Lentoliikenne on asukaslukuun nähden tiheää, osin siksi, että moottoriteitä ei Islannissa ole kuten ei myöskään rautateitä. Tärkeimmät satamat ovat Grundartangi, Hafnarfjörður ja Reykjavík. Väestö Islannin väkiluku 1. tammikuuta 2023 oli 387 758 asukasta ja heistä 247 533 eli noin 64 prosenttia Suur-Reykjavíkin alueella. Vuonna 2021 suurin väestöryhmä oli islantilaiset (81,3 %). Suurin yksittäinen vähemmistö oli puolalaiset, joita oli 5,6 % maan asukkaista. Puolalaisten määrä ylitti 20 000 vuonna 2019. Maassa on 64 kuntaa (isl. sveitarfélög), 23 historiallista maakuntaa (isl. sýslur) ja 14 historiallista kaupunkia (isl. kaupstaðir). Maa on jaettu kuuteen vaalipiiriin. Islannissa ei ole käytössä varsinaisia sukunimiä, vaan jälkimmäinen nimi on matronyymi tai patronyymi (esimerkiksi Þor Björgólfsson, Vigdís Finnbogadóttir). Siksi islantilaiset järjestetään aakkosjärjestykseen etunimen mukaan. Maassa on sopivaa ja suositeltavaakin puhutella ihmisiä etunimellä muodollisissakin tilanteissa. Islannin väkiluku kasvoi vuodesta 2000 vuoteen 2023 noin 39 prosenttia. Vuodesta 1966 se kaksinkertaistui. Päinvastoin kuin useissa muissa länsimaissa, Islannissa luonnollinen väestönkasvu on ollut nopeaa. 2000-luvun vaihteen jälkeen maahanmuuton osuus väestönlisäyksestä on kasvanut oleellisesti. Koulunkäynti on pakollista 6–16-vuotiaille. Sitä vanhemmille on vapaaehtoisia toisen asteen oppilaitoksia, joista monet ovat sisäoppilaitoksia. Maahan perustettiin pappisseminaari vuonna 1847, lääketieteen koulu 1876 ja lakikoulu 1908, ja nämä kolme yhdistyivät yliopistoksi vuonna 1911. Siihen lisättiin muita tiedekuntia myöhemmin. Reykjavíkin ulkopuolella Akureyrissa toimii myös yliopisto, joka perustettiin vuonna 1987. Uskonto Kristinuskosta tuli Islannin ainoa hyväksytty uskonto vuonna 1000 Alþingin päätöksellä. Vuoden 2023 alussa väestöstä noin 58,6 prosenttia kuului Islannin luterilaiseen kirkkoon. Islannin kirkon piispa on vuodesta 2012 alkaen ollut Agnes M. Sigurðardóttir. Islannin perustuslain mukaan maassa on uskonnonvapaus, mutta Islannin luterilainen kirkko on maan kansankirkko, jota valtio tukee ja suojelee. Kirkon ja valtion erottamisesta on puhuttu jo jonkin aikaa ja Islannin oikeusministeri Áslaug Arna Sigurbjörnsdóttir totesi loppuvuodesta 2019, että kirkon ja valtion ero on väistämätön ja että kirkolla on täydet edellytykset hoitaa tehtäviään ilman valtiota. Kulttuuri Kieli ja kirjallisuus Islannissa puhutaan islantia, joka on nykyään puhutuista skandinaavisista kielistä lähimpänä alkumuotoaan ja pysynyt suhteellisen muuttumattomana 1100-luvulta asti. Islantilaiset edda- ja skaldirunot edustavat komeinta keskiajan kirjallisuutta Euroopassa. Keskiaikaisen kertomakirjallisuuden keskeisen osan muodostavat saagat. Niiden karuus ja dramaattisuus ovat antaneet aineksia Islannin uudemmalle kirjallisuudelle. Saagojen joukossa on sukusaagoja sekä myös saagoja, jotka kertovat Grönlannin ja Vinlandin asuttamisesta. Islannin merkittävin 1600-luvun kirjailija oli luterilainen pappi Hallgrímur Pétursson, jonka virsikokoelma Passíusálmar on yksi Islannin suosituimpia teoksia. Jón Thoroddsenia kutsutaan Islannin romaanikirjallisuuden ”isänä”, ja hänen teostaan Piltur og stúlka (1850) pidetään ensimmäisenä islantilaisena romaanina. Islannin modernin kirjallisuuden katsotaan alkaneen 1870-luvun lopulla, jolloin nuoret kirjailijat alkoivat vaikuttua tanskalaisen kriitikon Georg Brandesin ajatuksista. Islannin itsenäisyystaistelun aikana monet poliitikot olivat kääntyneet vanhojen saagojen pariin osoittaakseen kansallista kulttuurihistoriaa. Islanti sai suvereniteettinsa 1918, ja monet monet kirjailijat alkoivat kääntyä pois vanhoista tarinoista. Þórbergur Þórðarsonin Bréf til Láru (1924) yhdisti kirjeitä, esseitä, novellia, fantasiaa ja huumoria, ja se oli vakiinnuttamassa modernismia Islannin kirjallisuuteen. Runoilija Steinn Steinarrin kokoelma Ljóð (1937) oli puolestaan tuomassa modernismia islantilaiseen runouteen. 1900-luvun alkupuoliskon kukoistuskausi huipentui, kun Halldór Laxnessille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1955. Islannin proosassa toisen maailmansodan jälkeen keskeisiä piirteitä ovat olleet realismin sekoittuminen fantasiaan ja huumori sekoitettuna yleiseen synkkyyteen. Thor Vilhjálmsson muutti Islannin kulttuurikenttää. Hän käytti hyödyksi vanhoja myyttejä, kansantarinoita ja saagoja ja kirjoitti uudesta sirpaloituneesta maailmankatsomuksesta. Nordic noir -suunnan rikoskirjallisuus on ollut suosittua erityisesti 2000-luvun alkupuolella, ja Reykjavíkin alamaailmasta ovat kirjoittaneet monet tekijät. Tunnetuimpia suunnan kirjailijoita ovat Arnaldur Indriðason ja Yrsa Sigurðardóttir. Elokuva Ennen vuotta 1980 Islannissa tehtiin vain joitakin elokuvia, ja säännöllinen elokuvatuotanto alkoi, kun 1978 perustettiin Islannin elokuvasäätiö. Islantilaisista elokuvista 1980-luvulla kansainvälistä huomiota sai erityisesti Hrafn Gunnlaugssonin viikinkielokuvat. Niistä Korpin lento esitettiin Berliinin elokuvajuhlilla. Friðrik Þór Friðrikssonin elokuva Luonnon lapset (1991) oli puolestaan ehdolla parhaaseen vieraskielisen elokuvan Oscariin. Baltasar Kormákur sai huomiota 2000-luvulla. Musta komedia Reykjavik, 101 käsitteli Reykjavíkin elämää: seksiä ja huumeita. Syvyys (2012) puolestaan käynnisti myös hänen kansainvälisen uransa, ja hän pääsi ohjaamaan Yhdysvaltoihin. Vuodesta 2004 lähtien Islannissa on järjestetty joka syksy Reykjavikin kansainväliset elokuvajuhlat. Musiikki Islannissa esitetään historiallissa lähteissä harjoitetun kolmea erilaista laulumusiikkia. Niihin kuuluvat epäviralliset ja esoteeriset skaldien resitoinnit, kertomuksien laulaminen ja loitsut. Rímur-perinne syntyi 1300-luvun lopulla, ja se oli 1900-luvulle asti taiteellisen viestinnän suosituin muoto. Sillä viitataan pitkiin tarinallisiin runoihin, joissa oli toistuvia säkeitä ja joita laulettiin melodiaan. Islannin ensimmäinen ammattimainen pianisti-säveltäjä oli Sveinbjörn Sveinbjörnsson, joka muun muassa sävelsi Islannin kansallislaulun. Hän oli kuitenkin aktiivinen pääasiassa ulkomailla. Islannin parlamentin Allting vuoden 1930 tuhatvuotisjuhla innoitti Islannin musiikkikenttää. Yleisradioyhtiö Ríkisútvarpiðin perustettiin samana vuonna, ja sen musiikkijaoston johtajaksi tuli Páll Ísólfsson, joka oli pitkään myös Reyjkavíkin musiikkikoulun johtaja ja 30 vuoden ajan Reykjavíkin katedraalin urkuri. Pállin rinnalla Islannin modernin taidemusiikin suurimpia vaikuttajia oli Jón Leifs, joka pyrki kehittämään kansallisen sävellystyylin. Islannin kansallisteatteri ja sinfoniaorkesteri perustettiin 1950, ja Reykjavíkin taidefestivaali järjestettiin ensimmäisen kerran 1970. Jón Ásgeirssonin säveltämä ensimmäinen islanninkielinen ooppera Thrymskviða sai 1974 ensi-iltansa. Íslenska óperan perustettiin 1982 ja Akureyrissä perustettiin 1993 Pohjois-Islannin sinfoniaorkesteri. Ensimmäinen islantilainen kansainvälistä menestystä saanut rockyhtye oli 1980-luvulla The Sugarcubes. Sen laulajasta Björkistä tuli kansainvälinen tähti. Hänen jälkeensä kansainvälistä huomiota ovat saaneet Sigur Rós, Of Monsters and Men, Ásgeir Trausti ja Emiliana Torrini. Reykjavíkissa järjestetään vuosittain jazzfestivaalit. Borgarfjörðurissä sijaitsevassa Reykholtissa on joka kesä klassisen musiikin festivaalit. Kuvataide Islannin kuvataide oli pitkään kirkkotaidetta, ja vasta 1800-luvulla aloittivat ensimmäiset ammattimaiset maalliset kuvataiteilijat. Sigurður Guðmundsson oli ensimmäinen, joka keskittyi maalaustaiteeseen. Hän oli opiskellut Tanskan kuninkaallinen taideakatemia ja maalasi muotokuvia ja alttaritauluja sekä teki teatterilavastuksia. Islantilaiseen maalaustaiteeseen vaikutti vuosien 1918–1930 välillä postimpressionismi, mutta kuvanveistossa kannatettiin samaan aikaan varsin yksinkertaista ja klassista muotokieltä. Henri Matissen alaisuudessa opiskellut Jón Stefánsson toi taiteeseen vaikutteita Paul Cézannelta. Jón sai paljon seuraajia. Osa taiteilijoista omaksui ekletisen lähestymistavan, ja esimerkiksi Jóhannes Sveinsson Kjarval yhdisteli laavamaisemissaan fantasiaelementtejä symbolismiin ja Nabis-ryhmän ideoihin. Islannin taide kansainvälistyi voimakkaasti vuosien 1930–1945 aikana. Suurimmat vaikutteet tulivat postkubismilta ja skandinaaviselta ekspressionismilta. Taiteilijat keskittyivät tavallisten ihmisten elämään merellä ja maaseudulla, kun aiemmin maisemamaalaus oli ollut hallitsevassa asemassa. Abstrakti taide hallitsi kenttää vuosina 1945–1965. Ensin vallalla olivat geometriset abstraktiot ja noin vuodesta 1956 lyyriset abstraktiot. Svavar Guðnason piti kesällä 1945 ekspressionistisen abstraktin taiteen näyttelyn Reykjavíkissä. Cobra-ryhmän vaikutteita Islantiin toi syysnäyttelyt vuosina 1947 ja 1948. Valtýr Pétursson ja þorvaldur Skúlason olivat vuodesta 1950 geometristen abstraktioiden johtohahmoja, ja Gerður Helgadóttir toi tyyliä kuvanveistoon. Lyyrisen abstraktion edelläkävijöitä oli puolestaan Nína Tryggvadóttir, ja informalismia edusti Kristján Davíðsson. Abstraktin taiteen suosio hiipui nopeasti vuoden 1965 jälkeen, ja Islannin taiteen keskeisimmäksi vaikuttajiksi nousivat uusi realismi, pop-taide ja neodada. Erró yhdisti surrealismia ja pop-taidetta, mutta hän asui Pariisissa ja hänen vaikutuksensa islantilaiseen taiteeseen oli vähäinen. Enemmän vaikutti Reykjavíkissa vuosina 1957–1964 asunut Dieter Roth, jonka seuraajat olivat tuomassa myös Fluxus-liikenttä Islantiin. Islannin ja Alankomaiden välillä oli taideyhteys, ja esimerkiksi Hreinn Friðfinnsson sekä Kristján ja Sigurður Guðmundsson asettuivat työskentelemään Alankomaihin. Heidän välityksellään varsinkin islantilainen käsitetaide sai paljon vaikutteita Alankomaista. Vuoden 1980 jälkeen nuoret taiteilijat kääntyivät käsitetaiteen sijaan takaisin maalaustaiteeseen ja alkoivat saada innoitusta Saksasta, Sveitsistä, Italiasta ja Yhdysvalloista. Ruoka- ja tapakulttuuri Kirjailija Halldór Laxnessin mukaan Islannissa ”elämä on suolakalaa”. Juhlissa syödään savustettua lammasta. Perinteinen maitotuote skyr muistuttaa kermaista rahkaa. Keskitalven Þorrablót-juhlan aikaan syödään ”súrmatur” eli heran avulla säilöttyä ruokaa, verimakkaraa, kärvennettyjä lampaanpäitä ja säilöttyjä pässin kiveksiä, sekä erityisenä erikoisuutena hapatettua haita (hákarl). Tislatun viinan eli brenniviinin kutsumanimi on ”musta kuolema”. Keskiajalla tekstiilit tehtiin kutomalla villasta, ja ne värjättiin joko luonnollisilla tai kasviksista saaduilla väreillä. Pellava, silkki ja kuvioidut tekstiilit olivat tuontitavaraa, ja kirjonta oli tärkein tekstiilien koristelutapa. Neulonta levisi Islantiin 1500-luvulla kauppiaiden mukana, ja siitä tuli nopeasti suosittua. Neulekoneet yleistyivät 1900-luvulla, ja samalla käsityöperinne hiipui. Siitä tuli myös lähinnä naisten työtä, kun aiemmin myös miehet olivat neuloneet. Perinteinen islantilainen villapaita, jossa on raglanhihat ja sahalaitakuvio yläosassa ja hihoissa, on nimeltään lopapeysa. Se kehittyi toisen maailmansodan jälkeen käsityöperinteen uudistuessa. Metallintyöstöllä on Islannilla pitkät historiat, sillä maaseudun syrjäisten tilojen piti olla omavaraisia. Lähes jokaisella tilalla oli paikka, jossa sepät tekivät rautaisia viikatteita ja hevosenkenkiä. Koristelussa käytettiin 1600- ja 1700-luvuilla Kristus-monogrammia, ristiä ja kaiverruksia. Messingillä päällystettiin 1600–1800-luvuilla koristeellisia naisten satuloita. Juomasarvi reunuksia koristeltiin messingillä tai hopealla.. Hopeaseppien perinne ulottuu aina keskiajalla asti. Kirkoissa ja kodeissa oli jo tuolloin monia Islannissa tehtyjä hopeaesineitä, ja maaseudulla hopeasepät tekivät koristeita naisten vaatteisiin. Filigraanikoristelut olivat yleisiä napeissa ja vöissä, ja sepät tekivät hopeasta myös lusikoita ja pieniä astioita. Isommat hopeaesineet tuotiin yleensä Tanskasta. Urheilu Islannin kansallislaji on glima-niminen, keskiajalta periytyvä painimuoto. Se mmainittiin ensimmäisen kerran 1100-luvulta peräisin olevista lähteistä, ja se on saattanut syntyä norjalaiten ja kelttiläisten vaikutteiden yhdistyessä Islannissa. Glíma on pystyssä painittava laji, jossa perinteisesti vastustaja on pyritty kaatamaan housuista saatavalla otteella. Lajissa on kuitenkin 1900-luvun alun jälkeen otettu käyttöön painivyötä, josta saa paremman otteen. Islanti osallistui ensimmäisen kerran vuoden 1912 olympialaisiin. Maa on säännöllisesti ollut mukana kesäolympialaisista 1936 ja talviolympialaisista 1948. Sillä on tyypillisesti alle kymmenen urheilijan joukkue talviolympialaisissa, mutta kesäolympialaisissa se on osallistunut myös joukkuelajeihin jolloin olympiajoukkuekin on suurempi. Maalla on kaksi olympiahopeaa ja kaksi pronssia. Hopeaa ovat saaneet kolmiloikkaaja Vilhjálmur Einarsson (1956) ja käsipallojoukkue (2008) ja pronssia judoka Bjarni Friðriksson (1984) ja seiväshyppääjä Vala Flosadóttir 2000. Käsipalloa on välillä kutsuttu jopa Islannin kansallisurheiluksi. Vuoden 2008 olympialaisissa Islannista tuli pienin maa, joka on voittanut olympiamitalin joukkuelajista. Islanti on 2000-luvulla pärjännyt hyvin myös jalkapallossa. Naisten maajoukkue pääsi ensimmäisen kerran arvoturnaukseen 2009 EM-kilpailuihin. Miesten maajoukkue pelasi MM-kilpailuissa 2014 ja EM-kilpailuissa 2016. Islanti on saavuttanut menestystä myös voimamieskilpailuista. Magnús Ver Magnússon ja Jón Páll Sigmarsson voittivat kumpikin neljästi maailman vahvin mies -kilpailun. Islannissa on väkilukuunsa nähden myös vahva shakkikulttuuri. Islantilaisia suurmestareita ovat muun muassa olleet Friðrik Ólafsson, Jóhann Hjartarson, Margeir Pétursson ja Jón Árnason. Lähteet Bain, Carolyn & Averbuck, Alexis: Iceland. Footscray: Lonely Planet Publications, 2015. ISBN 978-1-74321-475-6 Evans, Andrew: Iceland. Bradt Travel Guides, 2008. ISBN 9781841622156 Google-kirjat Viitattu 29.1.2011. (englanniksi) Gunnar Karlsson & Valdimar Kristinsson & Björn Matthíasson: Iceland Encyclopedia Britannica. 1.11.2025. Viitattu 2.11.2025. (englanniksi) Hopkins, Pandora & Thorkell Sigurbjörnsson: Iceland (Wikipedia-kirjasto) Grove Music Online. 2001. Oxford University Press. Viitattu 2.11.2025. (englanniksi) Jones, Walton Glyn & Zuck, Virpi & Benedikz, Benedikt Sigurdur: Icelandic literature Encyclopedia Britannica. 25.1.2023. Viitattu 8.3.2026. (englanniksi) Ólafur Th. Hardarson: Iceland: Political Developments and Data in 2024. Political Data Yearbook, 2025, 64. vsk, nro 1, s. 289–308. Cambridge University Press. Wikipedia-kirjasto. Viitattu 25.2.2026. (englanniksi) Nordal, Bera & Halldór Björn Runólfsson & Thor Magnusson: Iceland, Republic of (Wikipedia-kirjasto) Grove Art Online. Oxford University Press. Viitattu 2.11.2025. (englanniksi) Viitteet Aiheesta muualla Islannin suurlähetystö Islannin tilastollinen vuosikirja Iceland Tourist Board Kuopion kaupunginkirjasto:Islanti-kokoelma