בית המרחץ הביזנטי (סלוניקי)

בית המרחץ הביזנטי של העיר העליונה (ביוונית: Βυζαντινά Λουτρά Άνω Πόλης) בסלוניקי הוא אחד מהמרחצאות הביזנטיים הבודדים והשלמים ביותר ששרדו מתקופת האימפריה הביזנטית ביוון. הוא ממוקם ברחוב תיאוטוקופולו בשכונת העיר העתיקה העליונה של סלוניקי. בית המרחץ תוארך לסוף המאה ה-12- תחילת המאה ה-13, ופעל באופן רציף עד 1940, אז נסגר ככל הנראה עקב מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של יוון. בית המרחץ לא נזכר במקורות הביזנטיים, ולכן סביר להניח שהוא היה שייך במקור למתחם מנזר. בתקופת השלטון העות'מאני היה ידוע כקולה חמאם, כלומר "בית מרחץ המצודה". השימוש הארוך של בית המרחץ הוביל לשינויים רבים במבנה המקורי לאורך הזמן. הארכיטקטורה המקורית עוקבת אחר הנהלים הטיפוסיים של מרחצאות רומיים. הכניסה המקורית בדרום מובילה לחדרים מלבניים של פריגידריום, ששימשו כחדרי הלבשה. לאחר מכן הגיעו שני חדרי טפידריום מקומרות וסיום בשני חדרי קלדריום. האחרונים היו בעלי צורה מרובעת והיו מצוידים בהיפוקאוסט מתחת לרצפה. אחד מהם כוסה בכיפה הנתמכת על ידי בסיס מתומן עם שמונה חלונות, והשני היה בעל תקרת כיפה. בצפון בית המרחץ נמצא המכל שסיפק לו מים, עם תנור מתחת כדי לחמם אותם. בתקופה הביזנטית המבנה שימש לסירוגין גברים ונשים, אך בתקופה העות'מאנית בית המרחץ חולק לחלקים נפרדים לגברים ולנשים בלבד, על ידי חסימת כל זוג חדרים זה מזה. בית המרחץ היה אחד מכמה כאלה בעיר; הסופר ניקיפורוס חומנוס מהמאה ה-14 טען שסלוניקי כללה יותר מרחצאות מתושבים, אך הוא היחיד השלם ששרד מבין חמשת המרחצאות הציבוריים הביזנטיים האחרים ביוון, וגם הגדול מביניהם: שניים בקורינת, אחד בספרטה, אחד בפראמיתיה, אחד בטירת יואנינה ואחד בכל אחד ממנזרי קיסריאני וזודוכוס פיגי, אך מכל החמישה נותרו הריסות בלבד. אף על פי שבית המרחץ סגור מאז 1940, הוא סבל מהזנחה ומנזקים שנגרמו במהלך רעידות האדמה של 1978, ושרד רק בזכות תמיכה כבדה מצד האפורטה התשיעית לעתיקות ביזנטיות, והגנתו בכיסוי מתכת חיצוני. ב-1988 הוא נכלל בין אתרי המורשת העולמית הפלאוכריסטיאניים והביזנטיים של סלוניקי ברשימת אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. ביוני 2015 לאחר 4 שנים של עבודות שחזור, בית המרחץ נפתח מחדש לציבור כמוזאון ומרחב תרבותי. לקריאה נוספת קישורים חיצוניים הערות שוליים