בית הכנסת בבלפור

בית הכנסת בבלפור (בצרפתית: Synagogue de Belfort) הוא בית כנסת בסגנון נאו-ביזנטי שנבנה תחת הקיסרות השנייה במרכז העיר בלפור. המבנה רשום כאתר היסטורי מאז 18 באוקטובר 1983. היסטוריה קיימות עדויות לנוכחות יהודית במאה ה-13, בבלפור, ברחוב דו רוזמון בו התגורר חלפן כספים, קרוב לשוק המקורה של העיר. נוכחות זו נעלמה בעקבות פוגרום בסביבות שנת 1334 שבוצע על ידי כנופיית שודדים שזרעה הרס באזור. ניתן להניח כי לנוכחות זו היה קשר לסניפי הבנק השונים שהוקמו על ידי אליט דה וזול באותה תקופה. קהילה יהודית התיישבה בסביבות שנת 1715 ביישוב השכן פוסמאן, שם היהודים היוו בסביבות המאה ה-19 עד ל-70% מכלל אוכלוסיית הכפר ואשר עליה נאמר "שזו העיר היחידה בצרפת שבה יש בית כנסת אך אין בה כנסייה". זאת בעוד שבבלפור, כניסת יהודים לא אושרה לפני 1791, בעקבות האמנציפציה ליהודים. היהודים שהתיישבו בעיר העתיקה של בלפור במאה ה-18 היו בחלקם יוצאי זונדגאו (משולש בזל, מילוז, בלפור), הם דיברו בניב של יידיש, והיו רוכלים, בעלי מלאכה, סוחרי סוסים ובורסקאים. בשנת 1791 הותר ליהודים להתיישב בבלפור, שהייתה עד אז אסורה למי שאינו קתולי מאז שהעיר הצטרפה לממלכת צרפת, בהסכם שלום וסטפאליה בשנת 1648. עם זאת, מוזכרת נוכחות יהודית של חלפנים הקשורים לפעילות בנקאית במאה ה-13, אשר הושמדה במאה ה-14 בעקבות פוגרום. במאה ה-19 הקהילות היהודיות באלזס כמו גם בפראנש-קונטה הן בעיקר כפריות, למשל באגנטאל-לה-או, ספואה-לה-בא, ודורמנאך (עיר שממנה נמלטו היהודים לאחר הפוגרום המכונה "Juden rumpel" בשנת 1848). לקהילה המתבססת בבלפור יהיה אופי תעשייתי יותר לאחר 1871. בית כנסת ראשון שכן מאז 1830 במרחק כמה מאות מטרים מבית הכנסת הנוכחי. הוא נהרס "מטעמי תועלת לציבור" מכיוון שהיה מובלעת בתוך שטח צבאי. בשנת 1793 מוזכרת חתונה שנערכה על ידי רב מפוסמאן. מקום התפילה באותה תקופה היה ממוקם ברובע צרפת, בביתו של אדם פרטי. 1857: חנוכת בית הכנסת של בלפור. הוא נבנה הודות לרכישת קרקע ב-8 באוגוסט 1852 על ידי 50 ראשי משפחות. 1871: הבוחרים עבור צרפת, עוזבים את אלזס הגרמנית. הם היו קשורים למסורת היהודית האלזסית, כפי שמעידים הליטורגיה, המפות (בדים העוטפים את ספרי התורה), המנהגים, וההרגלים הקולינריים. כמה תעשיינים העבירו את עסקיהם מאלזס, כמו מפעלי הטקסטיל שנוהלו על ידי ז'אק דרייפוס, אחיו הבכור של קפטן דרייפוס ואשר בני משפחתו קבורים בבית העלמין של העיר. שנות ה-1920: זרם הגירה פולני שיצר מקום תפילה משלו, ברחוב "על המים" בעיר העתיקה. במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו כ-250 מיהודי בלפור. לאחר המלחמה, ניתן להבחין בהגעתם של ניצולי השואה: פולנים, גרמנים וגליציאנים. בשנות ה-1960, הקהילה קלטה יהודים מצפון אפריקה, מאיראן ב-1978, ומקזחסטן ב-1996. שלושה מראשי העיר הגיעו מהקהילה היהודית של בלפור: לאון שווב, אדואר לוי-גרונוולד, פייר דרייפוס-שמידט, פייר בונף והסנאטור מישל דרייפוס-שמידט, דבר המעיד על השתתפות הקהילה בשגשוגה הכלכלי של העיר ובחיים הפוליטיים דרך מעורבות אזרחית. אדריכלות ועיטורים בית הכנסת שמר על צביונו הרומנו-ביזנטי המקורי, עם שתי כיפותיו המזרחיות, תקרתו בעלת הקשתות הגותיות, עם ארון הקודש שלו שפוסל בסטוקו (טיח) של ערבסקות ומוטיבים פרחוניים, ועם כותרות עמודים מזרחיות בעלות מוטיבים אלמאניים (גרמאניים) מימי הביניים. בבית הכנסת מנורות ברונזה מקוריות שבראשן סמלו של האדריכל של המלך שלמה, חירם, וגריפונים מזהב, וכן חלונות ויטראז' מסדנת אמני הזכוכית באייר מבזנסון. לבית הכנסת יש שעון מתוצרת אונגרר (תעשייה אלזסית בעלת מוניטין בבניית שעוני בניינים), המתוארך ככל הנראה לשנות ה-1860. הוא ננטש במהלך החשמול של השעונים, בשנות ה-1930. לאחרונה השעון שוחזר, והוא משולב כעת במורשת היהודית של העיר. כיום בית הכנסת של בלפור פעיל ומארח גם קהל רחב לרגל אירועי תרבות נקודתיים. בשל עלייה גדולה, עזיבות רבות של צעירים לאוניברסיטאות, והזדקנות הקהילה, הקהילות היהודיות במונבליאר, אריקור, וז'ירומאני, דעכו והטקסים הדתיים מקובצים לבלפור. בית הקברות היהודי מתוארך לשנת 1811 וניתן לבקר בו. יש בו קברים הראויים לציון בשל האיקונוגרפיה שלהם, והאישים מהחיים האזרחיים, הצבאיים והפוליטיים של העיר שקבורים בו, ביניהם 3 מראשי העיר של בלפור: לאון שווב, אדואר לוי-גרונוואלד ופייר דרייפוס-שמידט. ראו גם יהדות אלזס קהילת יהודי וזול קישורים חיצוניים הערות שוליים