Hattulan Pyhän Ristin kirkko

Hattulan Pyhän Ristin kirkko on Hämeen vanhin kirkko. Ensimmäinen asiakirjamaininta Hattulassa sijaitsevasta kirkosta on vuodelta 1324. Arvio nykyisen tiilikirkon rakentamisen ajankohdasta on vaihdellut 1300-luvun alusta 1500-luvun alkuun. Nykyisen käsityksen mukaan kirkko on valmistunut 1400-luvun loppupuolella. Tyyliltään Hattulan kirkko edustaa täysgotiikkaa. Kirkko on ollut keskiajalla tunnettu pyhiinvaelluskohde, mikä ilmenee ajan tanskalaisista asiakirjoista, joissa kuningatar Margareeta mainitsee Hattulan Pyhän Ristin yhdeksi sopivaksi pyhiinvaelluskohteeksi. Syntyhistoria Hattulan seurakunnan perustamisajankohtana pidetään 1200-luvun alkupuolta, Birger Jaarlin ristiretken aikaa, todennäköisesti ennen vuotta 1250, joskin asiakirjamainintoja on vasta vuodelta 1318. Rakennushistorioitsija Markus Hiekkanen esittää, että ensimmäinen puukirkko olisi rakennettu pian seurakunnan perustamisen jälkeen ennen 1200-luvun puoliväliä ja niitä olisi ollut useampia peräkkäin. Näistä puukirkoista ei kuitenkaan ole muuta tietoa kuin että vuonna 1398 puukirkko on saanut runsaat aneoikeudet. Kirkon sijainti nykynäkökulmasta syrjäisellä paikalla selittyy sillä, että seutu oli pienilmastoltaan varsin suotuisa ja alueella on ollut kiinteää asutusta jo rautakaudella. Turun tuomiokirkon ohella se on ainoa tiilirakenteiseksi suunniteltu ja muurattu keskiaikainen kirkko Suomessa. Arviot kirkon rakentamisajankohdasta ovat vaihdelleet 1300-luvun alusta 1500-luvun alkuun. Nykykäsityksen mukaan se on valmistunut 1400-luvun loppupuolella. Museoviraston rakennusperintörekisterin mukaan arvioitu rakennusajankohta asettuu vuosiin 1440–1480, ja Markus Hiekkanen on ajoittanut sen rakennetuksi todennäköisemmin vuosina 1472–1490. Keväällä 2012 valmistuu uusia tutkimuksia, joissa ajoitusta tarkennetaan tiilistä tehdyllä termoluminesenssiajoituksella. Joitakin rakennustelineiden puuosia on ajoitettu 1200-luvun alkuun, mutta tutkija Tanja Ratilaisen mukaan se ei osoita rakentamisajankohtaa vaan, että puu on kaadettu silloin. Työssä on ollut seitsemän rakennusryhmää, ja työ on valmistunut melko nopeasti, sillä saman ryhmän kädenjälkeä on löytynyt eri puolilta kirkkoa: runkohuoneesta, sakaristosta, asehuoneesta ja päätykolmioista. Aiemmin rakennustyön on arvioitu kestäneen vuosikymmeniä. Kirkon liittää läheiseen Hämeen linnaan rakennusajankohta ja rakennusmateriaali ja todennäköiset rakentajat. Molemmat sijaitsevat Vanajaveden kapeikossa Hämeen Härkätien läheisyydessä. 1400-luvun loppupuoli ja 1500-luvun alku oli Hämeen linnan loiston aikaa, jolloin linnaa hallitsi Tott-suku. Linnaa laajennettiin, ja seudulle rakennettiin Hattulan kirkon lisäksi useita muita kirkkoja, mutta Hattula on niistä vanhin ja tuolloin Hämeen keskuskirkko. Hattulan Pyhän Ristin kirkko ja Lohjan Pyhän Laurin kirkko ovat Suomen merkittävimpiä kuvakirkkoja, ja niitä pidetään sisarkirkkoina runsaiden maalausten vuoksi. Rakennus Kirkon runkohuone on varsin hyvin keskiaikaisessa asussaan. Myöhempää tekoa ovat ainoastaan asehuoneen harmaakiviset osat vuodelta 1795 ja kontrefori eli tukipilari asehuoneen länsipuolella 1810-luvulta. Kirkon ikkunoista ovat alkuperäisiä kuori-ikkuna, länsipäädyn ikkuna sekä itäisin eteläseinän ikkuna; muita on laajennettu 1800-luvulla ja pohjoisseinälle on puhkaistu kaksi uutta ikkunaa. Molemmissa päädyissä ylhäällä on ristikomero ja kaksi pyörökaarikomeroa. Länsipäädyn ullakonikkunan yläpuolella oleva harvinaislaatuinen koristefriisi on tehty muototiilistä. Samantapaisia on Hämeen linnassa sekä Turun tuomiokirkon Maunu Tavastin kuorissa, joka on valmistunut vuonna 1470 päättyneiden rakennustöiden aikaan. Kirkon ulko-osissa on kuusi kosteaan tiileen muovailtua maskia, kasvonaamiota. Yksi sellainen on länsi-ikkunan kaaren huipussa ja ullakonaukon yläpuolella. Luoteisessa ja kaakkoisessa tukipilarissa on myös pienet maskit, jollaiset Hiekkanen olettaa olleen kaikissa tukipilareissa. Kirkko on muodoltaan hallikirkko, jonka kolme laivaa ovat yhtä korkeita. Sivulaivat ovat kapeammat kuin keskilaiva. Kirkon pohjakaava on symmetrinen, ja se muodostaa latinalaisen ristin siten, että toisiaan vastapäätä olevat sakaristo pohjoispuolella ja pääsisäänkäynnin muodostava asehuone eteläpuolella ovat hiukan keskiakselista itään. Runkohuoneen ulkomitat ovat 28,2 × 17,2 m. Keskiajalla paljon käytetyn harmaakiven sijasta kirkko on rakennettu näkyvältä osaltaan lähes kokonaan tiilestä. Tiilimateriaali tekee siitä ainutlaatuisen ja yhdistää sen Hämeen linnan rakennusvaiheisiin, ja oletettavasti niillä on ollut sama rakennusmestari tai ainakin samalta taholta Saksalaisen ritarikunnan maista. Kirkon perustukset ovat kuitenkin harmaakiveä, jotta maaperän kosteus ei nousisi tiiliseiniin. Hämeen liiton mukaan tiilikirkon rakennukseen käytetyt tiilet olisi saatu Herniäisten rantarinteellä toimineesta tiiliruukista. Ruukissa olisi sen mukaan poltettu keskiajalla tiiliä mahdollisesti myös Hämeen linnan rakentamiseen. Ruukin tiiliuunien rakenne on selvitelty arkeologisissa kaivauksissa. Museoviraston rekisterin mukaan kyseessä olisi kuitenkin 1800-luvulla perustetun tiiliruukin jäännökset. Korjaushistoria Kirkkoon iski salama 1580-luvulla, ja sen jälkeen jouduttiin tekemään ensimmäinen laajempi korjaus. Salama iski jälleen 1752, jolloin kattorakenteet jouduttiin uusimaan. Asehuone on rakennettu 1795 lähes kokonaan uudelleen. Uuden tiilikirkon valmistuttua 1857 kirkko jäi pois käytöstä, ja se pelastui ainoastaan Muinaistieteellisen toimikunnan toiminnan ansiosta raunioitumisen kohtalolta, jollaisen koki naapuriseurakunnan Pälkäneen kirkko. Ensimmäiset perusteelliset kunnostustyöt tehtiin 1889, jolloin kiinteä sisustus purettiin pois. Siinä yhteydessä paljastettiin kalkkimaalaukset, joita on entisöity kahteen otteeseen, ensin Oskari Niemi 1939–1940 ja sitten 1980-luvulla. Sisätilat Keskiajalla pääalttari on todennäköisesti sijainnut nykyisen alttarin sijainnin edessä. Sen takana syvennyksessä on oletettavasti ollut alttarikaappi. Kuorin raja on ehkä ollut ensimmäisten pilarien kohdalla. Seinämaalaukset Hattulan kirkko on tunnettu kalkkimaalauksistaan, jotka ovat piispa Arvid Kurjen ajalta, luultavasti vuosilta 1513–1516. Niiden pääasiallinen lahjoittaja on Hämeen linnan päällikkö Åke Jöransson Tott (k. 1520) ja hänen vaimonsa Märta Bengtsdotter Ulv, todennäköisesti votiivilahjana.. Maalaukset edustavat myöhäisgotiikkaa, ja ne on tehty al secco -menetelmällä. Ne on todennäköisesti tehnyt sama taiteilijaryhmä kuin Lohjan Pyhän Laurin kirkon maalaukset. Maalauksissa on 180 Raamatun kertomusta luomisesta viimeiseen tuomioon sekä pyhimyskertomuksia kuvasarjoina. Onni Okkonen kuvaa maalauksia seuraavasti: "Hattulan mestari, jonka voimme asettaa läheiseen suhteeseen Lohjan maalarin kanssa, jää kaikesta luontaisesta lahjakkuudestaan ja tunneherkkyydestään huolimatta samalle ylimalkaiselle käsityöläistasolle, kuin millä hänen edeltäjänsä olivat olleet. Mutta tämä ei estä häntä olemasta synnynnäisten taiteilijaominaisuuksiensa, herkän muototajunsa, keveän luonnehtimistaitonsa ja sielukkaan mystiikkansa vuoksi erikoisen mielenkiintoinen ilmiö Suomen, vieläpä koko Pohjolan taiteessa." Melko vapaasti maalatut henkilöt on maalattu ruohoa kasvavalle tai pienistä puoliympyröistä koostuvalle maapohjalle. Pienessä kirkossa tiivis kuvaryhmittely, jossa on useita henkilöhahmoja, antaa tilalle lämpimän, intiimin luonteen. Maalauksia on kirkon kaikilla seinillä sakaristoa myöten, laskutavasta riippuen yhteensä 180–193 aihetta. Asehuoneessa niitä on tosin vain itä- ja pohjoisseinillä, sillä vuoden 1795 korjauksissa muut maalaukset hävisivät. Holvimaalauksia ei ole koskaan peitetty, mutta pylväät ja seinät peitettiin kalkkisivelyllä 1820 ja paljastettiin jälleen 1886 maisteri Emil Nervanderin johdolla. Maalaukset entisöi 1934–1940 Oskari Niemi. Kirkon tehtävään Kristuksen ristin palan säilytyspaikkana ja siten pyhiinvaelluspaikkana liittyy kirkon itäpään kuorin holvissa oleva maalaus, jossa esitetään legenda siitä, kuinka Rooman keisarinna Helena löysi ristin suorittaessaan kaivauksia Jerusalemissa Golgatalla. Esineistö Kirkossa on noin 40 puuveistosta, joista vanhimmat ovat Liedon mestarin veistämiä, ja ne on ajoitettu 1300-luvun ensimmäiselle puoliskolle.lähde? Niihin alun perin kuuluneet jalometalliset kruunut ovat kuitenkin kadonneet, mahdollisesti uskonpuhdistuksen yhteydessä takavarikoituina. Hiekkanen kuitenkin esittää, että ne olisivat kadonneet venäläisten talvella 1496 Suomeen tekemän ryöstöretken aikana, joka ulottui Hattulaan saakka. Kirkossa oleva saarnastuoli on vuodelta 1550 ja siten Suomen vanhin ja Pohjoismaiden vanhimpiin kuuluva säilynyt saarnastuoli. Sen lahjoittivat Tyrvännön Lepaan kartanon omistaja Björn Classon Lejon ja hänen vaimonsa Katharina Jöransdotter Stiernsköld. Se on vailla kannatinpylvästä. Vaikka saarnatuolin muoto noudattaa keskiaikaista perinnettä, sen koristelu on renessanssityylinen. Kirkossa on myös toinen, hieman uudempi, vuodelta 1701 oleva, Kristoforoksen kannattelema saarnastuoli. Alttaritaulun on maalannut Nils Schillmark 1782. Sen aiheena on Pyhä ehtoollinen. Sakaristo Sakaristoa pidetään Turun tuomiokirkon sakariston jälkeen Suomen hienoimpana. Siinä on yksinkertainen ristiholvaus ja ikkunat joka seinällä. Seiniä peittävät maalaukset, ja katosta riippuu keskiaikaistyyppinen kynttiläkruunu. Käyttö Kirkossa ei ole koskaan ollut lämmitystä ja se on käytössä pelkästään kesäaikaan. Siellä järjestetään kuitenkin perinteisesti illalla 21. joulukuuta ”Hyvän Tuomaan lyhtykirkko” ja pääsiäisyönä messu. Kirkon urut on rakentanut Kangasalan Urkutehdas ja ne on otettu käyttöön vuonna 1966. Ne äänitettiin uudestaan vuonna 1994. Sen jälkeen niihin on tehty peruskorjaus joka valmistui pääsiäiseksi vuonna 2009. Peruskorjauksessa vaihdettiin joitakin uusia äänikertoja ja vanha hallintakoneisto korvattiin modernilla. Urkujen pillistöön vaihdettiin 1700-luvun tyyliin tehdyt julkisivupillit. Museoviraston toimesta julkisivussa olevat kullatut lehväkoristeet ja koko fasadi puhdistettiin. Urut ovat nyt lähellä vuoden 1784 ulkoasua. Muut rakennukset Kirkon pohjoispuolella on pieni tiilirakennuksen raunio. Tieto rakennuksen tehtävästä ei ole säilynyt, mutta sen on arveltu olleen joko vanhempaan puukirkkoon liittynyt sakaristo tai vaihtoehtoisesti erillinen Pyhän Ristin palvontaan ja vuosittain 5. toukokuuta pidettyyn ristintie-kulkueeseen liittynyt kappeli. Hiekkanen toteaa, että vuoden 1993 kaivausten perusteella se on tulkittu alkuperäiseen tiilikirkkosuunnitelmaan kuuluneeksi sakaristoksi, mutta myöhemmin on kuitenkin päädytty rakentamaan suurempi kirkko hiukan etelämmäksi. Kirkon vieressä olevan kellotapulin yläosa on vuodelta 1813 ja rakennettu intendentinkonttorin piirustusten mukaan, mutta sen alkuperäiset kellot on siirretty Hattulan uuden kirkon torniin. Nykyiset kellot ovat peräisin Vuokselan kirkosta luovutetun Karjalan alueelta. Tapulin alaosa on luonnonkiveä, yläosa punamullattua puuta. Paanukatteista, hiukan pyöristettyä kattoa koristaa kukkoviiri Tien toisella puolella on aikoinaan seurakunnan toimintaan tiiviisti liittynyt A. F. Granstedtin suunnittelema vuonna 1840 valmistunut vaaleaksi rapattu kolmikerroksinen pitäjänmakasiini, jossa vuoteen 1902 toimi laina- ja köyhäinviljamakasiini. Sen rakentaja oli tyrväntöläinen Juhani Kajander. Siinä on nykyisin kirkon opastuskeskus ja kahvila. Kirkkoa ja kirkkomaata ympäröi kiviaita, jossa on kivestä ja tiilestä rakennetut läpikäytävät, joista pohjoinen on keskiajalta ja eteläinen uuden ajan alkupuolelta. Hiekkanen ajoittaa pohjoisportin 1700-luvulle. Hautausmaa Hattulan vanhin hautausmaa on Pyhän Ristin kirkon kiviaidan sisäpuolella. Sitä on vuosisatojen kuluessa, erityisesti 1700-luvulla, laajennettu joka suuntaan, mutta enää se ei ole käytössä. Kirkon itäpuolella oleva laajennusosa, nykyinen hautausmaa, on perustettu 1921. Kulttuuriympäristö Hattulan Pyhän Ristin kirkko kuuluu valtakunnallisesti arvokkaaseen maisema-alueeseen "Vanajaveden laakso ja Aulanko" ja on myös yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Kulttuuriviitteet Anneli Kannon kirjoittama romaani Rottien pyhimys vuodelta 2021 kertoo fiktiivisen tarinan Hattulan Pyhän Ristin kirkon seinämaalauksien maalaamisesta. Katso myös Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista Ristintie Lähteet Hiekkanen, Markus: Suomen kivikirkot keskiajalla. Helsinki: Otava, 2003. ISBN 951-1-15126-6 Hiekkanen, Markus: Suomen keskiajan kivikirkot. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007. ISBN 978-951-746-861-9 Okkonen, Onni: Suomen taiteen historia. Helsinki: WSOY, 1955. Sarajas-Korte ym.: Ars – Suomen taide 1. Weilin + Göös, 1987. ISBN 951-35-4202-5 Viitteet Kirjallisuutta Knapas, Marja Terttu (toim.): Hattulan ja Tyrvännön kirkot. (Suomen kirkot: 20. ISSN 0585-9484) Museovirasto, 1997. ISBN 951-616-011-5 Raatikainen, Tanja: Tiiliä tulkitsemassa – Hattulan Pyhän Ristin kirkon muuraaminen keskiajalla (pdf) Lisensiaatin tutkielma. Helmikuu 2012. Turun yliopisto. Historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitos. Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hattulan Pyhän Ristin kirkko Wikimedia Commonsissa Pyhiinvaeltajat jättivät Hattulaan puumerkkinsä Yle Uutiset. 23.12.2011. Viitattu 19.9.2020. Leponiemi, Timo: Pyhän Ristin kirkkoa tutkitaan maaperää penkomatta Yle Uutiset. 17.9.2012. Viitattu 19.9.2020. Pyhän Ristin kirkon seinämaalaukset Hattulan seurakunta. Viitattu 19.9.2020. Hattulan vanha kirkko, Aamulehti, 27.10.1935, nro 290, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot