Kirurginen sairaala (Helsinki)

Kirurginen sairaala (ruots. Kirurgiska sjukhuset), josta usein käytetään lyhyempää nimeä Kirurgi (ruots. Kirurgen) tai lempinimeä Kirra, on sairaala Helsingin Ullanlinnassa Tähtitorninvuoren puistoalueen reunassa, Kasarmikadun varrella. Vuonna 1888 valmistunut sairaala kuuluu hallinnollisesti Helsingin yliopistolliseen keskussairaalaan eli HUS-yhtymään ja edustaa 1800-luvun lopun uusklassismia. Nimi Kirurgi (ruots. Kirurgen) oli käytössä myös lähellä sijaitsevan raitiovaunulinja 10:n päätepysäkin nimenä vuoteen 2025 asti. Rakentaminen 1886–1888 Suuresta sairaalan tarpeesta johtuen kaupunki luovutti tontin sairaalaa varten korvauksetta. Sairaalan ensimmäiset suunnitelmat teki Hampus Dalström 1870-luvun puolessa välissä. Ne eivät kuitenkaan tyydyttäneet lääkäripiirejä, joten senaatti julisti vuonna 1877 kirurgian professori Jakob August Estlanderin aloitteesta Suomen ensimmäisen kansainvälisen sairaala-arkkitehtuurikilpailun, jonka voitti sveitsiläinen Sigismund Rangier. Lisäksi lunastettiin Ludwig Bohnstedtin ja Ernst Jacobssonin suunnitelmat. Rakennuksen rakennustoimikunta ei kuitenkaan pitänyt suunnitelmia toteuttamiskelpoisina, vaan se rupesi yhdistelemään elementtejä eri kilpailutöistä Dahlströmin ja Frans Sjöströmin johdolla. Sjöstromin työtä jatkoi tämän kuoltua Helge Rancken, ja lopulliset Sjöstromin nimissä olleet piirustukset vahvistettiin vuonna 1885. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1886 ja ne valmistuivat vuonna 1888. Sairaalatoiminnan historia Valmistuttuaan vuonna 1888 Kirurginen sairaala oli Euroopan ajanmukaisin. Uusrenessanssityyliseen sairaalaan kuului päärakennus, siihen liittyvät eteläinen ja pohjoinen potilaspaviljonki, kaksi sivurakennusta, talousrakennus, sauna ja ruumishuone. Eristysosasto oli omassa puurakennuksessaan. Potilassiivet laajoine terasseineen tehtiin pitkien avarien yhdyskäytävien päähän, koska tiedettiin jo että on olemassa ihmisestä toiseen tarttuvia sairauksia, tosin niitä levittävistä mikrobeista tiedettiin vielä hyvin vähän. Kirurgian kehitystä kuvastivat valoisat leikkaussalit asianmukaisine aputiloineen sekä vielä tuolloin sairaaloissa harvinainen laboratoriotila. Sairaalassa oli myös poliklinikka, kaupungin ainoa onnettomuusasema. Uutuuksia olivat puhelimet, vesijohto, hissi sekä sisäkäymälät, joissa oli alusastia ja puinen istuin. Sisäänkäynnin edessä ollut huvimajalta näyttänyt rakennelma piti sisällään ilmanvaihtojärjestelmän. Lämmitys- ja ilmastointilaitoksen suunnittelusta järjestetyn erillisen kansainvälisen kilpailun voitti Otto Meyer Hampurista. Sähkölamppuja asennettiin yli 300 kappaletta mutta varajärjestelmänä oli edelleen kaasuvalo. Leikkaussalit sijaitsivat yläkerrosten etelänpuoleisissa erkkereissä, joihin saatiin lisävaloa kattoikkunoista. Vasta vuonna 1894 aloitti työnsä ensimmäinen leikkaussalihoitaja, sitä ennen tehtäviä hoiti sairaalan pitkäaikainen potilas. Siteitten steriiliä vaihtamista varten klinikan ensimmäinen esimies, professori Fredrik Saltzman toi ulkomailta karbolisumuttimen, jolla levitettiin leikkauspöydän ylle antiseptinen pilvi. Leikkaussalin seinät oli eristetty vaimentamaan sieltä kuuluvia ääniä ja valituksia. Kirurgisessa sairaalassa sai alkunsa Suomen ensimmäisten sairaanhoitajien kouluttaminen 1. helmikuuta 1889. Sen avainhenkilö oli ylihoitajana vuosina 1904–1927 toiminut Sophie Mannerheim. Aluksi sairaanhoitajia koulutettiin Kirurgisessa sairaalassa sekä suomen- että ruotsinkielisillä kursseilla, mutta vuonna 1947 perustettiin Helsingfors svenska sjukvårdsinstitut, joka sai toimintatilat Sairaanhoito-opistosta Tukholmankatu 10:stä elokuusta 1948 tammikuuhun 1978. Henkilökuntaa asui sairaalan rakennuksissa aina vuoteen 1972 asti. Päärakennuksen ullakolla sijaitsi pieniä niin sanottuja piika-asuntoja. Sairaalan kuuluisin potilas on ollut kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov, joka tuotiin leikattavaksi, kun häntä oli ammuttu kesäkuussa 1904. Sali, jossa professori Richard Faltin leikkasi Bobrikovin, kantaa nykyisin luentosalina Faltinin nimeä. Bobrikov kuoli sairaalassa. Talvi- ja jatkosodan aikana sairaalassa toimi 1. sotasairaala. Jatkosodan aikana tammi-helmikuussa 1944 tiloissa toimi myös 72. sotasairaala. Laajennusosat ja sairaalan uudemmat vaiheet Sairaalaan on myöhemmin rakennettu lisärakennuksia, talousrakennus 1920-luvulla ja vuonna 1973 valmistunut päivystysosasto, jonka suunnittelivat Eija ja Olli Saijonmaa. Sen yhteydessä oli myös helikopterikenttä. Sairaalassa toimi maksan- ja munuaisensiirtoihin erikoistunut kirurginen yksikkö. Päivystystoiminta sairaalassa loppui vuonna 1994, ja helikopterikenttä purettiin muutostöiden yhteydessä vuonna 2010. Vuonna 2015 päivystystoiminta alkoi uudelleen, kun Korva-, nenä- ja kurkkutautien päivystyspoliklinikka siirtyi evakkoon Silmä- ja korvatautien klinikalta. Nykyisin sairaalassa toimii muun muassa Korvaklinikka lukuun ottamatta Foniatrian poliklinikkaa, joka on Rubik-kiinteistössä Länsi-Pasilassa. HUS keskitti huhtikuussa 2020 koronaviruspandemiapotilaiden hoitoa Kirurgiseen sairaalaan ja avasi sinne vuodeosaston näille potilaille. Lisäksi sairaalassa toimi myös koronapotilaiden hoitoa varten avattu teho-osasto. Koronaosasto suljettiin toukokuussa 2021, kun potilaiden määrä lähti laskuun. Kirurgisen sairaalan koronaosastojen avaamisesta uudestaan käynnistyi keskustelu joulukuussa 2021, kun koronapotilaiden määrä lähti jälleen nousuun. HUS ilmoitti joulukuussa 2024 osana mittavia säästötoimenpiteitään, että Kirurgisen sairaalan toiminta päättyy vuoden 2025 aikana. Jo aiemmin sairaalan lakkauttamisesta oli käyty keskustelua, mutta lakkauttamista ei oltu suunniteltu toteutettavaksi näin nopealla aikataululla. Aiemmissa keskusteluissa oli pidetty mahdollisena, että sairaala olisi voinut olla toiminnassa vielä 2030-luvun puolella. Katso myös Kirurgisen sairaalan veistospuisto Lähteet Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kirurginen sairaala (Helsinki) Wikimedia Commonsissa Sairaalan verkkosivut Lähes 20.000 potilasta hoidettiin viime vuonna kirurgisen sairaalan poliklinikalla. Onnettomuuksien, tappelujen, äkillisten sairauksien uhreja. Lääkärin päivystysvuoro 15 tuntia, Ilta-Sanomat, 23.01.1939, nro 18, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot