Lennusadam

Lennusadam on sadam Tallinna lahe ääres, aadressil Vesilennuki tänav 6 (algselt Küti tänav 17). Sadamas on tähelepanuväärne raudbetoonkoorikust vesilennukite angaar, mis on rahvusvaheliselt oluline arhitektuuri- ja ajaloomälestis. Ligi sajandipikkuse ajalooga sadamast ja angaarist on saanud Eesti Meremuuseumi filiaal. Ajalugu Sadama rajamine Eestisse rajati Esimese maailmasõja jooksul 12 merelennusadamat. Kuus merelennusadamat olid saartel – Saaremaal Papisaare lennusadam, Kuressaare ja Sõrve poolsaare Sääre lõukas, Hiiumaal Kõrgessaare ja Tahkuna lennusadamas ning Ruhnu saarel. Eesti läänerannikul oli kaks merelennusadamat – Haapsalu ja Virtsu ning neli merelennusadamat põhjarannikul – Narva-Jõesuu, Kunda, Pirita ja Tallinnas. Esimese maailmasõja alguses ja keskel oli Tallinnas reaalseks merelennusadamaks vaid Pirita Tallinna Merelennujaam, mis tollal kandis Brigitovka nime ja asus Pirita jõe suudmes, linnapoolsel jõekaldal. Uue Peeter Suure Sadama lennusadama ehitamist Peetri laevatehase (Noblessneri laevatehase) ja 19. sajandil ehitatud Patarei merekindluse vahele Tallinna lahe lõunakaldal alustati 1916. aasta 5. juulist. Ehitusjuhatajaks oli arhitekt alampolkovnik Aleksander Jaron. Lennukite vettelaskmiseks ja väljatõmbamiseks ehitati Lennusadama akvatooriumi idast ning põhjast piirav umbes 400 m pikkune muul, lai kaldtee ning 1. vesilennukite angaar. Lennusadama projekti järgi kavandati ehitada veel teinegi angaar esimesest lääne poole, kuid vundamendi ehitamisest kaugemale ei jõutud. 26. augustil 1917 tuli korraldus ehitustööd lõpetada. Vesilennukite angaar Tallinna lennusadama vesilennukite angaar oli osa Tallinna uue sõjasadama väljaehitamise kavast ning Peeter Suure merekindluse hiiglaslikust sõjaväeehitiste süsteemist. Ehitis on ristkülikukujulise põhiplaaniga jaotudes kolmeks ruudukujuliseks 36,4 x 36,4 m kuppelkattega angaariks. Lisandusid nurgatornid välisgabariitidega 7,1 x 7,1 m ning nende kandepostide vahele paigutatud lühikesed silinderkoorikuga osad põhja-, lääne- ja idaküljel ning töökoda hoone lõunaküljel. Raudbetoonkooriku betoonkihi paksus oli vahemikus 5–8 cm. Kuplite alune angaar moodustas ühe suure tervikruumi, ainult töökoja osa ja tornialused olid eraldatud lennukite hoiuruumist vaheseinaga. Avar vahetugedeta ruum kasutatava pinnaga 35 x 110 m võimaldas liigutada ruumis hõlpsasti ka kõige suuremaid vesilennukeid tiivapikkusega kuni 30 m. Kuplite tipus paiknesid 12- tahulised valgusavad, kus avatäideteks olid tavalised puitraamiga aknad. Angaari läänepoolsel küljel oli kolm angaarilaiust väravat, lisaks üks värav merepoolsel põhjaküljel. Hoone kütmist ette ei nähtud, mistõttu ei ehitatud angaaridele ka korstnaid. Kuna raudbetoon- ega ka graniitkivipõrandat ei jõutud ehitada, piirduti lihtsa laudpõrandaga. Tõstetavate väravate paigaldamise asemel kaeti angaari väravaavad laudisega. Sõja ajal pooleli jäänud ehitustööd lõpetati pärast Eesti iseseisvumist 1920. aastate algul. Tõstetavate väravate asemele paigaldati angaarile lükandväravad. Lennukite angaari vedamiseks ja sealt veepiirini vedamiseks hakati ehitama vette ulatuvat puidust kaldteed – slipid, mis jäi aga paraku lõpuni ehitamata. Alustati ka angaari kõrvale kasarmu ehitamist, kuid ka selle ehitamine jäeti seoses alanud maailmasõjaga pooleli. Vabadussõja ja Eesti Vabariigi ajal Veebruaris 1918. a. võtsid angaari üle Saksa väed, kes ehitasid angaari ette ajutise puidust slipi. 1918. a. detsembris võttis angaari sakslastelt omakorda üle Eesti lendurite poolrood. Angaaridest leiti vaid neli lõhutud ja ilma mootoriteta lennukikeret. Aastatel 1918–1940 kasutas angaari Eesti lennuväe merelennu üksus. Lõpuni valmis ehitamata lennusadama angaaride ja muude rajatistega oli iseseisvusaja algusaastatel palju tööd. 1920. a. lõpetati pooleli jäänud lennukasarmu ehitamine. 1921. a. likvideeriti Sadamatehastes asunud lennuväe töökoda ning selle sisseseade jaotati maa- ja merelennusalkade töökodade vahel. Sama aasta sügisel tegutsesid töökojad juba uutes asukohtades, üks Lasnamäe lennuväljal ja teine lennusadama angaari ühes otsas. 1921. a. oli sakslaste ehitatud ajutine slipp sedavõrd viletsas seisukorras, et lennukeid polnud võimalik enam vette lasta. 1922. a. valmis uus slipp ning lennusadama territoorium ümbritseti aiaga. Angaari idapoolne sein vajas kindlustamist ja kuplite vahekohad sadevee läbijooksu sulgemiseks tihendamist ning katmist. Angaari väliskülgedele paigaldati sadeveetorustik ja kõik kuplite tipus olevate valgusavade klaasimata jäetud aknad kaeti klaasiga. 1923. a. korrastati lennusadama territoorium, rajati drenaaž, kanalisatsioon, välisvalgustus ja kiviteed. 1925. a. lõpetati lennusadamas bensiini- ja pommikeldrite ehitamine. Angaarid varustati elektritoitega ning sisustati mootori-, metalli, lukksepa- ning tisleritöökojad. 13. märtsil 1919 asutati Sõjaväe Peastaapi esimene õhuväe merelennuüksus – Merelennurühm, mis paiknes Lennusadamas ja selle esimeseks ülemaks määrati lipnik Arnold-Gustav Under. 15. veebruarist 1924 sai tollest Merelennusalgast Lennuväerügemendi merelennueskadrill Lennuväerügemendi koosseisus. Nõukogude okupatsiooni ajal Saksa okupatsiooni ajal aastatel 1943 –1944 olid angaarid eestlastega mehitatud Saksa merelennuüksuse kasutuses. 1940. aasta järel kandis Lennusadam Hüdrosadama (Гидрогавань) ja Vesilennusadama (Гидроавиационная гавань) nime. Sadamas baseerusid NSV Liidu mereväe Punalipulise Balti laevastiku väiksemad miinitraalerid, abilaevad ja muud ujuvvahendid: puksiirid, ujuvkraanad, praamid jms. Angaar oli pikka aega kasutusel miini- ja torpeedorelvastuse 2754. baasi laona ja sadama territooriumil asusid PBL ehitusvalitsuse tootmisbaasid. Sadama muulil asus mõnda aega Tallinna reidi korrapidaja vaatluspunkt, mida hiljem kasutati 30. reidi miinitraalerite rühma kontorina. Pärast taasiseseisvumist 1990. aastal omandas sadama hooned Nõukogude sõjaväelt firma. Iseseisvunud Eesti Justiitsministeeriumi hinnangul võltsis Tallinna Lennusadamas tegutsenud firma aga lepingut, millega väidetavalt omandas sadamahooned Riik nõudis alates 1997. aastast Lennusadama ehitiste ja rajatiste omandiõiguse tunnistamist ning nende väljanõudmist Aleksander Rotkoga seotud ettevõtete OÜ B&E, AS Verest ja OÜ Agrin Partion valdusest. Alates 2004. aastast hakati Lennusadamasse koondama Eesti meremuuseumi laevu. Kohus tunnistas 2005. aastal sadama omanikuks riigi. Ennast sadama omanikeks pidavad firmad vaidlustasid omandiõiguse. Eesti Meremuuseum alustas Lennusadama territooriumil töid 2007. aastal, kui pärast kümmekond aastat kestnud kohtuprotsesse sai Eesti riik ebaseaduslikult erastatud sadama tagasi. Esimeses ehitusetapis korrastati osa sadamast, ehitati sadamahoone ja mänguväljak. 2012. aasta mais avas Eesti Meremuuseum Lennusadama vesilennukite angaaris muuseumi. Rohkem kui 5000-ruutmeetrisel ekspositsioonialal on üle kahesaja elusuuruses merenduse ja sõjaajaloo eksponaadi. Angaari ekspositsiooni keskse tähtsusega objekt on Eesti ainus säilinud allveelaev Lembit. 2012. aastal maandusid Lennusadamas esmakordselt pärast 1940. aastaid uuesti vesilennukid. 2010. aastate lõpul puhastati ja korrastati oluliselt sadama territooriumi maapoolset osa. Sadam Sadam tegutseb majandusliku nimetusena "jahisadamana". Sadamas on A- (ka ujuvkaid A1-A3), B- (ka ujuvkaid B1-B3), C-, D-, ja F kaid. B- ja C kai nurgale on rajatud konteineritest sadama kontor. Sadamas on soodustatud ajalooliste laevade ja õppelaevade hoidmist. Sadam võtab vastu ka külalisaluseid. F-kai maapoolsel otsal on säilinud allveelaev Lembitu veest välja tõmbamiseks rajatud suur slipp, mida on võimalik omal vastutusel kasutada. Sadamast toimub regulaarne reisilaevaliiklus Naissaarele. Tallinna merepäevade ajal on üldjuhul võimalik külastajail sõita teenusepakkujate laevadega ja paatidega merele või Vanasadamasse. Sadamasse on võimalik maanduda ja silduda vesilennukiga. Muuseum Vesilennukite angaar Tallinna vesilennukite angaar kerkis osana Peeter Suure Sadamast aastatel 1916–1917. Vesilennukite angaar on unikaalne nii oma suuruse kui ka ehitustehnoloogia poolest. Hoone põhiplaan on 39 × 109 meetrit ja tegemist on esimese nii suuremahulise ilma sisetoestuseta raudbetoonkoorikehitisega kogu maailmas. Vesilennukite angaar on ehitismälestis ja kantud 1996. aastal Eesti muinsuskaitse kaitsealuste objektide loendisse kui maailma esimene koorikbetoonist rajatis. Angaari projekteeris Taani inseneribüroo Christiani & Nielsen, mille järglaskond on muu hulgas projekteerinud selliseid kuulsaid raudbetoonkoorikehitisi nagu Sydney ooperimaja. Meresõja- ja mereajaloo ekspositsioon on jagatud seitsmeks teemaks: veesõidukid, vesilennukid, navigatsioonivahendid, angaarid, meresõjarelvad, rannakaitse ja allveelaevandus. Lennusadama ekspositsioonis saab näha maailma ainsat elusuuruses koopiat kuulsast briti vesilennukist Short 184, mida kasutati laialdaselt teise maailmasõja eelsel perioodil, kuid millest ei ole säilinud ühtki originaali maailmas. Muuseumi ekspositsioon jaguneb mõtteliselt kolmeks tasandiks: veealune maailm, veepinnaga kokku puutuv tasapind (veepind, rannajoon) ja veepealne õhuruum . Väliekspositsioon Lennusadam on kasutusel muuseumlaevade kodusadamana: Aurik-jäämurdja Suur Tõll Piirivalvelaev Valvas Piirivalvelaev Maru Sadama A-kai pealsele on tõstetud muuseumlaevad: Miinitraaler Kalev Patrullkaater Grif Patrulllaev Suurop Patrulllaev Torm Lennusadamas on lisaks vesilennukite angaarile väliekspositsioonis hulgaliselt muuseumilaevu. Meremuuseumi laevastiku kujunemine algas 1979. aastal kui Eesti Riiklik Merelaevandus andis üle õppepurjelaeva kuunar Vega, mis nüüdseks on tagasi antud (1996) laeva sünnimaale Soome. Aegade jooksul on muuseumilaevade eksponeerimiseks kasutatud erinevaid kaikohti; alates 2004. aasta sügisest on kõik koondatud ajaloolisse Lennusadamasse. Viited Välislingid Koduleht Lennusadama 360° aeropanoraam / aerofoto. Mati Õun: Lennusadam Tehnikamaailm, jaanuar 2010 Lennusadam Sadamaregistris