Uus raadiomaja

Uus raadiomaja on modernistlikus stiilis kõrghoone, mis asub Tallinnas aadressil Gonsiori 21. Majas tegutsevad Eesti Rahvusringhäälingu programmide Vikerraadio, Raadio 2, Klassikaraadio, Raadio 4 ja Raadio Tallinn toimetused. Hoone valmis 1972. aastal ja on ehitismälestisena riikliku kaitse all. Selle projekteerisid arhitektid Ado Eigi ja Jüri Jaama. Uut raadiomaja peetakse Eesti sõjajärgse modernismi teise laine, rahvusvahelise stiili varaseimaks ja elegantseimaks näiteks. 2014. aastal avati hoone põhjalikult renoveeritud kujul. Renoveerimisprojekti koostas arhitekt Andres Kask. Hoone rajamine Uus raadiomaja rajati vana raadiomaja juurdeehitisena. 1952. aastal valmis Eesti Raadiole aadressil Kreutzwaldi 14 asuv nn. vana raadiomaja, mille rajamist oli alustatud enne teist maailmasõda. 1955–1965 tegutses samas Tallinna Televisioonistuudio (Eesti Televisioon), mis sai endale 1965. aastal uue hoone. Seoses teletöötajate oodatava lahkumisega valmis juba 1963. aastal eelkavand raadiomaja rekonstrueerimiseks, et see vastaks paremini Eesti Raadio vajadustele. 1964. aastal sai Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asunud Raadio ja Televisiooni Komitee esimehe asetäitjaks, kellele allus Eesti Raadio, senine raadio informatsioonisaadete peatoimetaja Aado Slutsk, kes on hiljem meenutanud, et EKP Keskkomitee oli andnud korralduse, et mingeid kultuuri, spordi jms. suurehitusi ei tohi üldse alustada. Slutski sõnul mõeldi kaua selle üle, mida teha. Tallinna peaarhitekt Dmitri Bruns soovitas rajada uue hoone vana juurdeehitisena. 1965. aastal eraldati hoone tarbeks vana raadiomaja ja Gonsiori tänava vahele jääv haljasala. Selle projekteerimiseks taotleti eriluba Eesti NSV Ministrite Nõukogult. 1966. aastal valmis projekteerimisinstituudis Eesti Projekt eelprojekt, mille autor oli Jüri Jaama. Esimesed labidatäied mulda kaevati raadiomaja juurdeehitusplatsil 1967. aastal. 1968. aasta 12. mail tehti platsil täpsemad mõõdistused ja 22. mail algas vundamendi süvise kaevamine. Algse kava kohaselt pidi hoone saama valmis 1971. aasta alguseks ja kõrgeim osa tulema 9-korruseline. Ado Eigi koostatud lõplik projekt valmis 1969. aastal. Tegelikult sai 10-korruseline hoone põhiliselt valmis 1972. aasta alguseks. Hoone pidulik avamine toimus alles 1973. aasta 22. märtsil. Eesti Raadiot juhtinud Slutsk on rõhutanud veel hiljemgi, et see valmis siiski oma aja kohta kiiresti – kahe ja poole aastaga. Sellest, milliseid probleeme hoone ehitamisel esines, kirjutas oma mälestustes avameelselt Enn Anupõld, kes töötas sel ajal Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklikus Raadio ja Televisiooni Komitees raadiosaadete peatoimetajana. Arhitektuur ja interjöör Hoone koosneb kahest korpusest. 10-korruselise monteeritavatest raudbetoondetailidest ehitatud büroohoone-stiilis põhikorpusega liitus postidele tõstetud madalam saaliosa. Vana raadiomajaga seob juurdeehitist pikk ühenduskoridor. Hoone ribiline fassaad pidi algse projekti kohaselt tulema alumiiniumprofiiliga, nagu sarnase arhitektuuriga hoonetel lääneriikides, kuid alumiiniumi kättesaamatuse tõttu asendati see raudbetooniga. Monteeritavast betoonist elemendid valmistati eritellimusel Tallinna Raudbetoontoodete Tehases. Uue raadiomaja valmimise ajal kritiseeris kunstiteadlane Leo Gens, et arhitektuuri seisukohalt ei ole kõrgem osa saaliga õnnestunult seotud, korpuste arhitektuuriline lahendus on erinev ja põhineb erinevatel kompositsioonilistel printsiipidel ning hoone ei moodusta ansamblilist tervikut vana raadiomajaga. Ta märkis, et vana maja on sattunud uue tagahoovi ning neid ühendav koridor jookseb toorelt sisse vana hoone fassaadi. Hilisemates hinnangutes on leitud, et hoone kaks korpust on teineteist täiendavad. Uue raadiomaja põhikorpust on nimetatud miesvanderrohelikuks. Kogu hoonet omas ajas eriliseks ja silmapaistvaks ning üheks nõukogude modernismi eredaimaks näiteks Tallinnas. Kritiseeritud on aga seda, et hoone renoveerimisel asendati amortiseerunud raudbetoonist ribifassaad arhitekti poolt algselt soovitud alumiiniumribidega. Ehitusajaloolane Maris Mändel märkis oma doktoritöös, et sellega kadus omapära, mis muutis uue raadiomaja maailma arhitektuuriajaloo kontekstis eriliseks. Uus raadiomaja renoveeriti aastatel 2013–2014. Esialgu soovitigi see taastada algsete plaanide alusel, mida tuli nõukogude ajal hoone ehitamisel materjalide puudumise tõttu muuta, kuid hoonele kehtestatud muinsuskaitse eritingimuste tõttu saadi seda teha vaid osaliselt. Silmapaistev detail hoone juures on skulptor Riho Kulla klaasplastist valmistatud dekoratiivskulptuur "Raadiotuvi" (1975), mis on kinnitatud maja Gonsiori tänava poole jäävale seinale. Lisaks sellele on kunstimälestistena riikliku kaitse all mõned hoones asuvad pannood, neist tuntuim Enn Põldroosi mosaiik "Raadiolill" (1972). Hoone renoveerimisel telliti selle kaunistamiseks ka uusi kunstiteoseid tänapäeva kunstnikelt. Algsest sissekujundusest oli enne hoone renoveerimist säilinud väga vähe. Kavandatav juurdeehitis 2023. aastal kehtestati Eesti Rahvusringhäälingu taotlusel Gonsiori 21 ja Kreutzwaldi 14 kinnistute ning nende lähiala detailplaneering, mis näeb ette rajada uue ja vana raadiomaja vahele uus telemaja ning ERR sõlmis Riigi Kinnisvara AS-iga käsunduslepingu selle ehitustöödeks vajalike riigihangete korraldamiseks. Uue telemaja ehitamisel likvideeritakse praegu vana ja uut raadiomaja ühendav koridor. Uus telemaja ühendatakse raadiomajaga. Tuvastati, et raadiomaja on vajunud 30 sentimeetrit ning vältimaks selle edasist vajumist telemaja ehituse käigus pumbati jugainjekteerimise meetodil 2025. aastal hoone alla tsementi, et tekitada maja alla lisavundament. Rahvakogunemised Eesti iseseisvuse taastamise ajal loeti raadiomaja üheks neist objektidest, mida oli vaja kaitsta NSV Liidu keskvõimu toetavate interliikumise aktivistide ja relvajõudude eest. 1991. aasta augustiputši ajal kutsuti inimesi kogunema raadiomaja kaitsele. Hiljem on toimunud uue raadiomaja juures meeleavaldusi nii õpetajatele palgatõusu nõudmiseks kui ka raadiojaama Raadio 2 programmimuudatuste vastu. Viited