Tallinna toomkirik

Tallinna toomkirik on kirik Tallinnas. See on Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peakirik Eestis ja seda kasutab Tallinna Püha Neitsi Maarja Piiskoplik Toomkogudus. 2018. aastast kuulub Tallinna Toomkirik 1927. aastal moodustatud Tallinna Püha Neitsi Maarja Piiskoplik Toomkogudusele, enne seda kasutas kirikut Toompea saksa kogudus. Tallinna toomkirik ehk Domus Mariana on pühitsetud neitsi Maarjale, nagu ka Saksa ordu ja Taani kuninga ristiretkega vallutatud Vana-Liivimaa territoorium. Toomkirikut on esmamainitud 1219. aastal. Praegust hoonet hakati ehitama tõenäoliselt 1230. aastatel. Valmis sai see 1240. aastal. Kuningas Valdemar II tegi sellest oma Eesti valduste (Eestimaa hertsogiriigi) peakiriku. Kuni 1560. aastani oli see katoliiklike Tallinna piiskoppide katedraalkirik, hiljem võtsid seal koha sisse Eesti luterlikud piiskopid ja superintendendid. Toomkiriku juures tegutses Tallinna piiskopkonna Tallinna toomkapiitel, mis juhtis ja korraldas piiskopkonna kirikuelu. Üks toomkapiitli liikmeist, (toom)skolastik, pidi kapiitlisiseste ülesannete täitmise kõrval inspekteerima ja juhatama toomkirikute juures töötavaid koole. 13. sajandil olid toomskolastikud ka sageli ainsad õpetajad, hiljem aga olid nad peamiselt vaimuliku elukutseks valmistuvate kooli vanemate õpilaste – toomskolaaride – õpetajad. Õpetajaamet eraldus Eesti toomkoolides vaimulikukutsest arvatavasti 14. sajandil. Kuni 16. sajandini, s.o Liivi sõjani, oli katoliiklikul toomkoolil kaks põhiülesannet: kindlustada järelkasv kohalikele katoliku usu vaimulikele ja teiste kirikuametite pidajaile ning anda linnakodanike lastele algharidus. Katoliiklikud toomkoolid säilisid Tallinnas ja Tartus 16. sajandi teisel veerandini. Toompeal tegutses vaheaegadega tõenäoliselt 13. sajandist kuni 1939. aastani Tallinna Toomkool. Rootsi ajal allutati Toomkirik mitte 1629. aastal asutatud Tallinna linnakonsistooriumile ja selle superintendendile, vaid 1638. aastal asutatud Eestimaa konsistooriumile ja Eestimaa piiskopile. Toomkirikus oli Rootsi ajal ametis üks saksa ja üks rootsi kirikuõpetaja. 18., 19. sajand ja 20. sajandi alguses nimetati kirikut ja Toomkiriku kogudust saksakeelses kirjanduses Tallinna rüütelkonna- ja toomkirikuks (saksa Ritter- und Domkirche in Reval). Eesti iseseisvumise eel asutati Eesti Evangeelne Luterlik Kirik ning sisse seati Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku piiskopi amet. Esimeseks EELK piiskopiks nimetati Jakob Kukk. Kuna piiskopi kui kirikupea ametist tulenes otseselt toomkoguduse ülemõpetaja ametikoht, siis vastavalt ajaloolistele traditsioonidele sai Jakob Kukest ka EELK Piiskopliku Toomkoguduse ülemõpetaja. Eesti riik tunnistas toomkiriku enda omandiks ning andis EELK piiskopile kasutamiseks. Tallinna Piiskopliku Toomkoguduse taasasutati 1927. aasta kevadel, mil kogudus registreeriti usuühinguna. Üks Tallinna Toomkirikus asuv uks valmis arvatavasti vahemikus 1378–1394 ja on teadaolevalt siiani vanim Eestis. Ajalugu Toomkiriku hoonet hakati ehitama tõenäoliselt 1230. aastatel. Valmis sai see 1240. aastal. Aastatel 1430–1460 ehitati kirikuhoone ümber kolmelööviliseks basiilikaks. Kirik ja suur osa Toompea hoonestusest hävis 1684. aasta Toompea tulekahjus. Toomkirikut, taastamise rahastamiseks tehti mitmel pool Rootsis korjandusi, kuid erilist tulu sellega ei saadud. Kiriku toetuseks kehtestas Eestimaa rüütelkond oma liikmetele vastava maksu. Eestimaa konsistoorium laenas 600 hõbetaalrit ning Rootsi riigivõim toetas kiriku taastamist aastatel 1689–1699 38 000 – 40 000 hõbetaalriga. Alles kahe ja poole aasta pärast oli Toomkirik sellises korras, et seal sai jälle jumalateenistusi pidada. Toomkiriku gooti stiilis tornikiiver (asus katusel) hävis ning aastatel 1778–1779 ehitati uus suur torn ja barokkstiilis tornikiiver. Uue torni kõrgus on 69 meetrit. 2. novembril 1926 otsustas Riigikohus, et kuna Eestimaa rüütelkonna õigused on Eesti riigile üle läinud, siis tuleb ka toomkirikut vaadelda kui riigi omandust. Tallinna toomkiriku saksa koguduse esindajad aga kohale ei ilmunud ja keeldusid kiriku võtit välja andmast. Seejärel andis sõja- ja siseminister kindral Jaan Soots politseile käsu kiriku uksed lukkseppade abiga lahti murda, mis 1927. aasta 19. veebruari varahommikul ka tehti. Kirikupäev andis sakslastele loa samuti toomkirikut jumalateenistusteks kasutada, kuid viimased eelistasid siiski ümber kolida Niguliste kirikusse. 3. aprillil pidas piiskop Jakob Kukk toomkirikus avajumalateenistuse, kusjuures Tallinna toomkiriku eesti kogudus oli veel asutamata. 1927. aastal otsustas konsistoorium teha toomkirikust "ühe korraliku kiriku". Muu hulgas võeti maha kirikus olnud Eestimaa rüütelkonna liikmete vapid. Sel puhul kirjutati ajalehes Vaba Maa: "Meie arvates oleks haridusministeeriumil tulnud ikkagi viibimata lõpetada konsistooriumi poolt ette võetud "remont" toomkirikus, mis täiesti seadusevastaselt alati. Konsistooriumi inimestel näib puuduvat täielikult igasugune närv meie maa ajaloo ja kunsti väärtuste hindamiseks ja ei või olla sellepärast mingisugust kindlustust võimalikkude üllatuste ärahoidmiseks, mis meile võivad kalliks maksma minna." 2023. aastal valiti Tallinna toomkiriku 2022. aastal remonditud tornikiiver rahvusvahelise katuseala föderatsiooni (IFD) üle aasta toimuval konkursil IFD Award maailma parimaks metallkatuseks. Sisustus Altar ja kantsel Kiriku altari valmistasid Nicodemus Tessin noorem ja Christian Ackermann 1696. aastal, altarimaali "Kristus ristil" Eduard von Gebhardt 1866. aastal. Barokkstiilis kiriku kantsli tegi Christian Ackermann 1686. aastal. Orel Varane Toomkiriku orel hävis 1684. aasta Toompea tulekahjus. Tallinna toomkiriku kahe manuaali ja 31 registriga oreli, mis valmis 1783. aastal, valmistas Johann Friedrich Gräbner (1753–1812). Tänapäevase ainulaadse oreli ehitas 1878. aastal tuntud saksa orelimeister Friedrich Ladegast. Algselt kolme manuaali ja 49 registriga orelit laiendati 1913. aastal Wilhelm Saueri firmas Frankfurdis Saksamaal. Sellel oli nüüd 71 registrit ligi 4500 vilega, algsest säilitati 27 registrit. 1998. aastal remonditi orelit põhjalikult. Selleks loodi 1995. aastal Tallinna toomkiriku Oreli Fond. Restaureerimise käigus uuendati aastakümnetega kulunud pneumaatiline mängumehhanism, valmistati üks uus register ja intoneeriti ümber kümmekond. Tööde teostajaks oli Saksa restaureerimisfirma Christian Scheffler Sieversdorfist Saksamaal. Kellad Toomkirikul on kaks suurt kella, Maarjakell ja Salvator 1685. aastast, ning kaks väikest kirikukella 1792. aastast. Kooriruum Toomkiriku kooriruumi lõunaküljel asuvad Arent Passeri loodud Pontus de la Gardie ja tema abikaasa sarkofaag ning kooriruumi põhjaküljel asub Tiesenhausenite sarkofaag. Edelakabel Püha Jüri kabel Toomkiriku põhjaküljel paikneb Püha Jüri kabel, kabeli sissepääs asub Samuel Greighi hauamonumendi taga. Püha Jüri kabelis paiknevad ooberst Richard Rosenkrantzi ja Thomas Rammi sarkofaagid. Ferseni kabel Ferseni kabelis asusid sada aastat hoiul marmorist epitaafid Borodino lahingus langenute nimedega, kuni nende paigutamiseni oma ajaloolisse asukohta Eestimaa rüütelkonna hoonesse 2024. aastal, epitaafid asusid algselt Eestimaa rüütelkonna hoone Rüütlisaali seinal. Vappepitaafid Toomkiriku puidust mälestustahvlite ehk vappepitaafide kogu pärineb hoone põlemisele 6. juunil 1684 järgnenud ajast. Enamus suuri epitaafe pärineb 17. sajandi lõpust ja 18. sajandist. Seoses 1772. aastal kehtima hakanud kirikutesse matmise keeluga puidust matusetähiste toomkirikusse paigutamise komme soikus. 19. sajandi keskpaigast kuni esimese maailmasõjani riputati toomkiriku seintele puidust mälestustahvleid-kenotaafe Eestimaa rüütelkonna peameestele ja muidu ühiskondlikus elus silma paistnud isikutele, kes ei ole enam maetud kirikusse, vaid perekonnakalmistuile. Toomkirikus on 109 vappepitaafi: mh Eestimaa rüütelkonna peamehele (1671–1676) ja hilisemale Eestimaa maanõunikule Berend Johann von Uexküllile, Eestimaa maanõunik Adam Johann von Uexküllile (1667–1729), Eestimaa provintsiaalpoliitik ja Eestimaa maanõunik Robert von Tollile, Rootsi leitnant Gerhart Johann von Vietinghoffile (1647–1693), Eestimaa rüütelkonna peamees Otto Gustav von Lilienfeldile (1805–1896) jt. Aastatel 1927–1928 eemaldati katedraali siseremondi aegu toomkiriku seintelt ajutiselt kõik mälestustahvlid. 1960. aastatel toimunud remondi aegu eemaldati epitaafid uuesti, misjärel suurem osa kogust ladustati asjatundmatult aastakümneteks kiriku pikihoonesse ja kabelitesse, kus paljud epitaafid said kannatada. 1993. aastal sai alguse töö epitaafide konserveerimiseks. Konserveerimistöökoja juhataja Ene Trompi ja tema abiliste käe all toimunud konserveerimistööde eesmärgiks oli vappepitaafide algse väljanägemise säilitamine. See hõlmas kõigi hilisemate ülemaalingute eemaldamist, originaalpolükroomia ja krundi puhastamist ja kinnitamist ning puitkonstruktsioonide tugevdamist. Kaotsi läinud puitdetaile konserveerimise käigus ei asendatud ja midagi üle ei värvitud. 2013. aasta seisuga on kõik säilinud vappepitaafid konserveeritud ja uuesti seintele riputatud. Pikemalt artiklis Eesti vappepitaafide loend Tallinna Toomkiriku põrand koosneb suuresti hauaplaatidest, millest paljud said kahjustusi 1684. aasta suures Toompea tulekahjus ning kannavad neid märke tänini. Põrandas olevatest hauaplaatidest on mitmed purunenud ning taastamise käigus on neil kokku pandud erinevate plaatide fragmente. Kirikusse maetuid Tallinna toomkirik oli Eestimaa rüütelkonna ja Toompea Maarja gildi liikmete matmiskoht. Vt. Tallinna toomkirikusse maetud Kogudused Toomkirikut ja selle kogudust on läbi ajaloo seostatud eelkõige saksa kogudusega, kuna toomkogudusse kuulusid põhiliselt Eestimaa rüütelkonna liikmed.Toomkirikus oli Rootsi ajal ametis üks saksa koguduse ja rootsi koguduse kirikuõpetaja. Kiriku juures tegutses ka soome toomkogudus. Ametlikult asutati Toompea eeslinna eestlastest elanike kogudus Rootsi ajal, 1636. aastal. Tallinna toomkiriku soome-eesti kogudus viidi üle 20. detsembril 1670 pühitsetud Kaarli kirikusse. 1684. aasta Toompea tulekahju järel toimusid Tallinna toomkiriku soome-eesti, rootsi ja saksa koguduse jumalateenistused Tõnismäe Kaarli kirikus, rootsi ja soome-eesti kogudus hakkaski käima Kaarli kirikus ja pärast toomkiriku taastamist jäi eesti kogudus pärast 1692. aastat Tallinna Kaarli kiriku Tallinna Kaarli kogudusse. 1690. aastal Tallinna Toompea Kaarli koguduse soome ja eesti kogudused lahutati. Tallinna toomkiriku ülemõpetaja oli ühtlasi ka Tallinna superintendent. Tallinna toomkirikut kasutas 1927. aastani Tallinna Toompea saksa kogudus ja Rootsi ajast kuni 1710. aastani ka Tallinna toomkiriku rootsi kogudus. 1927. aastast võeti kirik seniselt Tallinna toomkiriku saksa koguduselt ära ja asutati uus, Eesti evangeeliumi luteri usu Toomkogudus, hilisem EELK Piiskoplik Toomkogudus. Senised saksa koguduse liikmed astusid Oleviste ja Niguliste kogudusse. Kiriku uksed avati muukrauaga ja kirik anti Toompea lossi komandandi major Konstantin Kanepi järelevalve alla. 3. aprillil 1927 pidas piiskop Hugo Bernhard Rahamägi kirikus esimese eestikeelse jumalateenistuse. Pärast Niguliste kiriku põlemist 1944. aastal liideti Niguliste kogudus Tallinna toomkogudusega. Vaata ka Tallinna piiskopkond Tallinna Toomkool Viited Kirjandus Toomkiriku tüliküsimus lõplikult lahendatud. Kaja, 6. oktoober 1934, nr 236, lk 4. Olaf Sild. Kas Tallinna doomkirik on kirikuloolises arenemiskäigus olnud piiskopi-kirikuks?, Usuteaduslik Ajakiri, 1926, LISAVIHK NR. 1 Välislingid Tallinna toomkirik kultuurimälestiste registris Tallinna toomkirik koguduse kodulehel