Juros periodo krantas

Juros periodo krantas (angl. Jurassic Coast), dar vadinamas Dorseto ir Rytų Devono krantu (angl. Dorset and East Devon Coast), – UNESCO Pasaulio paveldo objektas pietinėje Anglijos pakrantėje, prie Lamanšo sąsiaurio. Jis tęsiasi apie 154 km – nuo Eksmuto Rytų Devone iki Stadlendo įlankos Dorsete. 2001 m. ši teritorija įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą. Pakrantėje atsiveria beveik nenutrūkstama uolienų seka, apimanti maždaug 185 mln. metų geologinės istorijos – nuo triaso iki kreidos periodo. Čia susiformavo įvairūs geologiniai dariniai: gamtinės arkos, smailės, izoliuotos uolos, įlankos ir sąnašinė nerija, jungianti Portlando salą su žemynu. Dažnos nuošliaužos atidengia fosilijas, liudijančias šio regiono augalijos ir gyvūnijos evoliuciją. Lalvorto užutėkyje aptiktas suakmenėjęs miškas, o Laim Ridžise išskiriama daugiau kaip 70 uolienų sluoksnių, kuriuose randama įvairių amonitų rūšių. Čia gyvenusi fosilijų rinkėja Meri Ening atrado pirmuosius jūrų roplių skeletus ir reikšmingai prisidėjo prie paleontologijos mokslo raidos. Geologinę ir gamtinę informaciją lankytojams teikia Čarmuto paveldo pakrantės centras. Visa teritorija pasiekiama einant Pietvakarių pakrantės pėsčiųjų taku (angl. South West Coast Path). Pasaulio paveldo objektas Juros periodo krantas tęsiasi nuo Orkombo kyšulio prie Eksmuto iki Senojo Hario uolų netoli Svonidžo. Jo bendras ilgis siekia apie 154 km. 2001 m. jis tapo pirmuoju Jungtinėje Karalystėje į Pasaulio paveldo sąrašą įtrauktu visiškai natūraliu objektu. Vakarinę ribą žymi 2002 m. pastatyta skulptūra „Geoneedle“, sukurta iš vietinių uolienų. Pakrantę sudaro aštuonios saugomos atkarpos, apimančios svarbiausias geologines vietoves – nuo Eksmuto ir Sidmuto iki Laim Ridžiso, Portlando, Česilo paplūdimio, Flito lagūnos ir Svonidžo. Šiose teritorijose natūralūs erozijos procesai atidengia nuoseklų nuosėdinių uolienų sluoksnių kompleksą, leidžiantį tyrinėti 185 mln. metų trukusią Žemės geologinę raidą. Lalvorto užutėkyje išlikęs suakmenėjęs miškas, kuriame aptinkama pušūnų, paparčių ir cikūnų liekanų. Geografija Pakrantę sudaro triaso, juros ir kreidos periodų uolienos, atspindinčios visą mezozojaus erą. Rytų Devone vyrauja raudonojo smiltainio triaso uolos, kurios Ladramo įlankoje suformavo įspūdingus stulpų pavidalo darinius. Laim Ridžise ir Čarmute paplitę juros periodo moliai bei skalūnai, todėl šiose vietovėse dažnos nuošliaužos. Česilo paplūdimys yra tipiškas barjerinio paplūdimio pavyzdys – jis atskiria Flito lagūną, svarbią saugomą gamtinę teritoriją. Lalvorto užutėkyje bangų ardomos uolienos suformavo pasagos formos įlanką, o netoliese yra natūrali Dardl Doro arka. Kreidos klintys sudaro Senojo Hario uolas prie Hendfasto kyšulio. Aukščiausias pakrantės taškas – Golden Kapas (191 m), iškilęs tarp Bridporto ir Čarmuto. Pakrantėje aptinkama gausybė reljefo formų: sąsmaukos, gamtinės arkos, uolų raukšlės ir ryškiai kontrastuojančios pakrantės atkarpos. Ši įvairovė paverčia regioną tarptautinės reikšmės geologinių tyrimų objektu. Istorija XVIII a. pabaigoje prancūzų gamtininkas Žoržas Kiuvjė nustatė, kad dalis fosilijų neturi gyvų atitikmenų. Tai tapo svariu argumentu, pagrindusiu rūšių išnykimo galimybę ir paskatinusiu paleontologijos mokslo raidą. Rytų Devono ir Vakarų Dorseto pakrantėse fosilijos ilgą laiką buvo renkamos kaip suvenyrai ar pramogai. Laim Ridžise gyvenusi Meri Ening (1799–1847 m.) išgarsėjo kaip išskirtinė fosilijų rinkėja. Ji pirmoji atrado pilną ichtiozauro skeletą, vėliau – pleziozaurų, pterozaurų ir kitų priešistorinių gyvūnų liekanas. Antrojo pasaulinio karo metais dalis pakrantės buvo perduota Karo ministerijai kariniams tikslams, todėl kai kuriose vietovėse – pavyzdžiui, Lalvorto užutėkyje ar Kimeridže – prieiga iki šiol išlieka ribota. Pakrantė, ypač aplink Portlandą, nuo seno laikoma pavojinga laivybai. 2007 m. Branskombe sudužęs krovininis laivas MSC Napoli sukėlė didžiausią aplinkosauginį incidentą šioje teritorijoje. Priežiūra ir lankymas Pakrantė nuolat veikiama audrų ir intensyvios erozijos. Tvarkymo politika siekia suderinti natūralius gamtos procesus ir žmonių saugumą: gyvenamųjų vietovių (Čarmuto ar Veimuto) pakrantės tvirtinamos inžinerinėmis priemonėmis, o atokesniuose ruožuose leidžiama erozijai vykti natūraliai. Čarmuto paveldo centras supažindina lankytojus su regiono geologija ir biologine įvairove, eksponuoja fosilijų kolekcijas bei organizuoja edukacines programas. Visa pakrantė pasiekiama Pietvakarių pakrantės pėsčiųjų taku (angl. South West Coast Path), tačiau dėl nuošliaužų ir uolienų griūčių kai kuriose vietose vaikščiojimas gali būti pavojingas. Literatūra Šaltiniai