Winchesterkatedralen

Winchesterkatedralen (engelsk: Winchester Cathedral) er katedralen i byen Winchester i Hampshire, og er blant de største i sitt slag i Nord-Europa. Katedralen er sete for biskopen av Winchester og moderkirken for det gamle bispedømmet Winchester. Den drives av en dekan og et kapittel, underlagt dekanen i Winchester. Katedralen slik den står i dag ble bygget fra 1079 til 1532 og er viet til Den hellige treenighet, Peter, Paulus og særlig den hellige Svithun. Den har et veldig langt og veldig bredt kirkeskip i vinkelrett sengotisk stil (perpendikulærgotisk), et tidlig engelsk retroquire (rommet bak alteret), for å huse en helligdom for sankt Svithun, og et normannisk transept (tverrskip) og tårn. Med en total lengde på 170 m er den den lengste middelalderkatedralen i verden. Med et areal på 4968 m2 er den også den sjette største katedralen etter areal i Storbritannia, kun overgått av Liverpool, St. Paul's, York, Westminster (RC) og Lincoln. Katedralen, som er en stor turistattraksjon, tiltrakk seg 365 000 besøkende i 2019, en økning på 12 000 fra 2018. Historie Tidligere bygninger Selv om kirker er blitt registrert i Winchester så tidlig som i 164, kan den første kristne kirken spores tilbake til ca. 648, da kong Cenwalh av Wessex bygde en liten, korsformet bygning like nord for den nåværende bygningen. Denne bygningen, kjent som Old Minster, ble katedralen for det nye bispedømmet Winchester i 662, et stort område som strakte seg fra Den engelske kanal til Themsen, etter at bispesetet ble overført fra Dorchester-on-Thames, Oxfordshire av biskop Wine. Utformingen av denne tidlige kirken kan ikke bekreftes, for det finnes ingen spor annet enn grunnplanen i dag, men Wolstan nevner et porttårn som ligger et stykke fra vestenden. Wine døde ca. 672, men en av hans senere etterfølgere, Svithun, skulle bli en av de mest berømte biskopene av Winchester. Hvorvidt Svithun selv hadde tilsyn med noen utvidelse av den gamle kirken er ukjent, men det er nedtegnet i Acta Sanctorum at biskop Æthelwold utvidet kirken kraftig fra 963 til 984, og arbeidene ble fullført av den neste biskopen, Alphege. Kirken ble innviet på nytt i 993, og besto av et sentralt tårn, nordlige og sørlige sideskip, tverrskip, krypt og en apside, og var i en kort periode den største kirken i Europa. På stedet var også den nye kirken, i direkte konkurranse med den nærliggende gamle kirken. Den nye kirken ble påbegynt av Alfred den store, men fullført i 901 av hans sønn Edvard den eldre. Disse to klostrene eksisterte side om side, og munkene ble praktisk talt sammenflettet. Svithuns legeme, som etter hans ønske hadde blitt gravlagt på kirkegården utenfor kirken, ble brakt inn og oppbevart i et praktfullt helligdom. Normannisk katedral Da Vilhelm Erobreren invaderte England i 1066, begynte han å innsette sine egne normanniske biskoper i stedet for de angelsaksiske biskopene. Vilhelm innsatte sin venn og slektning Walkelin som den første normanniske biskopen av Winchester i 1070, og ni år senere, i 1079, begynte Walkelin byggingen av en enorm ny normannisk katedral, på et sted like sør for Old Minster og New Minster, stedet der den nåværende bygningen ligger. Den nye katedralen ble innviet med ferdigstillelsen av østenden i 1093, og de mange gravene til angelsaksiske konger ble flyttet fra Old Minster til den nye katedralen. Dagen etter begynte rivingen av New Minster og Old Minster, og det gikk raskt, og det ble så å si ingen rester igjen. Omrisset av Old Minster kan fortsatt sees i dag nord for det nåværende skipet. Arbeidet med tverrskipene og det sentrale tårnet gikk raskt fremover, og disse var helt sikkert fullført innen 1100 da kong William Rufus ble gravlagt under kryssetårnet. Arbeidet med skipet ble sannsynligvis avbrutt i 1107 da det sentrale tårnet falt sammen, men ble startet på nytt etter gjenoppbyggingen av tårnet, og ble fullført før William Giffards død, som var biskop av Winchester fra 1100 til sin død i 1129. Standarden på mye av dette byggearbeidet var høy, og dermed er mye av det bevart i den nåværende bygningen, særlig i tverrskipene som har et utseende nesten slik Walkelin etterlot dem. Denne bygningen var monumental i størrelse, mer enn 150 meter lang, og den utgjør fortsatt kjernen i den nåværende bygningen. Gotiske utvidelser Den første endringen av Walkelins katedral var i 1202 da biskop Godfrey de Luci startet byggingen av et nytt tidligengelsk retroquire. Luci døde i 1204, men arbeidet fortsatte under påfølgende biskoper, noe som til slutt resulterte i rivingen av den normanniske apside. De neste utvidelsene og ombyggingene fant sted på midten av 1300-tallet, da biskop Edington i 1346 rev den normanniske vestfasaden og begynte å bygge en ny vinkelrett gotisk fasade med et enormt vestvindu, som fortsatt står i dag. Edington begynte også å renovere skipet, men dette ble hovedsakelig utført av hans etterfølgere, særlig William av Wykeham og hans murmester, William Wynford, som ombygde det massive normanniske kirkeskipet til et ruvende vinkelrett gotisk mesterverk. Dette oppnådde de ved å omslutte den normanniske steinen i ny kvaderstein, hugge pilarene på nytt med gotiske listverk og spisse buer, og omorganisere det tre-etasjes skipet i to etasjer, ved å utvide arkaden oppover inn i det som var triforium og utvide klerestorium nedover for å møte den. Tretaket ble erstattet med et dekorativt steinhvelv. Etter Wykehams død i 1404 fortsatte dette ombyggingsarbeidet under påfølgende biskoper, og ble fullført ca. 1420. Wykehams etterfølger, Henry Beaufort (1405–1447), utførte færre endringer og la til et kapell på sørsiden av retroquire, selv om arbeidet med skipet fortsatte. Fra 1450 til 1528, under ledelse av biskopene William Waynflete, Peter Courtenay, Thomas Langton og Richard Foxe, ble det utført en større ombygging og utvidelse av det normanniske koret og det tidligengelske retroquire. Dette arbeidet omfattet bygging av flere korkapeller i retroquire, erstatning av den normanniske østenden med et vinkelrett gotisk presbyterie (rommet rundt alteret), og utvidelse av Lucis retroquire til et Mariakapell. I motsetning til ombyggingen av skipet rundt 100 år tidligere, var det gotiske presbyteriet hvelvet i treverk og malt for å se ut som stein, slik som ved York Minster. Etter de gradvise utvidelsene er østenden nå omtrent 34 meter bak Walkelins bygning. Klostrenes oppløsning Kong Henrik VIII tok kontroll over den katolske kirken i England og erklærte seg selv som overhode for den nye engelske kirken. Den benediktinske stiftelsen, Sankt Svithun-klosteret, ble oppløst. Klosteret overga seg til kongen i 1539. Richard Pollard og Thomas Wriothesley kom for å demontere helligdommene og alteret; helligdommen til sankt Svithun ble ødelagt. Året etter ble et nytt kapittel dannet, og den siste prioren, William Basyng, ble utnevnt til dekan. Etter Henrik VIII kom hans datter Maria I til makten som Englands dronning med vilje til å gjeninnføre katolisismen. Hun giftet seg med Filip II av Spania i katedralen i 1554. Klosterbygningene, herunder klosteret og kapittelhuset, ble senere revet, hovedsakelig i løpet av perioden 1560–1580 til den reformistiske biskopen Robert Horne. 1600- og 1800-tallet På 1600-tallet kom det viktige endringer i interiøret, deriblant oppføringen av en korskjerm (lektorium) av Inigo Jones i 1638–1639, innsetting av et viftehvelv i tre under kryssetårnet (tidligere var tårnet åpent mot kirken) og ødeleggelse av mye middelaldersk glass og bilder av parlamentariske soldater i desember 1642, herunder den nesten fullstendige ødeleggelsen av det massive Great West Window av puritaneren Cromwell og hans styrker. Etter monarkiets gjenopprettelse ble vinduet satt sammen igjen av byfolket som en mosaikk, men det har aldri gjenvunnet sitt opprinnelige utseende da skadene var for store. På 1700-tallet var det mange besøkende som kommenterte forsømmelsen av katedralen og byen; Daniel Defoe beskrev sistnevnte rundt 1724 som «et sted uten handel … ingen produksjon, ingen retning». En større restaurering fulgte tidlig på 1800-tallet under ledelse av arkitekten William Garbett og deretter John Nash. Jane Austen ble gravlagt i den nordlige seksjonen av midtskipet i 1817, og mange besøkende fortsetter å komme i dag for å se hennes siste hvilested. Restaurering på 1900-tallet I løpet av hele 1900-tallet var det stort behov for å restaurere betydelig deler av katedralen. Ved begynnelsen av århundret var det store fare for at hele Winchester-katedralen kunne kollapse, og sommeren 1905 sto dekanen, William Furneaux, overfor den nært forestående ruinen av bygningen. Store sprekker hadde dukket opp i veggene, noen av dem store nok til at et lite barn kunne krype inn i dem, veggene bulte og hellet, og stein falt ned fra veggene. Furneaux hentet inn en ledende arkitekt på den tiden, Thomas G. Jackson. Jacksons prognose var dyster, og hans befaring viste at hele bygningen skrånet mot sørøst og sank ned i den myke bakken, mest sannsynlig på grunn av feil i fundamentet. På hans instruksjoner ble store deler av bygningen støttet opp med tømmer. De første anslagene for reparasjonskostnadene var £20 000 i 1905. For ytterligere kompetanse ble den erfarne ingeniøren Francis Fox brakt inn. Jackson og Fox fikk gravd en grøft ned til fundamentet på østenden og oppdaget at normannerne hadde bygget hele katedralen på en «flytende flåte» tømmer over et lag med torv. Noen av tømmeret var solide, men andre hadde råtnet og kollapset, og mens de gjorde det, forskjøv katedralen seg og sank ned i den myke bakken, som ikke var sterk nok til å bære den enorme vekten av bygningen. Da det ble gravd gjennom torvlaget for å nå gruslaget, strømmet det vann opp til en høyde på fire meter. Torven hadde fungert som en forsegling, og da den ble brutt, flommet vann fra den nærliggende elven Itchen over grøftene. Jackson beordret en kraftig damppumpe for å fjerne vannet fra grøftene. Katedralen var fortsatt i bevegelse og sank, og Fox oppdaget i mars 1906 at vannet som ble pumpet ut ikke lenger var klart, men uklart og inneholdt kritt. Han beordret at pumpingen skulle stanses. Pumpen hadde forstyrret et lag med kalkslam mellom torv- og gruslaget, noe som ytterligere destabiliserte bygningen. Fox tilkalte dykkeren William Walker fra London, som ankom Winchester 5. april 1906. Walker fikk en ekstremt utfordrende oppgaven ved å stige ned i de oversvømte grøftene i en primitiv og enormt tung dykkerdrakt for å jevne ut grøftene ved å fjerne torvjorden og deretter legge sekker med sement for å tette vannet som kom opp nedenfra. Ytterligere utfordringer var at vannet var fullt av gamle lik og graver, noe som gjorde vannet septisk (som forårsaker forråtnelse). Walker jobbet 6 til 7 timers skift nesten hver dag i seks år for å oppnå dette, og dykket under mesteparten av katedralbygningen. Da han hadde fullført arbeidet sitt i 1911, kunne pumpen trygt brukes til å fjerne vannet uten å forstyrre fundamentene. I 1911 ble det lagt til flyvende støttepilarer langs lengden av sørskipet for å fullføre arbeidet. En spesiell gudstjeneste ble holdt på Sankt Svithuns dag i 1912, med kongen og dronningen til stede, for å takke Jackson, Fox og Walker for deres arbeidet. Walker ble senere belønnet med Victoriaordenen[14] og fikk æren for å ha reddet katedralen fra kollaps. De totale kostnadene for arbeidet var £113 000, tilsvarende nesten £9 millioner i 2017. 2000-tallet I februar 2000 ble et treårig prosjekt fullført for å rense og bevare kirkeskipet og vestfasaden, som sist ble renset i 1897. I løpet av disse tre årene hadde kirkeskipet vært dekket med stillas både innvendig og utvendig. Etter at stillasene ble fjernet tidlig i 2000, var det første gang siden 1990 at katedralens interiør hadde vært fritt for stillas. I august 2006 ble en nærmest katastrofal brann så vidt avverget da en flyvende kinesisk lykt satte seg fast i taket og begynte å sette fyr på det. Heldigvis ble brannen raskt slukket og det oppsto ingen varige skader. En talsperson for brannvesenet sa at hvis den ikke hadde blitt oppdaget, kunne brannen ha hatt samme omfang som brannen i York Minster i 1984, som nesten fullstendig ødela det sørlige tverrskipet. I løpet av september 2012 begynte innsamlingen av penger til et planlagt program for restaurering- og utvidelses på 19 millioner pund. Det hadde som mål å reparere og bevare de gamle glassmaleriene, restaurere trehvelvet, erstatte blytaket i østenden, legge om kablerne til bygningen med et nytt lydanlegg og åpne en ny utstilling om Winchester-bibelen. Hele prosjektet ble avsluttet 21. mai 2019, med åpningen av utstillingen «Kings and Scribes», fjerning av alle interne og eksterne stillaser, og gjenåpningen av sørlige transeptet, som hadde vært stengt i fem år, omtrent to og et halvt år lenger enn opprinnelig forventet. Arkitektur Winchesterkatedralen er en av de største gotiske katedralene i Nord-Europa og den lengste i total lengde. Bygningen viser utviklingen av de arkitektoniske byggestilene fra det dramatiske normanniske arbeidet med tverrskipene, helt fram til det sene vinkelrett gotiske arbeidet i østenden. Den nåværende bygningen ble påbegynt i 1079 og sto ferdig i 1532. Den har en korsformet plan, med et langt skip, tverrskip, et sentralt kryssende tårn, kor, presbyteri og mariekapell. En rekke steintyper ble brukt til å bygge katedralen, som Quarr-kalkstein fra Isle of Wight, bath-stein eller oolitt gjenbrukt fra den revne Old Minster, caen-stein fra Normandie, kvaderstein, beer-stein og purbeck-marmor Katedralen er 170 m lang, og hvelvingene har en høyde på 24 m. Det sentrale tårnet er 46 m høyt. Nord- og sørtranseptene er de eldste uendrede delene av den nåværende katedralen, konstruert under biskop Walkelins beskyttelse fra 1079 til 1098. De er massive i konstruksjon, omtrent 64 meter lange over krysset, og veggene er 23 meter høye. Transeptene er delt inn i tre seksjoner med nesten lik høyde, med en arkade i bakkenivå, triforium og klerestorium. Begge transeptene har øst- og vestsideskip, som hver inneholder et lite kapell. Vinduene i transeptene er for det meste normanniske, bortsett fra klerestorium og sørgavlen på sørlige transeptet, som har fått dekorerte gotiske vinduer satt inn, herunder et lite rosevindu. Sidehvelvet i sørtranseptet ble gjennomboret i restaureringen 2012–2020 for å muliggjøre installasjon av en heis opp til triforiet. Det sentrale tårnet, som bare rager én etasje over det bratte taket på kirkeskipet, ble gjenoppbygd i normannisk stil etter kollapsen i 1107. Det finnes indikasjoner på at det opprinnelig var ment å være høyere, og interiøret i klokketårnet er svært dekorativt, med utskjæringer av hundetenner, noe som i tillegg indikerer at det var ment å være en lanternescene, muligens med en klokketårnscene over. Om en ytterligere scene var planlagt eller ikke er ukjent, men et viftehvelv i treverk ble opprettet i 1635 for å tillate installasjon av klokker over, og dermed stengte de øvre trinnene i tårnet av til katedralen nedenfor. Under tårnet er koret, atskilt fra skipet av en stor og intrikat treskjerm fra 1870-tallet, av George Gilbert Scott. Bak skjermen er korbodene og misericordene, hvorav noen dateres tilbake til 1308, og er laget av utskåret eik. Gravsteder og andre minnesmerker I den sørlige transept er det et såkalt «Fishermen's Chapel», som er gravstedet til Izaak Walton. Walton, som døde i 1683, var forfatter av The Compleat Angler og en venn av John Donne. I koret er det en klokke fra HMS «Iron Duke», som var flaggskipet for admiral John Jellicoe under Jyllandsslaget i 1916. Katedralen inneholder en helligdom over biskop Svithun av Winchester og kong Alfred den stores gravsted. Vilhelm II av England (sønn til Vilhelm Erobreren) ble begravet i katedralen 11. august 1100 etter å ha blitt drept i en jaktulykke i det nærliggende New Forest. Det såkalte Epiphany Chapel har en rekke prerafaelittiske glassmalerier, utført av Edward Burne-Jones og produsert i William Morris' verksted. Løvdekorasjonene over og under hvert bildevindu er typiske for William Morris, og i hvert fall en av de avbildede figurene har en stor likhet med Morris' hustru Jane Burden, som sto modell, særlig for Dante Gabriel Rossetti, men også for andre medlemmer av Det prerafaelittiske broderskap. Viktige hendelser i tilknytning til kirkene i Winchester 1035 - Kong Knut den mektige blir gravlagt her - konge over Danmark, England og Norge. 1042 – Begravelsen av Hardeknut 1043 – Edvard Bekjennerens kroning. 1045 – Bryllupet mellom Edvard Bekjenneren og Edith av Wessex. 1068 – Kroningen av Matilda av Flandern som dronning. 1073 - Byggingen av den nye katedralen ble påbegynt av biskop Walkelin. 1093 - Den nye katedralen ble innviet. Det er denne som fortsatt brukes. Den gamle kirken ble revet i løpet av et år. 1100 – Begravelsen til Vilhelm II av England 1172 – Kroningen av Henrik den yngre og hans dronning Marguerite. 1194 – Den andre kroningen av Rikard I av England. 1403 – Bryllupet mellom Henrik IV av England og Johanna av Navarra. 1554 – Bryllupet mellom Maria I av England og Filip II av Spania. Trivialkultur Katedralen i Winchester er nok en av de få katedralene som har fått en popsang tilegnet seg, da gruppen The New Vaudeville Band i 1966 ga ut sangen «Winchester Cathedral», og denne fikk høye listeplasseringer samme år. Sangen «Cathedral» med Crosby, Stills & Nash handler også om katedralen i Winchester. Referanser Litteratur Bumpus, T Francis (1930). The Cathedrals of England and Wales. London: T. Werner Laurie. OCLC 5626538. Sergeant, Philip Walsingham (1899). The Cathedral Church of Winchester. Bell's Cathedrals. London: George Bell and Sons. OCLC 537801. Eksterne lenker (en) Offisielt nettsted (en) Winchester Cathedral – kategori av bilder, video eller lyd på Commons