Ely-katedralen

Elykatedralen (engelsk: The Cathedral Church of the Holy and Undivided Trinity of Ely) er bispesetet i bispedømmet Ely i Cambridgeshire i England. Den er lokalt kjent som «the ship of the Fens» på grunn av dens form som tårner opp over det flate landskapet rundt bestående av myrer og sumper. Katedralen er bygd både i normannisk arkitektur og engelsk gotisk stil. Fra gulvet til den sentrale taket er det 43 meter høyt. Bygningens planform er korsformet med alteret i østenden. Den totale lengden er 163,7 meter. Skipet er på 75 meter, som er blant de lengste i England. Arkitektur Forhistorien - Det angelsaksiske klosteret Liber Eliensis, en anonym krønike skrevet i Ely en gang på 1100-tallet, hevder at det første kristne samfunnet her grunnlagt av prinsesse Æthelthryth (romanisert som Etheldreda), datter av den angelsaksiske kongen Anna eller Onna av East Anglia. Hun opprettet og styrte et kloster i Ely på 670-tallet. Klosteret ble regnet for å ha blitt ødelagt i de danske invasjonene på slutten av 800-tallet, sammen med byen rundt. Imidlertid var bosetningen liten, og en kirke ble trolig stående igjen fram til den nye grunnleggelsen på 900-tallet. I senere århundrer kan plyndringene under vikingtokt ha ført til ødeleggelsen, eller i det minste tapet av alle opptegnelser. Det er mulig at noen munker sørget for en kontinuitet fram til gjenopprettingen i 970, under reglene til benediktinerordenen. Under normannerne ble nesten alle engelske katedraler og større klostre gjenoppbygd fra 1070-tallet og utover. Hvis Ely skulle opprettholde sin status, måtte det settes i gang eget byggearbeid, og oppgaven falt på abbed Simeon. Han var bror til Walkelin, den daværende biskopen av Winchester, og hadde selv vært prior ved Winchesterkatedralen da gjenoppbyggingen begynte der i 1079. I 1083, et år etter at Simeon ble utnevnt til abbed av Ely, og da han var 90 år gammel, startet byggearbeidet. Årene siden normanniske erobringen hadde vært turbulente for klosteret, men den usannsynlige personen i form av en eldre normannisk utenforstående tok effektivt parti for Ely-munkene, og det snudde nedgangen for klosterets lykke og fant ressursene, den administrative kapasiteten, identiteten og formålet til å påbegynne en mektig ny bygging. Den normanniske klosterkirken Utformingen hadde mange likheter med Winchesterkatedralen, en korsformet plan med et sentralt kryssende tårn, Transept eller tverrskip som danner tverrarmene i den korsformede grunnplanen, en treetasjes fasade og en halvsirkelformet apside i østenden. Elykatedralen var således en av de største bygningene under bygging nord for Alpene på den tiden. Den første byggefasen omfattet kirkens østlige arm og nord- og sør-tverrskipene. Imidlertid indikerer et betydelig brudd i måten murverket er lagt på at det, med tverrskipene var fortsatt uferdige, var en stans eller opphold i byggingen som ikke var planlagt og som varte i flere år. Det ser ut til at da Simeon døde i 1093, førte et lengre interregnum til at alt arbeid ble opphørt. Administrasjonen til Ranulf Flambard kan ha vært skyld i dette. På ulovlig vis holdt han en rekke stillinger ubesatte, deriblant posisjonen som abbed av Ely, slik at han selv kunne tilegne seg inntektene fra disse. I 1099 ble han utnevnt til biskop av Durham, i 1100 ble abbed Richard utnevnt til Ely, og byggearbeidene ble gjenopptatt. Det er abbed Richard som krevde Elys uavhengighet fra Lincoln bispedømme, og presset på for at det skulle bli et eget bispedømme, med klosterkirken som katedral. Selv om abbed Richard døde i 1107, klarte hans etterfølger Hervey le Breton å oppnå dette og bli den første biskopen av Ely i 1109. Denne perioden på begynnelsen av 1100-tallet var da Ely bekreftet sin tilknytning til sin angelsaksiske fortid. Kampen for uavhengighet falt sammen med perioden da gjenopptakelse av byggearbeidene krevde fjerning av helligdommene fra den gamle bygningen og overføring av relikviene til den nye kirken. Dette ser ut til å ha muliggjort, midt i et normannisk-fransk hierarki, en uventet entusiastisk utvikling av kulten til disse før-normanniske, angelsaksiske helgenene og velgjørerne. Den normanniske østenden og hele det sentrale området av krysset er nå helt borte, men arkitekturen til tverrskipene er bevart i en tilnærmet komplett tilstand, noe som gir et godt inntrykk av hvordan det ville ha sett ut. Massive murer gjennomboret av romanske buer ville ha dannet midtskip som gikk rundt alle sider av koret og tverrskipene. Tre nivåer med bueganger stiger opp fra de arkadeformede midtskipene. Gallerier med gangveier kunne brukes til liturgiske prosesjoner, og over det er klerestorium med en passasje innenfor murens bredde. Byggingen av kirkeskip, den sentrale delen av katedralen, var i gang fra rundt 1115, og takbjelker datert til 1120 antyder at i det minste den østlige delen av skipets tak var på plass da. Skipets store lengde krevde at det ble tatt fatt på i faser, og etter å ha fullført fire fag eller travéer (seksjoner med søyler og støtteelementer), tilstrekkelig til å støtte opp kryssetårnet og tverrskipene, var det en planlagt pause i byggingen. Innen 1140 var skipet ferdigstilt sammen med de vestlige tverrskipene og vesttårnet opp til triforiumnivå, i den ganske enkle tidlige romanske stilen fra det forgående arbeidet. Nok en pause inntraff nå, i over 30 år, og da det ble gjenopptatt, fant den nye mureren måter å integrere de tidligere arkitektoniske elementene med de nye ideene og rikere dekorasjonene fra samtidens tidlig gotikk. Vesttårnet Det halvbygde vesttårnet og de øvre delene av de to vestlige tverrskipene ble ferdigstilt under biskop Geoffrey Ridel (1174–1189) for å skape en overdådig vestfasade, rikt dekorert med kryssende buer og komplekse listverk. De nye arkitektoniske detaljene ble systematisk brukt i de høyere etasjene i tårnet og tverrskipene. Rekker med trekløverformede hoder og bruk av spisse i stedet for halvsirkelformede buer, resulterte i en vestfasade med et høyt nivå av ordnet ensartethet. Katedral I 1109 ble Ely bispesete, og klosterkirken ble en katedral. Kirken er i dag i stor grad bevart. Den hadde: Et omfattende våpenhus i vest med to tårn. Det nordre tårne er borte. Et skip med to sideskip adskilt med søyler og pilarer. To tverrskip. Det nordvestre sideskipet falt sammen på slutten av 1400-tallet, og det nordvestre hjørnet av sideskipet falt sammen i 1699. Selve koret var avsluttet med en apsis i øst. Sideskipene var forlenget østover og avsluttet med en tverrvegg, men ikke slik at det gikk rundt apsisen. En kan også beskrive det som et kor med to sideskip. Det romanske koret er i hovedsak borte. To søyler står igjen i vest. I kryssingen mellom koret og sideskipene var det et sentralt tårn. De gotiske delene Hovedtverrskipet krysser midtskipet under et sentralt tårn. Det opprinnelige tårnet raste sammen i 1321 og ødela også koret. Det førte til byggingen av oktagonen (åttekant tårn) og til nybygging av koret. Det tok 18 år å bygge med middelalderens teknikk. Den indre høyden er 43 meter, og den totale vekten er 400 tonn. Det sentrale åttekantede tårnet, med sitt enorme indre åpne rom og sine fialer (lite, tynt spir) og lanterner (overbygning med lysåpninger på toppen av en kuppel) over, danner det mest særegne og berømte trekket ved katedralen. Det Nikolaus Pevsner beskriver imidlertid som Elys «største individuelle prestasjon av arkitektonisk geni» oppsto gjennom en katastrofe i sentrum av katedralen. Natten 12.–13. februar 1322, muligens som et resultat av graving av fundamenter til Mariakapellet, kollapset det normanniske sentrale kryssetårnet. Arbeidet med Mariakapellet ble suspendert da oppmerksomheten ble flyttet til å håndtere denne katastrofen. I stedet for å bli erstattet av et nytt tårn med samme grunnplan, ble krysset utvidet til en åttekant, der alle fire opprinnelige tårnpilarer ble fjernet og de tilstøtende fagene i skipet, koret og tverrskipet ble absorbert for å definere et åpent område som var langt større enn den firkantede basen til det opprinnelige tårnet. Byggingen av dette unike og særegne trekket ble overvåket av Alan av Walsingham. Omfanget av hans innflytelse på utformingen er fortsatt et ivrig emne diskusjon, i likhet med årsakene til at et så radikalt skritt ble tatt. Mistillit til den myke bakken under de mislykkede tårnpilarene kan ha vært en viktig faktor i å flytte all vekten av det nye tårnet lenger ut. Kirken har et senere tillegg med Galileaportal (1198–1215), som er nå hovedinngangen til katedralen for besøkende. Dens opprinnelige liturgiske funksjoner er uklare, men plasseringen i vestenden betydde at den kan ha blitt brukt som et kapell for botferdige, et sted hvor liturgiske prosesjoner kunne samles, eller et sted hvor munkene kunne holde forretningsmøter med kvinner, som ikke hadde adgang til klosteret. Den har også en strukturell rolle i å støtte opp om vesttårnet. Senere historie I 1539, under Henrik VIIIs oppløsningen av Englands klostre, fikk selve katedralen kun mindre skader, men sankt Æthelthryths helligdom ble ødelagt. Katedralen ble snart tatt i bruk igjen i 1541, men mange av statuene i Mariakapellet ble betydelig ødelagt. Matthew Wren var biskop av Ely på midten av 1600-tallet. Hans nevø, Christopher Wren, var ansvarlig for en enestående gotisk dør, datert fra 1650-tallet, på nordfasaden av katedralen. Bygningen har gått i gjennom flere betydelige reparasjonsarbeider. På 1700-tallet ble det gjort utbedringer under James Essex. I 1839 under George Peacock, med arkitekten George Gilbert Scott (arkitekten George Basevi døde under et fall ned fra vesttårnet) ble det gjort nye utbedringer, og samtidig ble et målt tretak lagt til navet. Siste restaurering har skjedd i årene 1986 og fram til 2000. Bygningen er fortsatt i aktiv bruk, og huser også en samling av glassmalerier fra 1200-tallet. Den anses som er av nasjonal betydning. Den innbefatter arbeider fra betydningsfulle samtidskunstnere som Ervin Bossanyi og andre. Musikk Elykatedralen har et katedralkor av gutter og menn som har fått internasjonal oppmerksomhet, blant annet for dets tilknytning til The Choirboys, et såkalt boyband bestående av blant annet tidligere korister. To av dets medlemmer, Patrick Aspbury og C. J. Porter-Thaw, er korister ved katedralen. En tusen år gammel tradisjon har blitt brutt med en ny utvikling. I 2006 ble det dannet et pikekor, Ely Cathedral Girls' Choir, som består av 18 pikekorister. Dette koret debuterte med en CD, Sing reign of fair maid: Music for Christmas and the New Year, under ledelse av Sarah MacDonald. Katedralsamfunnet har også et frivillig kor for voksne, Octagon Singers, og dessuten et barnekor, Ely Imps. Referanser Litteratur Fernie, Eric (2000): The Architecture of Norman England. Oxford University Press. ISBN 978-0199250813. Fernie, Eric (2003): The architecture and sculpture of Ely Cathedral in the Norman period. I boka Meadows, Peter og Nigel Ramsay (redaktører): A History of Ely Cathedral. Woodbridge: The Boydell Press. ISBN 0-85115-945-1, side 95–112. Keynes, Simon (2003): Ely Abbey, 672–1109. I boka Meadows, Peter og Nigel Ramsay (redaktører): A History of Ely Cathedral. Woodbridge: The Boydell Press. ISBN 0-85115-945-1, side 3–58. Maddison, John (2003): The Gothic Cathedral: New Building in a Historical Context. I boka Meadows, Peter og Nigel Ramsay (redaktører): A History of Ely Cathedral. Woodbridge: The Boydell Press. ISBN 0-85115-945-1, side 113–141. Eksterne lenker (en) Offisielt nettsted (en) Ely Cathedral – kategori av bilder, video eller lyd på Commons 360° panorama av interiøret hos BBC Cambridgeshire Museum for glassmalerier ved Ely Cathedral. En historie av korsangere ved Elykatedralen