מערות קיזיל

מערות קיזיל (אויגורית: قىزىل مىڭ ئۆي, מילולית: "אלף הבתים האדומים"; סינית: 克孜尔千佛洞, מילולית: "מערות קיזיל של אלף הבודהות") הן קבוצה של מערות בודהיסטיות חצובות בסלע הממוקמות ליד העיירה קיזיל (克孜尔乡; Kèzī'ěr Xiāng) בבאיצ'נג , נציבות אקסו , שינג'יאנג, סין. האתר ממוקם על הגדה הצפונית של נהר המוזאט , 65 ק"מ (75 ק"מ בכביש) מערבית לקוצ'ה . אזור זה היה מרכז מסחרי של דרך המשי. למערות יש תפקיד חשוב באמנות מרכז אסיה ובהפצת הבודהיזם באמצעות דרך המשי , ונאמר כי הן מתחם המערות הבודהיסטי הגדול הקדום ביותר בסין, כאשר פיתוחן חל בין המאות ה-3 וה-8 לספירה. מערות קיזיל הן הקדומות יותר מסוגן בסין, והדגם שלהן אומץ מאוחר יותר בבניית מערות בודהיסטיות מזרחה יותר. שם נוסף לאתר היה מינג-אוי (明屋), אם כי מונח זה משמש כיום בעיקר לאתר שורצ'וק ממזרח. מערות קיזיל נוספו בשנת 2014 לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר דרכי המשי: רשת המסלולים של מסדרון צ'אנגאן-טיין שאן. המערות מתחם מערות קיזיל הוא הגדול ביותר מבין אתרי המערות הבודהיסטיים העתיקים הקשורים לממלכת הטוכארים העתיקה של קוצ'ה , כמו גם הגדול ביותר בשינג'יאנג. אתרים מפורסמים נוספים בקרבת מקום הם מערות קיזילגהה , מערות קומטורה , מקדש סובאשי ומערות סימסים . מערות קיזיל הן "המערות הייצוגיות המוקדמות ביותר בסין". בזמן יצירת המערות, אזור קוצ'ה דבק באסכולת סרוואסטיוואדה האורתודוקסית של בודהיזם מזרם ההינאיאנה, אם כי גם אותרה נוכחות מוקדמת של מיעוט מחסידי אסכולת הדהרמאגופטאקה . ייתכן שהמערות המרובעות הפשוטות יותר הוקמו על ידי חסידי הדהרמאגופטאקה מהמאה ה-4 לספירה או קודם לכן, בעוד שמערות מדגם "העמוד המרכזי", ששגשגו מאמצע המאה ה-6 לספירה, יכולות להיות קשורות דווקא לאסכולת הסרוואסטיוואדה. סקירה ישנם 236 מקדשי מערות בקיזיל, החצובים במצוק המשתרע ממזרח למערב לאורך של 2 ק"מ. מתוכם, 135 עדיין שלמים יחסית. המערות המוקדמות ביותר מתוארכות, בין היתר על בסיס תיארוך פחמן רדיואקטיבי, לסביבות שנת 300. רוב החוקרים מאמינים שהמערות ננטשו כנראה מתישהו בסביבות תחילת המאה ה-8, לאחר שהשפעת שושלת טאנג הגיעה לאזור. מסמכים שנכתבו בשפות טוכאריות נמצאו בקיזיל וכמה מהמערות מכילות כתובות בטוכארית ובסנסקריט המפרטות את שמותיהם של כמה שליטים. לרבות מהמערות יש עיצוב עמוד מרכזי, לפיו עולי רגל עשויים להקיף סביב עמוד מרכזי המשלב גומחה לפסל של בודהה, המהווה ייצוג של הסטופה. ישנם שלושה סוגים נוספים של מערות: מערות מרובעות, מערות "עם פסל עצום", ותאי נזירים (קוטי). כשני שלישים מהמערות הן קוטים שהם מחסנים ומגורים של נזירים ומערות אלו אינן מכילות ציורי קיר. הכרונולוגיה נותרה נושא למחלוקת. מבנה מערה מסוג "עמוד מרכזי" בעיצוב "העמוד המרכזי" האופייני, עולי רגל יכולים להקיף סביב עמוד מרכזי המשלב גומחה לפסל של הבודהה, המהווה ייצוג של הסטופה. מה שמכונה "העמוד המרכזי" המופיע בתוכנית אינו למעשה עמוד אלא רק הסלע בגב המערה, שלתוכו חצבו מסדרון עגול המאפשר הקפה דתית. חדר קמרוני גדול ממוקם בחזית העמוד "העמוד המרכזי" ותא אחורי קטן יותר מאחור עם שני מסדרונות דמויי מנהרה בצדדים המקשרים בין חללים אלה. בחדר הקדמי, תבליט תלת־ממדי של בודהה היה ממוקם בגומחה גדולה המשמשת כמוקד הפנים, אולם אף אחד מהפסלים הללו לא שרד בקיזיל. החדר האחורי עשוי להציג את סצנת הפרינירוואנה בצורה של ציור קיר או פסל גדול, ובמקרים מסוימים, שילוב של שניהם. תפרוסת "העמוד המרכזי" קשורה אולי לתכנון המבני של האתר הארכאולוגי קארה טפה בצפון באקטריה. לתוכנית הציורים במערות "העמוד המרכזי" יש בדרך כלל סידור קבוע: קירות החדר הפנימי הראשי מציגות דרשות של בודהה, בתקרה יש עיטורים מעוינים המרמזים על סיפורי הג'טאקה, בגומחה המרכזית יש את הסצנה של מערת אינדראסלה . בחדר האחורי או במסדרון יש סצנות הקשורות לפרינירוואנה, ולבסוף הציור מעל היציאה קשור לגן העדן של טושיטה ולמאיטריה (הבודהה העתידי). מחקר מערות קיזיל התגלו ונחקרו לראשונה בשנים 1902–1904 על ידי משלחת אוטאני , משלחת יפנית בהנהגת טסשין וטאנבה (渡辺哲信) וקניו הורי (堀賢雄) במימון הרוזן אוטאני , אך המשלחת עזבה במהירות לאחר ארבעה חודשי מחקר באזור קוצ'ה, בעקבות רעידת אדמה מקומית. מערות קיזיל נחקרו אז על ידי אלברט גרינוודל , ראש המשלחת הגרמנית השלישית לטורפאן (בדצמבר 1905 – 6 ביולי 1907). אלברט פון לה קוק היה גם חלק מהמשלחת הגרמנית השלישית תחת אלברט גרינוודל, אך נשאר רק עד יוני 1906, אז נאלץ לעזוב להודו הבריטית עקב מחלה קשה. המערות צולמו, נערכו רישומים וחלקים גדולים מציורי הקיר הוסרו ונשלחו לגרמניה. גרינוודל הסיר מספר רב של ציורים, אך הקפיד לרשום תיעוד לפני שעשה זאת כדי לשמור על ערכם הארכאולוגי, ולצלם או לצייר אותם לפני חיתוך, מתוך חשש שהם עלולים להיהרס בעת ההסרה או במהלך ההובלה. הוא השתמש בקנבס כדי לצייר תיעוד די מדויק של הציורים. לדוגמה, גרינוודל מספר כיצד גילה ציור קיר מעניין מאוד עם לוחמים במערת הציירים (207). בכוונה להסיר אותו, הוא עשה תחילה ציור מדויק. אבל לאחר יצירת הציור, ציור הקיר התפרק עם ההסרה ואבד, למעט שברים בודדים שעדיין נמצאים במקום. בסך הכל, המשלחת הגרמנית השלישית עדיין הסירה ציורים רבים, ושלחה כמעט 120 ארגזים של ציורי קיר לברלין. גרינוודל פרסם את תוצאת חקירותיו ב-1912 בספר "מקומות פולחן בודהיסטים עתיקים בטורקסטאן הסינית, דיווח על עבודות ארכאולוגיות מ-1906 עד 1907 ליד קוצ'ה, קאראשהר ובנווה המדבר טורפאן". גרינוודל גילה שמערות קיזיל היו חיוניות בהבנת התפתחות האמנות הבודהיסטית, והעלה השערה שיש בציורים גם כמה צורות של השפעות אמנותיות מערביות: החוקר הצרפתי פול פליו והצלם שלו שארל נואט , ששהו בקוצ'ה מינואר 1907, ביקרו בקיזיל זמן קצר לאחר השליחות הגרמנית, מ-1 בספטמבר 1907, במשך כמה ימים, ושארל נואט צילם הרבה תמונות יפות ואינפורמטיביות. אלברט פון לה קוק חזר לקיזיל והסביבה בשנים 1913–1914, בראש המשלחת הגרמנית הרביעית, והסיר ציורים רבים, כולל אלה שגרינוודל השאיר במקום, אך בדרך כלל הכין הרבה פחות תיעודים מקודמו. סכמות תיארוך אלברט גרינוודל והאסכולה הגרמנית ב-1912 הציע גרינוודל ב-1912 תוכנית מבנה שהייתה לה השפעה רבה לאורך המאה ה-20. היא מבוססת בעיקר על ההגדרה של שתי אסכולות לאמנות, "סגנון I" ו"סגנון II". סגנון I, המוגדר כ"הודו-איראני", נובע מאמנות גנדהארה , וציורי קיר נוטים להיות בעלי רקע צינובר כהה עם סכמות צבעים ירוקים וכתומים והצללה טבעית, והאדריכלות נוטה להיות מורכבת ממערות מרובעות עם תקרות מקומרות. סגנון II נובע מאמנות סאסאנית , ומאופיין בניגוד חזק בין פיגמנטים ירוקים-כחולים מבריקים. מבחינה אדריכלית, למערות בסגנון II יש עמוד סטופה מרכזי המוקף במסדרון עגול להקפה. לפי גרינוודל, הסגנון השני התקיים לפני המאה ה-8 לספירה. לאחר גרינוודל, אלברט פון לה קוק וארנסט ולדשמידט הציעו תאריכים, על סמך הכתובות האפיגרפיות שנמצאו במערות. הם הציעו לתארך את סגנון I מ-500 עד 600, ואת סגנון II מ-600 עד 650 לספירה. קווים מנחים כרונולוגיים אלה נותרו משפיעים ביותר לאורך המאה ה-20, עד שנות השמונים. ניסיונות מודרניים לתיארוך פחמן 14 ניסיונות שונים של תיארוך פחמן 14 נעשו במהלך השנים, בדרגות שונות של הצלחה, אך עם ההשפעה העיקרית של דחיקת תאריכי המערות הראשונות ל-300 לספירה בקירוב, וערעור הסיווג הגרמני לפי סגנונות וסכמות צבעים. ב-1979 "המכון למדע וטכנולוגיה להגנת שרידי תרבות" הסיני בדק באמצעות פחמן 14 את המערות 63, 47 ו-13. סוּ בָּאי בשנים 1979–1981, ביצע סוּ בָּאי (宿白) מהמשרד להוראה ומחקר של ארכאולוגיה מהפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בייג'ינג מחקר רב השפעה לתיארוך בעזרת פחמן 14 של המערות 47, 3, 38, 6, 171, 17, 190, 8. בהתבסס על תאריכים אלה ועל ניתוח של אדריכלות המערות (מהפשוטות יותר למתוחכמות יותר), הציע סוּ בָּאי סכמת תיארוך רבת השפעה, שדחקה את תאריכי המערות הראשונות לשנת 300 לספירה בקירוב. חְווֹ ווָאנְג בשנים 1989–1993 בדקו חְווֹ ווָאנְג מ"המכון לארכאולוגיה, האקדמיה הסינית למדעי החברה", את המערות הבאות: 224, 76, 4, 8, 34, 68, 77, 98, 104, 114, 117, 118, 119, 125, 129, 135, 162, 171, 180, 189, 196, 198, 206, 212, 219, 227, 27, 39, 48, 60, 69, 84, 91, 92, 99, 123, 139, 161, 165, 178, 207. הם הציעו כרונולוגיה שיש בינה לבין הכרונולוגיה שהוצעה בעבר על ידי סו באי כמה הבדלים משמעותיים. צוותים יפניים של מאוניברסיטת נגויה בדקו בשנים 1995, 1997, 1998 ו-2011 את המערות הבאות: 8, 171, 224, 13, 67, 76, 77, 92, 205. תוצאות רבות הן עדיין לא חד משמעיות, לפעמים אפילו סותרות, והתקופה ההיסטורית המדוברת קצרה מדי ביחס לשולי אי הוודאות של תיארוך פחמן 14, כדי לספק פילוח משמעותי של המערות. רוב תאריכי הפחמן הצרים הניתנים עבור מערות קיזיל מתייחסים לרמת הסתברות של 68% (1σ), מה שמרמז על רמה משמעותית של אי ודאות, וכאשר התאריכים מותאמים לרמת ההסתברות של 95% (2σ) כפי שדורש הפרקטיקה הארכאולוגית הרגילה, אז טווח הזמן בין התאריכים המוקדמים והנמוכים ביותר הופך כה גדול (בערך 200 עד 300 שנים), כדי להפוך השוואות פרטניות בין המערות לחסרות משמעות. רוב החוקרים משתמשים כיום בגישה המשלבת ניתוח אמנותי ואדריכלי יחד עם תיארוך פחמן, כדרך לגשת למינוח אמין, כפי שהוצעה על ידי מרילין מרטין ריי מ-2001. מערות, ציורי קיר ואדריכלות בשנת 1906, צוות המשלחת הגרמני של אלברט גרינוודל חקר את מערות קיזיל. אלברט פון לה קוק, שעבד תחת גרינוודל, נאלץ לעזוב ביוני 1906 עקב בעיות בריאות. גרינוודל בדרך כלל צילם והעתיק את ציורי הקיר, לפני שהסיר את אלו שנראה לו חיוניים. רוב קטעי הקיר שהוסרו נמצאים כעת במוזיאון לאמנות אסייתית (לשעבר המוזיאון לאמנות הודית (Museum für Indische Kunst)) בדאהלם (ברלין). חוקרים אחרים הסירו כמה קטעים של ציורי קיר, שעשויים להימצא כעת במוזיאונים ברוסיה, יפן, קוריאה וארצות הברית. אף על פי שהאתר ניזוק ונבזז כאחד, נותרו כ-5,000 מטרים רבועים של ציורי קיר, ציורי קיר אלו מתארים בעיקר את סיפורי הג'טאקה, סיפורי האוודאנות ואגדות של בודהה, ומהווים ייצוג אמנותי במסורת של אסכולת הינאיאנה של הסרוואסטיוואדה . בדיקת פחמן וניתוח סגנוני סייעו לקבוע שלוש תקופות עיקריות בציורים בקיזיל, המכסים תקופה מ-300 לספירה עד 650 לספירה. האמנות המוקדמת של קיזיל תואמת את האסכולה המערבית של אמנות באגן טארים, ומציגה בעיקר השפעות מגנדהארה והעולם האיראני, בעיקר השפעה מההפתליטים, וללא השפעה ממזרח אסיה. מערות קיזיל סומנו על ידי הגרמנים בשורה של שמות תואר, וסומנו בנפרד על ידי הסינים באמצעות מספרים. טבלת הצלבה בין השיטות הוכנה על ידי מרלין ריי. כמה מערות מוקדמות מאוד, שמספרן כעת 17–90 עד 24–90, התגלו מאז שנות ה-90 בחלקים התחתונים של המצוק בכניסה לעמק המרכזי. מערות אלו היו מרובעות או מלבניות עם תקרות בצורת קמרון חבית, אך ללא עיטורים כלשהם. מאפיינים כלליים מאפיין בולט של ציורי הקיר בקיזיל הוא השימוש הנרחב בפיגמנטים כחולים, כולל הפיגמנט אולטראמרין היקר שמקורו בלפיס לזולי מאפגניסטן. בסיווג אמנות האזור על ידי ארנסט ולדשמידט, ישנן שלוש תקופות ברורות: ציורי הקיר מהשלב הראשון מאופיינים בשימוש בפיגמנטים אדמדמים, בעוד אלו מהשלב השני השתמשו בפיגמנטים כחלחלים בשפע. הציורים המוקדמים יותר משקפים יותר השפעות יווניות-הודיות או גנדאהריות, בעוד שאלו מהשלב השני מראים השפעות איראניות (סאסניות). נראה שבמערות מאוחרות יותר יש פחות אגדות או סיפורי ג'טאקה, שהוחלפו בעיצובים החוזרים על עצמם של מספר רב של בודהות קטנות (מה שנקרא מוטיב אלף הבודהות), או בודהות יושבות עם הילות. הציורים של שני השלבים הראשונים הראו חוסר באלמנטים סיניים. השלב האחרון, התקופה הטורקית-סינית, ניכר בעיקר באזור טורפאן, אך בקיזיל רק שתי מערות הראו השפעה סינית של שושלת טאנג. מאפיין נוסף של ציורי הקיר של קיזיל הוא החלוקה לגושים בצורת יהלום בתקרות הקמרון של החדר הראשי של מערות רבות. סצנות בודהיסטיות מתוארות בתוך צורות יהלומים אלו בשכבות רבות זו על גבי זו כדי להראות את הרצפים הסיפוריים של הסצנות. הפיגמנטים בציורים הפיגמנטים בציורים של מערות קיזיל נותחו על ידי אנליזה של עקיפה של קרני רנטגן. האדומים הם בעיקר עופרת בגוונים של שני ואדום, שהיום הם דהויים מאוד, ואוכרה אדומה. פיגמנטים כחולים הם מלפיס לזולי. פיגמנטים ירוקים הם מינרלים של נחושת הידרוקסית כלורית כגון אטקמיט . פיגמנטים חומים-שחורים הם תחמוצת העופרת (PBO2), המתקבלים מהתחמצנות של עופרת אדומה. פיגמנטים לבנים התקבלו בעיקר מגבס. תקופות סגנון סיווג רחב של סגנונות, שנוסח על ידי לה קוק וולדשמידט בשנת 1933, התקבל באופן כללי. הסגנון הראשון נקרא "סגנון הודו-איראני I", והוא מכסה את כל המערות המוקדמות בציורים עדינים בגוון על גוון, תוך שימוש בצבעים חומים, כתומים וירוקים. השם "הודו-איראני" מציין בגדול את ההשפעה האמנותית מהודו, בשילוב אלמנטים של אמנות איראנית, שהובילה את יצירת ציורי המערות הראשונים בקיזיל. המערות המייצגות העיקריות של סגנון זה הן "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118), "מערת הציירים" (מערה 207), "מערת הטווס" (מערה 76), "המערה המצוירת יתר על המידה" (מערה 117), "מערת הפסלים" (מערה 77), ו"מערת יורדי הים" (מערה 112). הקבוצה הקטנה של מערת המטמון (מערות 83, 84) נחשבת כבת אותה תקופה, אך בסגנון מעט אישי, המכונה לעיתים "סגנון מיוחד" (Sonderstil). הסגנון הראשון נמצא רק במערות קיזיל, מלבד מערה אחת במערות קומטורה הסמוכות: "המערה עם הכיפה". הסגנון השני נקרא "סגנון הודו-איראני II", ומכסה את רוב המערות האחרות של קיזיל, המשתמשות בצבעים מנוגדים מאוד ובקווים עזים, תוך שימוש בצבעים חומים, כתומים וירוקים ובעיקר כחול לפיס-לזולי חי. השם "הודו-איראני" מציין שוב את ההשפעה האמנותית מהודו, בשילוב עם השפעות חשובות ממרכז אסיה ומהעולם האיראני. סגנון זה מחולק עוד יותר לשלוש תקופות רחבות. לבסוף, סגנון אויגורי-סיני שלישי מופיע רק בשתי מערות בקיזיל. סגנון הודו-איראני ראשון: ציורים "כתומים וירוקים" עדינים ממלכת קוצ'ה , נווה המדבר המאוכלס ביותר באגן טארים, הייתה ממוקמת בעמדה אסטרטגית על דרך המשי הצפונית, שהביאה לה שגשוג, והפכה אותה למרכז עשיר של מסחר ותרבות. קוצ'ה הייתה חלק מכלכלת דרך המשי, והייתה בקשר עם שאר מרכז אסיה, כולל סוגדיאנה ובאקטריה, וכך גם עם תרבויות הודו, איראן ואזורי החוף של סין. ידועים מבקרים מוקדמים, כגון מאס טיטיאנוס . מאז המאה ה-2 לספירה, בחסות שושלת האן ואימפריית קושאן, עברו מספר רב של מיסיונרים בודהיסטים גדולים באגן טארים בדרכם לסין, כמו הפרתי אן שה-גאו , הנזיר לוקאקסמה , בן לעם היואזה וג'ה צ'יין , או ההודי ג'ו שואו-פו (竺朔佛). התרבות פרחה, וכתבי הסנסקריט ההודיים תורגמו על ידי הנזיר והמתרגם בן קוצ'ה קומראג'יווה (344–413 לספירה), בעצמו בנו של מאמין בודהיסטי מקשמיר ונסיכה מקוצ'ה, אחותו של המלך. הסגנון הראשון, המכונה לעיתים "סגנון הודו-איראני ראשון" לציון השפעות מהודו ומרכז אסיה, מכסה תקופה שבין 300 ל-500 לספירה, ומאופיין בנושאים גנדהארים וגוונים כתומים וירוקים, בהשפעה חזקה של הודו: רקדניות ומוזיקאיות הן לעיתים קרובות עירומות או עירומות למחצה עם חזה מלא. אמנות הציורים הללו מעודנת למדי, ומהווה את התקופה ה"קלאסית" של אמנות קיזיל: הגוונים עדינים, הקווים עדינים ואלגנטיים, הצבעים מתמזגים בהדרגה כדי לתת תחושה של מרקם ונפח. הציורים של באמיאן בצפון אפגניסטן נחשבים בדרך כלל כמקור האמנות של מערות קיזיל. לקראת סוף התקופה, השפעתה של אמנות גנדהארה נחשבת כתוצאה מהאיחוד הפוליטי של האזור בין באקטריה לקוצ'ה תחת ההפתליטים, שנמשך בין 480 ל-560 לספירה, או כמה עשורים לאחר מכן. תקופה 1: סגנון מוקדם "קלאסי" (בערך 300–400 לספירה) הציורים המוקדמים ביותר בקיזיל שייכים לשלב ה"קלאסי". הסגנון שלהם מאוד אלגנטי ו"ציורי", עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי. הקווים מעודנים ועדינים, הצבעים משתלבים ברכות. סגנון זה הוא גם הודי אופייני, וייתכן שהוא קשור לגנדהארה או לקשמיר. סגנון מוקדם זה מודגם ב"מערת ההיפוקמפי" (מערה 118), ועשוי להוות אסכולה ייחודית. זה מנוגד לסגנון של השלב הבא, כפי שניתן לראות בלוחות בחדר הפנימי של "מערת הפסלים", כמו "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, תוך שימוש בצבעים עזים (אבל עדיין חומים, ירוקים וכתומים בלבד), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר. ציורים מוקדמים כתובות מוקדמות בטוכארית, שפה הודו-אירופית המשתמשת בנגזרת של הכתב הבראהמי ההודי משמשת במספר ציורים מוקדמים על לוחות, כפי שנמצאו ב"המערה מעל למערה שתקרתה מקושטת בשקעים" (מערה 171)", או ב"מערת הגומחה" (מערה 27). המערות המצוירות המוקדמות ביותר על פי הכרוניקות הסיניות של שושלת ג'ין (265–420 לספירה), כבר היו בקוצ'ה אלף סטופות ומקדשים בודהיסטיים במאה ה-3 לספירה. המערות המצוירות הקדומות ביותר בקיזיל נחשבות "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118) ו"מערות האוצר" C ו-B (מערות 83 ו-84 בהתאמה). מערה 118, אולי המוקדמת מבין השלוש, נמצאת עמוק בתוך העמק המרכזי. מערות 83 ו-84 ממוקמות בכניסה של אותו עמק. למערות הללו יש מבנה אדריכלי פשוט, יחד עם ציורים בסגנון ברור, המשקפים השפעות הודיות. תורמים טוכארים אצילים או עשירים מקוצ'ה, לובשים טוניקות, מופיעים לפעמים כורעים לצד ציורי סגידה. "מערת ההיפוקמפי" (מערה 118, 300–350 לספירה) ב"מערת ההיפוקמפי" (מערה 118) ביקרה המשלחת הגרמנית השלישית בשנים 1906–1907 שאף צילמה אותה, וגם המשלחת הצרפתית של פול פליו בשנת 1907. חלקים גדולים מציורי הקיר הוסרו ונשלחו לגרמניה, במיוחד על ידי פון לה קוק ב-1914, שהסיר את הלונטות ואת דפנות הקמרון. המערה מורכבת מחדר מלבני (3.6‏ x‏ 4.8 מטר), הכניסה בצד הארוך, ותקרתו יוצרת קמרון חבית רוחבי. בחזית המערה, הנגישה דרך דלת, היה בעבר חלל פתוח באותו רוחב, אולי מעוטר בציורים, עם שרידי גג פירמידה. שני החדרים מופרדים על ידי קיר בעובי מטר אחד. את הדגם של מערה מקומרת מסוג זה ניתן למצוא באתר הארכאולוגי קארה טפה בצפון באקטריה, מהמאה ה-2–3 לספירה. באמצע הקיר האחורי של החדר הפנימי הראשי ניצב ציור גדול (3.42 מ' רוחב ו-2.16 מ' גובה), עם סצנה לא מזוהה של מלך עם מלווים, אולי "המיומנות והמוזיקה בארמון השמיימי" (天宫伎乐). העמדות והתנוחות של הדמויות מזכירות את התבליטים של האתר הבודהיסטי נגארג'ונאקונדה מהמאה ה-3–4 לספירה. מלך יושב במרכז, עם מלווים רבים המקיפים אותו, במיוחד אישה כמעט עירומה יושבת לשמאלו. הם עונדים עגילים עגולים כבדים עם עיצוב רוזטה מרכזי. עיצוב הפנים מזכירה את הפסל של האדה בגנדהארה. התמונה ממוסגרת בצורה משוכללת על ידי חמישה שוליים דקורטיביים עוקבים עם רינסאו של שריגי גפן הבר, המרמז על אמנות רומית. צבעי ציורי הקיר הם גוונים שונים של חום, עם כתמים של ירוק בהיר, אך ללא כחול, המגדירים את מה שנקרא סגנון "כתום וירוק". במרכז התקרה יש מוטיבים של שמש וירח, שני נזירים וציפור עפה עם דמות אדם בטפריה. דפנות התקרה מורכבות מהרים בצורת יהלום, שסביבם מוטיבים נטורליסטיים של בני אדם, בעלי חיים, אגמים ועצים, עיצוב אולי מהמזרח הקרוב שאומץ בדרך כלל במערות מאוחרות יותר בקיזיל. להקה של חיות פנטסטיות הפרידה בין התקרה לקירות הצדדיים. נראה שהסגנון הכללי מוקדם, ואולי נגזר מקשמיר וממערה 24 בבאמיאן. הלונטות הגובלות בתקרה מציגות סצנות בודהיסטיות מעוטרות. קשה לזהות את הלונטה הימנית, אך נראה שהיא מייצגת מלך או בודהיסטווה המתכופף לעבר דמות לוחם. החלק התחתון מציג סצנה מלכותית, עם דמות על ספה מוקפת בדוואטות . הלונטה השמאלית מציגה את מאיטריה (הבודהה העתידי) בגן העדן של טושיטה . מתחת לה ציור של הר סומרו מוקף על ידי נאגות שונות, דמויות של מאמינים ובעלי חיים. דמויות קטנות של מאמינים כורעי ברכיים בטוניקות בגובה של כ-40 סנטימטרים, חלקם חמושים בפגיון, מופיעים לצד הפינות השמאלית והימנית של ציור הקיר האחורי: כנראה תורמים אצילים ועשירים מממלכת קוצ'ה מהמאה ה-4 לספירה. אחד התורמים מחזיק שלושה חרוטי קטורת בוערים. הוא לבוש בטוניקה פתוחה ששוליה מעוטרים ללא צווארון עם שרוולים צמודים. לטוניקה, שמגיעה מעט מעל הברך, יש חגורה. המכנסיים באותו צבע ובעלי אותם שוליים. הוא נועל מגפיים ארוכים אפורים עם רצועות צולבות העוברות מתחת לסוליה. הדמות מאחוריו אוחזת בזר ומעין מחתה לקטורת, לבושה במעיל שחור חגור עם שרוולים צמודים, עם שוליים אדומים, ושמלה ירוקה שופעת. השיער שלהם נחתך ישר עד לצוואר, סגנון תסרוקת המוזכר גם עבור אנשי קוצ'ה בספר ג'ין , כרוניקה סינית מאותה תקופה. נזיר כורע ברך מופיע בסמוך לפינה השמאלית העליונה של ציור הקיר הראשי, בחלוק אדום ובעל שיער קצוץ בצבע אוכרה, עסוק בעיצוב צנצנת טקסית בעזרת פטיש, כשמאחוריו מופיע צייר לבוש טוניקה דומה לאלו של התורמים. בצד השני, אבל רק ראשו נשאר. "מערת המטמון C" (מערה 83, 300–350 לספירה) מערה 83 (מערת המטמון C)היא חלק מהקבוצה הדחוסה של ארבע "מערות המטמון" (82, 83, 84, 85) הממוקמות בכניסה לעמק המרכזי. זוהי מערה ריבועית קטנה יחסית (3.6‏x‏3.6 מטר), שבאמצעה בימה, כנראה לפסל או סטופה. כאן התקרה קרסה, אבל כנראה יצרה כיפה. בקיר האחורי הייתה סצנה השתמרה היטב של סיפור ג'טאקה, אגדת רודראיאנה מהדיוואוואדנה , כשהמלך רודראיאנה מתבונן בריקוד של המלכה שלו צ'נדראפראבהה, הנראית עירומה למעט צעיפים דקים ותכשיטים. במהלך הריקוד הייתה למלך תחושה מוקדמת שאשתו תמות בקרוב, והיא ביקשה להפוך לנזירה בודהיסטית. הסגנון וצורת ההעמדה של הדמויות הם בדרך כלל הודיים, כמו תנוחת הטריבהאנגה של הרקדנית, או של האופן שבו המלך יושב. עם זאת, הסרטים המתנפנפים של הנזר שעונד המלך אומצו מהסמלים המלכותיים האיראנים. במערה זו, מסגרות הציורים, ובמיוחד הרינסאו של הגפן, מקורן כנראה מהאמנות הרומית מהמאה ה-1 לספירה. מערה זו עשויה להיות מעט מוקדמת יותר ממערה 84. ציור הקיר נשלח לברלין על ידי גרינוודל. ציורים אלה רכים ועדינים: נפחים מוגדרים על ידי הדרגות של גוונים וצבעים, לא על ידי הגבול החד של קו. בסך הכל, "למברשת יש עדיפות על פני השרטוט". "מערת המטמון B" (מערה 84, 300–350 לספירה) מערה 84 (מערת המטמון B)הייתה מערה ריבועית, כנראה עם תקרת כיפה (4‏x‏4 מטר, גם כאן התקרה קרסה), המדגימה מבנה מערה מוקדם יותר ופשוט יותר בקיזיל, המוכר גם מבאמיאן (מערה 24). מקור הציורים במערה 84 נראה הודי, כנראה מקשמיר. הם מראים קבוצות של אנשים עומדים סביב דמויות של הבודהה, שהוא יושב או עומד. עומק ההעמדה רדוד למדי, הדמויות חינניות עם פלג גוף עליון מעוקל. הפנים עגולים ושמנמנים. מרלין ריי מציעה תאריך של המחצית הראשונה של המאה ה-4 עבור מערה 84. כל הציורים נשלחו לברלין על ידי גרינוודל. שתי מערות אלו צמודות למערה 82, ויהארה לא מקושטת שתוארכה גם היא ל-300–350 לספירה, ולמערה 85, מערה קטנה הרוסה. "מערת הטווס" (מערה 76, 400 לספירה בקירוב) גם "מערת הטווס" (בגרמנית: Pfauenhöhle) היא מערה מוקדמת, אם כי מתוארכת מעט מאוחר יותר לשנת 400 לספירה בקירוב, ולאחריה ממוקמת "מערת הפסלים" (מערה 77), במחשוף הסלע השני ממש מחוץ לעמק המרכזי. באמצעות פחמן 14 המערה מתוארכת לאמצע המאה הרביעית-סוף החמישית לספירה. בנג'מין רולנד מכנה אותה "האינדיאנית המוכרת ביותר בכל מחזור קיזיל". הציורים מהדהדים את אמנות גנדהארה ואת ציורי הקיר של מערות אג'אנטה. מסדרון מלבני, שגגו המקומר כעת ממוטט, קדם לחדר הראשי. לחדר הראשי יש תקרת כיפה, חידוש שנראה לראשונה במערות מוקדמות בבאמיאן, ובמערות 83 ו-84 בקיזיל. פסלונים רבים של הבודהה, כמו גם ספסלי עץ מעוטרים ושולחנות תצוגה נמוכים התגלו בחדר הקדמי של המערה. במרכז החדר הראשי יש בימה גדולה, שעליה ניצב כנראה פסל גדול הקשור לבודהה. הארכיטקטורה של המערה מציגה התקדמות ניכרת בהשוואה למערות קודמות, אך היא קדמה למבנה מערת "העמוד המרכזי". מספר ציורים ממחישים את חייו של הבודהה. רק הקיר השמאלי של החדר המרכזי הראשי נותר ברובו שלם עד לביקור של גרינוודל. החלק העליון של הקיר הראה ארבעה רגעים חשובים מחייו של הבודהה, בעוד שמשקיפים שמימיים עומדים במרפסת מעל: 1) הולדת סידהארתה ושלושת השלבים הראשונים שבהם נראה הבודהה עירום וכבר גבוה, 2) ארבעת המפגשים מחוץ לארמון, 3) פיתוי בודהה על ידי בנותיו של מארה, שהופכות לזקנות, ו-4) ההתקפה של מארה. השורה האמצעית נפגעה כמעט לחלוטין, אם כי ניתן היה לזהות סצנות של הבודהה המטיף. ניתן למספר את הלוחות מ-5 עד 9, אך 5 ו-9 הם חצאי לוחות העוברים על הקירות הסמוכים. באחד הלוחות מופיעים חיילים דומים לאלו של "מערת הציירים". תחתית הקיר הכילה מקטעי לוחות המציגים: 10) הפרינירוואנה, 11) מאמינים המתבוננים בבודהה שהוכנס לארון, 11) הבודהה בארונו, ו-12) אמור להיות שריפת הבודהה. חלקו העליון של ציור הקיר הוסר על ידי גרינוודל, ונשלח לגרמניה בפאנלים, שם חלקם עדיין מוחזקים במוזיאון לאמנות הודית בברלין. הצגה זו של האירועים השונים בחייו של הבודהה בפאנלים עוקבים מזכירה דוגמאות מגנדהארה, כגון הסטופה הסיקרי , אם כי הלוחות במערת הטווס יוצאי דופן בסידור הכרונולוגי הקפדני שלהם. סוגים דומים של לוחות סיפוריים נמצאו גם באנדרה. הכיפה מעל החדר הפנימי מורכבת משמונה זוגות של מקטעים מלאים באפסארות מעופפות בין נוצת טווס. דוואטות ובודהות רבים מהעבר מצוירות סביב הכיפה. על פי היסטוריון האמנות בנג'מין רולנד, בהתייחס לאחד המקטעים הנותרים, "קבוצת הדמויות נושאות החרב הם טיפוסים אתניים הודיים שניתן לזהות". תמונות של נזירים ותורם אחד מקוצ'ה אוחזים בסל פרחים, כולם מסומנים בכתובות בכתב בראהמי, הופיעו על קיר הדלת. באמנות קיזיל נוספו לעיתים קרובות תוויות הסבר לתמונות של תורמים. תוויות כאלה מעולם לא שימשו לייצוגים נרטיביים. "מערת יורדי הים" (מערה 212, בערך 400 לספירה) "מערת יורדי הים" (Höhle der Seereise) מתוארכת על ידי מרלין ריי לתחילת המאה ה-5 לספירה, בהתבסס על ניתוח סגנוני. תאריכי פחמן מאוחרים משמעותית מכך, בסביבות 561–637 לספירה. המערה הכילה רצפים סיפוריים ארוכים על דרכים שונות להארה. רוב הלוחות נמצאים כעת במוזיאון בדאהלם (ברלין). תוכנם של הציורים ב"מערת יורדי הים" נגזר בבירור מאבות טיפוס גנדהארים. צייר בשם "רומאקמה" (, "האחד מרומא") מופיע בכתובת סנסקריט במערה. בכתובת, המשורבטת בצד ימין של ציור הקיר, כתוב: לפי גרינוודל, "העיגולים (מנדאלאני) ללא ספק מתייחסים לקצוות העשויים מעלווה וגולגולות אנושיות", כלומר הגבול הקלאסי של עלי אקנתוס וגולגולות בודהיסטיות שצוירו לאורך הגבול התחתון של ציור הקיר. המילה רומאקמה, או רומאקאם מופיעה בציורי קיזיל וכן במסמך הטיבטי המאוחר יותר, וחושבים שהיא מתייחסת לצייר שהגיע מהאימפריה הרומית או מהאימפריה הביזנטית. תקופה 2: "אסכולה חדשה" בסגנון נועז יותר (בערך 400–500 לספירה) בעקבות הסגנון ה"קלאסי" הקדום ביותר של הציורים בקיזיל, שהיה אלגנטי ו"ציורי" במיוחד, עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי, מופיעה אסכולה חדשה עם "מערת הפסלים", עם יצירות כגון כמו "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, משתמש בצבעים עזים (אך עדיין מוגבל לחומים, ירוקים וכתומים), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר, קצת כמו "רישומים צבעוניים". סבורים כי סגנון זה נגזר ממפגש ההשפעות ההלניסטיות, האיראניות וההודיות תחת הקושאנים, ומרכז יצירתו העיקרי היה בבאמיאן, שהפך ל"מעין מנזר אב להתיישבות נזירים במרכז אסיה". התפתחות זו בסגנון מלווה בשינוי בנושאים המרכזיים המתוארים. בתקופה הקלאסית סיפור חייו של הבודהה וסיפורי ג'טאקה רבים תפסו את מרכז הבמה. כעת הביטוי העיקרי הוא על דרשות הבודהה, המכסות בדרך כלל את קירות החדר הפנימי הראשי, יחד עם המראה של מסדרונות צדדיים ואחוריים שבהם מצוירים אירועי מותו של הבודהה, הפרינירוואנה . מרלין ריי מייחסת את הווריאציות הפתאומיות של סגנונות בקיזיל, ללא הרבה סימנים לאבולוציה פנימית (במיוחד בשלבים המוקדמים), להגעתן הפתאומית של קבוצות חדשות של אמנים מאזורים אחרים, המביאים ניבים וטכניקות אמנותיות משלהם. תקופה זו מאופיינת גם בהופעתם של דיוקנאות עצמיים של ציירים בטוניקות ארוכות ובמגפיים גבוהים חמושים בפגיונות קצרים, כמו הצייר של מערת הפסלים או מספר הציירים של "מערת הציירים", עם לעיתים קרובות תוויות הזיהוי שלהם בסנסקריט. סגנון הלבוש וסוגם של ציירים אלה תוארו לעיתים קרובות כסאסאניים, אך כיום הם נחשבים כהפתליטים למדי, בשל הדמיון עם דמויות ההפתאליטים בדילברג'ין טפה , בלאליק טפה או באמיאן, ומכיוון שההפתאליטים שלטו באגן טארים במשך כמעט מאה שנה בערך בתקופה זו. "מערת הפסלים" (מערה 77, 375–400 לספירה) "מערת הפסלים" (בגרמנית Statuenhöhle) הייתה מערה מפוארת, השוכנת בסמוך ל"מערת הטווס" (מערה 76). זוהי "מערת פסל קולוסאלית", ללא גומחה בחדר הפנימי הראשי, אלא בימה שעליה ניצב כנראה פסל עומד ענק של בודהה. בעיצוב לא טיפוסי, המסדרון האחורי די גדול ורחב מהחדר הפנימי הראשי, ברוחב של 8.70 מטר, ובגובה של 5.10 מטר. ידועות רק שבע "מערות פסל קולוסאליות" נוספות בקיזיל, בהן מערות 47, 48, 70, 136, 139, 146. הן מאופיינות בחדר הפנימי ראשי גבוה מאוד שנועדה להכיל פסל ענק של הבודהה, גובה החדר הפנימי הראשי מגיע לכ-5 מטרים ולפעמים גם ל-16.5 מטרים (כמו במערה 47), וגם חדר אחורי גבוה למדי. (לעיתים קרובות בסביבות 5–6 מטרים גובה). הפסלים הרבים של המערה היו עשויים מחימר וקש, סיבים או שיער לחיזוק, ולעיתים קרובות תוארכו למאה ה-6 לספירה, אך מאוחר יותר תוארכו ל-375–400 לספירה בשילוב עם תאריכי פחמן. רבים מהפסלים הוכנו מתבניות, שעליהן היו שמות בסנסקריט, שהם כנראה שמות בעלי המלאכה או הבעלים. המערה היא מערת "עמוד מרכזי", אך תקרת החדר הפנימי הראשי, שיצרה קמרון ששיאו בסביבות 6 מטרים, קרסה לחלוטין. כמה ציורים נותרו על קירות החדר הפנימי הראשי: אלה היו דרשות של בודהה מאורגנות בכמה שורות, גודלה של כל אחת מהתמונות הללו ברוחב 1.34 מ' וגובה של 96 ס"מ. תמונות הדרשה היו "מסגנון גנדהארה טהור". הסגנון שלהם היה קרוב מאוד לאלו של "מערת הציירים (מערה 207)", ולדברי גרינוודל, "נראה שהם בוצעו באותה יד". אלברט גרינוודל ייחס את שתי המערות לאותה תקופה "שלב I'" (500–600 לספירה). שרדו עד לימינו כמה שברים של ציור עדין מאוד, המיוחסים למערת הפסלים. גרינוודל הסביר שרק שלושה ציורים נותרו בחדר הפנימי, כולם סצנות של דרשת הבודהה: 1) על הקיר הימני של החדר הפנימי, גרינוודל תיאר את תמונת הדרשה, כ"נער בלבוש תחתון קל מתפלל מול בודהה", המקבילה לתמונה המתוארת כעת כ"ננדה הבוקר", שידוע כי הגיעה ממערת הפסלים. 2) במיקום הנגדי, בקיר השמאלי, תיאר גרינוודל סצנת הדרשה שבה לבודהה "נותרו רק רגליו", בהתאמה ללוח ששארל נואט צילם באתר ב-1907. 3) לבסוף גרינוודל תיאר סצנת דרשה שממנה נותר רק "מאמין כורע ברך", המקביל לוג'ראפני כורע ברך, הידוע שהגיע ממערת הפסלים. הסגנון של לוחות אלה מהחדר הפנימי הראשי שונה באופן ניכר מהסגנון המעודן, ה"קלאסי" של קמרונות המסדרון הצדדיים והמסדרון האחורי. הם כנראה נעשו על ידי ציירים שונים ואסכולות שונות לאמנות. בחדר הפנימי, הציורים נועזים הרבה יותר, משתמשים בצבעים עזים, בקווים עבים יותר ובדוגמאות פשוטות יותר, כמו ב"ננדה הבוקר". צבעי הציורים בחדר הפנימי, אף על פי שהם עזים יותר, עדיין מוגבלים לחומים, ירוקים וכתומים. העיניים הגדולות והעפעפיים הרחבים מזכירים את עבודות קושאן המאוחרות. סוגי ציורים חדשים אלה מרמזים על הופעתו של סגנון חדש ונועז בקוצ'ה בערך באותה תקופה. צייר, מחזיק גביע צבע, ושבגדיו "תואמים בדיוק לאלו של הציירים ב"מערת הציירים" (קפטן, מגפיים) נראה באחד מציורי הקיר של המערה. במקור בקצה הקדמי של המסדרון השמאלי, מאחורי הפסל הראשון, הציור נמצא כעת במוזיאון הארמיטאז'. במסדרון האחורי התמקמו גם שתי דמויות מאמינים עם אותם בגדים. אחד הפסלים הוא אדם בסוג מסוים של שריון, שעמד בעבר כמגן (אולי וג'ראפני) בצד שמאל של הבודהה הקולוסאלי של החדר הפנימי הראשי. סוג זה של שריון היה בשימוש במשך כמה מאות שנים באמנות של הקטע הצפוני של דרך המשי, ולאחר מכן הפך נפוץ בסין. לו גואנג , מצביא סיני שנשלח על ידי הקיסר פו ג'יין (שלט 357–385) משושלת צ'ין לשעבר (351–394), שכבש זמנית את קוצ'ה בשנים 383–385 לספירה, הזכיר את השריון החזק של חיילי קוצ'ה, סוג של שריון שרשראות ושריון עלעלים בהשראה סאסאנית שניתן לראות גם בציורים של מערות קיזיל: המסדרונות הצדדיים מתוחכמים מאוד מבחינה מבנית ונשארו גלויים עד היום. לאורך הקיר החיצוני של כל מסדרון עוברת במה נמוכה, עליה הוצגו שורות של פסלים, כשמאחוריהן ציורי קיר הכוללים את דמות הצייר בטוניקה ומגפיים. מעליהם, חלקו העליון של כל מסדרון יצר קמרון גבוה עם לונטה בצדו הדרומי, ומעוטר לאורכו בשורות של דוואטות מאחורי מעקה, הניצבים סביב בודהה מאיטריה, ומעליהם עיצובים מעוינים עם נזירים, בעלי חיים, עצים ואגמים, מהסוג שנראה בקמרון של מערת ההיפוקמפי (מערה 118). המסדרון האחורי, הנראה גם כיום, הוא די יוצא דופן, שכן הקמרון שלו הוא מעוטר בקורות, המורכב משלושה משטחי אורך שטוחים, שעליהם מוצבות דמויות של דוואטות כמו חפיסת קלפים. על הספסל לאורך הקיר האחורי, ניצב פסל בודהה עצום שוכב בסצנה של הפרינירוואנה, כשדוואטות מעופפות אלגנטיות מרחפות מעל הבודהה. שרידי פסלי נשים יושבים על הספסל האחורי, ולרגליהן פרוטומה של גבר-פיל. סגנון הציורים במערה זו, במיוחד במסדרונות הצדדיים והאחוריים, אלגנטי מאוד ו"ציורי", עם הצללה מתוחכמת של הגופים להבעת נפח פיסולי. הוא דומה למדי לסגנון מערת ההיפוקמפי (מערה 118), וייתכן שהוא שייך לאותה אסכולה. סגנון מעודן זה מנוגד לסגנון הפנלים בחדר הפנימי, "ננדה הבוקר", שהוא הרבה יותר נועז, תוך שימוש בצבעים עזים (חומים, ירוקים וכתומים), קווים עבים יותר ודפוסים פשוטים יותר. הבדל זה מצביע על כך ש"מערת הפסלים" עשויה להיות מעבר בין שני הסגנונות המוקדמים הללו. מערות מאוחרות יותר כמו "מערת הנגנים" מצביעות על סגנון שונה עוד יותר, תוך שימוש בצבעים חיים ובקווים חדים של הקו הנקי כדי לתחום את צורות הגוף יחד עם השימוש הרב בפיגמנטים כחולים עזים, עם שורשים שונים בהשראת האמנות המערבית של ה-4. המאה לספירה. "מערת הציירים" (מערה 207, מתוארכת 478–536 לספירה) "מערת הציירים" (בגרמנית Malerhöhle, מערה 207) היא אחת מהמערות המוקדמות של קיזיל, ואחת היפות ביותר. המערה הכילה פסל של בודהה על הקיר האחורי של הפנימי תחת קמרון חבית. החדר הפנימי הראשי הכיל תשעה ציורי קיר של הבודהה המטיף על כל קיר צדדי. שמה של המערה נובע מהדיוקנאות העצמיים הרבים של ציירים העומדים לצד ציורי הקיר, אוחזים בגביעי צבע ומברשות. לכמה מהציירים יש תווית, כמו התווית הכתובה בסנסקריט (כתב גופטה ): "ציור של טוטוקה" ( סיטראקרה טוטוקאסיה) ליד הצייר המדובר. "סיטראקרה" אינו בטוכארי, אלא בסנסקריט (ומאוחר יותר בהינדי, चित्रकला) עבור "צייר/ציור". באמנות קיזיל נוספו לעיתים קרובות תוויות זיהוי לתמונות של תורמים, אך מעולם לא לסצנות סיפוריות. ציורים אלה תוארכו באמצעות שילוב בין פלאוגרפיה, ניתוח סגנוני ותיארוך פחמן ל-500 לספירה לערך. בחלק מהאלמנטים הסגנוניים יש נגיעה קלאסית בולטת, כגון אפריזים בסגנון רומי בראש הקירות, מעל סצנות של בודהה. מערת הציירים, כמו כמה מערות אחרות בקיזיל, מתארת גברים בקפטנים עם צווארון משולש בצד ימין ותסרוקת ייחודית. סמן נוסף הוא מערכת המתלה הדו-נקודתית לחרבות, שנראה שהייתה חידוש של ההפתליטים, והובאה על ידם לשטחים עליהם שלטו. נראה כי ציורים אלה נעשו במהלך שלטון ההפתאליטים באזור, 480–550 לערך בקירוב. השפעתה של אמנות גנדהארה בחלק מהציורים במערות קיזיל, המתוארכים לשנת 500 לספירה בקירוב, נחשבת כתוצאה מהאיחוד הפוליטי של האזור שבין באקטריה לקוצ'ה תחת ההפתאליטים. ציורי "מערת הציירים" תוארכו בפחמן לשנים 478–536 לספירה. ב-1912 סבר אלברט גרינוודל שציורי הקיר של "מערת הפסלים" "יוצרו על ידי אותם אמנים כמו אלה של מערת הציירים", וכי הם היו ב"סגנון גנדהארה טהור". כמו כן, לצייר דיוקן עצמי ב"מערת הפסלים", אוחז בגביע צבע, יש בגדים ש"תואמים בדיוק" לאלו של הציירים ב"מערת הציירים" (קפטן, מגפיים...). סגנון הלבוש של הציירים בקיזיל תואר לעיתים קרובות כסאסאני, אך כיום נחשב כהפתאליטי בשל קווי הדמיון עם הדמויות בדילברג'ין טפה , בלאליק טפה או באמיאן. גרינוודל ייחס את שתי המערות לאותה תקופה "שלב I'" (500–600 לספירה). החדר הפנימי הראשי מכילה 18 סצנות של דרשות של הבודהה. הגומחה כנראה הכילה פסל מונומנטלי של בודהה, וציורים הקשורים לנרטיב מערת אינדראסלה . התקרה פריזמטית, משכפלת סוג של אדריכלות המוכרת מבאמיאן. המסדרון הימני הכיל ציורי קיר הקשורים למלחמה על שרידיו של הבודהה ושיתוף שרידיו, אחד מהם מציג לוחמים משוריינים על סוסים. ציורי הקיר של המסדרון האחורי נעלמו כמעט לחלוטין עד 1912. נותרו רק כמה עקבות, המצביעים על סצנות של הפרינירוואנה. במסדרון השמאלי היה ציור קיר יפהפה המראה נזיר המעביר את תורתו של הבודהה למשפחת מלוכה כורעת ברך. ציור הקיר שלפניו על הקיר החיצוני נעלם לחלוטין. קווי דמיון נרשמו בין הציורים של מערת הציירים לאלו של דילברג'ין טפה וציורי הקיר של פנג'יקנט מהמאות ה-5–6. מערה 60: "המערה הגדולה ביותר" מערה 60, המכונה גם "המערה הגדולה ביותר", היא מערה שהורחבה על פני מספר תקופות, ועדיין הכילה כמה ציורים השייכים לסגנון המעודן של התקופה הראשונה הקלאסית, בעוד שרוב הציורים הם מהתקופה השנייה המאוחרת. המערה ידועה בדיוקן שלה של תורמים מלכותיים, מלווה באופן אופייני בתווית בכתב בראהמי. זהו המקרה האפשרי היחיד הידוע של דיוקן של תורמים מלכותיים בציור בסגנון הראשון, בעוד שהם מתרחשים לעיתים קרובות מאוד במהלך התקופה השנייה. סגנון הציור דומה מאוד לזה שנראה ב"מערת הציירים" (מערה 207). התסרוקת של התורם הגבר דומה למדי לזו של הצייר המפורסם ב"מערת הציירים". המערה יוצאת דופן גם בנוכחותם של ברווזים בסגנון סאסאני במסגרות עגולות, מוטיב ידוע שהתפשט במרכז אסיה, ומוכר מלבושו של שגריר מרכז אסיה מציורי הקיר של אפרסיאב של סמרקנד. מוטיב זה צויר כנראה מאוחר מהדיוקנאות של התורמים המלכותיים. סגנון הודו-איראני שני: ציורי קונטרסט עמוק של "כחול וירוק" "הסגנון ההודו-איראני השני" התפתח תוך כדי כמה שלבי ביניים, המבטאים השפעה מתמשכת מהודו, בשילוב עם השפעה ממזרח איראן, שנכבשה באותה תקופה על ידי האימפריה הסאסאנית וההפתאליטים, עם אלמנטים תרבותיים חזקים מסוגדיאנה. ההפתאליטים איבדו כוח פוליטי בסביבות שנת 550 לספירה לאחר שהובסו על ידי הסאסאנים והטורקים המערביים , אך הם נותרו משפיעים במשך זמן רב, לאחר שהתפצלו לנסיכויות עצמאיות למחצה. סוגדיאנה, במרכזה של דרך המשי החדשה בין סין לאימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית שגשגה מאוד באותה תקופה. אלמנטים סגנוניים מרכז-אסייתיים סגנון זה מאופיין באלמנטים איראניים-סוגדיאנים חזקים שהובאו כנראה דרך סחר סוגדיאני-טוכארי אינטנסיבי במהלך התקופה, שהשפעתו ניכרת במיוחד בקפטנים המרכז-אסייתיים עם עיצובי טקסטיל סוגדיאנים, כמו גם חרבות ארוכות סוגדיאניות של רבות מהדמויות. עיצובים אופייניים אחרים של סוגדיאנה הם בעלי חיים, כגון ברווזים, בתוך מדליוני פנינים. השפעה הודו-איראנית מופיעה גם בדמויות מיתולוגיות, כמו העוף גארודה עם נחשים במקורו, אל הרוח ואיו , אל השמש אדיטיה או אל הירח צ'נדרה. השימוש בצבעי "כחול וירוק" בעלי ניגודיות חזקה, המתאפשר הודות לייבוא של פיגמנטים כחולים של לפיס לזולי ממרכז אסיה, ושרטוט קו לקווי מתאר, אופייניים לסגנון זה. סגנון זה, המודגם על ידי מערת המוזיקאים, תוך שימוש בצבעים עזים ובקווים חדים של הקו הנקי כדי לתאר את צורות הגוף, נראה בהשראת האמנות המערבית של המאה ה-4 לספירה, והוא שונה מאוד מהסגנון של מערות קיזיל של התקופה המוקדמת יותר, שלהפך היא מאוד אלגנטית ו"ציורית" עם ניואנסים של צבעים והצללה מתוחכמת של הגוף כדי להביע נפח פיסולי, ואשר מצביע כנראה על שורשים אמנותיים שונים. עדיין לא נראית בציורים הללו שום השפעה מזרח-אסייתית. תקופה 1: סגנון מעבר ראשוני התקופה הראשונה מורכבת ממרווח קצר של סגנון מעבר, שבו הציורים נשארים עדינים ומגוונים למדי, אך החלו להופיע פיגמנטים כחולים. "מערת השטן C" (מערה 198) ו"מערת השטן A" (מערה 199), כמו גם "המערה עם המדרגות" (מערה 110) ולעיתים "מערת הכיפה האדומה" (מערה 67) נחשבות כמייצגות את התקופה הראשונה של הסגנון החדש. תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית "מערת המוזיקאים" (מערה 38) לדברי מרלין ריי "מערת המוזיקאים" היא כנראה הקדומה ביותר במערות "העמוד המרכזי" בקיזיל, היא מתוארכת לאמצע המאה ה-4 לספירה, וגם האיקונוגרפיה שלה היא מהמוקדמות ביותר. בדיקת פחמן על ידי סו באי הניבה תאריכים שנעו בין 310 +/-80 לספירה ל-350 +/-60 לספירה (כלומר טווח מרבי של 230–410 לספירה). חְווֹ ווָאנְג ייחסו את המערה לתקופה השנייה, והעניקו לה תאריך מאמצע המאה הרביעית עד סוף המאה החמישית (בערך 350–499 לספירה). התיארוך הגרמני המסורתי העריך את המערה מתקופת 600–650 לספירה, והציג אותה כדוגמה ל"סגנון הכחול-ירוק" המאוחר יותר, שנאמר שהגיע כרונולוגית אחרי קבוצת "הסגנון הכתום-ירוק". מה שמכונה "העמוד המרכזי" המופיע בתוכנית אינו למעשה עמוד, אלא רק הסלע בגב המערה, שלתוכו חצבו מסדרון עגול המאפשר הקפה דתית. ישנה גומחה ב"עמוד המרכזי" שנועדה לשכן פסל של הבודהה, ועוד שתי גומחות בכל צד של הכניסה הראשית, וגומחות במסדרון האחורי. הגומחה המרכזית תיארה כנראה את הבודהה במדיטציה במערת אינדראסלה, עם עיטור רקע של הר, נושא מרכזי שחוזר על עצמו בקיזיל. מאיטריה, הבודהה של העתיד, בגן עדן של טושיטה, מופיע בציור קיר יפהפה מעל דלת היציאה. מבחינה מבנית, המערה נותרה פשוטה יחסית, מכיוון שאין לה חדר כניסה או פרוזדור. סגנון הציורים נגזר מאמנות גנדהארה וקשמיר, אמנות מתורה ואמנות גופטה מוקדמת, עם השפעות בולטות מהאמנות הרומית ומהאמנות של תדמור. ידוע שקומראג'יווה נסע הלוך ושוב בין קוצ'ה לקשמיר בתקופה זו, וייתכן שהוא היה גורם, בין רבים אחרים, בהעברת אמנות זו. אב הטיפוס המבני של המערה עשוי להיות קארה טפה בבאקטריה. המשטחים השטוחים והמתוחמים היטב של הציורים מזכירים את הטכניקה הרומית של אופוס סקטילה, ששגשגה בסביבות 331–359 לספירה. מערה 14: סוחרים ממרכז אסיה מערה 14, חדר קטן וכמעט ריבועי עם תקרה מקומרת (2.17‏x‏2.17 מטר), נחשבת מאוחרת מ"מערת המוזיקאים", ועל פי מרלין ריי מתוארכת מסוף המאה ה-4 לספירה לתחילת המאה ה-5 לספירה, 400 לערך. למערה יש עיצובים רבים המראים סוחרים ממרכז אסיה נתקלים בסכנות שונות בדרכם, כגון אובדן דרך בחושך, והצלה על ידי מלך הדרקון מאבי. מערה 14 נחשבת לסמן היסטורי חשוב לסגנונות הלבוש או לסוגי השריון שלבשו חלק מהדמויות. מערה 17: מלוכה טוכארית (בערך 500 לספירה) מערה 17("מערת קמרון הבודהיסטווה") היא מערת "עמוד מרכזי" גדולה הממוקמת בסמוך למערה 14, וגבוה על הסלע מימין למערה 8. זו הייתה כנראה המערה המרכזית של קבוצת המערות מ-14 עד 19, הכוללת גם כמה מגורים או ויהארות לא מקושטים, והוקדשה לפעילות דתית. סוּ בָּאי מתארך את מערה 17 לשלב השני (395–465 לספירה -+65), יחד עם מערה 14. חְווֹ ווָאנְג מתארכים אותה לשנת 465 +-65 לספירה. מרלין ריי מתארכת את מערה 17 ל-500 בקירוב, בהתבסס על שיקולים סגנוניים. זוהי מערת "עמוד מרכזי", עם חדר פנימי ריבועי קטן, צבעוני מאוד (3.80‏x‏3.90 מטר) עם תקרת קמרון, עמוד מרכזי עם שני מסדרונות צדדיים וחדר אחורי. מערות אלו היו אולי קפלות קטנות לוויהארות הסמוכות. במערה 17 בפאנל השמאלי התחתון של קיר הכניסה, מופיעה משפחה מלכותית, הכוללת מלך, מלכה ושני נסיכים צעירים. הם מלווים על ידי נזירים, וגברים בקפטן. התבליט נמצא כעת מוזיאון הארמיטאז'. המלך עונד כתר והילה משולשת, עם סרטים מלכותיים מסוג סאסאני. הוא לובש קפטן לבן ארוך מעוטר בעיצובי יהלומים קטנים, ויש לו מגפיים ארוכים. ידו הימנית נמצאת מול חזהו, אוחזת במנורת קטורת, והוא מחזיק חרב אקינקס ותיק אדום ביד שמאל. הקצה של חרב אביר ארוך נראה מאחורי המגף הראשון.[163] ניתן לזהות את המלך כמלך טוכארי של קוצ'ה. המלכה שלו לובשת גלימה ארוכה, ושני בניו, נסיכים, לובשים קפטן מעוטר ובהירי שיער. לפי היסטוריון האמנות בנג'מין רולנד, הדיוקנאות בקיזיל מראים "שהטוכארים היו אירופאים ולא מונגולים במראה, עם עור פנים בהיר, עיניים כחולות ושיער בלונדיני או אדמדם, ולתלבושות של האבירים וגברותיהם יש רמיזות עיקשות של עידן האבירות של המערב". הסינים כינו את מלכי קוצ'ה על ידי הוספת הקידומת "白", שמשמעותה "לבן", כנראה מצביעה על עורם הבהיר של תושבי קוצ'ה. הנזיר הסיני שוואנדזאנג בשנת 645 לספירה, ציין כי "הם מתלבשים בבגדים מעוטרים של משי ורקמה". מערה זו מראה גם סוחרים ממרכז אסיה שנתקלים בסכנות שונות בדרכם, כגון אובדן בדרך חושך, והצלה על ידי המלך-הדרקון מאבי. סיפור נוסף הוא סיפורו של הסוחר הטוב סאב (萨缚), שכדי להראות את הדרך לחבורה של 500 סוחרים שאבדו בחושך, מעלה את זרועותיו שלו באש כדי להשתמש בהן ללפידים, ומצליח להציל אותם. הסיפור מופיע בציורים רבים, שבהם הסוחרים בלבוש מרכז אסיאתי ומלווים בגמלים, ולסאב יש תכונות של בודהיסטווה. מערה 17 היא מאותה תקופה כמו מערות מוגאו המעוטרות המוקדמות ביותר ליד דונחואנג (מערות 268, 272 ו-275), אשר נבנו וקושטו על ידי שושלת ליאנג הצפונית בין השנים 419 ו-439 לספירה, לפני הפלישה של שושלת וי הצפונית . יש ביניהם הרבה מאפיינים סגנוניים משותפים. "מערת שישה עשר נושאי החרב" (מערה מס' 8, 432–538 לספירה) "מערת שישה עשר נושאי החרב" (בגרמנית "Höhle der Schwertträger") היא מערה מפורסמת עם סדרה של ציורי קיר המציגים סייפים לובשים קפטנים וחמושים בחרבות ארוכות ופגיונות. ציורי קיר אלה תוארכו באמצעות פחמן 14 לשנים 432–538 לספירה. הסייפים זכו גם לכינוי "תורמים טוכארים". הפרשנויות של הלאום או האתניות של התורמים היו שונות. כמה מחברים טוענים שהתורמים הם אכן טוכארים, עם חמקמק של אגן טארים שדיבר את השפה הטוכארית המתועדת היטב, השפה ההודו-אירופית המזרחית ביותר. לפי תזה זו, התורמים בציורי הקיר הם מהסוג ההודו-אירופי, לבושים בבגדים בסגנון איראני ושיער אדמדם. פרשנות עדכנית יותר היא שנושאי החרב הם למעשה הפתאליטים, שידוע כי כבשו את אגן טארים משנת 490 עד 560 לספירה, בדיוק בזמן יצירת הציורים. קוצ'ה הייתה ספציפית חלק מהשלטון שלהם בין השנים 502 ו-556 לספירה. אומרים שסגנון הלבוש, האיקונוגרפיה והפיזיונומיה של התורמים קרובים ביותר לאלו המתוארים בציורי טוכאריסטאן (באקטריה), מרכז הכוח ההפתאליטי, באתרים כמו דילברג'ין טפה או בלאליק טפה . בפרט, המעיל עם דש מקופל יחיד נחשב כתוצאה מהשפעת ההפתאליטית, בעוד שלמעילי קוצ'ה המסורתיים היו שני דשים. נכון לעכשיו, נראה שהדעה הרווחת ביותר בקרב אקדמאים היא שהפתאליטים היו במקור ממוצא טורקי. תורמים דומים ניתן לראות במערות קומטורה . ב"מערת שישה עשר נושאי החרב", ציורי הקיר של שישה עשר נושאי החרב ממוקמים במסדרונות הרוחביים השמאלי והימני סביב העמוד המרכזי, המדמים תהלוכת מאמינים. הצדדים של החדר הראשי מכוסים על ידי לוחות המציגים קבוצות סביב בודהות יושבים, בעוד שהתקרה מעוטרת במספר עצום של בודהות קטנים שלהבות בוקעות מתוכם. המסדרון האחורי, היוצר חדר אחורי מאחורי העמוד המרכזי, הוא חדר מלבני עם קמרון חבית עם שני המסדרונות לגישה מהצד. הוא עוטר בציורי קיר מרהיבים רבים, כולל ציור קיר גדול המציג את שיתוף השרידים, עם חיילים עוטי שריון רוכבים על סוסים ופילים (β בתוכנית). הקמרון מעוטר בפאר באסאפרות מעופפות שהחזיקו כלי נגינה. בקיר האחורי היה תיאור של הפרינירוואנה עם תבליט של הבודהה שוכב, ואסאפרות עפות מעל. ציורי הקיר צולמו בשחור-לבן במקום על ידי שארל נואט בספטמבר 1907, אך כולם נלקחו מאוחר יותר לגרמניה על ידי פון לה קוק. שחזור של המסדרון האחורי נבנה במוזיאון לאמנות אסייתית . מערה 181: מערת המקום הגבוה בעמק הקטן "מערת המקום הגבוה בעמק הקטן" (מערה 181), המכונה גם "המערה הגבוהה ביותר", מתוארת בהרחבה על ידי אלברט גרינוודל, כמערה מעניינת במיוחד של הגיא הקטן. הוא מסביר שהמערה ממוקמת גבוה בצד ימין של הגיא, מה שגורם לעובדה שציורי הקיר שלה השתמרו מהוונדליזם האיקונוקלאסטי הרגיל: הפנים במיוחד השתמרו היטב. כמו כן, ציורי הקיר לא השתמשו ברדיד זהב לקישוט, מה שהפחית את התמריץ לגניבה. ברישומיו ממחיש גרינוודל את ציורי הקיר של המערה, שם הוא קורא למערה בשמה הרשמי: Hochliegende Höhle der 2. Schlucht ("מערת המקום הגבוה בעמק השני"), שהוא השם הגרמני. עבור מערה 181. גרינוודל הסביר כי מבנה המערה נדיר ביותר, שכן אין מדובר במערה עם קמרון חבית: במקום זאת, לתקרה יש צורה של אוהל. דפנות התקרה דמוית האוהל השטוחים היא הסיבה לכך שגרינוודל הצליח להסיר בקלות את רוב ציורי התקרה בלוחות גדולים, דבר שאינו אפשרי עם המשטח המעוגל מאוד של תקרה עם קמרון חבית. התקרה דמוית האוהל תחומה מכל צד בשורה של שבעה נסיכים עדויי תכשיטים. הקיר הצדדי מתאר סצנות סוערות למדי של דרשות הבודהה, לא פחות משמונה מהן, עם שפע של מלווים בעמדות ובלבוש שונים. בקיר הכניסה היו ציורים של תורמים ונזירים משני הצדדים. מעל הכניסה היה הציור הרגיל של מאיטריה עם דוואטות שמסביב. במסדרונות הצדדיים היו ציורים של סיפורי הג'טאקה, בעוד שבמסדרון האחורי שמאחורי הגומחה היה ספסל או כן לאורך הקיר האחורי לתצוגה של הפרינירוואנה של בודהה, עם אלים עפים מעל. על הקיר הנגדי הייתה סצנה של שריפת גופתו של הבודהה. גרינוודל שלח את רוב ציורי הקיר לגרמניה. במערה נמצא פסל עץ חסר ראש של בודהה, בגובה של כ-164 ס"מ. ציורי הקיר וציורי התקרה מיוחסים בדרך כלל למערה 181, אך יש מחברים המייחסים אותם למערה 178 במקום זאת. כדי להוסיף לבלבול, כתב פון לה קוק ב-1924 שציורי התקרה הגיעו למעשה ממערה 184 עם קמרון חבית, והוא טען שגרינוודל, שהצליח להסיר את ציורי הקיר בשנים 1906–1907, תיאר בטעות את הקמרון כאילו "דמוי אוהל". הגישה למערה 181 קשה, ונטען כי היא מעולם לא צוירה. תקופה 2 (שלב מאוחר יותר, 500–700 לספירה) השלב השלישי מכסה תקופה מאמצע המאה ה-6 לספירה ועד תחילת המאה ה-7 לספירה. תיארוך פחמן של תקופה זו מכסה תקופה בין 545 +/-75 לספירה ל-685 +/-65 לספירה (כלומר טווח מרבי של 470–750 לספירה). "מערת מאיה" (מספר 224) היא אחת מהמערות המפורסמות מתקופה זו. מבחינה היסטורית, נראה כי הציורים של תקופה זו תואמים את ההתפשטות הטורקית, בעקבות התקוממותם נגד כגאנות ז'ואו-ז'אן בשנת 552 והתרחבותם הטריטוריאלית לאחר מכן. ניתן לראות זאת גם בסגנון השריון של חלק מהחיילים בציורי הקיר, במיוחד עם קסדותיהם בצורת אגס. נעשה שימוש בצבעים חיים, עם ניגודיות רבה, לפעמים בצורה לא טבעית ובצורה צעקנית. הרבה כחול לפיס לזולי משולב בלוח הצבעים של האמן הזה. צבע עור או צבע שיער הם לרוב לא טבעיים. ברקע לרוב יש הרבה פרחים, פירות או עלים. עיטורים הם לעיתים קרובות אקסטרווגנטיים. שוב, שום השפעה מזרח-אסייתית לא נראית בציורים הללו. מערת מאיה (מתחם שלישי, מערה 224, בערך 550–600 לספירה) "מערת מאיה (מערה 224) " היא אחת המערות המפורסמות ביותר של התקופה השלישית. היא מתוארכת ל-550–600 לספירה בקירוב, ואולי צוירה בעקבות אירועי המרד הטורקי נגד כגאנות ז'ואו-ז'אן בשנת 552 לספירה וההתפשטות הטורקית שלאחר מכן. נאמר כי קסדות האבירים המתוארות בחלק מציורי הקיר הן קסדות אופייניות מחולקות למקטעים בצורת אגס מהסוג הטורקי. ציור קיר מפורסם של האבל על מות הבודהה בזמן שריפת גופתו מופיע במערת מאיה (224), מהמעבר האחורי של המערה, עם דמויות שונות בתלבושות אתניות. שלושה מהגברים מבין האבלים חותכים את עור המצח או החזה שלהם בסכינים, מנהג של השחתה עצמית שנהוג על ידי הסקיתים. אחד מהאבלים נחשב טורקי. מערת מאיה (מתחם שני, מערה 205, סוף המאה ה-6 לספירה) "מערת מאיה (מתחם שני) (מערה 205)" תוארכה בפחמן 14 למאה ה-6–7 לספירה. במערה יש כתובות בסנסקריט המזכירות את מלך קוצ'ה אננטווארמה. הוא מוצג בליווי שני מלווים חמושים. נסיך מופיע עם אשתו בציורי הקיר הסמוכים, המוזכרים בכתובת סמוכה בתור המלך לעתיד טוטטיקה והנסיכה שלו סוואיאמפראבהה. מערה זו תוארכה במדויק לסוף המאה ה-6 לספירה, בהתבסס על שמות השליטים שנמצאו בכתובות, במיוחד המלך טוטטיקה ואשתו סוואיאמפראבהה (שם סנסקריטי), המופיעים גם הם יחד עם סובארנאפושפה (הידוע ששלט בשנים 600–625 לספירה) ובנו סובארנאדווה בכתובות על קירות "מערת הכיפה האדומה". מהכתובות יוצא שהמערה נבנתה בתאריכים מאוחרים יותר מ"מערת הציירים", עם הכתובת העתיקה יותר שלה על "הצייר טוטוקה". מערת הכיפה האדומה 67: הקדשות מלכותיות נוספות גם במערה סמוכה נוספת, "מערת הכיפה האדומה A" (מערה 67) יש כתובות המזכירות רשימה של תורמים כולל מלכה ושישה מלכים, ביניהם סובארנאפושפה (שלט בשנים 600–625 לספירה) ובנו סובארנאדווה (שלט בשנים 625–648 לספירה). כמו כן כלולים בכתובות שמותיהם של המלך טוטטיקה ואשתו סוואיאמפראבהה (שם סנסקריטי), המופיעים גם במערת מאיה של הקבוצה השנייה (מערה 205), מה שמרמז על קרבה בזמן של שתי מערות אלו. האפיגרפיה מציעה גם תאריכים מאוחרים יותר מ"מערת הציירים", עם הכתובת הקדומה יותר על "הצייר טוטוקה". "מערת הכיפה האדומה" הכילה ספרייה שבה נמצאו כתבי יד ישנים מאוד, כולל אחד מכתבי היד העתיקים ביותר הידועים בסנסקריט. מערה 69: דיוקן והקדשה של מלך קוצ'ה (מתוארך בוודאות ל-600–647 לספירה) תקופה זו מתוארכת בוודאות (התקופה היחידה הידועה במערות קיזיל): במערה 69 יש ציור של זוג מלכותי מקוצ'ה עם כיתוב בהילה של המלך: "המקדש נבנה לטובת סובארנאפושפה על ידי בנו", סובארנאפושפה שלט בין 600 ל-625, ושלושת בניו מתו לפני 647 לספירה לפי המקורות הסינים. כאשר הנזיר הסיני שוואנדזאנג ביקר בקוצ'ה בשנת 630 לספירה, הוא התקבל בברכה על ידי סובארנאדווה, בנו ויורשו של סובארנאפושפה, ומלך קוצ'ה מזרם ההינאיאנה. שוואנדזאנג תיאר בפרוטרוט את המאפיינים של קוצ'ה (屈支国 צ'וּ'גְ'ה-גְווֹ, ב-"大唐西域记" "דיווח שושלת טאנג של האזורים המערביים"), וכנראה ביקר בקיזיל: "סגנון הכתיבה הוא הודי, עם כמה הבדלים" "הם מתלבשים בבגדי נוי של משי ורקמה. הם חותכים את שערם ועוטפים כיסוי רציף (על ראשיהם)" "המלך הוא מגזע קוצ'ה" "יש כמאה מנזרים במדינה הזו, עם חמשת אלפים תלמידים ויותר. אלה שייכים להינאיאנה של האסכולה של סרוואסטיוואדה. משנתם (הוראת סוטרות) וכללי המשמעת שלהם (עקרונות הווינאיה) דומים לאלו של הודו, ואלה שקוראים בהם משתמשים בהם (מקוריים)". "בערך 40 לי מצפון לעיר המדברית הזו יש שני מנזרים צמודים זה לזה על מדרון ההר". ביקור זה התרחש היו זמן קצר לפני כיבוש קוצ'ה על ידי שושלת טאנג בשנת 648 לספירה. תקופה 3: התפתחות נרטיבית סופית השלב האחרון בקיזיל הוא תקופה 3 של הסגנון ההודו-איראני השני. לקראת הסוף, הופיעה בקיזיל מערת העמוד המרכזית בעלת הכיפה, סוג של מבנה "עמוד מרכזי", עם גומחה ומסדרון מקיף, אך עם חדר פנימי ראשי כמעט קובייתי מאוד לא אופייני עם כיפה מפוארת המעוטרת באלים. סגנון הציור מאוד מעודן, וניתן לראות אותו גם בכמה מערות אחרות באזור כמו בקומטורה. גם האיקונוגרפיה התפתחה, כאשר בודהה קוסמולוגי הפך נוכח בכל מקום ומלכותי, מוקף לעיתים קרובות במופעים רבים של בודהות קטנים יותר. סוג מערה יוצא דופן ומעודן זה מודגם במערה 123, "המערה עם היונים נושאות הטבעות". היא מייצגת אבולוציה נרטיבית סופית, שבה דמויות הבודהה הקוסמולוגי שולטות, בעוד שדמויות וסיפורים משניים לוקחים תפקיד קטן מתמיד. "מערה עם היונים נושאות הטבעות" (מערה 123) ל"מערה עם היונים נושאות הטבעות" (מערה 123) היה סוג של מבנה "עמוד מרכזי", עם גומחה ומסדרון הקפה, אך עם תא מרכזי קובייתי מאוד לא אופייני המוכתר בכיפה מפוארת המעוטרת באלים. החדר המרכזי יוצר פרוזדור ריבועי או אולם מרכזי (3.42‏ x‏ 3.42 מטר) בחזית העמוד היוצר את הקיר האחורי, על הפרוזדור מתנשאת כיפה מעוטרת. אב הטיפוס של הכיפה המעוטרת באלים בודהיסטים עומדים נמצא בקבוצה C של המערות בבמיאן. ניתן לראות אותו גם בכמה מערות אחרות באזור, כמו בקומטורה. המערה נקראת על שם תבנית של "אווזים מעופפים אוחזים בזרים" (או טבעות). תבנית זו מוכרת גם ממערה 69, המתוארכת לשנים 625–647 לספירה בגלל תיאורו וכיתוב של מלך מזוהה היסטורית. בגלל סמן זה, ייתכן שמערה 123 מתוארכת לאותה תקופה. שתי תמונות בודהה מונומנטליות תופסות את הצדדים של החדר הפנימי הראשי. יש להם הילות בצורה שקד ("מנדורלה ") המקיפות את כל הגוף המלאות בהמון בודהות יושבים או עומדים. תמונות מונומנטליות אלו מייצגות את הנס הגדול השני של בודהה סאקיאמוני בשראוואסטי . שלל הבודהות הנובעות ממנו, כל אחד עומד על לוטוס, הם תוצאה של המדיטציה העמוקה שלו בשראוואסטי, כפי שמסופר בדיוויאוואדנה . הבנה זו של הנס הגדול בולטת ביותר בקרב מאמיני אסכולת הסרוואסטיוואדה ואסכולת המולאסרוואסטיוואדה . שני הבודהות המונומנטליים מוקפים במלווים, חלקם בהירי עור וחלקם כהי עור, ווג'ראפני. גם במסדרונות הצדדיים יש תמונות בודהה דומות, אך הפעם עם רצועה מעוטרת משלימה מסביב לבודהה, אשר מלאה בשורה של יונים נושאות טבעות, ומכאן השם שניתן למערה. כל התמונות של בודהה מוקפות במספר רב של מלווים, דוואטות ווג'ראפנים. הציורים הובאו בחלקם הגדול לאירופה על ידי המשלחת המלכותית הפרוסית הרביעית למרכז אסיה בשנים 1913–1914 בראשות אלברט פון לה קוק. המערה שוחזרה בברלין בסביבות 1928, אך ספגה נזק במהלך המלחמה. הוא שוחזר שוב במוזיאון האתנולוגי בברלין. הציור של הקיר הצדדי השמאלי נשאר במקום, פגום למדי. המערה יוצאת דופן למדי ומעודנת, גם מבחינת אדריכלות ועיטור, והיא נפרדת מהזרם המרכזי של מערות אחרות בקיזיל. מריאן יאלדיז כינתה את זה "אחת התעלומות של שינג'יאנג". באופן לא טיפוסי, הסצנות הנרטיביות ממוקמות מעל הכניסה, תופסות עמדה משנית ביחס לבודהות העומדות המונומנטליות של הקיר הצדדי. זהו פריסה שהפכה פופולרית מזרחה יותר בגאנסו. באבולוציה נרטיבית אחרונה, המערה מגדילה את דמותו של הבודהה, ונותנת תפקיד קטן מתמיד לדמויות ולסיפורים משניים. מערות אחרות מהתקופה השלישית גם המערה המרכזית (מערה 186), "המערה השלישית לפני האחרונה" (מערה 184) ו"המערה השלישית מהחזית" (מערה 187) נחשבות כמייצגות של תקופה שלישית זו. סגנון אויגורי-סיני (המאה ה-8–9 לספירה) תקופה רביעית, המתוארת גם כ"הסגנון השלישי" זוכה להשפעה חזקה מהציור הסיני, תוצאה של הפעילות האמנותית והתרחבותה של שושלת טאנג. סופה של הציוויליזציה של קוצ'ה, עם כל אגן טארים מטורפאן ועד חוטאן , התרחש בשנת 648 בעקבות כיבוש קוצ'ה על ידי שושלת טאנג , ששמה קץ לסגנונות ההודו-איראניים של קוצ'ה. אשינה שאיר, המצביא הטורקי שהנהיג את חיל המשלוח של שושלת טאנג, הורה על הוצאתם להורג של אחד-עשר אלף תושבי קוצ'ה על ידי עריפת ראשים. נרשם כי "הוא הרס חמש ערים גדולות ואיתם אינספור גברים ונשים... ארצות המערב נכבשו תוך כדי אימה". בשתי מערות בקיזיל יש אמנות מתקופת טאנג: מערה 43 ומערה 229. בקומטורה הסמוכה ובטורפאן, סגנונות סיניים רווחו מתקופה זו. בשנת 670 כבשה האימפריה הטיבטית את רוב אגן טארים, כולל חוטן, קוצ'ה, קרשאהר וקאשגאר, עליהם שלטו עד שהסינים השתלטו בחזרה על האזור ב-692. בשנת 753, השתלטו הטורקים מהאימפריה האויגורית, שבירתה בטורפאן על חלקו הצפוני של אגן טארים. כיבוש טיבטי חדש התרחש בשנת 790 לספירה. משנת 900 לספירה, האזור היה תחת שליטה מוסלמית. טקסטים וכתובות שיר אהבה רוב הטקסטים המוכרים מהטוכארים הם דתיים, מלבד שיר אהבה ידוע אחד בשפת קוצ'ה, שנמצא בקיזיל ומתוארך לשנת 600 לערך בקירוב (כתב יד B-496). "ספריית קיזיל" בספריית קיזיל היו כמה מ"העותקים העתיקים ביותר של התיאטרון ההודי הידוע כיום" שנכתבו בסנסקריט או בטוכארית: המחזות ההודיים הללו, הנקראים בספרות הסנסקריט נטאקה (Nāṭaka), פרוזה וחרוזים חלופיים, מוזיקה ופנטומימה, ומספקים גם אינדיקציות נוף כך שמבצע יחיד יכול להציג מחזה שלם על ידי שינוי עמדות וקולות. מחזות אלו הם במקורם "טקסטי הטרנספורמציה" הסיניים הנקראים ביינוון . מסמך טיבטי מהמאה ה-13 על קיזיל אלברט גרינוודל, אחד המגלים הגרמנים של מערות קיזיל, מצא בסנקט פטרבורג טקסט טיבטי מהמאה ה-13 הקשור לקוצ'ה ולמערות קיזיל, כולל מפה, המתארת את המערות מנקודת המבט של הבודהיזם הטנטרי. על פי הטקסט הטיבטי, הציורים בחלק מהמערות הוזמנו על ידי מלך טוכארי (תוגאר) בשם "מנדרה" (כנראה מנדהאטר) בעצת אננדווארמן, נזיר בכיר. המלך הורה לאמן הודי, נראווהנאדטה, ולאמן אשורי, פריארטנה, לצייר את המערות עם תלמידיהם. המלכים החוטנים השכנים ויג'איווארדאנה ומורלימין סייעו גם הם בציור של מערה נוספת על ידי שליחת אמנים לאתר. לדברי הטיבטולוג האנגלי סם ואן שאיק "מנדרה" יכול להיות המלך ההודו-יווני מנאנדרוס הראשון, או המלך המיתולוגי מנאדהאטר של המקורות הבודהיסטיים; "פולוסי" יכול להיות קיצור סיני למלך פראסנג'יט ; "רומקאם" (שתורגמה כסוריה) עשויה להיות האימפריה הביזנטית; בטיבטית, המדינה ששמה "טו-גאר" "תוד-קאר" מתאימה לטוכאריסטאן (באקטריה העתיקה). השפעות מערות קיזיל הן "המערות הייצוגיות המוקדמות ביותר בסין". האמנות של מערות קיזיל השפיעה על אמנות המערות בדונחואנג, במערות מוגאו, כבר בתקופת שושלת ליאנג הצפונית (421–439 לספירה), ועל אמנות הציור בסין לאחר מכן. לדברי ההיסטוריון האמריקאי דניאל ואה : בליה, ונדליזם, פירוק ותיירות מאז בנייתן ועיטורן בין המאות ה-4 וה-8 לספירה, מערות קיזיל סבלו מתקופות רבות של ונדליזם דתי ובליה. ארכאולוגים מערביים ארגנו את הדגימה המסיבית של מיטב יצירות האמנות שנותרו בתחילת המאה ה-20. מלבד השקפתם הקולוניאלית, אחד המניעים לכאורה שלהם היה להגן על יצירות אמנות אלה מפני ונדליזם עקב איקונוקלאזם אסלאמי וביזה של ציידי אוצרות. רוב הלוחות שפורקו נשלחו למוזיאון לאמנות אסייתית (לשעבר המוזיאון לאמנות הודית (Museum für Indische Kunst)) בדאהלם (ברלין), גרמניה (כיום חלק מהמוזיאון האתנולוגי (ברלין)), אך רבים מהם נהרסו במלחמת העולם השנייה, כשבמקרים הטובים ביותר נותרו רק תצלומים או רישומים. חלק ניכר מציורי הקיר נלקחו שלל גם על ידי הסובייטים בברלין, ומוצגים במוזיאון הארמיטאז'. בתקופה מאוחרת יותר תרמו גם המשמרות האדומים להרס האתר, ואחרון חביב, השינוי של האתר למטרות תיירותיות מאז 2005 הוביל לעיוות של מערות רבות ולאובדן בלתי הפיך של ידע ארכאולוגי. כיום, לא ניתן לומר שאף אחת מהמערות נותרה בשלמותה, אם כי רבות נותרו מרשימות למדי. לקריאה נוספת קישורים חיצוניים ביאורים הערות שוליים