Šv. Rita Kašietė

Šv. Rita Kašietė (tikr. Margherita (Rita) Lotti/Mancini, 1380/1381 m. – 1457 m. kovo 22 d.) – Romos katalikų bažnyčios šventoji, stigmatizuotoji, pagarsėjusi asketišku gyvenimu ir stebuklais. Biografija Rita (vardo Margarita trumpinys) gimė Italijoje, Umbrijos miestelyje Rokaporenoje, septyni kilometrai nuo Kašos. Tėvai pasirūpino, kad vienintelis vaikas šeimoje būtų išsilavinusi, mokėtų skaityti ir rašyti. Būdama 16 metų pamaldi mergaitė jau norėjo stoti vienuolyną, tačiau senyvi tėvai to nenorėjo. Ji nusileido tėvų valiai ir ištekėjo už tėvų parinkto jaunuolio. Jos vyras, Paolas Mančinis, buvo ūmaus būdo, ne visada mokantis tvardytis žmogus, tačiau Ritą labai mylėjo ir stengėsi gyventi gražų šeimos gyvenimą. Rita ir Paolas susilaukė dvynukų. Nors Rita augino sūnus kaip įmanydama evangeliškai, tėvas juos mokė ir kitų dalykų, kurie tuo metu atrodė labai vyriški – kovos, keršto (kuris neva atkuria garbę), šiurkštumo. Nors jai pavykę sušvelninti grubų vyro būdą, tačiau po 18 metų santuokos jis buvo nužudytas netoli savo namų, o abu paaugliai sūnūs nusprendė už tėvo nužudymą. Neįstengdama jų perkalbėti, Rita meldėsi, kad sūnūs verčiau mirtų, užuot tapę žudikais. Dievas išklausė jos prašymą, ir netrukus abu vaikai susirgo plaučių uždegimu ir mirė. Po sūnų ir vyro mirties Rita paniro į gilią dvasinę tamsą ir sielvartą. Ji ėmėsi taikdarės misijos: pasitelkusi moterišką išmintį ir nepaprastus diplomatinius gabumus, šventoji Rita sutaikė dvi besikvirčijusias ir neramumus kėlusias gimines ir mieste įsivyravo taika. Stebuklai Pasakojama, kad jau ankstyvoje vaikystėje jos gyvenime pasireiškę stebuklai. Kartą, tėvams nusinešus mažylę į laukus, jai į burną suskridęs baltų bičių spiečius (bitės – religinio uolumo simbolis). Šalimais buvęs kaimietis ėmė baidyti bites, ir jam stebuklingai sugijo dalgiu sužeistas riešas. Rita bandė įgyvendinti savo seną vaikystės svajonę tapti vienuole ir įstoti į Kašos augustinių vienuolyną, tačiau, vienuolės tris kartus jai atsakė, nes į vienuolyną našlės tuomet nebuvo priimamos. Legenda pasakoja, kad naktį jai apsireiškė šv. Jonas Krikštytojas, ypatingas Ritos globėjas, šv. Augustinas ir šv. Mykolas iš Tolintino. Paėmę ją už rankos įvedė į vienuolyną, kur užrakinti vartai ir užsklęstos durys pačios atsidarė. Įvedę į vienuolyną, trys šventieji pranyko, o ją radusios sesės augustinės susitaikė su tokia Dievo valia. Yra kita, paprastesnė, jos įstojimo į vienuolyną versija: ji buvo priimta, kai svainiai atleido vyro žudikams. 1413 m. tapusi augustinijonių vienuole Kašijoje, pasišventė bedalių globai ir stropiai meldėsi už žmones, apleidusius savo religines pareigas. Rita buvo beraštė, todėl vienuolyne jai pavesti patys sunkiausi kasdieniai darbai, tačiau ji buvo visoms seserims pavyzdys: visas ji pralenkė apsimarinimais ir buvo plačiai žinoma, kad Dievas išklauso jos maldą. Varginama nuolatinių negalavimų, giedriai ir kantriai malda jungėsi su Kristaus skausmais. Nepaisydama sunkios ligos, ji iki pat mirties neatsisakė labai asketiško gyvenimo būdo. Rita taip troškusi būti panaši į Kristų, kad 1432 m., kai Ritai suėjo 62 metai, jai prašant maldoje malonės prisiliesti prie Jėzaus skausmų, nuo kryžiaus atitrūko aštrus erškėtis ir įsmigo į kairę jos kaktos pusę. Toji stebuklinga žaizda negijo ir bjauriai dvokė, todėl Rita buvo priversta gyventi nuošaliai nuo kitų vienuolių. Tačiau žaizda užgijo, jai susirengus su kitomis vienuolėmis keliauti į šv. Mikalojaus Tolentiniečio kanonizavimo iškilmes Romoje. Tradicija liturginę šv. Ritos dieną – gegužės 22 d. dalyti šventintas rožes taip pat atsirado šv. Ritos dėka: serganti Rita paprašiusi vienos lankytojos atnešti iš jos namų sodo Rokaporenoje vieną rožę; nors buvo žiema, moteris nuėjusi rado dvi žydinčias rožes. Rita paties Kristaus buvo įspėta apie savo mirtį, likus trims dienoms iki žemiškojo gyvenimo pabaigos. Ji mirė 1457 m., turėdama 76 metus ir išgyvenusi vienuolyne 44 metus. Jai mirus bjauri žaizda jos kaktoje blizgėjo kaip brangus akmuo ir iš jos dvelkė dangiškas aromatas. Viena Ritos giminaitė, apglėbusi mirusios Ritos kūną, buvo akimirksniu išgydyta iš daugelį metų trukusio rankos paralyžiaus. Daug kitų stebuklų įvyko: aklas praregėjo, kurčiasis prakalbėjo ir visiems girdint ištarė: „Sveika, Marija“. Pasakojama, kad kai 1457 m. gegužės 22 d. Rita mirė, varpai ėmę skambėti patys. Jos kapą pradėjo lankyti maldininkai. Po mirties jos kūnas, išėmus vidurius, buvo prikimštas kvepaluose suvilgytų pakulų. Kūnas nebuvo palaidotas ir ilsisi šventovėje, 1947 m. pastatytoje nedidelės bažnytėlės vietoje. 1896 m. Rita apsireiškė merdėjančiai Pranei Gabrielei Noči. „Nebijok, pagysi“, – ji ištarė, ir ligonė pasveiko lyg niekuomet nebūtų sirgusi. Kanonizavimas Ritos kultas susiformavo iškart po jos mirties, o formalus beatifikacijos procesas prasidėjo po 150 metų. 1628 m. Rita paskelbta palaimintąja, o 1900 m. popiežius Leonas XIII paskelbė šventąja. Šv. Ritos Kašietės charizma: „nepaisant gyvenimo spyglių skleisti Kristaus tikėjimą kvapą“. Gegužės 22 d., dvyliktą valandą, pasibaigus „penkiolikai šv. Ritos ketvirtadienių", skirtų atminti tiems metams, kai ji nešiojo į kaktą įsmigusį spyglį, visose bažnyčiose ir prie jos koplyčių kalbama „malda į šv. Ritą“. Rita katalikų yra vadinama „neįmanomų dalykų šventąja“, jos prašoma padėti kai jau nebėra vilties. Dėl žaizdos kaktoje ji sauganti nuo raupų ir kaktos sužeidimų. Savo globėja ją pasirinko dešrų gamintojai. Vaizdavimas mene Mene Rita vaizduojama kaip brandaus amžiaus augustinių ordino vienuolė. Pagrindiniai atributai – rožės, spyglys kaktoje ir Nukryžiuotasis. Rečiau pasitaikantis atributas – bitės. Šaltiniai LANZI, Fernando; LANZI, Gioia. Šventieji globėjai ir jų simboliai. Alma littera: 2005, p. 180. Šventosios Ritos gyvenimas: „Negalimų dalykų šventoji“. Kėdainiai: Rinkos aikštė, 2007. Malda į šv. Ritą beviltiškoje padėtyje Šventosios Ritos Kašietės litanija[neveikianti nuoroda] Išnašos