Protestantism

Protestantism ehk protestantlus on 16. sajandi reformatsioonist lähtunud läänekristlike kirikute, konfessioonide ja usuliikumiste üldnimetus. Protestantism ei ole üks kirik ega ühese juhtimisega institutsioon, vaid mitmest traditsioonist koosnev kristluse haru, mille peamised varauusaegsed vormid kujunesid välja Saksamaa, Šveitsi ja Inglismaa reformatsioonide käigus. Ajalooliselt kuuluvad protestantismi kesksete traditsioonide hulka luterlus, reformeeritud kristlus ja anglikanism. Neid võib käsitleda klassikalise ehk peavoolu protestantismi põhivormidena. Neist eristatakse radikaalset reformatsiooni, eriti anabaptiste, kes vastandusid mitte ainult Rooma kirikule, vaid ka luterlikele ja reformeeritud reformaatoritele. Hilisemad protestantlikud liikumised, näiteks baptistid, metodistid, pietistid, adventistid, nelipühilased ja paljud vabakiriklikud ühendused, ei tekkinud enam otseselt 16. sajandi reformatsiooni esimeses faasis. Suur osa neist kujunes protestina juba olemasolevate protestantlike kirikute õpetuse, kirikukorra, vagaduslaadi või vaimuliku elu vastu. Sellest hoolimata on neid tavaliselt käsitatud protestantliku maailma osana, sest nad lähtuvad reformatsioonijärgse läänekristluse raamistikust ja määratlevad end enamasti Rooma paavstlikust jurisdiktsioonist sõltumatute kirikutena. Õpetuslikult on protestantlikke traditsioone ühendanud eeskätt Pühakirja ülim normatiivne autoriteet kiriku õpetuse üle, õigeksmõistmine Jumala armust usu läbi ning kõigi usklike preesterlus. Samal ajal erinevad protestantlikud kirikud üksteisest kirikukorra, ametikäsituse, sakramendiõpetuse ja jumalateenistusvormide poolest. Reformaatorid ei mõistnud oma tegevust uue religiooni rajamisena. Nende vaatevinklist oli reformatsioon katse taastada kristliku kiriku õpetus ja praktika Pühakirja, apostliku usu ning varase kiriku tunnistuse alusel. Seetõttu tugineti reformatsioonivaidlustes peale Piibli veel kirikuisadele, eriti Augustinusele, ning väideti, et reformatsioon ei hülga katoolset ehk üldkiriklikku usku, vaid soovib kõrvaldada hilisemaid õpetuslikke ja kiriklikke moonutusi. Terminoloogia Termin „protestant” on seotud täpselt 1529. aasta Speyeri riigipäevaga. 1526. aastal oli Speyeri riigipäev jätnud Saksa-Rooma riigi seisustele võimaluse korraldada Wormsi edikti rakendamist oma aladel võrdlemisi vabakäeliselt. Kui 1529. aasta riigipäev püüdis karmistada varasemat edikti ja Lutheri õpetuse levikut uuesti piirata, esitasid kuus evangeelset vürsti ja neljateistkümne vabalinna esindajad 19. aprillil protestatsiooni. Nad väitsid, et usu ja südametunnistuse küsimustes ei saa neid siduda otsusega, mida nad peavad Jumala sõnaga vastuolus olevaks. Sellest sündmusest tulenes nimetus „protestandid”. Alguses tähistas see kitsalt Speyeris protesteerinud evangeelseid seisusi ja nende pooldajaid. Hiljem laienes sõna tähendus reformatsioonist lähtunud läänekristlikele kirikutele ja liikumistele. Seetõttu oleks anakronistlik nimetada protestantideks isikuid ja sündmusi enne 1529. aastat, mil antud terminit ei kasutatudki evangeelsete ja/või reformeeritud kristlaste kohta. Sellegipoolest on uurimiskirjanduses üldjuhul üldlevinud kasutada väljendit „protestantlik reformatsioon” kogu 16. sajandi reformatsiooniliikumise kohta. Ladina protestari tähendas avalikult tunnistamist, kinnitamist või tunnistajaks olemist. Seetõttu ei tähendanud „protestant” algses reformatsiooniaegses kontekstis lihtsalt mässajat või vastuhakkajat, vaid isikut või seisust, kes esitab avaliku tunnistuse usu ja südametunnistuse küsimuses. Saksakeelses ruumis kasutati reformatsiooni pooldajate kohta sageli nimetust evangelisch ehk „evangeelne”. See rõhutas reformaatorite arusaama, et nende õpetuse kese on evangeelium ehk rõõmusõnum Kristusest. „Protestant” jäi ajalooliselt oluliseks nimetuseks, kuid reformaatorite enda enesemääratluses oli „evangeelne” sageli sisulisem ja teoloogiliselt täpsem mõiste. Uurimustes on osutatud, et „protestantism” on ajalooliselt juhusliku tekkega termin, kuid siiski kasutatav koondmõiste. Alec Ryrie järgi on termin „protestant” ise juhuslik, ent alates 1517. aastast Roomast eraldunud või Rooma õigusliku võimu eitamise kaudu oma identiteeti kujundanud läänekristlaste kategooria on ajalooliselt põhjendatud. Tänapäevaks on termin ammu juurdunud ning sellega ei tähistata mitte üknes protestantlikke peavoole, vaid laia hulka denominatsioone, mis hiljem eraldusid peavoolu suundadest. Ajalooline taust ja kujunemise eeldused Pikemalt artiklis Reformatsioon Protestantism ei tekkinud tühjalt kohalt. 16. sajandi reformatsioon kasvas välja hiliskeskaegse läänekiriku sisemistest pingetest, varasematest reformipüüdlustest, humanistlikust allikakriitikast ning teoloogilisest veendumusest, et kiriku õpetust tuleb hinnata Pühakirja ja apostliku usu normi järgi. Reformatsiooni kujunemise üks keskseid eeldusi oli autoriteedi ja allikate küsimus. Reformaatorid pärisid keskajast kiriku, Pühakirja, traditsiooni, paavstluse ja kirikukogude autoriteedi üle peetud vaidlused, kuid ühendasid need uuel viisil humanistliku allikakriitika ja Pühakirja algkeelte uurimisega. Seetõttu ei olnud protestantismi kujunemine pelgalt reaktsioon kiriklikule korruptsioonile, vaid ka vaidlus selle üle, milline autoriteet saab kiriku õpetust lõplikult siduda. Varauusaegsed protestandid esitasid oma õpetust apostliku ja vanakirikliku usu jätkuna. Nende jaoks ei olnud kirikuisad Pühakirja kõrval iseseisev ilmeksimatu norm, kuid nad olid olulised tunnistajad selle kohta, kuidas varane kirik mõistis evangeeliumi, Kristust, armu, sakramente ja kiriku autoriteeti. 16. sajandi vaidlustes kasutasid nii luterlased, reformeeritud teoloogid kui ka anglikaanid kirikuisasid oma õpetusliku järjepidevuse tõendamiseks, eriti siis, kui nad vastandasid Pühakirja ja varase kiriku tunnistuse hilisematele keskaegsetele arengutele. Eriti tähtis oli Augustinuse mõju. Reformatsiooni õpetus armust, patust, tahte orjusest ja õigeksmõistmisest ei tekkinud väljaspool läänekiriku traditsiooni, vaid kasvas osaliselt välja hiliskeskaegse augustiinliku teoloogia sisemistest pingetest. Lutheri teoloogilist kujunemist mõjutasid augustiinlaste ordu, Johannes von Staupitz ning Augustinuse hiliste armuõpetuslike kirjutiste lugemine. Seetõttu on uurimuses rõhutatud, et reformatsioon oli ühtaegu katkestus hiliskeskaegse kirikukorraga ja jätk teatud keskaja teoloogilistele liinidele. Reformatsiooni eelduste hulka kuulusid ka hiliskeskaegsed vaidlused paavstliku võimu piiride üle. Marsilius Paduast, William Ockhamist ja hilisemast kontsiliaristlikust mõttest lähtuvad arutelud ei olnud protestantlikud, kuid need nõrgendasid ettekujutust paavstivõimust kui vaidlustamatust ja piiramatust kiriklikust ülemvõimust. Kontsiliarism püüdis suure läänekiriku skisma järel piirata paavsti kontrolli kiriku üle üldkirikukogude autoriteedi kaudu ning 15. sajandi vaidlused kirikukogu ja paavsti suhte üle jäid oluliseks taustaks ka 16. sajandi reformatsioonile. Hiliskeskaegne kirik oli Euroopa ühiskonnas endiselt keskne institutsioon ning suure osa rahva usuelu ei saa kirjeldada lihtsustatult täieliku vaimse allakäiguna. Pingeid tekitasid paavstluse poliitiline roll, kiriku varanduslik ja õiguslik võim, vaimulike hariduse ja distsipliini probleemid, indulgentside kasutamine ning kasvav vastuolu kiriku vaimuliku ülesande ja tema ilmalike funktsioonide vahel. Reformatsiooni eelduste hulka kuulus arusaam reformatio’st kui kiriku tagasipöördumiseks tema algse kuju ning normi juurde. Keskajal ei tähendanud reform tingimata uue kiriku loomist, vaid korrastamist, puhastamist ja taastamist. Just seetõttu said 16. sajandi reformaatorid esitada oma tegevust mitte uuendusena uuenduse pärast, vaid tagasipöördumisena apostliku pärandi, Pühakirja ja varase kiriku tunnistuse juurde. Selles mõttes oli protestantide arusaam iseendist algusest peale piibellik ja vanakiriklik. Reformaatorid väitsid, et õigeksmõistmise, armu, usu, Kristuse vahendajarolli, jutluse, sakramentide ja kirikliku autoriteedi küsimustes tuleb lähtuda Pühakirjast kui ainsast ilmeksimatust normist. Samal ajal ei tähendanud see varase kiriku hülgamist: luterlased, reformeeritud teoloogid ja anglikaanid kasutasid ulatuslikult kirikuisasid ning apelleerisid esimeste sajandite õpetuslikule tunnistusele. Eriti suur tähtsus oli Augustinusel, kelle armuõpetust kasutati hiliskeskaegse skolastika ja teenetele rajatud päästekäsitluste kritiseerimisel. Varasemad keskaja reformi- ja kirikukriitilised liikumised ei olnud protestantism otseses tähenduses, kuid nad moodustasid osa sellest ajaloolisest taustast, milles 16. sajandi reformatsioon mõistetavaks saab. Valdeslased rõhutasid 12. sajandil apostlikku vaesust, rahvakeelset kuulutust ja ilmikute õigust kuulutada. John Wycliffe ja lollardid kritiseerisid kiriku varanduslikku võimu, rõhutasid Pühakirja autoriteeti ning seostusid ingliskeelse piiblitõlke traditsiooniga. Jan Hus ja hussiidid nõudsid Böömimaal jutlustamise vabadust, armulaua jagamist ilmikutele mõlemal kujul (nii leiba kui veini, mitte ainult leiba) ja vaimulikkonna ilmaliku võimu piiramist. Neid liikumisi tuleb siiski käsitleda täpselt. Valdeslased, wyclifflased ja hussiidid ei olnud lihtsalt „protestandid enne protestante”, sest nende õpetus, kiriklik olukord ja ajalooline kontekst erinesid 16. sajandi reformatsioonist. Ometi olid nende puhul olemas teemad, mis hiljem reformatsioonis keskseks said: Pühakirja autoriteet, rahvakeelne kuulutus, kriitika vaimulike võimutsemise suunas, küsimused armulauast ning kiriku nähtava institutsiooni hindamine apostliku normi järgi. Kõiki keskaegseid Rooma-vastaseid liikumisi ei saa protestantismi eellukku paigutada. Näiteks katarid ehk albilased olid gnostitsistlik dualistlik liikumine, mille õpetus loomisest, materiaalsest maailmast, sakramentidest ja Kristuse inimesekssaamisest erines nii keskaja katoliiklusest kui ka hilisemast protestantlikust reformatsioonist. Seetõttu kuuluvad nad pigem keskaegse hereesia ja kirikliku repressiooni ajalukku, mitte protestantismi kujunemisloo otseste eelkäijate hulka. Reformatsiooni kujunemisel oli otsustav tähtsus ka renessansiaegsel humanismil. Humanistlik põhimõte ad fontes ehk tagasipöördumine algallikate juurde suunas õpetlasi uurima Piiblit heebrea ja kreeka keeles, välja andma antiikseid ja varakristlikke tekste ning kontrollima kiriklikke väiteid varasemate allikate põhjal. Rotterdami Erasmuse kreeka-ladina Uus Testament ja humanistlik filoloogia ei olnud iseenesest protestantlik programm, kuid need lõid olulise eelduse reformatsiooni piibli- ja kirikukriitikale. Lisaks oli Lorenzo Valla töö paljastanud, et dokument, millele paavstid olid sajandeid tuginenud enda võimu kehtestamiseks ja õigustamiseks, oli võltsing. Valla ei olnud ainus humanist, kelle töö reformatsiooni kujunemist ette valmistas. Johann Reuchlini heebrea grammatika ja leksikon De rudimentis Hebraicis (1506) edendas kristlaste seas heebrea keele õppimist ning Vana Testamendi uurimist algkeeles. Jacques Lefèvre d'Étaples avaldas piibli- ja Pauluse-käsitlusi, mis rõhutasid tagasipöördumist Pühakirja juurde, ning John Coleti Pauluse-käsitlused Oxfordis mõjutasid Erasmuse piibellikku humanismi. Need autorid ei moodustanud protestantlikku liikumist, kuid nende töö tugevdas meetodit, mille järgi kiriklikke õpetusi tuli kontrollida varasemate ja autoriteetsemate allikate põhjal. Humanistlik allikate juurde pöördumine puudutas lisaks Piiblile ka kirikuisasid. 15. ja 16. sajandi humanistid ning trükikojad tegid kättesaadavamaks Hieronymuse, Augustinuse, Kuldsuu, Cyprianuse, Hilariuse, Basileiose, Irenaeuse ja teiste varakristlike autorite tekste. Erasmus avaldas lisaks Uuele Testamendile ka mahukaid patristilisi väljaandeid, sealhulgas Hieronymuse, Augustinuse ja Kuldsuu teoseid. See muutis reformatsiooniaegsed vaidlused haardeliselt palju laiemaks kui varem: õpetuslikke väiteid võrreldi mitte ainult kõrg- ja hiliskeskaegse kanoonilise ja skolastilise traditsiooniga, vaid ka Piibli algkeelte ja varase kiriku autoritega. Piibliteaduslikku ja filoloogilist tausta laiendasid ka mitmekeelsed piibliväljaanded. Hispaanias kardinal Francisco Jiménez de Cisnerose eestvõttel koostatud Complutensian Polyglot ühendas heebrea, kreeka, ladina ja aramea tekstimaterjali. See ei olnud protestantlik projekt, kuid kuulus samasse varauusaegsesse allikate juurde pöördumise kultuuri, milles Pühakirja teksti hakati uurima võrdleva filoloogia ja algkeelte alusel. 16. sajandi murdepunktiks sai indulgentside ja patukahetsuse/meeleparanduse üle puhkenud vaidlus. Martin Lutheri 1517. aasta indulgentsikriitika kasvas kiiresti vaidluseks armu, õigeksmõistmise, kirikliku autoriteedi ja Pühakirja tõlgendamise üle. Luther ei kavandanud eraldi kiriku rajamist, kuid konflikt paavstluse, keisrivõimu ja reformatsiooni toetavate territoriaalsete valitsejatega viis järk-järgult eraldiseisvate protestantlike kirikute ja konfessionaalsete traditsioonide kujunemiseni. Eraldiseisvate uute konfessioonide tekkele aitas kaasa ka Lutheri ning teiste reformaatorite ekskommunikeerimine. Varauusaegses Euroopas kujunes protestantism kõigepealt luterliku, reformeeritud ja inglise reformatsioonide kaudu. Inglise reformatsioonist kasvas välja anglikaanlus, mille hilisem olukord oli mitmekihiline, kuid 16. sajandi Inglise kirik oli osa Euroopa protestantlikust reformatsioonist ning selle õpetuslikud sidemed reformeeritud maailmaga olid tugevad. Viited