Pergamské múzeum

Pergamské múzeum (nem. Pergamonmuseum) je štátne múzeum v nemeckom Berlíne, ktoré patrí do urbanistického komplexu Múzejného ostrova (Museumsinsel) a spoločne s ním je zapísané na zozname Svetového dedičstva UNESCO. Je považované za jedno z najvýznamnejších a najznámejších archeologických múzeí v Nemecku a na celom svete. Svoj názov nesie po starovekom helenistickom meste Pergamon v Malej Ázii (dnešné Turecko), z ktorého pochádza najznámejší exponát múzea – Pergamský oltár. Zastrešuje tri svetoznáme zbierky: Antickú zbierku (Antikensammlung), Múzeum Predného východu (Vorderasiatisches Museum) a Múzeum islamského umenia (Museum für Islamische Kunst). V roku 2019, pred celkovým uzavretím expozícií, zaznamenalo múzeum návštevnosť približne 804 000 ľudí. V súčasnosti prechádza celá budova monumentálnou rekonštrukciou v rámci programu Masterplan Museumsinsel a pre verejnosť je kompletne uzavretá. Čiastočné znovuotvorenie severného krídla s Pergamským oltárom je naplánované najskôr na jar 2027, pričom celkové dokončenie rekonštrukcie komplexu sa odhaduje na rok 2037. Náklady na túto rozsiahlu sanáciu dramaticky narástli; kým v roku 2000 sa odhadovali na 250 miliónov eur s dĺžkou trvania 5 rokov, do roku 2023 sa vyšplhali na rekordných 1,507 miliardy eur a celková doba rekonštrukcie dosiahne minimálne 24 rokov, pričom sa očakáva ďalšie navyšovanie cien. Dejiny Pôvodná myšlienka a priestorové obmedzenia (1830 – 1855) Základ pre verejné vystavovanie antických zbierok v Berlíne položil v roku 1830 architekt Karl Friedrich Schinkel dokončením Kráľovského múzea (dnešné Altes Museum) priamo naproti Berlínskemu zámku. Zbierky sa však vďaka úspešným archeologickým expedíciám rozrastali tak rýchlo, že budova čoskoro prestala priestorovo vyhovovať. To viedlo k rozhodnutiu postaviť Nové múzeum (Neues Museum), ktoré vybudoval architekt Friedrich August Stüler v rokoch 1843 až 1855. Nové priestory umožnili dôstojné vystavenie vtedajších rozsiahlych egyptských akvizícií. Prvá budova múzea (1897 – 1908) Prvú, pôvodnú budovu Pergamského múzea postavil v rokoch 1897 až 1899 architekt Fritz Wolff. Slávnostne ju otvoril 18. decembra 1901 nemecký cisár Viliam II. Súčasťou otvorenia bolo aj odhalenie busty objaviteľa Pergamského oltára Carla Humanna, ktorú vytvoril sochár Adolf Brütt. Vnútorné zastrešené nádvorie vtedajšieho múzea už v tom čase obsahovalo monumentálne architektonické pamiatky z Pergamonu, Priene a Magnesie nad Maiandrom. Budova však čoskoro musela ustúpiť ambicióznejším plánom a v roku 1908 bola zbúraná. Kým sa postavil súčasný následnícky komplex, pergamské sochárske diela a vlysy našli dočasné útočisko vo východnej stĺpovej sieni Nového múzea. Výstavba súčasného komplexu (1910 – 1930) Potreba novej, podstatne väčšej budovy sa ukázala hneď z dvoch dôvodov. Prvá Wolffova stavba vykazovala vážne statické poruchy, keďže jej podložie začalo na nestabilnom berlínskom teréne sadať, no predovšetkým nedokázala adekvátne poňať obrie monumentálne objekty, ktoré nemeckí archeológovia objavili pri vykopávkach v Babylone, Uruku, Assure a Egypte. Od roku 1906 preto nový generálny riaditeľ vtedajších Kráľovských múzeí Wilhelm von Bode inicioval plány na komplexnú novostavbu na rovnakom mieste. Jeho vízia počítala s tým, že v severnom krídle bude umiestnené antické umenie spoločne s nemeckým poantickým umením (Deutsches Museum), kým v južnom krídle malo sídliť Predoázijské oddelenie a (od roku 1927) aj oddelenie islamského umenia. Monumentálny trojkrídlový komplex s prísnymi neoklasicistickými tvarmi navrhol na základe Bodeho konceptu v roku 1907 architekt Alfred Messel. Po jeho smrti v roku 1909 prevzal realizáciu jeho blízky priateľ a berlínsky stavebný radca Ludwig Hoffmann. Na projekte a zariaďovaní jednotlivých expozícií pracovali aj ďalší poprední odborníci: Architekti Wilhelm Wille a Walter Andrae navrhli usporiadanie Predoázijského oddelenia pre chetitské, sumerské, asýrske, babylonské a perzské umelecké skvosty. German Bestelmeyer zariaďoval severné krídlo pre zbierky starého nemeckého maliarstva a sochárstva (Deutsches Museum). Ernst Kühnel spolu s Hoffmannom vyvinul priestory pre islamské umenie vrátane monumentálnej fasády z Mšatta. Významný archeológ Theodor Wiegand spolu s Hoffmannom detailne naplánoval sály so stĺpovými architektúrami z miest Priene, Magnesia, Milét a predovšetkým obrovské siene pre Pergamský oltár a Trhovú bránu z Miletu. Stavebné práce sa začali v roku 1910. Výrazne ich však paralyzovala a prerušila prvá svetová vojna, následná novembrová revolúcia v roku 1918 a katastrofálna hyperinflácia v Nemecku v rokoch 1922 až 1923. Celá trojkrídlová stavba bola v zásade dokončená a štyri múzeá v nej slávnostne otvorené až v roku 1930. Z finančných dôvodov sa nakoniec nerealizovali niektoré pôvodné Messelove a Hoffmannove plány: monumentálny portikus (stĺporadie) vo vnútornom nádvorí, kolonáda na nábreží Kupfergraben a plánované štvrté južné krídlo určené pre Egyptské múzeum, ktoré malo budovu prepojiť s Novým múzeom. Architektonické a stavebné riešenie Budova sa prezentuje ako hlboká trojkrídlová kompozícia, ktorá je otočená smerom na juhozápad k rieke Spréva. Vysoká centrálna budova na konci dlhého prednádvoria je úplne bez okien. Bočné krídla nesú nad masívnym soklom rad dvanástich kolosálnych pilastrov v dórskom poriadku. Čelné steny bočných krídel smerom k prednádvoriu sú rozšírené a tvoria hladkú stenu bez okien. Ich predné časti smerujúce k Spréve sú osadené radom šiestich dórskych polostĺpov, nad ktorými sa zdvíhajú masívne štíty. Vonkajšia fasáda je obložená prírodným kameňom – konkrétne mušľovým vápencom z Franska a z durínskej obce Oberdorla, lužickým granodioritom a beuchským žulovým porfýrom zo Saska, ako aj vápencom z Chorvátska. Na rozdiel od týchto honosných fasád z masívnych kamenných dosiek boli menej reprezentatívne strany budovy (severná k Bode-Museu, východná k Hackescher Marktu a južná k Novému múzeu) zhotovené z tmavosivej umelej omietky (Steinputz), ktorá verne imituje prírodný kameň vrátane nasekaných slepých škár. Počas súčasnej generálnej opravy múzea bol vykonaný detailný inžiniersky prieskum historických nosných konštrukcií. Ten zdokumentoval výnimočné inžinierske výkony vtedajšieho mestského staviteľa Wilhelma Willeho a statika Otta Leitholfa, ktorí museli vyvinúť množstvo unikátnych technických a železobetónových konštrukcií, aby budova neskolabovala na extrémne nestabilnom a bahnitom berlínskom podloží. Zo zbierok múzea Pozri aj Pergamon Referencie Externé odkazy Oficiálny web Pergamského múzea