Berlīnes Valsts opera

Berlīnes Valsts opera (vācu: Staatsoper Berlin, vai Staatsoper Unter den Linden), saīsinājumā arī Lindenopera, ir repertuāra operteātris Berlīnē, Vācijā. Tā ir vecākā no trim mūsdienās Berlīnē funkcionējošām operām, kā arī ir viena no vecākajām un tradīciju bagātākajām operām visā Eiropā. Berlīnes Valsts operas ēka atrodas Mitē, Unter den Linden bulvārī, iepretim Humboltu Universitātei. Berlīnes Valsts operas ēka celta laika posmā no 1741. līdz 1743. gadam kā Karaliskā galma opera pēc toreizējā Prūsijas karaļa Frīdriha II pavēles. Savas pastāvēšanas laikā opernams vairākkārt ticis pārbūvēts vai ticis būvēts pilnīgi no jauna. 1842. gadā opernamā izcēlās ugunsgrēks un tas pilnībā nodega, bet jau pēc gada ēku atjaunoja. Otrā pasaules kara laikā divu aviācijas uzlidojumu rezultātā ēka tika sagrauta un jau kara laikā tika uzsākti nama atjaunošanas darbi, kas noslēdzās 1955. gadā. 2010. gadā vēsturiskajā opernama ēkā uzsāka kapitālo renovāciju, bet operas trupa pārcēlās uz Šillera teātri netālu no Berlīnes Vācu operas, Šarlotenburgā. Sākotnēji renovācijas darbus plānoja pabeigt līdz 2013. gadam, bet neplānoti lielo izmaksu dēļ opernama atklāšanu atlika uz 2015. gada 27. oktobri. Kopā ar pārējām divām Berlīnes operām — Berlīnes Komisko operu un Berlīnes Vācu operu, kā arī ar Berlīnes Valsts Baleta teātri un teātra ražošanas uzņēmumu Bühnenservice sastāv Berlīnes skatuves apvienībā Stiftung Oper in Berlin. Vēsture 18. gadsimts 1741. gadā pēc Prūsijas karaļa Frīdriha II pasūtījuma uzsāka Karaliskās galma operas celtniecību. Tā bija daļa no toreizējā Prūsijas galvaspilsētas reprezentatīvā centra izbūves projekta, kuru realizēja Frīdriha II arhitekts Georgs Venceslauss fon Knobelsdorfs. Operas ēka līdz ar citām projektējamām celtnēm (Svētās Hedvigas katedrāli (1747—1773), Karalisko Bibliotēku (1775—1780), Prinča Heinriha pili ((1748—1766) vēlāk, 1810. gadā dibinātās Humboltu Universitātes galveno ēku)) izvietojās ap Forum Fridericianum — laukumu, kas atradās Unter den Linden bulvāra (tolaik Jaunpilsētas alejas (vācu: Neustädtische Allee)) austrumu daļā, netālu no Berlīnes pils. Desmit mēnešus pirms celtnes pēdējo būvdarbu pabeigšanas, 1742. gada 7. decembrī opernamu atklāja ar Kārļa Heinriha Grauna operu "Kleopatra un Cēzars". Bez pamatzāles jaunajā opernamā bija izprojektēta arī mazā zāle, tā saucamā Apolona zāle (vācu: Apollosaal). Abas zāles nepieciešamības gadījumā bija iespējams savienot, tādējādi veidojot plašu telpu liela mēroga saviesīgu pasākumu rīkošanai. Jaunais teātra nams bija ne tikvien pirmais Prūsijas Karalistes karaliskais teātris un pirmā brīvstāvošā operas ēka Vācijā, bet vienlaikus arī lielākais opernams visā Eiropā. 19. gadsimts 1843. gadā, naktī no 18. uz 19. augustu, pēc militārās baletizrādes Der Schweizersoldat karaliskajā operā izcēlās ugunsgrēks. Ēku nodega līdz pamatiem, taču nekavējoties uzsāka atjaunošanas darbus. Arhitekts Karls Ferdinands Langhans izstrādāja opernama rekonstrukcijas projektu, kurā opernama galveno ieeju pārcela uz nama ziemeļu fasādi. Jau nākamā gada rudenī opernamu atkal atklāja ar Džakomo Meijerbēra operu Ein Feldlager in Schlesien. Nelielas pārbūves operas ēka piedzīvoja arī 1869. gadā. Sākot ar 17. gadsimtu operu izrādes akomponēja Karaliskā kapela (mūsdienās Berlīnes Valsts kapela). Kapelas vēsturiskie pirmsākumi iestiepjas 16. gadsimtā, kad 1570. gadā tā pirmoreiz dokumentos minēta kā Kūrfirsta galma kapela. Karaliskās operas direktors Vilhelms Tauberts 1842. gadā iniciēja jaunu tradīciju — rīkot opernamā regulārus un patstāvīgus simfoniskās mūzikas koncertus. Šajā gadā par Karaliskās operas muzikālo direktors kļuva Džakomo Meijerbērs, bet Fēlikss Mendelszons Bartoldi kūrēja simfoniskos koncertus. Kora partitūras operā sākotnēji izpildīja Berlīnes ģimnāziju audzēkņu koris, taču 1821. gadā to nomainīja profesionāls štata operas koris. 20. gadsimts Pēc monarhijas likvidācijas un Veimāras Republikas izveides 1919. gadā Karaliskā galma operu pārdēvēja par Staatsoper Unter den Linden, jeb Berlīnes Valsts operu, savukārt Karaliskā kapela — par Kapelle der Staatsoper. Laika posmā no 1924. līdz 1928. gadam teātra ēkā veica kapitālo skatuves daļas pārbūvi, kuras laikā izbūvēja jaunas sānu kulises un divu līmeņu skatuves grīdu ar hidrauliskajiem pacēlājiem, kas režisoriem un scenogrāfiem ļāva ieviest pilnīgi jaunas skatuviskās kompozīcijas, kā arī dekorāciju uzbūves un maiņas metodes. Pārbūves laikā operas izrādes bija pārceltas uz netālo Krolla operu. 1928. gada 28. aprīlī Berlīnes Valsts opera atsāka savu darbību pārbūvētajā teātrī ar V. A. Mocarta "Burvju flautu". Šajā pašā gadā ar viesizrādēm Berlīnes Valsts operā viesojās ievērojamais krievu bass Fjodors Šaļapins, kā arī Sergeja Djagiļeva krievu balets. Līdztekus klasiskā un romantisma laikmeta operu iestudējumiem Berlīnes Valsts operā iestudēja arī laikmetīgo komponistu darbus, tādus kā Albana Berga "Voceks" (1925), "Lulu" (1934) un Darjusa Mijo "Kristofors Kolumbs" (1930). Nacionālsociālisma valdīšanas gados Berlīnes Valsts operas ēka bieži kalpoja kā valsts un partijas elites reprezentācijas objekts, vienlaikus tā bija arī joprojām de jure eksistējošās Prūsijas bīvvalsts Valsts teātris, tādējādi atrodoties nominālā ministru prezidenta Hermaņa Gēringa pakļautībā. Kopš nacionālsociālistu nākšanas pie varas visus ebreju izcelsmes trupas locekļus, kā arī diriģentus, māksliniecisko, administratīvo un tehnisko personālu padzina no operas. Otrā pasaules kara laikā operas ēka piedzīvoja divus aviācijas uzlidojumus. Pirmo reizi smagi postījumi ēku skāra 1941. gadā, taču pēc nekavējošiem rekonstrukcijas darbiem jau 1942. gada 12. decembrī opera atsāka savu darbību ar Vilhema Furhvenglera iestudēto Riharda Vāgnera izrādi "Nirnbergas meistardziedoņi". 1944. gadā līdz ar Jozefa Gebelsa pasludināto Totālo karu operas trupa savu darbību pārtrauca. Pēdējo izrādi, Volfganga Amadeja Mocarta "Figaro kāzas", nospēlēja 1944. gada 31. augustā. Vienlaikus simfoniskās mūzikas koncerti operteātrī turpinājās. Herberta fon Karajana diriģētā Bruknera 8. simfonija Berlīnes Valsts operā tika atskaņota 4. un 5. oktobrī. 1945. gada 3. februārī operas nams piedzīvoja otru aviācijas uzlidojumu, kurā sagrāva skatītāju zāli, artilērijas apšaudēs vēlāk smagi cieta arī ēkas fasādes. Simfoniskās mūzikas koncertus pārcēla uz Admiralpalast un Schauspielhaus ēkām. Pēdējais Valsts kapelas simfoniskās mūzikas koncerts Karajana vadībā notika Bēthovena zālē 1945. gada 18. februārī. Drīz pēc Nacistiskās Vācijas kapitulācijas, 1945. gada 23. augustā opera savu darbību atsāka. Tā kā ēka Lindenopera bija sagrauta, operas trupa līdz pat 1955. gadam darbojās Admirālpalast ēkā Frīdrihštrāsē, kā arī Berlīnes Radio namā. Vēsturiskās Lindenoperas galvenie atjaunošanas un rekonstrukcijas darbi norisinājās laikposmā no 1952. — 1955. gadam, un tos vadīja arhitekts Rihards Pauliks. Galvenajās vadlīnijās viņš turējās pie fon Knobelsdorfa 1741. gada oriģinālprojekta, taču detaļās un apdarēs bieži izmantoja vispārīgu un baroka laikmeta arhitektūru un interjeru atdarinošu stilu, kas iekļāvās tolaik VDR valdošajā Nacionālā stila pamatnostādnēs. Mainījās arī operas oficiālais statuss un nosaukums. Sakarā ar Vācijas Demokrātiskās Republikas izveidi 1949. gadā, opera ieguva Valsts Vācu operas nosaukumu. Ar Riharda Vāgnera operu "Nirnbergas meistardziedoņi" 1955. gada septembrī svinīgi atklāta rekonstruēto Lindenoperas ēku. Vienlaikus daudzi Valsts kapelas mūziķi līdz tam, un arī vēlāk, līdz pat Berlīnes mūra uzbūvēšanai 1961. gadā, pārbēga uz Rietumberlīni, kur vēlāk izveidoja Berlīnes Vācu simfonisko orķestri. Pēc Berlīnes mūra uzcelšanas visa Austrumberlīnes kultūras dzīve nonāca zināmā izolācijā. Tomēr Lindenopera tāpat kā līdz šim centās saglabāt savu tradicionālo uzvedumu politiku — operas klasikas zelta fonds un laikmetīgo autoru darbu iestudēšana. No 1983. līdz 1986. gadam vēsturisko teātra ēku atkārtoti restaurēja. Pēc Berlīnes mūra nojaukšanas un Vācijas atkalapvienošanās Lindenopera atguva savu vēsturisko nosaukumu. 1992. gada 6. decembrī nodibināta Berlīnes Valsts operas draugu un atbalstītāju apvienība, kuras misija ir atbalstīt operas darbību kā idejiski, tā finansiāli. Starp apvienības dibinātājiem minamas tādas starptautiski nozīmīgas politiskās figūras kā Hanss Dītrihs Genšers, Frīde Špringers, Tedijs Kolleks un Henrijs Kisindžers. 21. gadsimts 20. un 21. gadsimta mijā aktualizējās jautājums par Berlīnes Valsts operas kapitālu rekonstrukciju. Izsludināja arhitektūras projektu konkursu, kurā ar galveno balvu apbalvoja arhitektu Klausu Rotu. Klausa Rota projekts paredzēja pilnīgu skatītāju zāles nojaukšanu un plašākas zāles izbūvi ar jaunām akustiskām un estētiskām prasībām. Tomēr prēmētais projekts neguva viennozīmīgu sabiedrības un pašvaldības amatpersonu atbalstu. Gluži otrādi, 2008. gadā Berlīnes mērs un Kultūras komisijas priekšsēdētājs Klauss Vovereits nāca klajā ar paziņojumu, ka konkursa rezultāti nav snieguši gaidīto rezultātu. Tika izsludināts jauns arhitektūras konkurss, kurā kā viena no pamatnorādēm bija Riharda Paulika 1952. — 1955. gados veiktās rekonstrukcijas respektēšana, saglabājot to kā kultūrvēsturiski nozīmīgu 20. gadsimta uzslāņojumu. No 21 konkursam iesniegtiem projekta piedāvājumiem par uzvarētāju un rekonstrukcijas ģenerāluzņēmēju 2009. gadā izvēlēts Štutgartes arhitektu birojs HG Merz. Projekta kopējās izmaksas 2010. gadā lēstas 240 miljonu eiro apjomā, no kuriem 200 miljonus sedz Vācijas federālā valdība, bet 40 miljonus Berlīnes pašvaldība. Projekta izmaksas veido opernama fasāžu un interjera rekonstrukcija, Forum Fridericianum laukuma rekonstrukcija, jaunas skatuves tehnikas iegāde, lielās zāles akustisko īpašību uzlabošanas darbi (zāles griestu pacelšana), mēģinājumu telpas u.c. Uz ēkas rekonstrukcijas periodu Berlīnes Valsts operas trupa ir pārcēlusies uz Šillera teātri Šarloteburgā, kurā pirmā pagaidu mājvietas izrāde notika 2010. gada 3. oktobrī. Sākotnēji bija plānots, ka vēsturiskajā Lindenoperā trupa atriezīsies 2013. gadā, taču sakarā ar projekta realizācijas grūtībām (augsto gruntsūdeņu dēļ) par iespējamu rekonstrukcijas pabeigšanu uzskatīja 2015. gada aprīli, kamēr regulāru izrāžu atsākšana tikai 2015. gada rudens sezonā. Vienlaikus projekta ievilkšanās veido arī papildus izmaksas, kas saistītas ar operas trupas darbību Šillera teātrī, veidojot ik gadu papildus 4 miljonu eiro izdevumus. Rekonstrukcijas kopējās izmaksas 2012. gada nogalē bija jau 289 miljonu eiro apmērā. Radošās darbības raksturojums Pēc Vācijas apvienošanās Berlīnes Valsts opera no vidusmēra galvaspilsētas operas atkal ierindojās pasaules vadošo operteātru sarakstā. Operas direktora Georga Kvandera (1992—2003) vadībā tika izstrādāta un attīstīta jauna repertuāra politika, kurā saglabāja Berlīnes Valsts operai tradicionālo klasisko un romantisma laikmetu, kā arī mūsdienu autoru repertuāra izvēle, vienlaikus liekot jaunu akcentu uz baroka laikmeta operu iestudējumiem. Nozīmīgi bijuši tādi iestudējumi kā Kārļa Heinriha Grauna "Kleopatra un Cēzars", Reinharda Keizera Croesus (Der hochmütige, gestürzte und wieder erhabene Croesus), Floriana Leopolda Grasmaņa L'opera Seria un Alesandro Skarlati Griselda, kas tapuši sadarbībā ar flāmu diriģentu Renē Jakobsu, Berlīnes Senās mūzikas akadēmiju un Freiburgas Baroka orķestri. Kopš 1992. gada Berlīnes Valsts opera ieguva arī jaunu muzikālo direktoru, jau toreiz pasaules slavu guvušo pianistu un diriģentu Danielu Barenboimu. Barenboima vadībā Berlīnes Valsts kapela laikā no 1992. līdz 2002. gadam sadarbībā ar operas režisoru Hariju Kupferu iestudēja vairākus Riharda Vāgnera muzikāli-dramatiskos darbus, kā arī visas Ludviga van Bēthovena simfonijas (kā solists un diriģents). Direktora Pētera Musbaha (2003—2008) vadībā Berlīnes Valsts operā autīstīja radošāku pieeja iestudējumu veidošanā, akcentējot eksperimentālus meklējumus scenogrāfijas un režijas paņēmienu izmantošanā. Šajā periodā iestudēja lielu apjomu laikmetīgās mūzikas autoru darbu. Kopš 2010. gada Berlīnes Valsts operas ģenerāldirektors (intendants) ir Jirgens Flimms. Latviešu viesmākslinieki Ar Berlīnes Valsts operu ir saistīti vairāku ievērojamu latviešu operdziedātāju un diriģentu vārdi. 2002. gadā ar Oroveso lomu Vinčenco Bellini izrādē "Norma" uzstājās latviešu bassbaritons Egils Siliņš. 2006. gadā soprāns Kristīne Opolais dziedāja titullomu Džakomo Pučīni operā "Toska", bet 2012. gada nogalē Mimī lomu Džakomo Pučīni operā "Bohēma". 2007. gadā mecosoprāns Elīna Garanča dziedāja Sesto lomu Volfganga Amadeja Mocarta operā "Tita žēlsirdība" (La clemenza di Tito). Diriģents Andris Nelsons Berlīnes Valsts operā debitēja 2008. gadā ar Džakomo Pučīni operas "Turandota" iestudējumu. Ar sešām izrādēm 2012. gada janvārī Pjačeras lomā Georga Frīdriha Hendeļa oratorijā "Laika un patiesības triumfs" (angļu: The Triumph of Time and Truth) uzstājās latviešu soprāns Inga Kalna. Pirms Otrā pasaules kara Latvijas Nacionālo operu un Berlīnes Valsts operu saistīja tās muzikālais vadītājs Leo Blehs (1913—1923), kurš pēc nacionālsociālistu spiediena bija spiests pamests Berlīni un, pārceļoties uz Rīgu, vadīja Latvijas Nacionālo operu laikposmā no 1937. līdz 1941. gadam. Nozīmīgākie iestudējumi 1742. gada 7. decembrī. (Karaliskās operas atklāšana). "Kleopatra un Cēzars" (itāļu: Cleopatra e Cesare). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Džovanni Gualberto Botarelli. Komponists: Kārlis Heinrihs Grauns 1743. gada 2. decembrī. "Artakserks". Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Pjetro Metastasio. Komponists: Kārlis Heinrihs Grauns 1746. gada 17. janvārī. "Demofonts" Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Pjetro Metastasio. Komponists: Kārlis Heinrihs Grauns 1755. gada 6. janvārī. "Montezuma". Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Libretists: Džiampjetro Taljacuki, Frīdrihs II Lielais un Frančesko Algaroti. Komponists: Kārlis Heinrihs Grauns 1798. gada 6. jūlijā. "Spoku sala" (vācu: Die Geisterinsel). Dialoga opera 3 cēlienos. Libretists: Frīdrihs Vilhelms Goters (pēc Viljama Šekspīra traģikomēdijas "Vētra" motīviem). Komponists: Johans Frīdrihs Reiharts 1800. gada 31. martā. "Mīla un uzticība" (vācu: Lieb’ und Treu). Dziesmuspēle vienā cēlienā. Libretists un komponists: Johans Frīdrihs Reiharts 1801. gada 30. martā. Jery und Bäteli. Dziesmuspēle vienā cēlienā. Libretists: Johans Volfgangs fon Gēte. Komponists: Johans Frīdrihs Reiharts 1825. gada 23. martā. Alcidor. Maģiskā opera un balets. Libretists: Emmanuels Teaulons. Komponists: Gaspare Spontīni 1829. gada 12. jūnijā. "Agnese fon Hohenštaufene" (vācu: Agnes von Hohenstaufen). Vēsturiski-romantiska opera 3 cēlienos. Libretists: Ernsts Raupahs. Komponists: Gaspare Spontīni 1833. gada 24. maijā. "Hanss Heilings". Romantiska opera ar prelūdiju un 3 cēlieniem. Libretists: Eduards Devrients. Komponists: Heinrihs Maršers. 1844. gada 7. decembrī. (Lindenoperas atkalatklāšana pēc ugunsgrēka veiktās rekonstrukcijas): "Nometne Silēzijā" (vācu: Ein Feldlager in Schlesien). Dziesmuspēle 3 cēlienos. Libretists: Ežēns Skribs, atdzejojums vācu valodā Ludvigs Rellštabs. Komponists: Džakomo Meijerbērs 1849. gada 9. martā. "Vindzoras jautrās sievas" (vācu: Die lustigen Weiber von Windsor). Komiski-fantastiska opera 3 cēlienos. Libretists: Salomons Hermans Mozentāls (pēc Viljama Šekspīra komēdijas "Vindzoras jautrās sievas" motīviem). Komponists: Oto Nikolai. 1878. gada 11. oktobrī. "Ekehards" (vācu: Ekkehard). Opera 5 cēlienos. Pēc Jozefa Viktora fon Šēfela darba motīviem. Komponists: Johans Jozefs Aberts 1895. gada 4. maijā. "Evaņģēlists" (vācu: Der Evangelimann). Muzikālais uzvedums 2 cēlienos. Libretists un komponists: Vilhelms Kīncls. Diriģents: Karls Muks 1899. gada 21. martā. Regina. Opera 3 cēlienos. Libretists un komponists: Alberts Lorcings 1902. gada 9. aprīlī. "Mežs" (vācu: Der Wald). Muzikālā drāma 1 cēlienā ar prologu un epilogu. Libretists: Henrijs Brūsters un Etela Smita. Komponists: Etela Smita 1904. gada 13. decembrī. "Berlīnes Rolands" (vācu: Der Roland von Berlin). Vēsturiskā drāma 4 cēlienos. Libretists: Georgs Drešers un Rudžēro Leonkavallo (pēc Villibalda Alekša romāna motīviem). Komponists: Rudžēro Leonkavallo 1922. gada 19. decembrī. "Fredigunde" (vācu: Fredigundis). Opera 3 cēlienos (5 ainās). Libretists: Bruno Vardens un J. M. Veleminskijs (pēc Fēliksa Dāna romāna motīviem). Komponists: Francis Šmits 1924. gada 21. oktobrī. "Cietoksnis" (vācu: Die Zwingburg). Skatuviska kantāte 1 cēlienā. Libretists: Fricis Dēmuts un Francis Verfels. Komponists: Ernsts Krženeks. Diriģents: Ēriks Kleibers 1925. gada 14. decembrī. "Voceks" (vācu: Wozzeck). Opera 3 cēļienos (15 skatos). Libretists (pēc Georga Bīhnera romāna motīviem) un komponists: Albans Bergs. Diriģents: Ēriks Kleibers 1928. gada 10. decembrī. "Dziedošais velns" (vācu: Der singende Teufel). Opera 4 cēlienos. Libretists un komponists: Francs Šrekers. Diriģents: Ēriks Kleibers 1930. gada 5. maijā. "Kristofors Kolumbs". Opera 2 cēlienos (27 skatos). Libretists: Pols Klodels. Komponists: Dariuss Mijo. Diriģents: Ēriks Kleibers 1931. gada 12. novembrī. "Sirds" (vācu: Das Herz). Muzikālā drāma 3 cēlienos (4 skatos). Libretists: Hanss Māners-Monss. Komponists: Hanss Pficners. Diriģents: Vilhelms Furtvenglers 1934. gada 30. novembrī. Simfoniskās mūzikas fragments no operas Lulu. Libretists (pēc Franka Vedekinda drāmas motīviem) un komponists: Albans Bergs. Diriģents: Ēriks Kleibers 1935. gada 14. martā. "Homburgas princis" (vācu: Der Prinz von Homburg). Opera 4 cēlienos. Libretists (pēc Heinriha fon Kleista drāmas motīviem) un komponists: Pauls Grēners 1935. gada 31. decembrī. "Lielā grēciniece" (vācu: Die große Sünderin). Komiskā opera. Libretists: Katarīna Štolla un Hermanis Remmers. Komponists: Eduards Kinneke 1938. gada 12. maijā. "Skroderis Vibels" (vācu: Schneider Wibbel). Opera 4 cēlienos. Libretists: Hanss Millers-Šlesers. Komponists: Marks Lothars 1938. gada 24. novembrī. "Pērs Gints". Opera 3 cēlienos (9 skatos). Libretists (pēc Henrika Ibsena drāmatiskās poēmas motīviem) un komponists: Verners Egks. Diriģents: Verners Egks 1939. gada 28. janvārī. "Kalē pilsoņi" (vācu: Die Bürger von Calais). Opera 3 cēlienos. Libretists: Kaspars Nehers. Komponists: Rūdolfs Vāgners-Regenī. Diriģents: Herberts fon Karajans 1949. gada 11. novembrī. "Dons Kihots". Balets. Libretists: Tatjana Gsovskija. Komponists: Leo Špīss 1951. gada 17. martā/12. oktobrī. "Lukulla tiesa" (vācu: Die Verurteilung des Lukullus). Opera 12 ainās. Libretists: Bertolts Brehts. Komponists: Pauls Desavs. Diriģents: Hermanis Šerhens 1952. gada 23. septembrī. "Prūšu pasakas" (vācu: Preußisches Märchen). Baletopera 6 skatos. Libretists Heincs fon Krāmers. Komponists: Boriss Blahers. 1966. gada 15. novembrī. "Puntila". Opera 13 ainās ar prologu un epilogu. Libretists: Pēters Paličs un Manfreds Vekverts (pēc Bertolda Brehta episkās komēdijas „Lielkungs Puntila un viņa kalps Mati” motīviem). Komponists: Pauls Desavs. Diriģents: Pauls Desavs. 1969. gada 19. decembrī. "Lancelots" (vācu: Lanzelot). Opera 15 skatos. Libretists: Heiners Millers un Ginka Čolakova. Komponists: Pauls Desavs. Diriģents: Herberts Kēgels. Režisors: Ruta Berghauza 1971. gada 2. oktobrī. "Karīna Lenca" (vācu: Karin Lenz). Opera 10 skatos. Libretists: Ēriks Neičs. Komponists: Ginters Kohans. Diriģents: Heincs Frike. Režisors: Erhards Fišers 1974. gada 16. februārī. "Einšteins" (vācu: Einstein). Opera 3 cēlienos, ar prologu, 2 intermeco un epilogu. Libretists: Karls Mikels. Komponists: Pauls Desavs. Diriģents: Otmārs Zuitners. Režisors: Ruta Berghauza. 1977. gada 27. februārī (Apolona zālē). R. Hot bzw. Die Hitze. Operas fantāzija vairāk kā simts dramatiskās, komiskās un fantastiskās pozās. Libretists: Tomass Kerners (pēc Jākoba Mihaela Reinholda Lenca dramatiskās fantāzijas "Anglis" motīviem). Komponists: Frīdrihs Goldmans. Režisors: Pēters Konvičnijs 1979. gada 24. novembrī. "Leons un Lēna" (vācu: Leonce und Lena). Opera 2 cēlienos un prologu. Libretists: Tomas Kerners (pēc Georga Bīhnera komēdijas motīviem). Komponists: Pauls Desavs. Diriģents: Otmārs Zuitners. Režisors: Ruta Berghauza. 1989. gada 14. jūlijā. "Grāfs Mirabo" (vācu: Graf Mirabeau) Opera 2 cēlienos. Libretists un komponists: Zigfrīds Mathuss. Diriģents: Heincs Frike. Režisors: Erhards Fišers 1999. gada 16. septembrī. "Ko tālāk?" (angļu: What next?). Opera 1 cēlienā. Libretists: Pols Grifits. Komponists: Eliots Kārters. Diriģents: Daniels Barenboims. Režisors: Nikolass Brīgers 2005. gada 23. jūnijā. "Virsaitis Džozefs" (angļu: Chief Joseph). Muzikālais teātris 3 cēlienos. Libretists un komponists: Hanss Cenders. Diriģents: Johanness Kalicke. Režisors: Pēters Musbahs 2007. gada 6. septembrī. "Faedra" (vācu: Phaedra). Koncertopera 2 daļās (9 ainās). Libretists: Kristians Lēnerts. Komponists: Hanss Verners Hence. Diriģents: Mihaels Boders. Režisors: Pēters Musbahs. Mākslinieciskie un muzikālie vadītāji, muzikālie ģenerāldirektori Muzikālie ģenerāldirektori (līdz 1918. gadam) 1820—1841: Gaspare Spontīni 1842—1851: Džakomo Meijerbērs 1908—1912: Karls Muks (no 1892. gada Karaliskās kapelas vadītājs, no 1908. gada muzikālais ģenerāldirektors) 1908—1918: Rihards Štrauss (no 1898. gada Karaliskās kapelas vadītājs, no 1912. gada muzikālais ģenerāldirektors) 1913—1918: Leo Blehs (no 1906. gada Karaliskās kapelas vadītājs, no 1913. gada muzikālais ģenerāldirektors) Muzikālie vadītāji (sākot ar 1918. gadu) 1918—1923: Leo Blehs 1923—1934: Ēriks Kleibers 1934—1935: Vilhelms Furtvenglers 1935—1936: Klemenss Krauss Diriģenti intendanta Heinca Tītjena vadībā (kopš 1936. gada): 1933—1945: Roberts Hēgers 1935—1938: Verners Egks 1935—1936: Hanss Svarovskijs 1935—1949: Johanness Šīlers 1938—1942: Karls Elmendorfs 1939—1945: Herberts fon Karajans — pirmais stereofoniskais ieraksts 1940—1942: Pauls van Kempens Vadošie diriģenti pēc Otrā pasaules kara: 1945—1946: Karls Šmits 1938—1951: Jozefs Keilberts, Leopolds Ludvigs, Karls Fišers 1950—1951: Arnolds Kenets, Hanss Lovleins 1951—1953: Karls-Egons Glukzēligs 1951—1954: Valters Lutce 1954—1955: Ēriks Kleibers — muzikālais ģenerāldirektors 1955—1962: Francs Konvičnijs, Lovro fon Matačičs, Horsts Šteins 1961—1971: Heincs Frike — pastāvīgais diriģents 1961—1973: Heincs Rēgners — pastāvīgais diriģents 1962: Helmūts Zeidelmans — muzikālais ģenerāldirektors 1964—1990:Otmārs Zuitners kopš 1992: Daniels Barenboims — muzikālais ģenerāldirektors (mākslinieciskais vadītājs līdz 2002. gadam) Intendanti un diriģenti Intendanti un diriģenti (līdz 1918. gadam) 1742—1759: Kārlis Heinrihs Grauns 1775—1794: Johans Frīdrihs Reiharts 1796—1814: Augusts Vilhelms Iflands 1815—1828: Karls fon Brīls — pirmais intendants 1819—1841: Gaspare Spontīni — muzikālais ģenerāldirektors 1842—1846: Džakomo Meijerbērs — muzikālais ģenerāldirektors, Fēlikss Mendelszons — simfonisko koncertu kurators un diriģents 1847—1850: Karls Teodors fon Kistners — ģenerālintendants, Vilhelms Tauberts, Oto Nikolai — diriģents 1851—1886: Boto fon Hilzens — ģenerālintendants 1886—1903: Bolko fon Hohbergs 1903—1918: Georgs fon Hilzens-Hēzelers Intendanti (sākot ar 1918. gadu) 1918—1919: Rihards Štrauss, Georgs Drešers 1919—1925: Makss fon Šilings 1925—1945: Heincs Tītjens 1945—1952: Ernsts Legals 1952—1954: Heinrihs Almerots 1954—1963: Makss Burgharts 1963—1984: Hanss Pišners 1984—1991: Ginters Rimkuss 1992—2003: Georgs Kvanders 2003—2008: Pēters Musbahs 2008—2009: Ronalds Ādlers no 2010: Jirgens Flims Viesizrādes (nozīmīgākās viesizrādes) 1995: Jeruzaleme 1996/1997: Parīze 1988/1990/1997/2002/2007: Japāna 2000/2001/2002/2003: Madride 2000: ASV Attēlu galerija Atsauces Ārējās saites Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Berlīnes Valsts opera. Oficiālā tīmekļa vietne Encyclopædia Britannica raksts (angliski) Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski) Encyclopædia Universalis raksts (franciski)