Baltkrievijas Valsts drošības komiteja

Baltkrievijas Republikas Valsts drošības komiteja jeb BR VDK (baltkrievu: Камітэ́т дзяржа́ўнай бяспе́кі Рэспу́блікі Белару́сь [КДБ РБ]) ir Baltkrievijas izlūkošanas un drošības dienests, kas ir tiešs PSRS laiku KGB pēctecis. Organizācija nodarbojas ar valsts drošības aizsardzību, tostarp pretizlūkošanu, spiegošanu, terorisma novēršanu, kā arī politisko represiju īstenošanu. Baltkrievijas VDK ir liela nozīme prezidenta Aleksandra Lukašenko režīma stiprināšanā; bieži tiek izmantota, lai apspiestu politisko opozīciju un ierobežotu pilsoniskās brīvības. Pēdējos gados VDK ir kritizēta par represīvām darbībām pret protestētājiem un neatkarīgiem žurnālistiem, īpaši pēc 2020. gada prezidenta vēlēšanām, kuras izraisīja plašus protestus un starptautisku nosodījumu. Organizācija darbojas tiešā prezidenta pakļautībā, un tai ir plašas pilnvaras Baltkrievijas iekšējās drošības un politikas kontrolē. Vēsture Pēc Padomju Savienības sabrukuma 1991. gadā Baltkrievijas teritorijā esošās padomju Valsts drošības komitejas struktūras netika pilnībā likvidētas, bet tika pārveidotas par neatkarīgās Baltkrievijas valsts drošības dienestu. Tādējādi jaunā institūcija saglabāja ne tikai daļu personāla un arhīvu, bet arī padomju drošības aparātam raksturīgo organizatorisko kultūru. 1990. gadu sākumā dienesta galvenie uzdevumi bija saistīti ar valsts robežu, pretizlūkošanas, slepenās informācijas un jauno valsts institūciju aizsardzību. Šajā laikā Baltkrievija formāli veidoja neatkarīgas valsts pārvaldes sistēmu, taču drošības struktūrās saglabājās ievērojama pēctecība ar PSRS laika institūcijām. Pēc Aleksandra Lukašenko ievēlēšanas par prezidentu 1994. gadā drošības dienestu politiskā nozīme strauji pieauga. Prezidenta varas nostiprināšanas procesā Valsts drošības komiteja kļuva par vienu no svarīgākajiem instrumentiem valsts aparātā. Tā tika izmantota ne tikai klasiskām pretizlūkošanas funkcijām, bet arī iekšpolitiskās situācijas uzraudzībai. 1996. gada konstitucionālās krīzes laikā, kad tika paplašinātas prezidenta pilnvaras un vājināta parlamenta loma, drošības struktūru ietekme Baltkrievijas politiskajā sistēmā vēl vairāk nostiprinājās. Pēc šī perioda valsts pārvalde kļuva arvien centralizētāka, bet opozīcijas darbība tika arvien stingrāk kontrolēta. 1999. un 2000. gadā Baltkrievijā pazuda vairāki pazīstami opozīcijas pārstāvji un sabiedriskie darbinieki, tostarp Viktors Gončars un Jurijs Zaharenko. Šie gadījumi kļuva par vieniem no smagākajiem politiskajiem skandāliem valsts jaunāko laiku vēsturē. Starptautiskās organizācijas un cilvēktiesību aizstāvji tos saistīja ar Baltkrievijas drošības struktūru iespējamu iesaisti, lai gan Baltkrievijas varas iestādes šādas apsūdzības noraidīja. 2000. gados Valsts drošības komiteja nostiprināja savu lomu iekšējās kontroles sistēmā. Dienests piedalījās opozīcijas partiju, neatkarīgo arodbiedrību, nevalstisko organizāciju un neatkarīgo mediju uzraudzībā. Šajā laikā Baltkrievijas politiskā sistēma kļuva arvien autoritārāka, bet drošības aparāts ieguva plašākas pilnvaras. Pēc 2006. gada prezidenta vēlēšanām Minskā notika opozīcijas protesti, kurus varas iestādes izklīdināja. Pēc protestiem tika aizturēti vairāki opozīcijas aktīvisti. Valsts drošības komiteja šajā periodā tika minēta kā viena no institūcijām, kas piedalījās politisko pretinieku izsekošanā un nopratināšanā. Līdzīga situācija atkārtojās pēc 2010. gada prezidenta vēlēšanām, kad plaši protesti Minskā tika apspiesti ar spēku. Pēc demonstrācijām tika aizturēti prezidenta amata kandidāti, opozīcijas līderi, žurnālisti un aktīvisti. Vairāki no viņiem tika turēti Valsts drošības komitejas izmeklēšanas izolatorā Minskā. 2010. gados dienests turpināja darboties kā viens no galvenajiem režīma stabilitātes garantētājiem. Tas iesaistījās pretizlūkošanas darbībās, valsts noslēpumu aizsardzībā, ekonomisko noziegumu lietās un politiskās opozīcijas kontrolē. Baltkrievijas sabiedriskajā telpā Valsts drošības komiteja saglabāja īpaši ietekmīgas un slēgtas institūcijas reputāciju. Īpaši nozīmīgs pavērsiens notika pēc 2020. gada prezidenta vēlēšanām. Pēc oficiālo rezultātu paziņošanas visā valstī sākās masveida protesti pret vēlēšanu rezultātiem un Aleksandra Lukašenko varu. Valsts drošības komiteja kopā ar citām spēka struktūrām piedalījās protestu apspiešanā, aktīvistu meklēšanā, aizturēšanās un krimināllietu izmeklēšanā. Pēc 2020. gada protestiem dienesta darbība kļuva vēl ciešāk saistīta ar politisko represiju sistēmu. Tika vajāti opozīcijas koordinācijas padomes dalībnieki, neatkarīgie žurnālisti, cilvēktiesību aizstāvji, streiku organizētāji un pilsoniskās sabiedrības aktīvisti. Daudzi cilvēki tika apsūdzēti ekstrēmismā, sazvērestībā pret valsti vai masu nekārtību organizēšanā. 2021. gadā un turpmākajos gados Baltkrievijas varas iestādes būtiski paplašināja “ekstrēmisma” jēdziena izmantošanu. Valsts drošības komiteja piedalījās organizāciju, mediju projektu un opozīcijas iniciatīvu pasludināšanā par ekstrēmistiskām. Šī prakse ļāva kriminalizēt plašu politiskās un sabiedriskās aktivitātes loku. Pēc Krievijas pilna mēroga iebrukuma Ukrainā 2022. gadā Valsts drošības komitejas nozīme vēl vairāk pieauga. Baltkrievija kļuva par svarīgu Krievijas militāro un politisko sabiedroto, bet dienests aktīvāk pievērsās pretkaru aktīvistiem, sabotāžas aizdomām, informācijas noplūdēm un personām, kuras atbalstīja Ukrainu. Šajā periodā tika pastiprināta kontrole pār sabiedrību, robežām, komunikāciju un politisko emigrāciju. Baltkrievijas drošības dienesti aktīvi sekoja arī opozīcijas struktūrām ārvalstīs, īpaši Lietuvā, Polijā un citās Eiropas Savienības valstīs. Līdz 2020. gadu vidum Baltkrievijas Valsts drošības komiteja bija kļuvusi par vienu no centrālajām institūcijām Baltkrievijas autoritārajā politiskajā sistēmā. Tās vēsturiskā attīstība atspoguļo pāreju no padomju drošības aparāta pēcteces uz modernu represīvu dienestu, kas cieši saistīts ar prezidenta varas saglabāšanu un politiskās opozīcijas ierobežošanu. Ārējās saites Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Baltkrievijas Valsts drošības komiteja.