Bangladeša

Bangladeša (bengāļu: বাংলাদেশ [ˈbaŋlad̪eʃ]), oficiāli Bangladešas Tautas Republika (bengāļu: গণপ্রজাতন্ত্রী বাংলাদেশ, Gônoprojatontri Bangladesh) ir valsts Dienvidāzijā. Tā robežojas ar Indiju un Mjanmu, bet tās krastus apskalo Bengālijas līcis. Atpalikusi agrāra valsts, biežas dabas katastrofas, zems infrastruktūras attīstības līmenis. Galvenie dabas resursi — koksne, dabas gāze, urāns, akmeņogles, kūdra. Subekvatoriālais klimats sekmē lauksaimniecības attīstību. Lietus periodā plašas teritorijas pārplūst. 15% valsts teritorijas klāj tropiskie meži. Aramzeme aizņem 73% valsts platības, ilggadīgie stādījumi 2%, ganības 5%. Apūdeņo 31 000 km2 teritorijas. Audzē džutu, rīsu, kviešus, cukurniedres, tējas krūmus, kokvilnu, tabaku, prosu, eļļas augus, dārzeņus, mango, ananasus, garšaugus, banānus. Bangladeša ieņem otro vietu pasaulē džutas kopražas ziņā. Liellopu un putnu audzēšana (gaļa, piens, olas). Lauksaimniecībā nodarbināti 63% iedzīvotāji un tā dod 30% no IKP vērtības. IKP uz vienu iedzīvotāju 1570 dolāri (2000. gadā). Rūpniecībā nodarbināti 11% ekonomiski aktīvo iedzīvotāju, pakalpojumu sfērā 26%. Rūpniecības galvenā nozare ir džutas pārstrāde un kokvilnas rūpniecība. 94% elektroenerģijas saražo TES, 6% HES. Iegūst arī dabasgāzi, kaolīnu, kaļķakmeni. Ražo cukuru, papīru, cementu, minerālmēslus, kabeļus, dīzeļus, sērkociņus. Lielākie uzņēmumi Čitagongas melnās metalurģijas un naftas pārstrādes rūpnīcas. Jūras ostas — Čitagonga, Čalna, Mongla. Dzelzceļu kopgarums ir 2745 km. Autoceļu kopgarums — 201 182 km, no tiem ar cieto (asfalta) segumu 10%. Eksportē džutu un džutas izstrādājumus, zivis, garneles, varžu kājiņas, ādas un ādu izstrādājumus, tēju, apģērbus. Importē mašīnas un tehnoloģiskās iekārtas, naftu un naftas produktus, augu eļļu, kviešus, rīsus, piena produktus, minerālmēslus. Galvenie tirdzniecības partneri ir ASV, Japāna, Lielbritānija, Vācija, Francija, Indija, Singapūra, Ķīna. Bangladešas nacionālais dzīvnieks ir Bengālijas tīģeris. Vēsture Senie un viduslaiku pirmsvalstu periodi Austronēzieši, dravīdi un indoārieši Bangladešas teritorija bija apdzīvota no aizvēsturiskiem laikiem. Sākotnējie iedzīvotāji bija dažādas austronēziešu, dravīdu un tibetiešu-birmiešu izcelsmes ciltis. No ~1000.—500. g. p. m. ē. sākās indoāriešu migrācija, kas ievērojami ietekmēja kultūru, valodu un reliģiju. Senie valstu veidojumi Pundra un Vanga — pirmie zināmie politiskie centri Bengālijas teritorijā. Maurju impērijas sastāvdaļa (4.—2. gs. p. m. ē.) Guptu impērija (4.—6. gs.) — kultūras un zinātnes uzplaukums. Harikēlu, Čandras un Pālas dinastijas No 7. līdz 12. gadsimtam reģionu pārvaldīja vairākas neatkarīgas budistu un hinduistu dinastijas. Pālas impērija (8.—12. gs.) bija īpaši nozīmīga, jo pārvaldīja lielāko Bengālijas daļu, bija pēdējā nozīmīgā budistu impērija Indijas subkontinentā un sekmēja mahājānas izplatīšanos Tibetā un Dienvidaustrumāzijā. Pēc Pālas norieta varu pārņēma Senas dinastija, kura nostiprināja hinduismu un kastu sistēmu. Islāma ienākšana un Bengālijas sultanāts (13.—16. gs.) Islāms reģionā ienāca pakāpeniski, sākot ar tirgotājiem un sūfijiem. 1204. gadā Bengālijas teritorija nonāca Deli sultanāta kontrolē, taču jau 14. gadsimtā izveidojās neatkarīgs Bengālijas sultanāts. Šis periods raksturojas ar musulmaņu elites izveidi, lauksaimniecības attīstību purvainajās teritorijās (īpaši rīsu audzēšanu), Bengālijas kultūras un bengāļu valodas nostiprināšanos, aktīvu starptautisko tirdzniecību ar Ķīnu, Arābiju un Dienvidaustrumāziju. Sultanāts bija viens no turīgākajiem reģioniem Indijā. Mogulu periods (1576—1757) 1576. gadā Bengālija kļuva par Mogulu impērijas provinci. Mogulu pārvaldībā reģions kļuva par vienu no ekonomiski bagātākajām teritorijām pasaulē, par nozīmīgu kokvilnas un muslīna audumu eksportētāju un par svarīgu ostu un upju tirdzniecības centru. Lielākā pilsēta Daka 17. gs. kļuva par Mogulu Bengālijas galvaspilsētu. Eiropiešu periods un Bengālijas sadalīšana (1757—1947) Jau 1517. gadā portugāļi izveidoja priekšposteni Čitagongā. Portugāļu apmetne tika izveidota arī Satgaonā. 1579. gadā, saņemot zemes piešķīrumu no Akbara, portugāļi izveidoja vēl vienu staciju Hugli. Portugāļi nodarbojās ar tirdzniecību un sludināšanu līdz 1632. gadam, kad Šahs Džahāns viņus padzina, bet nākamajā gadā atļāva viņiem atgriezties. Līdz 1651. gadam briti ieguva kontroli pār Hugli. Portugāļu klātbūtne beidzās. Britu Austrumindijas kompānijas vara 1757. gadā Palaši kaujā briti sakāva Bengālijas navabu. Tas ievadīja britu dominances sākumu. Britu pārvaldībā pieauga lauksaimniecības komercializācija un eksports, bieži radās bada periodi (īpaši 1770. gada Bengālijas bads), tika izveidota kolonāla administrācija un jauns izglītības modelis. 1905. gada Bengālijas sadalīšana Briti pirmoreiz administratīvi sadalīja Bengāliju Austrumbengālijā (pārsvarā musulmaņu) un Rietumbengālijā (pārsvarā hinduistu). Tas izraisīja plašus politiskus protestus, un 1911. gadā sadalīšana tika atcelta. Pakistānas periods (1947—1971) Bengālijas sadalīšana 1947. gadā un 1952. gada protesti Lielbritānijas Indijas sadalīšanas laikā Austrumbengālija kļuva par Austrumpakistānu, Pakistānas austrumu provinci, bet Rietumbengālija tika iekļauta Indijā. Starp Austrum- un Rietumpakistānu bija vairāk nekā 1600 km attālums, un politiskā vara koncentrējās Rietumpakistānā. Pakistānas valdība mēģināja noteikt urdu kā vienīgo valsts valodu, kas izraisīja plašus protestus Austrumbengālijā. 1952. gada 21. februārī Dakā studentu demonstrāciju apspiešana kļuva par simbolisku brīdi, kas vēlāk ietekmēja atmodas kustību. Austrumpakistāna bija ekonomiski svarīga (upes, ostas u.c.), taču resursi un politiskā ietekme koncentrējās rietumos. Šī nevienlīdzība vēlāk kļuva par vienu no neatkarības cēloņiem. 1970. gada ciklons un vēlēšanas 1970. gada ciklona postījumi un Rietumpakistānas nespēja sniegt adekvātu palīdzību radīja sašutumu. Tajā pašā gadā vēlēšanās uzvarēja Austrumbengālijas partija Awami League (Šeiha Mudžibura Rahmana vadībā), iegūstot 160 no 162 vietām, taču tai netika ļauts izveidot valdību. Tas noveda pie bruņota konflikta. Bangladešas Neatkarības karš (1971) 1971. gada 26. martā jau faktiski notiekoša kara apstākļos tika pasludināta Bangladešas Republika. Karš noritēja starp Bangladešas atbalstītājiem (Mukti Bahini) un Pakistānas bruņotajiem spēkiem, un to vēlāk izšķirīgi ietekmēja Indijas armijas iejaukšanās separātistu pusē. Konflikts ilga deviņus mēnešus un beidzās 1971. gada 16. decembrī ar Pakistānas spēku kapitulāciju. Karš atstāja smagas humanitāras sekas, tostarp lielus civiliedzīvotāju zaudējumus. Neatkarīgā Bangladeša (1971—mūsdienas) 1970.—1980. gadi Pēc neatkarības Bangladeša saskārās ar infrastruktūras sabrukumu, badu un ekonomiskām grūtībām, politisku nestabilitāti. 1981. gadā tika nogalināts valsts dibinātājs Mudžiburs Rahmans. 1988. gadā islāms tika pasludināts par valsts reliģiju. Demokrātijas atjaunošana 1991. gadā Bangladeša atjaunoja parlamentāro demokrātiju. Politikā kopš tā laika dominē divas partijas: Avami Līga un Bangladešas Nacionālistu partija. 21. gadsimts No 2000. gadiem valsts piedzīvoja rūpniecības pieaugumu (īpaši tekstilrūpniecībā), nabadzības līmeņa samazināšanos, uzlabojumus veselības aprūpē un izglītībā. Bangladeša ir viena no pasaules nozīmīgākajām tekstila eksportētājām. Taču saglabājās arī vecās problēmas, kā politiskā polarizācija, korupcija un cilvēktiesību pārkāpumi, dabas katastrofas — plūdi un cikloni. 2024. gadā valstī izcēlās studentu nemieri pret karjeras nevienlīdzību ar "veco revolucionāru" atvasēm, kuriem pievienojās protestētāji pret ekonomikas lejupslīdi un diktatūru. Valdības vadītāja Šeiha Hasina, Mudžibura Rahmana meita, mēģināja apspiest ar spēku un masu arestiem, bojā ejot ap 1400 cilvēkiem. Tas neizdevās, un Avami Līga zaudēja varu, Hasinai nācās bēgt no valsts uz Indiju pēc 15 gadu diktatūras, un viņai aizmuguriski tika piespriests nāvessods. Varu pārņēma ilgstošo represiju novājinātā Nacionālistu partija, sadarbojoties ar citām partijām, ieskaitot islamisko Jamaat-e-Islami. Tomēr likumības atjaunošana valstī ievilkās. Bangladešas attiecības ar Indiju pēc tā saasinājās gan Hasinas patvēruma Indijā dēļ, gan vardarbības dēļ, kas abās valstīs tika vērsta pret reliģiskajiem mazākumiem.. Iedzīvotāji Bangladeša ir 8. visvairāk apdzīvotā valsts pasaulē ar vairāk nekā 169 miljoniem iedzīvotāju. Aptuveni 91% valsts iedzīvotāju ir musulmaņi, taču valstī dzīvo arī hinduisti (8%), budisti un kristieši. Etniski gandrīz visi iedzīvotāji ir bengāļi, bet kalnu rajonos dzīvo dažādas cilšu grupas. Valsts kopējais dzimstības līmenis ir ievērojami samazinājies, un sagaidāms, ka nākamajās desmitgadēs iedzīvotāju skaita pieaugums stabilizēsies. 1970. gados vidējais bērnu skaits vienai sievietei bija ap 6,9 bērniem, bet līdz 2022. gadam šis rādītājs ir samazinājies līdz 1,93 bērniem. Šis samazinājums notika galvenokārt pateicoties uzlabotai piekļuvei veselības aprūpei un izglītībai, jo īpaši sievietēm. Atsauces Skatīt arī Bangladešas pilsētu uzskaitījums Ārējās saites Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Bangladeša. Encyclopædia Britannica raksts (angliski) Brockhaus Enzyklopädie raksts (vāciski) Mūsdienu Ukrainas enciklopēdijas raksts (ukrainiski) Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski) Encyclopædia Universalis raksts (franciski) Pareizticīgo enciklopēdijas raksts (krieviski) Enciklopēdijas Krugosvet raksts (krieviski)