ויקטוריה אוקמפו

רמונה ויקטוריה אפיפניה רופינה אוקמפו (בספרדית: Ramona Victoria Epifanía Rufina Ocampo; ‏ 7 באפריל 1890 – 27 בינואר 1979) הייתה סופרת, מתרגמת, עורכת ומוציאה לאור ארגנטינאית. כמייסדת והעורכת הראשית של כתב העת הספרותי "סור" והוצאת הספרים באותו שם, הייתה דמות דומיננטית בזירה הספרותית בארגנטינה. כבת למשפחה אריסטוקרטית ובעלת קשרים בינלאומיים, סייעה לסופרים להתקבל בזירה הבינלאומית ולזכות בהכרה. הייתה האשה הראשונה שנבחרה להיות חברה באקדמיה הארגנטינאית לספרות. בשנים 1970 ו-1974 הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות. ראש וראשון לסופרים בני טיפוחה היה חורחה לואיס בורחס, שהספיד אותה במילים: "במדינה ובתקופה בהן התייחסו לנשים כדמויות ללא ייחוד, היה לה האומץ להיות אינדיבידואלית. היא הקדישה את הונה הרב לחינוך ארצה ויבשתה. באופן אישי, אני חייב הרבה לויקטוריה, אבל אני חייב לה עוד יותר כארגנטינאי." תולדות חייה נולדה בבואנוס איירס למשפחה אמידה, הנקשרת לראשוני המתיישבים מגליסיה בארגנטינה, הבכורה מבין שש בנות. בילדותה זכתה לחינוך ביתי על ידי אומנת צרפתיה. צרפתית הייתה גם השפה הראשונה בה למדה קרוא וכתוב, לאחר מכן אנגלית ורק אז ספרדית. ב-1896 הפליגה המשפחה לאירופה לרגל "יובל היהלום" של המלכה ויקטוריה. ב-1901 החלה לכתוב מאמרים בצרפתית בנושאים ספרותיים. במסגרת שהיית המשפחה ב-1908 בפריז, נכחה אוקמפו במספר הרצאות בהיסטוריה, לימודים קלאסיים וספרות אנגלית בקולז' דה פראנס ובסורבון. משפחתה לא ראתה בעין יפה חינוך גבוה לבנותו והיא מעולם לא למדה לימודים גבוהים פורמליים ומלאים. בין השנים 1920 ל-1930 הפכה אוקמפו לעמוד התווך של חיי הספרות בבואנוס איירס. בשנת 1931 ייסדה את כתב העת הספרותי "סור" (דרום) ובו טיפחה יצירה ארגנטינאית חופשית. בין שותפיה נמנו חורחה לואיס בורחס, אדולפו ביוי קסארס (שנשא לאשה את אחותה של ויקטוריה, סילבינה אוקמפו), ארנסטו סאבטו, חוליו קורטאסר, חוזה ביאנקו (José Bianco), ראימונדו לידה (Raimundo Lida) ועוד. ספרה הראשון, שנכתב ופורסם בצרפתית ב-1923, היה De Francesca à Beatrice (מפרנצ'סקה עד ביאטריצ'ה) אודות הקומדיה האלוהית מאת דנטה אליגיירי. ב-1936 פורסם ספרה הראשון בספרדית, Domingos en Hyde Park (ימי ראשון בהייד פארק). מ-1935 ובמהלך כל חייה פרסמה סדרה של "עדויות" או ,"וידויים" (בהשראת הוידויים של אוגוסטינוס) תחת השם Testimonios. תשעה מהם פורסמו בימי חייה והאחרון ראה אור רק לאחר מותה. פעילות מרכזית שלה הייתה תרגום יצירות בנות-זמנה מצרפתית ומאנגלית לספרדית. היא תרגמה מיצירות אלבר קאמי, קולט, גרהם גרין, תומאס אדוארד לורנס, דילן תומאס ופול קלודל. כן גילתה עניין רב בתרבות הודו המתחדשת ותרגמה מכתבי ג'ווהרלל נהרו, מהטמה גאנדי ורבינדרנת טאגור. טאגור ביקר בארגנטינה בשנת 1924 ונשאר שם חודשיים כאורחתה של ויקטוריה אוקמפו. טאגור כתב סדרת שירים תחת הכותרת "פוראבי" על שהותו בארגנטינה. ב-1935, במהלך ביקור ברומא, ראיינה אוקמפו את בניטו מוסוליני והתרשמה ממנו כמנהיג שיוכל להוביל את איטליה לעידן המודרני, אף כי חלקה על המיליטריזם שלו ועל השקפותיו השמרניות בנוגע למעמד האישה. אולם, עוד בטרם ראה הראיון אור, פלש צבא איטליה לאתיופיה, וגישתה של אוקמפו למוסוליני ולפשיזם התהפכה לחלוטין. ב-1937 פרסמה אוקמפו, יחד עם עורכי "סור" מאמר שיצא חוצץ נגד הפשיזם. במקביל לכתב העת, ועל מנת לתמוך בו כלכלית, ייסדה אוקמפו הוצאת ספרים באותו שם, בה הוציאה לאור ספרות ספרדית ותרגומים מספרות העולם, בהם מאת פדריקו גארסיה לורקה, אנדרה ז'יד, תומאס מאן, טי אס אליוט, אנדרה מורואה, הנרי מילר, גרהם גרין, אוקטביו פס, אלדוס האקסלי, קרל גוסטב יונג, וירג'יניה וולף, ולדימיר נבוקוב, ז'אן-פול סארטר, ג'ק קרואק, אלבר קאמי ואחרים. אוקמפו חיברה מספר מסות העוסקות בביקורת ספרות וביקורת קולנוע. ב-1947 Henry V y Laurence Olivier ("הנרי החמישי ולורנס אוליבייה, תוך התייחסות לסרט הנרי החמישי משנת 1944). ב-1954 Virginia Woolf en su diario ("וירג'יניה וולף ויומנה"). ב-1969 Diálogo con Borges ("דיאלוג עם בורחס"). במאי 1953 נעצרה על ידי משטרת פרון ושהתה במעצר 26 ימים בגין היותה "אריסטוקרטית דיסידנטית". היא שוחררה בהתערבותם של המשוררת הצ'יליאנית גבריאלה מיסטרל והמדינאי ההודי ג'ווהרלל נהרו. ב-1965 קיבלה עיטור מדליית זהב מן האקדמיה הצרפתית. באותה שנה קיבלה דרגת "מפקדת" במסדר האימפריה הבריטית. ב-1968 העניקה לה אינדירה גנדי תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ויסווה בהראטי. ב-1977 הוזמנה להיות חברה באקדמיה הארגנטינאית לספרות (Academia Argentina de Letras), האשה הראשונה שנכלה בין חברי האקדמיה. לאחר מותה, בין השנים 1984-1979 התפרסמו ששת כרכי האוטוביוגרפיה שלה. וילה אוקמפו ביתה של אוקמפו, החל משנת 1940, וילה אוקמפו , שימש כבית הקיץ של משפחתה והיא חיה בו עם אחיותיה. הבית הוקם בפרבר Beccar (17 ק"צ צפונית למרכז העיר בואנוס איירס) על ידי אביה בסמוך לשנת לידתה, ב-1891. הוילה מוקפת בגנים בשטח 11 קמ"ר ומכילה ספרייה ובה 12,000 כותרים. הבית שימש אותה לשם טיפוח יחסיה עם אנשי תרבות, ספרות ודיפלומטיה מרחבי העולם. היא אירחה בו אורחים רבים מחו"ל והפגישה אותם עם החוג הספרותי שלה בבירה הארגנטינאית. חלקם מצאו בביתה מפלט מרדיפות בארצם, בפרט ספרד של פרנקו. בין האורחים שאירחה נמנו אלבר קאמי, רבינדרנת טאגור, איגור סטרווינסקי, לה קורבוזיה, גרהם גרין, פדריקו גארסיה לורקה, אנדרה מורואה, חוסה אורטגה אי גאסט, אנטואן דה סנט-אכזופרי, סן-ג'ון פרס. הסופר הצרפתי אלן רוב-גרייה תיאר את המפגשים האינטלקטואליים בווילה בספרו La Maison de rendez-vous ("בית המפגשים"). ב-1973 תרמו האחיות אוקמפו את הוילה לשימוש UNESCO, על מנת להמנע מהלאמתה על ידי השלטון הפרוניסטי, מתוך הסכמה שיוכלו להמשיך ולהתגורר במקום. כיום משמש הבית לשימור זכרה והארכיון העשיר שלה, הכולל מכתבים, תמונות, כתבי יד ומסמכים. חיים אישיים בשנת 1908, בגיל 18, נישאה לברנרדו (מונקו) דה אסטרדה (Bernando (Mónaco) de Estrada). הנישואין היו אומללים והסתיימו בגירושין ב-1922. עם זאת, עוד במהלך נישואיה הקצרים ולאחריהם, ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם חוליאן מרטינז (Julián Martínez), דיפלומט מבוגר ממנה ב-15 שנים ובן-דודו של בעלה. בשנת 1963, בעת ביקור בפריז חשה כאבים עזים בפיה ואובחנה כסובלת מסרטן הפה, היא נותחה, אך המשיכה לסבול מאותה עת מכאבים שונים ובעיות בריאותיות. היא מתה בוילה אוקמפו בגיל 88. קישורים חיצוניים ביוגרפיה באתר הוצאת hilario, אוגוסט 2022 פרופיל באתר מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ויקטוריה אוקמפו, באתר "Find a Grave" (באנגלית) הערות שוליים