הצריף של סקוט

הצריף של סקוט (באנגלית: Scott's Hut) הוא מבנה שהוקם על החוף הצפוני של כף אוונס על האי רוס באנטארקטיקה. הקימה אותו בשנת 1911 משלחת טרה נובה, בהנהגת רוברט פלקון סקוט. בבחירת בסיס פעולה למשלחת של 1913-1910, דחה סקוט את הרעיון להשתמש שוב במגורים בהאט פוינט, שהקים על מצר מקמרדו לשימוש משלחת דיסקברי בשנים 1901–1904. הצריף הראשון הזה הוקם בחצי האי האט פוינט, 20 ק"מ דרומית לכף אוונס לשני גורמים היה חלק בהמלטה זו: הראשון היה הקור הקיצוני ששרר בצריף המקורי והקשה על המגורים בו, והשני, שספינתו של סקוט, דיסקברי, נלכדה בקרח בהאט פוינט, בעיה שסקוט קיווה להימנע ממנה בהקמת הבסיס החדש שלו צפונית לשם. בלבול מסוים נובע מכך, שטכנית אפשר להתייחס אל הצריף של דיסקברי כאל "הצריף של סקוט", במובן זה שמשלחתו היא שהקימה אותו, והוא שימש כבסיס החוף שלו במהלך המשלחת של 1901–1904. אבל מקובל לשייך את השם "הצריף של סקוט" למבנה שהוקם בשנת 1911 בכף אוונס. תיאור הצריף של סקוט נבנה מראש באנגליה ללפני שנלקח דרומה באונייה. הוא מלבני, אורכו 15 מטרים ורוחבו כשמונה מטרים. לבידוד השתמשו באצות, שנתפרו ליריעה, שנקבעה בין קירות כפולי-קרשים, פנימי וחיצוני. הגג היה סנדוויץ' של שלוש שכבות קרשים ושתי שכבות של גומי שביניהן עוד יריעת אצות. לתאורה שימש גז אצטילן, והחימום נבע מן המטבח ומעוד תנור מוסק בפחם. אפסלי צ'רי-גארארד כתב, שהצריף חולק לאזורים נפרדים לשינה ולעבודה במחיצה עשויה תיבות מצרכים. מבנה אורווה (לתשעה-עשר סוסי פוני סיביריים), בערך בגודל 15 על 5 מטרים, הוצמד בהמשך לקיר הצפוני של המבנה העיקרי. חדר שירות, בגודל 12 מטר על 3.5 מטרים נוסף גם הוא בשלב מאוחר יותר, מסביב למרפסת המקורית הקטנה בקצה הדרום-מערבי של המבנה העיקרי. מאמץ ניכר נעשה לבידוד המבנה ולהפקת מרב החום מארובות הכיריים ותנור החימום, על סמך לקחים שהופקו מן הצריף של משלחת דיסקברי. צלב הוקם על גבעה מאחורי הצריף של סקוט בכף אוונס, אבל הוא איננו קשור לקפטן סקוט, מפני שהוקם לזכר שלושה מחברי קבוצת ים רוס במשלחת של שקלטון, שמתו סימוך לשם. הצלב שהוקם לזכר קפטן סקוט וחברי לקבוצת הקוטב נמצא על גבעת התצפית של תחנת מקמרדו. השימוש בצריף סקוט במשך חורף 1911, התגוררו 25 אנשים מקבוצת החוף של משלחת טרה נובה בצריף. מכאן יצאו סקוט ואנשיו במסע, שסופו טרגי, אל הקוטב הדרומי. כאשר קבוצת הדרום של סקוט לא שבה, נשארו כמה אנשים מאחור לחורף נוסף (1812), כדי לחפש את הגופות באביב הבא. ב-1913, כשהסתיימה משלחת טרה נובה, נשאר הצריך מצויד היטב במצרכי-מזון ובדלק, ובכמות מסוימת של פחם. הצריף שימש שוב בין השנים 1915 ל-1917 אחדים מאנשי קבוצת ים רוס של שקלטון, אחרי שהספינה אורורה, שנועדה לשמש להם כמגורי חורף קבועים, ניתקה ממעגנה במאי 1915 ונסחפה צפונה עם הקרח, בלי אפשרות לחזור. הצריף היה למגוריהם הקבועים של עשרת האנשים התקועים, והודות למחסן המצרכים עלה בידם להתקיים בנוחיות יחסית, עם תוספות ממחסן המצרכים בצריף שקלטון בכף רוידס. בינואר 1917, אחרי ששקלטון חילץ את הניצולים, הוא הביא סדרים בצריף ונעל אותו. אף כי הצריף היה נטוש משנת 1917, הוא ותכולתו שמורים כיום במידה ראויה לציון הודות לתנאים של מתחת לנקודת הקיפאון. שימור והתפוררות בצריף של סקוט אחרי 1917 נשאר הצריף ללא מגע-יד עד 1956, כשמבצע דיפ פריז חשף והוציא אותו מתוך השלג והקרח. הוא נמצא במצב שימור ראוי לציון וכלל חפצים שונים משתי המשלחות הקודמות. אף כי חלק מן החפצים נלקחו כמזכרות בזמן גילוי הצריף (ואף לאחר מכן), הצריף עצמו נשאר במידה רבה כפי שהיה בשנת 1917. ניו זילנד והממלכה המאוחדת התחייבו בזמנים שונים מאז שנות ה-70' לשפץ (בעיקר בפינוי שלג וקרח) הן את הצריף של סקוט והן את הצריף של משלחת דיסקברי. מזון נשמר במידה רבה בתנאי הקיפאון והיובש, אך אף על פי כן, ריקבון חיידקי מתרחש. מבקרים מתארים את ריחו של בשר כלבי הים שנשמר בצריף דיסקברי כמבאיש ממש, והיו שהביעו דאגה להשפעת ריקבון פטרייתי על החומר המרכיב את מבנה הצריפים האלה. אתר היסטורי הן הצריף של סקוט והן הצריף של שקלטון נחשבים לאתר מורשת עולמית. הצריף של שקלטון נכלל ברשימה בשנים 2004 ו-2006, והצריף של סקוט ב-2008. האתר הוכרז כאתר היסטורי או יד זיכרון באנטארקטיקה (HSM16), לאחר פנייה של ניו זילנד והממלכה המאוחדת אל הוועדה המייעצת למורשת אנטארקטיקה. ראו גם רשימת משלחות לאנטארקטיקה קישורים חיצוניים קרן מורשת אנטארקטיקה הערות שוליים