אגם האמון

אגם האמון או נווה המדבר האמון, הוא אגם עונתי ואדמת ביצות באגן סיסטאן האנדורהאי באזור חבל סיסטאן בגבול אפגניסטן-איראן. באיראן הוא ידוע גם בשם האמון-י הלמנד, האמון-י הירמנד או דריאצ'ה-י סיסטאן ("אגם סיסטאן"). האמון הוא מונח כללי לאגמים רדודים או לגונות, בדרך כלל עונתיים, המופיעים במדבריות דרום מזרח איראן ובאזורים הסמוכים לאפגניסטן ופקיסטן שנוצרים בעקבות הפשרת שלגים בהרים הסמוכים באביב. מערכת האמון ניזונה ממספר רב של יובלי מים עונתיים; היובל המרכזי הוא נהר הלמנד, נהר איתן שמקורו בהרי הינדו-כוש שבאפגניסטן. בעת החדשה, ולפני הקמת הסכרים לצורכי השקיה חקלאית, היו שיטפונות האביב גורמים להיווצרות אגמים גדולים בהרבה. גאוגרפיה האגם ממוקם באפגניסטן, בביצות סיסתאן שממערב למדבר דשט-י מרגו (Dasht-e Mārgō), שם נהר הלמנד יוצר דלתה מסועפת. המים זורמים בתנועה מעגלית דרך שרשרת אגמים, המתחילה בהאמון-פוזק (Hāmūn-e Puzak) בצפון-מזרח, ממשיכה אל האמון-סברי (Hāmūn-e Sabari), ולבסוף גולשת אל האמון-הלמנד (Hāmūn-e Helmand) בדרום-מערב. בעבר כיסה האגם שטח של כ-4,000 קילומטרים רבועים עם ערוגות קנים צפופות וסבך עצי אשל המשתרע על גדות האגמים העליונים. האזור היה מלא בחיות בר ובציפורים נודדות. בליטת בזלת בצורת טרפז, הידועה בשם הר חאג’ה (Mount Khajeh), מתרוממת כאי במרכז מה שהיה בעבר אגם האמון ובקצה הצפון־מזרחי של האמון־הלמנד (Hāmūn-e Helmand). פסגתו השטוחה מתנשאת לגובה של 609 מטר מעל פני הים, וקוטרה כ־2–2.5 ק"מ (1.2–1.6 מייל). זהו הבלט הטבעי היחיד שנותר במישורי סיסתאן השטוחים. אגם האמון מסווג לעיתים כשלושה אגמים רדודים: האמון־הלמנד (Hamun-e Helmand), האמון־סברי (Hāmūn-e Sabari) והאמון־פוזק (Hāmūn-e Puzak). האחרון משתרע גם אל מחוז לאש וָה ג’וויין (Lash Wa Juwayn District) שבמחוז פארה באפגניסטן. האגם ניזון בעיקר מאזורי ניקוז מים בצד האפגני, ובהם נהר הארוט (Harut River). הוא מצוי באזור סיסתאן, ובתחום מחוז לאש וָה ג’וויין (Lash Wa Juwayn District) שבמחוז פארה באפגניסטן. נהר הארוט זורם אל האגם מן הצד האפגני של הגבול. בשנת 1976, כאשר הנהרות באפגניסטן זרמו באופן סדיר, כמות המים באגם הייתה גבוהה יחסית. אולם בין 1999 ל-2001 האגם כמעט התייבש ונעלם לחלוטין, כפי שניתן לראות בתצלום לוויין משנת 2001. כאשר מתרחשות בצורות באפגניסטן, או כאשר המים באגני הניקוז המזינים את אגם האמון מצטמצמים מסיבות טבעיות או מעשה ידי אדם, התוצאה היא קרקעית אגם יבשה בצד האיראני. בנוסף, כאשר האגם מתייבש, רוחות עונתיות נושאות חול דק מקרקעית האגם החשופה. החול מתערבל לדיונות ענק שעשויות לכסות מאה כפרי דייגים או יותר לאורך קו החוף לשעבר של האגם. חיות הבר סביב האגם נפגעות באופן משמעותי, ופעילות הדיג נפסקת לחלוטין. שינויי מדיניות בתחום המים וגשמים משמעותיים באזור עוררו תקווה כי עד 2003 יחזרו כמויות גדולות מן המים אל אגם האמון. בשנת 1975 הוכרז האמון, יחד עם האמון-א סברי, כאתר רמסר. היסטוריה אתרים ארכאולוגיים באזור האגם קיימים שרידים ארכאולוגיים חשובים כמו העיר הפרהיסטורית הענקית שהר-י סוחטה. בנוסף, חורבותיה של עיר אחמנית עתיקה בשם דאהאן-י גולמן ("שער העבדים"). שאהר-י-סוחטה ממוקמת כ-35 קילומטרים דרומית-מערבית לדאהאן-י גולמן. השקיה במהלך חמשת אלפי השנים האחרונות חיו בני אדם סביב נווה המדבר האמון וביצותיו העשירות בחיות בר. סביב האמון התפתחה תרבות ייחודית, עם אורח חיים שהותאם לביצות המדבר. התושבים בנו סירות קנים ארוכות כדי לנוע במים הרדודים, והקימו בתים נמוכים מחימר אדום שנועדו לעמוד בחום המדבר. פרנסתם התבססה כמעט לחלוטין על ציד, דיג וחקלאות. עד סוף המאה ה-20, מערכות ההשקיה באגן סיסתאן עלו וירדו במשך יותר מ-4,000 שנה מבלי להרוס את הביצות. אולם בהמשך האוכלוסייה גדלה במהירות, וטכנולוגיות חדשות לניהול מים הוכנסו לאזור. במהרה החלו תוכניות השקיה להתפשט ברחבי האגן. במערב הרחוק יותר, ממשלות אפגניסטן לדורותיהן הקימו סכרים גדולים (כגון סכר ארגנדאב וסכר קאג'אקי) שהסיטו מים מן החלקים העליונים של הנהר. הרס עקב בצורות קיצוניות בשנים 1999–2001 שינויי כמות המשקעים בהינדו-כוש גורמות לתקופות מתחלפות של שיטפונות בהלמנד ובצורות, מה שעלול לגרום לייבוש לגונות שלמות. מצב זה קרה מספר פעמים במאה ה-20, כאשר רק האגמים העליונים נותרו מוצפים. תמונות לוויין של Landsat מראות כיצד ירידה דרמטית במשקעים הביאה לירידה בשטח המכוסה שלג באגן הלמנד, מ-41,000 מעלות צלזיוס. אוכלוסיית סיסתאן, שגדלה עקב פליטים מאפגניסטן מוכת המלחמה, נפגעה קשות ממחסור במים. תעלות ההשקיה התייבשו והחקלאות נעצרה, מה שהוביל לנטישת כפרים רבים עקב נודדים בחיפוש אחר מים. שילוב של בצורת והשקיה מסיבית הוכיח את עצמו כהלם עבור אזורי הביצות. בתוך חמש שנים (1998–2002), אזורי הביצות הפוריים התדרדרו במהירות. ניתן להניח באופן סביר כי הפיכתה של האמון לארץ צחיחה, כמו האזורים הסובבים אותה, נגרמה בעיקר עקב התרחבות החקלאות המושקית מאז שנות ה-70 (מיוצגות ככתמים אדומים בוהקים בתמונות לוויין, בעיקר חיטה ושעורה), בשילוב עם אחת הבצורות הקשות ביותר שנראו אי פעם במרכז אסיה בתקופה שבין 1999 ל-2001. הביצות הוחלפו בעיקר במישורי מלח חסרי חיים ובצמיחי קנים מתפוררים. חיות הבר, הערים, הדיג והחקלאות שבעבר הקיפו את ההאמון, כולם התמוטטו, ויצרו שממה. רוחות שבעבר התקררו על ידי מימי הביצות סוחפות כעת אבק, חול ומלח מקרקעית האגמים היבשים אל הכפרים הסובבים, וסחפי חול אלה הטביעו כמעט 100 כפרים תחת דיונות בנוף המזכיר את אסון ימת אראל. רוב היבולים צומצמו לתנאי קערת אבק, עדרי בעלי חיים הושמדו, ודיג משגשג עם שלל שנתי של כ-12,000 טון נמחק. רבים שחיו סביב האמון במשך דורות עברו משם או איבדו את כל כולו. אוכלוסיית הציפורים המקומית נעלמה וציפורים נודדות כבר לא עוצרות מחוסר מקלט, וחיות בר שלא יכלו להתקיים במדבר או לעשות את המסע הארוך לנווה מדבר אחר מתו. שאר אזורי הביצה פולטים כעת את הזוהר הקשה של מישורי מלח יבשים. גופי המים העומדים היחידים, הגדולים יחסית, הם מאגר צ'אה-נימה IV, המתוחזק למי שתייה. ראו גם נהר הלמנד סיסטן קישורים חיצוניים הערות שוליים