Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2000-10-11

Regjeringa har gjort modernisering av offentlig sektor til en fanesak, og det er mange gode anslag i det. Men jeg er fremdeles urolig med hensyn til hva Arbeiderpartiet egentlig mener med modernisering. Det er kommet flere signal, bl.a. fra noen statsråder som i sommer velsignet privatisering, til Kosmos kontante avvisning av bestiller-utfører-modellen, sånn som jeg opplevde det, på LO Kommunes store konferanse tidligere i høst, bl.a. fordi det vil føre til mer byråkrati. SV ønsker også omstilling og fornying av offentlig sektor, fordi den ikke er god nok. Det gjøres mye bra arbeid, men det er ikke godt nok. Det er for mye byråkrati, det er for mange tette skott, det er for lite samarbeid, og enkelte steder er det også for dårlig menneskebehandling. SV mener at den omstillinga må komme fra venstre, den må bygge på de prinsippene som velferdsstaten har gjort til nå, og som også aksjonen «For velferdsstaten» har gått inn for. Jeg ønsker et klarere signal fra Arbeiderpartiet om det også er de prinsippene det skal bygges videre på. Det går ikke an å komme bort fra at det er uttynningen, eller skvisen, i kommuneøkonomien de siste åra som har ført til privatisering og til salg av kommunale foretak. Noen steder har dette skjedd ut fra rein ideologi, men de fleste steder har det skjedd av nød. Og da er min utfordring: Mener Arbeiderpartiet at kommuneopplegget for neste år er bra nok til å møte dette, fordi kravet om stadig mer effektivisering i betydningen løp fortere også har ført til en utarming av mange offentlig ansatte? Og det er kvinner det gjelder. Dermed er det bakgrunnen for mye av den uføretrygdinga og skvisinga ut av arbeidslivet vi har sett i det siste.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2000-10-11

Dette blir ingen stemmeforklaring, men en vedtaksforklaring. Det var hr. Gløtvold som fikk meg til å ta ordet i siste runde. Hr. Gløtvold forsøkte nok en gang å torpedere Stortingets vedtak om Regionfelt Østlandet med bakgrunn i utviklingen i Forsvaret og med bakgrunn i det som jeg muligens gav uttrykk for før i dag. Jeg har bare lyst til å understreke at med den utviklingen Forsvaret står overfor, er det mer nødvendig enn noensinne å legge forholdene til rette for at de avdelinger vi har, skal øves og kan øves skikkelig. Det går på mannskapenes sikkerhet, ikke minst i forhold til det å delta i internasjonale operasjoner, men også det å kunne utnytte og bruke sitt utstyr her hjemme. Jeg kan ikke se noen som helst grunn til at Stortinget skulle ta innover seg hr. Gløtvolds tanker om å endre det vedtaket som Stortinget tidligere har gjort, og som er nødvendig.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2000-10-11

Regjeringen sier i trontalen bl.a. at bruk av gass, fornybare energikilder og arbeidet for å begrense energiforbruket skal bidra til en mer miljøvennlig energiproduksjon. Og for å nå disse mål foreslår Regjeringen i sitt forslag til statsbudsjett virkemidler som støttetiltak til investeringer og bruk av nye fornybare energikilder og – selvfølgelig – en økning av elavgiften til forbrukere på halvannet øre før moms og tilsvarende økning i avgiften på fyringsolje på 11,2 øre pr. liter. I tillegg kommer det også avgift for industrien på 1 øre. Det bør ikke komme som noen stor overraskelse for noen i denne sal at Fremskrittspartiet er mindre bekymret for energiforbruket i Norge enn andre partier. Samtlige partier utenom Fremskrittspartiet har gjennom mange år hatt som målsetting å redusere økningen i forbruket av energi. Men resultatet har like lenge vært akkurat det motsatte. Og hvorfor skal vi så begrense forbruket? Er det så galt at vi i dette kalde landet skal få bruke noe energi for å ha det godt og varmt om vinteren? Er det så galt at vi nordmenn bruker noe av våre naturgitte fordeler for å kompensere for noen av våre naturgitte ulemper? Nei, det skulle bare mangle. Det er gjennom mange år skapt en myte om at vi nordmenn er store sløsere av energi. Dette er ikke riktig. Oversiktene fra NVE, EnFo, og den siste ferske jeg har fått fra NELFO, viste at energibruken i norske husholdninger ikke er større enn i andre land vi normalt sammenlikner oss med. Fremskrittspartiet vil på bakgrunn av dette ta avstand fra det hysteriet som er skapt, at vi sløser så mye med energi i Norge. Vi vil ikke bruke av skattebetalernes penger for tiltak som skal endre energiforbruket, men vil heller stimulere til fri konkurranse mellom energikilder, slik at energimarkedet skal fungere best mulig for forbrukerne. Er det kanskje knapphet på energi som gjør at Regjeringen mener vi skal begrense forbruket? Det kan umulig være årsaken. Norge fremstår jo i dag som en energistormakt, med en samlet produksjon på nærmere 3 000 TWh i form av olje og gass og kraft, og vi klarer bare å bruke 7-8 pst. av dette selv. Vi har nesten en tredjedel av den samlede europeiske vannkraftproduksjonen, vi har 45 pst. av gassreservene og 75 pst. av oljereservene. Og for å sette det litt i perspektiv, så utgjør vi altså mindre enn 1 pst. av Europas befolkning. Det at vi fra tid til annen har måttet importere kraft, skyldes slettes ikke at vi mangler energi, men det skyldes mangel på politisk vilje og handlekraft i denne sal til å utnytte de enorme energiressursene vi har. Vi må huske på at store deler av vår kraftproduksjon går til kraftkrevende industri. Det er jo nettopp tilgangen på kraft til konkurransedyktig pris som er den direkte årsak til at vi i mange år har hatt verdiskaping, som har skapt mange livskraftige industrisamfunn over det ganske land. Vi har gjennom mange år hatt politisk bestemte kraftkontrakter til industrien. Stortinget vedtok i fjor en gradvis avvikling av disse mot et mer markedsrettet system. Industrien har imidlertid kommet politikerne i forkjøpet. En stadig større del av industrien «trader» nå fritt i kraftmarkedet, og dette fungerer til alles tilfredshet. Regjeringens virkemidler for å begrense forbruket har jeg allerede nevnt: en kraftig økning i elavgiften for forbrukere, som har rammet dem som fra før av har minst, minstepensjonister og andre, som ikke får nyte godt av økning i minstefradraget. Dette harmonerer dårlig med finansministerens vakre ord om et budsjett for økt velferd og mer rettferdig fordeling. Konsekvensene av elavgiften for industrien blir om mulig enda mer dramatisk. Jeg fikk i går en fersk oversikt fra Prosessindustriens Landsforening, der disse konsekvensene ble belyst. Det slår selvfølgelig ulikt ut i forhold til de forskjellige former for industri, men det verste eksemplet er et smelteverk som får økte utgifter på 93 000 kr pr. arbeidsplass. 93 000 kr pr. arbeidsplass! Det sier seg selv at de færreste bedrifter kan overleve med en slik økning i kostnader. Jeg reagerer derfor med forbauselse når LO-leder Yngve Hågensen sier at dette er det beste budsjettforslag på lang tid, når konsekvensene vil bli at tusenvis av hans medlemmer vil bli satt på porten dersom budsjettforslaget blir vedtatt. Forstå det den som kan!

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2000-10-11

Den nye gen- og bioteknologien vil revolusjonere den medisinsk-tekniske utviklingen de nærmeste 10-20 år. Menneskets genspeil er kartlagt, og dette åpner for muligheten til ved hjelp av genterapi å forebygge, behandle, ja til og med fjerne alvorlige lidelser vi i dag sliter med, som eksempelvis diabetes. Skal vi i Norge imidlertid kunne nyttiggjøre oss denne teknologien og norske pasienter få del i dette fremskrittet, må norske forskere til enhver tid få delta på internasjonalt nivå og ikke hemmes av en nasjonal, norsk restriktiv lovgivning, slik Kristelig Folkeparti tidligere har stått for. Vil representanten Steensnæs og Kristelig Folkeparti medvirke til en positiv lovgivning på dette området til beste for norske pasienter, og vil partiet styrke norsk forskning innen gen- og bioteknologien de nærmeste år? Dette er særdeles nødvendig. Det ligger meget tilbake å ønske når det gjelder medisinsk forskning.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2000-10-11

Det 20. århundret var på mange måter demokratiets århundre. Det var i dette århundret demokratiet som styreform fikk sitt endelige gjennombrudd. Selv om det gjennom hele århundret var flere store tilbakeslag, står en ved inngangen til det 21. århundret igjen med at de aller fleste land i en eller annen form ønsker å fremstå som demokratiske. Det er ikke lenger de som er for demokratisk styreform, som må begrunne hvorfor dette er en god styreform. Det er de som mener styreformen ikke er god, som må begrunne sitt standpunkt. Også i denne trontaledebatten har det vært en hyllest til demokratiet med bakgrunn i valget i Rest-Jugoslavia og folkets overtakelse av makten i landet. Det er grunn til å glede seg over at enda et land beveger seg i demokratisk retning. Alle demokratiske land har et felles ansvar for å støtte opp om skjøre demokratier som skal starte på en møysommelig vei med bl.a. å bygge opp politiske institusjoner. Hvorledes står det så til med vårt eget demokrati, vårt eget folkestyre? En enkel diagnose kan oppsummeres etter følgende hovedlinjer: For det første. Valgdeltakelsen går ned ved valg til kommunestyrer, fylkesting og storting. Litt over halvparten av de stemmeberettigede gidder å benytte seg av stemmeretten. For det andre. Det er frustrasjon i de politiske organer lokalt og regionalt fordi det politiske og økonomiske handlingsrommet er så lite. Et godt fungerende lokal- og regionaldemokrati er motoren i et levende folkestyre. Det er der de viktigste politiske avveininger, prioriteringer og politiske løsninger skal finnes. Det er dessuten lokal- og regionalnivået som rekrutterer politikere til sentralnivået. For det tredje. Når jeg snakker om reform av offentlig sektor, er det stort sett forvaltning og tjenesteproduksjon som står på den politiske dagsordenen. Reformen blir begrunnet med at en skal skape en mer effektiv lokal og regional forvaltning og ikke med at det er nødvendig for å få lokaldemokratiet til å fungere bedre, at den folkelige deltakingen skal bli større. For det fjerde. Demokrati og politisk styring blir fremstilt som en trussel mot enkeltindivid og marked. Politisk innblanding blir framstilt som noe negativt, det er noen der ute som er ute etter å gjøre livet vanskelig for enkeltindividet, stikke kjepper i hjulene for den enkeltes frie utfoldelse. For det femte. Politikerforakten er økende. I god historisk tradisjon nører populistiske grupper og partier opp under politikerforakten. Det samme ser vi i andre vesteuropeiske land, der sterke nasjonalistiske partier vinner fram i valg. I kraft av sitt menneskesyn vil disse gruppene lett utvikle seg til å bli antidemokratiske fordi de avviser den grunnleggende normen for et demokratisk system, at alle er kompetente til å være med, og at alle har samme rettigheter. For det sjette. Flere politiske beslutninger blir overlatt til markedet. Å bruke markedet til å fordele velferdsgoder er dårlig, fordi velferdsgoder ofte er knapphetsgoder. Rettferdig fordeling av velferdsgoder kan bare skje gjennom politiske beslutninger og politiske prioriteringer. I det politiske demokratiet har vi alle én stemme, i markedet er den enkeltes styrke avhengig av lommeboka og kjøpekraften. La oss forutsette at deler av denne diagnosen i alle fall er korrekt. Hva er så de politiske svarene så langt i denne debatten? For det første. Flytte ansvaret for sykehussektoren, fra å være underlagt regionaldemokratisk prioritering til sentralstyring. For det andre. Fra Fremskrittspartiet har vi fått forslag om at staten skal påta seg ansvaret for utdanning, helse, eldreomsorg – altså en forflytning fra politisk styring lokalt til lovfestede rettigheter for den enkelte. Ønsker en å ta et skikkelig kvelertak på det lokale folkestyret, er dette glimrende forslag. Vårt lokale og regionale folkestyre har verdier i seg selv som det er vårt ansvar å ta vare på. Uansett hvilke gode tjenester vi utvikler, hvis folkestyret blir svekket, blir helt sentrale deler av velferdssamfunnet borte. Grunnlaget for et godt og tjenlig velferdssamfunn er et levende folkestyre som foretar de politiske prioriteringene og de økonomiske veivalgene. Det er kun et levende folkestyre som kan videreutvikle velferdssamfunnet, og som kan endre på det uverdige forhold at det i Norge er over 70 000 barn som lever i fattigdom. Det er ikke markedet som kan løse de problemene, det er kun politiske valg og politiske prioriteringer. I tillegg til at vi har 70 000 barn som lever i fattigdom, er det også veldig mange voksne sammen med disse barna. Kun gjennom et aktivt arbeidsmarked som har evne til å fange opp dem som ikke alltid fungerer på topp og gjennom offentlige velferdsordninger kan fattigdommen bekjempes. Den situasjonen er en skamplett, og må fjernes snarest. Omsorgen for privat kapital har vært stor i denne debatten. Utbytteskatten og konjunkturavgiften vil slå bein under næringslivet, blir det sagt. Så langt i debatten er det få som har bekymret seg for arbeidskraften som tross alt utgjør den viktigste produksjonsfaktoren og verdiskaperen. Vi har et utdanningssystem som er preget av offentlig fattigdom. Det næringslivet som skriker over seg over en konjunkturavgift på 1,5 pst., har få kommentarer til at Norge ligger nesten på bunnen innenfor OECD-området når det gjelder satsing på forskning. Skal Norge komme opp på OECD-nivået, må vi bruke 9 milliarder kr mer, og da kommer vi opp på gjennomsnittlig OECD-nivå. Det betyr å øke innsatsen med 40 pst. i forhold til dagens nivå, og minst halvparten må komme fra det offentlige. Og det er gjennom økt forskning, økt FoU-innsats, vi skal skape nye produkter, nye produksjonsprosesser, som igjen skal skape de nye arbeidsplassene vi skal leve av når oljealderen en gang er over. Statsbudsjettet så langt tyder ikke på at det er stor vilje til å ta dette på alvor. Det tyder heller ikke på at det er stor vilje til at det offentlige skal øke sin innsats. Om Norge skal være konkurransedyktig eller ikke, avgjøres ikke av en beskjeden konjunkturavgift som næringslivet betaler av et stort generert overskudd. Spørsmålet er om vi er villig til å utdanne befolkningen slik at vi som land kan oppnå de fordeler som en utdannet befolkning gir. Det er grunn til å glede seg over at det er tatt et løft for lærerlønningene ved årets tariffoppgjør. Regjeringen tok på alvor de sterke signalene som kom fra Stortinget. Vi får håpe at dette påvirker rekrutteringssituasjonen. Vi håper at vi på denne måten kan være med og heve skolen og gi den den status som er nødvendig for å sikre fremtidig rekruttering. Det er også grunn til å glede seg over at det skjer mye spennende i norsk skole, men det som likevel fremstår som situasjonen i skolen, er at den er preget av en ressurskrise. Vi i SV mener tiden er inne for å ta et skikkelig økonomisk løft for skolen, først og fremst innenfor grunnskolen. Der er manglene størst, der er problemene størst. Vi foreslår å innføre minstestandarder i form av et timetall. Dette skal være med og utjevne forskjellene mellom kommunene. Det er altfor store forskjeller mellom kommunene når det gjelder ressursinnsats. Vi ønsker å stimulere til kreativitet, til utprøving av nye arbeidsmåter og til nye organisasjonsformer. Dette er helt nødvendig hvis vi skal utdanne ungdom til å gå inn i et arbeidsliv som stiller helt nye krav til arbeidsmåter. Jeg tar opp det omdelte forslaget.