Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-04-17

Jeg vil starte med å takke representanten Akhtar Chaudhry for muligheten til å informere Stortinget om regjeringas omfattende arbeid med å kartlegge og motvirke etnisk diskriminering i arbeidslivet. Det er flott å få bruke min debut som statsråd i Stortinget til nettopp å snakke om et så viktig tema for hele samfunnet og for den enkelte. Som min forgjenger sa da rapporten ble lagt fram: «Det finnes ingen mer effektiv måte å si at folk ikke er en del av fellesskapet på, enn ved å diskriminere dem i en jobbsøkerprosess.» Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har i flere år jobbet systematisk med å framskaffe et bedre kunnskapsgrunnlag for å bekjempe etnisk diskriminering. Undersøkelsen, som danner grunnlag for denne interpellasjonen, viser at sannsynligheten for å bli kalt inn til jobbintervjuer reduseres vesentlig for søkere med utenlandske navn. Tallene viser også at det er store forskjeller mellom kjønnene, mellom ulike geografiske områder og mellom sektorer, bransjer og stillingstyper. Regjeringa ser svært alvorlig på de funnene som denne undersøkelsen avdekker. Det gjør noe med menneskers selvfølelse å søke på jobb etter jobb og ikke bli kalt inn til intervju fordi foreldrene ikke kommer fra Bergen eller Lom. Arbeid er det viktigste virkemiddelet for å sikre den enkelte gode levekår, økonomisk sjølstendighet og for å oppnå likestilling mellom kvinner og menn. Arbeidsplassen er en viktig møteplass mellom innvandrere og resten av befolkninga. Høy sysselsetting og verdiskaping danner grunnlaget for utvikling av velferdsstaten og velferdssamfunnet. Vi kan ikke ha det slik at man ikke får jobb på grunn av navnet sitt. Vi må sikre at den enkelte får jobb i tråd med sine kvalifikasjoner. Innvandrere utgjør en viktig del av arbeidskraften i Norge. Et større mangfold blant de ansatte kan åpne opp for flere markeder og øke lønnsomheten. Ved å gjenspeile befolkninga i størst mulig grad vil både private og offentlige virksomheter få større legitimitet i samfunnet og også få økt aksept blant flere grupper. Menneskerettighetskonvensjonene gir staten plikt til å verne individet mot alle typer diskriminering. Sentralt i regjeringas arbeid mot diskriminering står et tidsriktig lovverk samt det å sikre effektiv håndheving av lovgivninga. Et godt rettslig vern er helt nødvendig, men ikke tilstrekkelig for å motvirke diskriminering. Handlingsplanen for å fremme likestilling og hindre etnisk diskriminering er et viktig verktøy for å målrette og systematisere regjeringas arbeid på dette feltet. Et sentralt innsatsområde i handlingsplanen er arbeidslivet og samarbeid med arbeidslivets parter. Arbeidsgivere, offentlige myndigheter og arbeidslivets organisasjoner fikk fra 1. januar 2009 en lovpålagt aktivitets- og rapporteringsplikt for å fremme likestilling og hindre etnisk diskriminering. Dette er et svært viktig tiltak. Et hovedmål i regjeringas handlingsplan er å bidra til en god oppfølging av disse pliktene, og samarbeid med partene i arbeidslivet står derfor sentralt – akkurat som interpellanten nevnte. Vi må vite hvordan terrenget er når kartet skal tegnes, og da trenger vi kunnskap. Et mål med handlingsplanen er derfor å øke kunnskapen om art, omfang og årsaker til diskriminering. Den undersøkelsen som vi nå har referert til, og som utgangspunktet for denne interpellasjonen, er nettopp ett tiltak i handlingsplanen for å øke kunnskapen om diskriminering i arbeidslivet. Handlingsplanens statusrapport for 2010 viser at arbeidet med tiltakene er godt i gang. Arbeidsgiveres og tillitsvalgtes holdninger til mangfold i arbeidslivet er kartlagt. Det er etablert samarbeid med hovedorganisasjonene i arbeidslivet om innføringen av aktivitets- og rapporteringsplikt. Det er utarbeidet veiledere om pliktene og iverksatt flere pilotprosjekter for å få fram gode eksempler på arbeid som kan motvirke diskriminering. En egen rapport som oppsummerer og framhever de beste prosjektene, er under planlegging. Eksisterende kunnskap om rekruttering og økt mangfold skal sammenfattes og gjøres lett tilgjengelig. Statistisk sentralbyrå har utviklet en indikator som gir bedrifter mulighet til å finne ut hvor mange innvandrere som er ansatt i deres næring, sett i forhold til andelen innvandrere som bor i bedriftens region. Tallene viser at innvandrerrepresentasjonen i 2010 var høyest i bedriftene i Finnmark, Nordland, Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal, og at bedriftene i Østfold hadde lavest innvandrerrepresentasjon. Personer med innvandrerbakgrunn er generelt underrepresentert i norske styrer. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet jobber derfor med ulike tiltak for å rekruttere personer med etnisk minoritetsbakgrunn til styrer i offentlig eide foretak. Foruten tiltakene i handlingsplanen er det en rekke andre initiativer som det er relevant å nevne i denne sammenhengen: Man har en forsøksordning med moderat kvotering av personer med ikke-vestlig innvandrerbakgrunn i stillinger i tolv statlige virksomheter. Forsøket har økt bevisstheten om rekruttering av personer med innvandrerbakgrunn i disse virksomhetene. Regjeringa har utvidet forsøksperioden, og nå skal virksomhetene kvotere hvis det foreligger søkere med tilnærmet like kvalifikasjoner. I statsforvaltningen er det, med godt resultat, bestemt at minst én søker med minoritetsbakgrunn skal innkalles til intervju hvis personen er kvalifisert til stillinga. Integrerings- og mangfoldsdirektoratet har i oppdrag å støtte kommunesektoren med en tilsvarende ordning. Det er siden 2006 avholdt årlige møter mellom ministeren og lederne i de statlige, heleide virksomhetene for å drøfte hvordan antall ansatte med minoritetsbakgrunn kan øke. Arbeidet er i år styrket ved at det er etablert et nettverk for økt mangfold i disse virksomhetene. Antirasistisk Senter får midler til prosjektet JobbX, som tilbyr skreddersydde jobbsøkingsaktiviteter til ungdom i alderen 16–26 år. I 2011 var det 64 pst. av deltakerne som søkte jobb, som fikk jobb etter endt kurs. Nettsida mangfoldsportalen.no gir veiledning om rekruttering av personer med innvandrerbakgrunn, og om mangfoldsarbeid er opprettet. Utdeling av Mangfoldsprisen, som IKEA fikk i 2011, er også et eksempel. Arbeidet mot diskriminering og for mangfold i arbeidslivet må være systematisk, tydelig og ta inn over seg hvor ille det er både for enkeltindivider og for samfunnet når deler av befolkninga hindres i å bidra med sine evner. Undersøkelsen om mulighetene for å komme til intervju med et utenlandsk navn, har vist oss at vi ikke er i mål. Vi må fortsatt jobbe aktivt og målrettet for å bekjempe etnisk diskriminering. Nå arbeider regjeringa med en stortingsmelding om integreringspolitikken. Diskriminering og minoriteters deltakelse i arbeidslivet blir viktige temaer. Samarbeid med partene i arbeidslivet vil fortsatt være et sentralt virkemiddel, men også andre tiltak vurderes, f.eks. de tiltakene som er anbefalt i den rapporten som representanten Chaudhry viste til. Vi må bl.a. spørre oss sjøl om terskelen for diskrimineringsvern i Norge er for høy, om det bør bli sanksjonsmuligheter for Likestillings- og diskrimineringsnemnda, og om arbeidsgivers aktivitetsplikt bør konkretiseres. Én ting er på det rene: Funnene fra undersøkelsen utfordrer grunnleggende likhetsidealer i det norske samfunnet, og dette er noe regjeringa tar på dypeste alvor.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-04-17

Det som er veldig lett for meg å forstå, er for det første dei reelle problema som utsleppa av svoveldioksid og miljøtilstanden ved verket i Nikel medfører overfor Aust-Finnmark, ikkje minst Kirkenes-området og Pasvikdalen. Det som òg er veldig lett for meg å forstå, er frustrasjonen som ein føler i regionen, og som mange som jobbar med dette hos styresmaktene, òg føler etter så mange år utan gode nok resultat. Første gongen eg besøkte Kirkenes, snakka eg med det sivile samfunn og politikarar som tok opp saka. Det er ganske mange år sidan. Då eg drog oppover Pasvikdalen, såg eg over til Nikel og såg kor nære det ligg. Så den sida av saka forstår eg. Eg er likevel ikkje einig i at min gjennomgang av saka var lite konkret, tvert imot meiner eg at han var svært konkret. Eg gjekk gjennom korleis vi politisk mange gonger over år har jobba systematisk med saka og teke ho opp. Eg gjekk gjennom dei økonomiske bidraga og avtalen vi har hatt. Men felles for alt saman er at vi ikkje har hatt det politiske gjennomslaget og fått dei resultata vi skulle ha hatt, same kva slags regjering Noreg har hatt i dei åra. Så seier representanten at dette må lyftast til øvste nivå. Det eg gjekk gjennom, viser at saka har vorte lyft til øvste nivå, med mindre representanten meiner at det finst nivå over statsministeren. Noregs statsminister, utanriksministeren, nærings- og handelsministeren og miljøvernministeren har teke det opp på alle nivå, både i det daglege bilaterale samarbeidet og på politisk nivå. Nettopp det å ta saka opp på ein meir tydeleg måte overfor russiske styresmakter er ein sentral del av strategien no. Vil det vere enkelt? Nei, det vil vere vanskeleg, men nettopp derfor hastar det, og det er viktig å følgje det opp systematisk. Så er eg personleg overtydd om at i denne saka, overfor eit mektig og stort naboland og eit stort industrikonsern, er nok det å jobbe politisk og systematisk overfor styresmaktene og selskapet det verkemiddelet vi har. Det skal vi fortsetje å gjere på best mogleg måte. Med mindre representanten og andre tenkjer i heilt andre baner om korleis Noreg skal oppføre seg overfor Russland i ei sånn sak, så er det som må til, å leggje mest mogleg press på styresmaktene, på konsernet, dokumentere problema, fortsetje å presse på og la det verte ein del av det integrerte samarbeidet med Russland nettopp slik som vi har gjort, slik at det kan verte ein del av det samla økonomiske samarbeidet vårt.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-04-17

Jeg syns dette har vært en interessant og spennende debatt, til ettertanke. Jeg kommer til å bruke litt tid i etterkant på å reflektere over hva som ble sagt her. Vi får også rikelig anledning til å ta denne diskusjonen i sin fulle bredde framover, i og med at vi også skal etablere et permanent lovverk etter hvert. For å berøre noen av innleggene som har vært: Jeg har også full forståelse for at de foreldrene som var berørt av brevet fra Skattedirektoratet, fikk seg ikke bare en overraskelse, men de fikk seg en livskrise, og sånt skal ikke skje. Derfor har vi også gjort hva vi kan for å rydde opp gjennom den midlertidige forskriften og den midlertidige loven, sånn at vi får etablert det juridiske, og ingen skal leve i usikkerhet når det gjelder det som er mest verdifullt for dem, og som betyr mest. Så har det vært påpekt de ulike dilemmaene knyttet til dette. Som representanten Håkon Haugli tenker jeg også at utgangspunktet er at både det å få barn og det ikke å få barn handler om voksnes behov, begge deler. Det å karakterisere det ene som noe som først og fremst har med hensynet til barna å gjøre, kjøper jeg ikke. Det er voksnes behov for å få barn som er utgangpunktet når man får barn, og noen ganger får man det også sjøl om man egentlig ikke hadde ønsket det. Som representanten Vågslid påpeker: Det er helt legitimt å ønske seg barn, men det er ikke legitimt å gjøre det på hvilken som helst måte. Men så er dilemmaet med det bakteppet som vi har, og det vi nå vet om surrogati og spesielt i en del fattige land med dårlig juridisk beskyttelse, men det kan også gjelde rike land, at vi på den ene siden er kritiske til surrogati og har forbudt det i Norge, samtidig som vi vet at det er mange som reiser ut – og egentlig flere og flere – for å skaffe seg barn likevel, og hvordan vi skal forholde oss til det. Jeg kan ikke se at det har kommet opp spesielt gode forslag, egentlig, i denne debatten til hvordan man skal forholde seg til det, kanskje spesielt ikke fra Kristelig Folkeparti. Jeg syns ikke at Kristelig Folkeparti er tydelig i debatten. Vil man at vi skal straffeforfølge nordmenn som reiser utenlands for å skaffe seg barn? Vil Kristelig Folkeparti at vi skal la være å gi rettigheter til disse barna, eller at vi skal gjøre det vanskeligst mulig å gi rettigheter til barna? Det syns jeg er uklart. Det jeg i hvert fall er glad for, er at alle – så vidt jeg kan forstå – understreker at disse barna har en egenverdi uansett, og at det skal være sånn at sjøl om man er kritisk til surrogati, er man ikke kritisk til barna.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-04-17

La meg først takke for en god debatt – gode ord og godt engasjement. La meg først ta det med utenlandske navn. Mitt navn kom til Norge i 1968. Jeg har vært her i mer enn 40 år. Jeg har en datter som nå er 28 år, som har gått gjennom barnehagen, skolen og alt mulig. Er hennes navn fortsatt fremmedartet? Skal hun betale prisen for det? Så gjelder det rasisme eller ikke-rasisme. Søknaden ble sendt med presis samme språk, presis samme kvalifikasjoner, presis samme arbeidserfaring. Likevel ble Korsberg foretrukket og Chaudhry ikke – 25 pst. mindre muligheter. Trond Helleland hadde et poeng angående et avgrenset område. Nettopp det er poenget: Når arbeidsgiveren har noen å velge mellom, velger han Trond Helleland framfor Akhtar Chaudhry. Men når han ikke har noen å velge mellom oppe i nord, velger han Akhtar Chaudhry. Det må vi huske og ta med oss. Det var litt interessant å høre på representanten Solveig Horne fra Fremskrittspartiet. Det er en representant og et parti som ikke har tillit til dialog, diskusjon, debatt og samtale når det gjelder integrasjon. Da holder det ikke med dialog lenger – vi skal komme med konkrete tiltak hver gang. Men når man kommer til en konkret sak, hadde representanten ikke et eneste forslag, ikke et eneste tiltak. Det eneste tiltaket som ble framlagt, harselerte hun over. Jeg mener det er viktig at Fremskrittspartiet tar det med seg og kommer med konkrete tiltak til debatten. I dag leste jeg Fremskrittspartiets partileders uttalelse. Hun sa at de nok skal klare å provosere venstresiden på Fremskrittspartiets landsmøte. Dette er det eneste de klarer, vil og har som mål: å provosere venstresiden. Jeg hadde ønsket at de hadde noen positive løsninger på de utfordringene som dette samfunnet sliter med. Kom med positive mål! Så til statsråden: Jeg har veldig tillit til både statsråden og regjeringen når det gjelder at det skal gjøres – og det gjøres – en fantastisk jobb. Vi bruker fire år på å utdanne en kokk. Men vi bruker ikke fire timer på å fortelle henne hvordan hun skal sette opp en søknad, hvordan hun skal sette opp en cv, hvordan hun skal forberede seg på intervjuer, og hvordan hun faktisk skal forberedes på å gå inn i arbeidsmarkedet. Jeg håper at regjeringen tar det med seg. Så gjelder det et veldig konkret tiltak, som allerede er i gang, nemlig arbeidsgiverens aktivitets- og rapporteringsplikt. Forskerne forteller at arbeidsgiverne ikke er klar over dette. Det er veldig mange arbeidsgivere som ikke er klar over dette. De vet iallfall ikke hvordan de skal forfølge det, realisere det og materialisere det. Da er det viktig at de får den hjelpen det er behov for, for å realisere dette.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-04-17

Enkelte politiske saker er av helt fundamental betydning. Hvor uenige vi enn måtte være om hvordan den økonomiske politikken skal være utformet, om religionens plass i politikken, i spørsmål om innvandring, om mennesker på flukt osv., så er det enkelte saker som for oss mennesker går utover politikkens rammer, som ganske enkelt er eksistensielle spørsmål. Det er de fordi vi mennesker – bl.a. i våre teknologiske framskritt, i vår tørst etter ny kunnskap og nye muligheter for å skape bedre liv, men også i våre sinnrike metoder for å finne nye og mer effektive måter å påføre hverandre skade på – har gjort oss selv i stand til å ødelegge vårt eget eksistensgrunnlag. De menneskeskapte klimaendringene kan i sin ytterste konsekvens fullstendig ødelegge livsgrunnlaget på jorda. Ved kraftig oppvarming av kloden vil store deler av jordens biomangfold være truet, økosystemet vil ødelegges, ressurstilgangen vil minske dramatisk, og store landområder vil på grunn av endret klima bli ubeboelige. Det krever internasjonalt samarbeid og nasjonal ansvarstagen å klare å løse den krisen. Det er verdens land så langt enige om. Men det litt abstrakte ved klimasaken og det at de største virkningene ligger så langt fram i tid, har så langt gjort det vanskelig å samle verden om en tilstrekkelig konkret løsning. Langt mer konkret, umiddelbar og forståelig er trusselen atomvåpen representerer. Som ledd i et opprustningskappløp, kamp mellom ideologier, geopolitisk posisjonering og eget påståtte akutte sikkerhetsbehov har enkelte av verdens land bevæpnet seg med nok atomvåpen til å kunne ødelegge menneskeheten mange ganger. Av verdens over 20 000 atomvåpen har Russland og USA om lag 2 000 av disse i såkalt høy beredskap, som betyr at de kan tas i bruk i løpet av få minutters varsel. Atomvåpen er vår tids største sikkerhetsproblem. Atomvåpen representerer med sin voldsomme ødeleggelseskraft en konstant trussel mot mennesker over hele verden og er i sitt vesen egnet til å ødelegge tilliten mellom land. Det illustreres godt ved at både USA, Kina, India, Storbritannia og Russland slutter seg til visjonen om en atomvåpenfri verden, men i praksis er uvillige til å ruste ned. Logikken i at et land forbeholder seg retten til å ha atomvåpen så lenge andre land har tilsvarende, gjør nedrustningsarbeid veldig vanskelig og skaper manglende tillit, som bidrar til ytterligere spredning av atomvåpen. Det at Kina ble en atommakt, motiverte India til å utvikle sine atomvåpen, som igjen provoserte Pakistan til å bli en atommakt. Spredningen av atomvåpen øker så klart sjansen for at mislykkede stater, terroristorganisasjoner og irrasjonelle regimer på et eller annet tidspunkt får tilgang til slike våpen, med de konsekvensene det har. I stormaktenes forsvar for sine atomvåpenprogrammer ligger mye av den symbolske makten og verdien av slike våpen. At verdens stormakter har atomvåpen, vil alltid inspirere flere stater til å ønske seg slike våpen. Derfor er full nedrustning den eneste måten å oppnå trygghet og sikkerhet på. Atomvåpen er et miljøproblem. Atomvåpen er den eneste teknologien mennesker har skapt som gjør oss i stand til å ødelegge alt liv på kloden. Arsenalet er enormt, og bare en brøkdel av verdens atomvåpen vil ta livet av titalls millioner mennesker. Røyk og støv fra mindre enn hundre atomeksplosjoner kan forhindre opp mot 10 pst. av sollyset fra å nå jordoverflaten og forårsake nedkjøling og mindre nedbør. En atomkrig vil forårsake langvarig ødeleggelse av ozonlaget. Økning av stråling, både fra våpnene selv og fra skadelig ultrafiolett stråling, vil føre til omfattende kreft, avlingssvikt og ødelegge livet i havet. Atomvåpen er et økonomisk problem. Verdens atomvåpenprogrammer finansieres av skatteinntekter som kunne vært brukt på helse, utdanning og utvikling. Det vil bli brukt 5 500 mrd. kr på atomvåpen de neste ti årene dersom verdens atommakter fortsetter å bruke like mye penger på sine programmer som de gjør i dag. USA alene bruker mer enn 270 mrd. kr i året på atomvåpen. Det er et kvart norsk statsbudsjett. Stormaktenes behov for dominans ved å inneha atomvåpen er en imperialistisk, aggressiv, usosial og økonomisk galskap som understreker både den grove skeivfordelingen av goder i verden, de grove feilprioriteringene verdens land gjør når tusenvis av milliarder kroner ødsles ut på våpen som ikke har noen praktisk nytte – med mindre man er tilhenger av masseutslettelse – og det faktum at man inspirerer land som ennå ikke har atomvåpen, til å prioritere nettopp slike programmer framfor utvikling og bedre velferd i eget land og for eget folk. Til sammenlikning har FNs Office for Disarmament Affairs et årsbudsjett på litt over 50 mill. kr, og Nedrustningskonferansen står fullstendig stille, uten framdrift og uten forankring i engasjementet som mennesker viser over hele verden. Atomvåpen er et humanitært problem. Humanitærretten forbyr bruk av våpen som ikke gjør det mulig å skille mellom sivile og soldater og uproporsjonale angrep. Hvorfor dette ikke lar seg forene med bruk av atomvåpen, sier seg selv. Det lar seg ikke gjøre å fullt ut respektere humanitærrettens grunnleggende prinsipper om man ikke forplikter seg til full nedrustning gjennom et endelig forbud mot atomvåpen. Engasjementet mot atomvåpen er stort og omfatter hele verden. Det er et engasjement som er godt synlig også i Norge, også her i salen i dag. Det er veldig gledelig. Spesielt gledelig er det at dette er en sak som engasjerer alle generasjoner, også svært mange unge mennesker. I går vedtok Barne- og ungdomstinget en uttalelse som krever et forbud mot atomvåpen. I uttalelsen krever Barne- og ungdomstinget at Norge øker innsatsen for å avskaffe atomvåpentrusselen. Et stort opprop gikk landet over i påsken og bidro til å sette saken høyt på dagsordenen. I det brede og folkelige engasjementet ligger vår største mulighet til å få til endring. Det er bare slik politisk kraft og legitimitet kan konkurrere med atomopprustningens kalde, rasjonelle, spillbaserte logikk. Saken vil ikke bevege seg videre uten at det menneskelige og humanitære vektlegges, og at det ligger et folkelig press bak som gir styrke til politikerne som skal ta kampen internasjonalt. Et sterkt engasjement i fredsbevegelsen har bidratt til at Norge har vært et viktig land i arbeidet mot landminer og klasevåpen. Vår status som atomvåpenfri stat gir oss en mulighet til å handle, for det er selvfølgelig ikke slik at verdens atommakter selv vil ta initiativ til faktisk full nedrustning. Det er verdens øvrige land samt atommaktenes egen befolkning som må kreve en verden fri for denne trusselen. Dette er en sak som også er spesielt viktig for mitt eget parti historisk. Det var kampen mot atomvåpen som i stor grad ledet fram til at SF, senere SV, ble til. 16. april 1961, for nøyaktig 51 år siden, ble mitt parti stiftet. De aller første setningene fra det aller første stiftelsesdokumentet er følgende: «Menneskeheten står ved en skillevei. Krig eller fred er blitt et spørsmål om liv eller død for hvert enkelt menneske som for alle jordens folk. Dette krever en fullstendig politisk omstilling der et kategorisk nei til krig og atomvåpen må være utgangspunkt og basis. Derfor må kravet være forbud mot produksjon av og avskaffelse av alle atomvåpen, bakteriologiske og andre masseødeleggelsesmidler.» Dette er tidløse ord. Derfor er jeg både veldig stolt og veldig glad for at kampen for full atomnedrustning har gått fra å være en motstrømsbevegelse i norsk politikk til å være den norske regjeringens politikk. I Soria Moria II heter det: «Spredning av atomvåpen er en alvorlig trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Norge skal spille en aktiv rolle som pådriver i det internasjonale arbeidet mot spredning av atomvåpen.» Mer konkret har Regjeringen slått fast at den vil vurdere å selv ta initiativ til en konvensjon mot atomvåpen. Dette har utenriksministeren selv fulgt tydelig opp og vist stort engasjement for, både her på hjemmebane og gjennom Norges politikk i FN. Derfor ser jeg fram til både utenriksministerens svar og debatten som følger, for vi trenger å konkretisere hvilke tiltak vi vil iverksette fra norsk side for å bidra til reelle forhandlinger om et forbud mot atomvåpen, og hvilket tidsperspektiv vi skal jobbe etter, for vi vet nok alle at dette vil være et tidkrevende, men veldig, veldig viktig arbeid.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2012-04-17

Det hadde vært fristende å starte med en kommentar til utenriksministeren som skrøt av opposisjonen og måten opposisjonen jobbet på. Det kan være grei lærdom å ha med seg til etter neste stortingsvalg, kanskje. Men jeg skal la den ligge til en annen gang. Det gode med debatten i dag er engasjementet og mangfoldet, uavhengig av hvilken dialekt man har med seg når man kommer inn i salen. Det synes jeg er en kvalitet i seg selv. Det er ikke tvil om at denne meldingen i utgangspunktet handler om nordområdene. Når vi ser på kartet vårt og Norges plassering på kloden, er vel det meste her nord, egentlig. Når vi ser på somrene våre, sågar i denne delen av landet og lenger nord, virker det ofte som om de er ganske korte, og det er mye som er nord, både klimatisk og ellers. Jeg tror det viktigste man kan gjøre med meldingen, er å fokusere på mulighetene. Nordlendingene ser ikke lenger på seg selv, eller oppfatter seg selv, som leilendinger i egen landsdel. Den tiden er forhåpentligvis forbi. Jeg tror mange nordlendinger med stor interesse og en viss beundring har sett til Vestlandet, sett på hva man har fått til på Vestlandet og oppover mot Trøndelagsfylkene når det gjelder næringsutvikling, muligheter og olje og gass. Så har man tenkt: Når blir det vår tur? Når skal vi få være med på dette? Det siste man bør gjøre, er å lage et regime som er sånn at 70 pst.–80 pst. av landsdelen blir noe man legger en rørledning forbi. Hvis det er noe nordlendinger ønsker nå, er det å få delta. Da vi hadde høring om denne meldingen, var det ett unisont budskap som gikk igjen: Gi oss mulighetene – det være seg i forhold til utdanning, til samferdsel og til rekruttering. Folk ønsker å bo i Nord-Norge fortsatt. Fraflyttingstilskudd er ikke berørt i denne meldingen – det trengs ikke. Jeg tror at ved å la landsdelen få ta del i egne muligheter kommer vi til å se et omvendt problem, nemlig at mange av de nordlendingene som har valgt å bosette seg andre steder, kommer til å snu og flytte hjemover igjen. I utgangspunktet ønsker man faktisk å bo i den landsdelen man kommer fra. Det kan være at representanten Nordtun på sine eldre dager, når han slutter her, kanskje ser at noen av hans naboer med nordlandsdialekt faktisk velger å flytte tilbake til den landsdelen de kommer fra. Det er noe av poenget, slik jeg tenker på det. Noe annet som utenriksministeren var inne på, som jeg deler 100 pst., er at man skal være ganske dårlig i norsk kommunikasjon og mer til hvis man ikke forstår nordnorske politikere. Man kan beskylde dem for mye rart, men vanskelig å forstå er de i utgangspunktet altså ikke – det være seg om man er enig med dem eller fundamentalt uenig – forstår dem gjør man som regel. Jeg hadde gleden av for noen år siden å reise rundt i Finnmark på kryss og tvers. Finnmark er et fantastisk fylke – minst på nivå med Nordland, for å si det forsiktig! Jeg lærte et begrep i Kirkenes under et møte med noen reiselivsfolk, som pratet om «Tjukk-Norge». De pratet om utfordringene med «Tjukk-Norge». «Tjukk-Norge» trenger ikke noen nærmere beskrivelse, vil jeg tro, fordi det er ganske lett å forstå. Men utfordringene ble i Kirkenes beskrevet som at når «Tjukk-Norge» så etter muligheter, ambisjoner og visjoner, så man sørover. Da venter man at når man står her og ser sørover, vender man ryggen til Nord-Norge. Det påpekte man som en bekymring. Jeg sier ikke at det er sånn: Jeg sier at denne meldingen gjør noe med det, men vi har noen utfordringer fortsatt. Jeg mener at samarbeid i den nordlige landsdelen fortsatt kan bli bedre. Landsdelsutvalget, som i noen år fungerte tålelig bra, vil noen si, fungerer vel ikke like bra i dag. Da er det en viss fare for at man får en intern konkurranse, selv om representanten Pedersen har sagt at man har møttes i Bodø og blitt omforent om mange saker. Samtidig er det vel ikke tvil om at i alle saker der det handler om en eller annen form for lokalisering, blir det en form for politisk «krigføring», hvis en kan bruke et slikt begrep. Det er naturlig, fordi politikk handler om å utnytte muligheter, men det handler også om konkurranse fra familie til familie, fra grend til grend, fra kommune til kommune og fra region til region. Sånn er det. Til syvende og sist er det vi i denne salen som legger premissene for hvordan den skal være. Jeg tror også at mange av fylkene i Nord-Norge greier seg veldig godt selv. Jeg nevner kort Nordland, som var det første fylket som opprettet ordningen med pasientombud, og det første fylket som opprettet ordningen med elevombud – vedkommende er forresten til stede i salen nå. Husker jeg ikke feil, var de først med å opprette kontor i Brussel, fordi man så at UD og systemet for øvrig ikke var godt nok – man fikk ikke optimalisert de mulighetene man ønsket seg. Derfor tok man grep selv. Nordlendingene er ganske dyktige til mange ting, men venting er vi ikke så gode til, selv om vi kan være litt forsiktige av oss. Poenget er: La befolkningen i nord ta del i de mulighetene som ligger der. Ved å la nordlendingene ta del er jeg helt sikker på én ting, og det er at den nordnorske gjestfriheten kommer til å sørge for at alle får en del av den samlede kaken etterpå.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-04-17

Jeg vil starte med å takke interpellanten for muligheten til å ta en relativt vanskelig diskusjon inn i denne stortingssalen, men hvor jeg får anledning til å slå noen ting fast. Det skal jeg komme tilbake til. Det som kalles for surrogatiarrangementer mellom borgere fra ulike land, er en global virksomhet og har økt formidabelt de seinere åra. Dette har mange konsekvenser. Ulik nasjonal regulering og tilnærming til internasjonal surrogati har ført til at barn fødes uten at de får juridiske foreldre og statsborgerskap. Noen barn strander i fødselslandet, med eller uten sine nærmeste omsorgspersoner. Det er flere sårbare parter i internasjonale surrogatiarrangementer. Surrogatmødrene kommer ofte fra fattige land og vanskelige kår. Barna og omsorgspersonene, som så sterkt ønsker seg barn, er også sårbare. Surrogatmødrene, barna og omsorgspersonene kan lett utnyttes av en voksende og sterkt kommersiell infertilititetsindustri. Risiko for menneskehandel og trafficking er også stor. Dette tilsier at det er behov for internasjonale løsninger på de problemene vi står overfor, når det gjelder både menneskerettigheter og regulering av såkalt internasjonal privatrett. Jeg kommer tilbake til dette også. Departementet har de seinere åra arbeidet med spørsmål knyttet til etablering av foreldreskap i saker med tilknytning til Norge, der barnet er født av en surrogatmor i utlandet. Sjøl om eggdonasjon, som er en forutsetning for surrogati, ikke er tillatt i Norge, er Norge forpliktet bl.a. etter FNs barnekonvensjon til å vurdere hensynet til barna og ivareta barns rettigheter på best mulig måte. Barne- og likestillingsdepartementet har i samarbeid med andre departementer utarbeidet brev til etatene – Bufetat, Nav og skatteetaten – om hvordan barneloven og adopsjonsloven skal anvendes i saker om surrogati. Noen barn født av surrogatmor i utlandet kan imidlertid ikke sikres juridiske foreldre etter gjeldende regelverk. Jeg ønsker at disse barna, som er født av surrogatmor i utlandet, og som allerede er i Norge, skal sikres bedre, og har derfor foreslått en midlertidig forskrift. Denne forskriften innebærer at utenlandske dommer og administrative avgjørelser om farskap vil bli anerkjent og lagt til grunn som gyldige i Norge. Forskriften har vært på høring, og jeg tar sikte på at den trer i kraft så snart som mulig. Før påske sendte vi videre ut på høring et utkast til en midlertidig lov om etablering av foreldreskap for barn i Norge født av surrogatmor i utlandet, som vil fange opp ytterligere tilfeller. Loven vil gi adgang til å etablere foreldreskap for fars ektefelle eller partner etter at far er død, eller etter skilsmisse eller samlivsbrudd. Representanten Håbrekke stiller spørsmål om hvordan norske myndigheter best mulig kan forebygge at norske statsborgere benytter seg av surrogati. I en rapport fra en tverrdepartemental arbeidsgruppe i 2010 om håndtering av surrogatisaker, som ligger på departementets hjemmeside, anbefales det at det utarbeides informasjon fra offentlige instanser der avtaler om surrogati frarådes. Anbefalingen er fulgt opp ved at det er lagt ut informasjon på departementets hjemmeside om norsk regelverk for eggdonasjon/surrogati og om etablering av foreldreskap for barn født av surrogatmor i utlandet. Veiledning om regelverket vil etter mitt syn kunne forebygge bruk av surrogati. Jeg gjør oppmerksom på at norske utenriksstasjoner ikke veileder om muligheter for bruk av surrogati i utlandet, ei heller om regelverket i andre land. På hjemmesida til et utvalg norske utenriksstasjoner der surrogati er en aktuell problemstilling, frarådes norske borgere å inngå og gjennomføre avtaler med surrogatmødre i utlandet. Det er også sendt informasjon fra norske myndigheter om norsk lovgivning til et utvalg utenlandske infertilitetsklinikker. Jeg har merket meg at representanten Håbrekke mener at vi oftere bør referere til dette rådet. Det skal jeg ta med meg videre. Begrunnelsen for å benytte surrogatmor i utlandet er mangfoldig. I noen land er surrogati uregulert, og i noen svært få land/delstater er kommersiell surrogati tillatt og regulert. Mange land har erfart at barn som følge av internasjonal surrogati blir uten juridiske foreldre, uten – eller med haltende – statsborgerskap og strander i fødselslandet. Surrogati benyttes globalt, og saker som oppstår som følge av dette, er dermed transnasjonale. Haag-konferansen for internasjonal privatrett utreder internasjonal surrogati. Sekretariatet har nylig avgitt en foreløpig rapport, der det understrekes at «this global phenomenon may ultimately demand a global solution», jf. nettsiden hcch.net. Haag-konferansen peker på at det er vanskelig, om ikke umulig, å se for seg at hver enkelt stat alene kan løse de transnasjonale problemene som oppstår som følge av surrogati. Den endelige rapporten fra Haag-konferansen, med anbefalinger om mulige løsninger, vil foreligge i april 2013, altså om ett år. Jeg viser for øvrig til det brevet som ble sendt fra departementet 26. januar 2011, der bioteknologiloven er omtalt, jf. Dokument 8:41 S for 2011–2012. Bioteknologiloven er, som kjent, under evaluering i Helse- og omsorgsdepartementet. I den forbindelse vil spørsmålet om å tillate eggdonasjon, som er en forutsetning for surrogati, bli vurdert. Vi er for øvrig i gang med en breiere utredning av spørsmål knyttet til surrogati og eventuelle nye lovbestemmelser om dette. Dette er bl.a. en oppfølging av Farskapslovutvalgets NOU 2009:5, som har vært på høring. Mediedebatten de siste åra har vært kraftfull, med sterke ytringer for og imot surrogati. Jeg har stor forståelse for at enkelte har følt seg usikre – og til og med lurt – når det gjelder hvilket regelverk som gjelder i Norge for barn født av surrogatmor i utlandet, og at det har ført til frustrasjon og sinne hos dem som har fått sitt høyeste ønske oppfylt, nemlig å bli foreldre. Barna våre er noe av det mest dyrebare vi har, og de aller fleste foreldre vil det beste for sine barn. Det er derfor etter mitt syn viktig at alle barn på en enkel måte får anledning til å få etablert juridisk foreldreskap etter norsk rett til en eller begge av sine omsorgspersoner, dvs. sosiale foreldre. Barn har ingen innflytelse på omstendighetene rundt sin tilblivelse. Hensynet til barnets beste og barns særlige behov for trygghet og stabilitet må tillegges betydelig vekt. Dette har departementet lagt vekt på i arbeidet med midlertidig forskrift og midlertidig lov etter barneloven. Også når det gjelder framtidig lovverk, vil det være et viktig hensyn nettopp å sikre barna. Spørsmålet om hvem som er barnets far eller mor, er avgjørende i en rekke rettslige sammenhenger. Det å få avklart hvem som er juridiske foreldre til barnet, vil også hindre uklarheter og tvister om dette seinere i livet, f.eks. ved samlivsbrudd eller dødsfall. Det er i tråd med bestemmelsene i barneloven og FNs konvensjon av 20. november 1989 om barns rettigheter, den såkalte barnekonvensjonen, at det offentlige bidrar til at barn bosatt i Norge sikres juridisk far og mor, der dette er mulig. Barn har alltid blitt til – og vil i økende grad, på grunn av teknologi og globalisering, bli til – på de merkeligste måter. Uansett er det viktig for meg som barneminister å understreke barnas verdi, og at det heldigvis er sånn at de fleste barn, i hvert fall i vår del av verden, er sterkt ønsket. Jeg vil også si at sjøl om man er mot surrogati – og de fleste av oss er nok kritiske til surrogati som sådant – må vi huske på at disse barna blir født, og at de får med seg debatten om surrogati. Det er mange sårbare parter her – som jeg innledet med – og det er viktig for meg å få sagt at sjøl om vi er kritiske til bruk av surrogati, er vi ikke kritiske til de barna som er blitt født.