Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2009-01-09

En liten visitt til representanten Ivar Kristiansen først, for jeg syns måten representanten Ivar Kristiansen legger dette fram på, rett og slett blir for enkel når han sier at statsråden nøyer seg med å henvise til Enova. Det må bety at representanten Ivar Kristiansen har behov for å spisse øra sine litt. Hvis han hadde hørt etter hva statsråden sa, berørte han jo ganske mange forskjellige aspekter og tiltak, f.eks. konsortium, som er helt sentralt her, Statkrafts rolle, elavgift, kraftbalanse og mye annet. Så Ivar Kristiansen bør kanskje lese gjennom innlegget en gang til. For oss i SV er dette en viktig sak. Vi er opptatt av at vi må få til langsiktige kraftavtaler med industrien, og særlig avtaler som oppmuntrer til miljøvennlige investeringer. Jeg har lyst til å vise til et spennende prosjekt ved et smelteverk som jeg har besøkt. Det er et eksempel på prosjekter som kan realiseres med særlig god miljøgevinst. Det gjelder Finnfjord Smelteverk i Lenvik. Det er en bedrift som i dag står for en tredjedel av alle klimagassutslippene i Troms, målt i CO2-ekvivalenter. Smelteverket har presentert planer for hvordan de kan bli verdens første ferrosilisiumprodusent uten CO2-utslipp, altså CO2-nøytrale. På lengre sikt ønsker de å bli CO2-negative. Finnfjord Smelteverk har lagt opp til en trepunktsplan for å nå dette målet. Først ønsker de å gjenvinne store mengder spillvarme og produsere strøm av den, så ønsker de å bruke restvarmen til å produsere bioetanol av cellulose, altså trevirke, og til sist vil de bygge et kullkraftverk med CO2-rensing og kjøre avgassene fra smelteverket gjennom det samme renseanlegget. På den måten ønsker de å bli klimanøytrale. En forutsetning er bl.a. at de får langsiktige kraftavtaler som gir en nødvendig forutsigbarhet. Finnfjord er én av mange aktører som ønsker seg en konsortiumsmodell. SV tok initiativ overfor tidligere statsråd Åslaug Haga til at ulike europeiske modeller skulle bli vurdert, at vi skulle få til en studietur til forskjellige EU-land. Den franske konsortiumsmodellen var én av flere modeller som vi viste til som en mulig vei ut av EØS-problemet vårt. Regjeringa har nå stilt seg positiv til en konsortiumsmodell, og det er vårt håp at denne, sammen med de andre tiltakene som statsråden har vist til, vil være en nøkkel for å få til de gode investeringene i norsk industri. Sjøl om det første initiativet fra organisasjonen Norsk Industri nå avvises i et brev fra statsråden i dag, mener vi allikevel at statsråden og Norsk Industri bør sette seg sammen og prøve å finne et alternativ. Det er jeg sikker på at man også vil forsøke. Dette er spørsmål som angår mellom 25 000 og 30 000 arbeidsplasser og en rekke lokalsamfunn i Norge, i stor grad i distriktene, og er selvfølgelig svært viktig. På vegne av SV vil jeg også understreke at dette handler om miljø og klima og om å posisjonere seg i kampen om de framtidsretta arbeidsplassene. En framtidsretta industripolitikk er nødt til å ta opp i seg klima- og miljøperspektivet. Klimatrusselen er vår tids største utfordring. Det høres ut som en klisjé, men det er ikke mindre alvorlig av den grunn. Det er særlig innafor dette perspektivet at EØS-landet Norge, etter vår mening, har en mulighet til å få stabile og langsiktige løsninger til beste for både industri og miljø. SV er opptatt av å utvikle grønn prosessindustri, med bedrifter som ligger i tet i verden på ny miljøteknologi og på løsninger som reduserer klimautslipp, og som satser på enøk og gjenvinning av energi. Investeringsstøtte til grønn kraft basert på store mengder spillvarme og enøkpotensial i industrien treffer spesielt ferrolegeringsindustri og treforedling, som har store mengder høytemperatur spillvarme som kan utnyttes. I 2003 ble potensialet kartlagt til 5–6 TWh. Det er trolig en del høyere i dag. Gjennom spillvarmekraftverk kan opp til 20–30 pst. av energien i et smelteverk gjenvinnes og omdannes til kraft for nettet. Vi syns dette er spennende muligheter. Vi har utnytta en del av dem, men vi må utnytte mye mer. Helt til slutt en liten visitt til representanten Ivar Kristiansen og hans parti Høyre, som satt med regjeringsmakt fram til 2005. På den tida var Høyre i hvert fall helt uinteressert i å få til noe som helst som smakte av noe annet enn markedsløsninger innafor dette området. Det Høyre-styrte Olje- og energidepartementet skrev så seint som i 2005: «I tillegg til EØS-avtalens bestemmelser, legger Regjeringen vekt på at ordninger basert på langsiktige kraftkontrakter er lite fleksible og lite målrettede.» Så det er litt sånn – ja, ja.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2009-01-09

Skoler og barnehager i lokalsamfunnet er viktig for bosetting, utvikling og etablering av næringsvirksomhet. Jeg er bekymret for utviklingen i mange av de små lokalsamfunnene og bygdene, med fraflytting og nedleggelse av barnehager og skoler. Dette er ikke en enkel sak. Det blir færre unger veldig mange steder – landet vårt er veldig ulikt, og det er de lokale politikerne som best kan prioritere hva pengene som Stortinget bevilger, skal brukes til. Når man vurderer en eventuell skolenedleggelse, er det viktig at kommunen tar seg tid til åpne, inkluderende prosesser, hvor alle blir hørt og alle vurderinger blir lagt på bordet før vedtak fattes. Det er også viktig ved en eventuell nedleggelse å se sammenhengen f.eks. når det gjelder reiselengde for elevene. Nedleggelser av skoler er en veldig vanskelig prosess for mange, og det har stor innvirkning på manges liv. Å sikre kommunene nok penger til å kunne være en god tilbyder av god skole, helse og omsorg har vært, og er, viktig for SV. Da den rød-grønne regjeringen tok over i 2005, møtte vi en kommunesektor som hadde vært nedprioritert i en årrekke av den forrige regjeringen, med Fremskrittspartiets støtte. Vi har i tre år brukt tid på en kraftig økning i bevilgningene til kommunene, men ennå er ikke kommuneøkonomien i god nok balanse. Vi har bl.a. hatt en kraftig økning i lønnsveksten og økte pensjonskostnader. Kommunene er den viktigste velferdstilbyderen. De skal sikre gode skoler, helsetilbud og gode barnehager. SV forstår at mange kan være bekymret for finanskrisen, og hvordan den har innvirkning på skolene. Som statsråd Bård Vegar Solhjell sa, skal man legge fram en tiltakspakke i januar i forbindelse med finanskrisen. Det er viktig at kommunene ikke rammes hardt av finanskrisen. Det er dyrt å ha gode skoler, men det er viktig. Vi har et langstrakt land og en spredt bosetting. Derfor er det så mye dyrere å ha skole i Norge enn i mange andre land som vi sammenlikner oss med. Det er dyrere å drive en liten skole enn en stor. Fremskrittspartiets forslag om stykkprisfinansiering når det gjelder skoler, ville føre til massenedleggelser av skoler rundt omkring i landet. Det ville vært umulig å opprettholde skoler i mange av distriktene våre. Samtidig vil stykkprisfinansiering være utrolig urettferdig for skolene våre – skolene har ulike typer utfordringer. Regjeringen la fram en stortingsmelding om kvalitet i skolen som ble behandlet i Stortinget for litt siden. Det er viktig for oss å sikre kvalitet og tilpasset opplæring for den enkelte elev. Denne stortingsmeldingen tar et mye mer nasjonalt grep for å sikre kvaliteten i skolen. Man har etablert et varig system for etterutdanning av lærere, man har for første gang fått en systematisk rektorutdanning for alle de rektorene som ikke har den kompetansen som de trenger – alle de rektorene som har behov for mer kompetanse, skal få tilbud om rektorutdanning. Vi har innført flere timer i skolen, både i norsk, matematikk, språk og når det gjelder fysisk aktivitet. På 1.–4. klassetrinn innfører vi også en lovfestet rett til forsterket opplæring for elevene. Vi har òg etablert et program for skolebibliotekutvikling, som er utrolig viktig for å styrke skolebibliotekene og kunnskapen blant våre lærere, men også for at elevene skal få en god opplæring. Vi er på rett vei. Vi styrker kvaliteten i skolen. Men hadde det vært slik om Fremskrittspartiet hadde styrt? Den sikreste oppskriften for å få lagt ned skoler i distriktene og få mindre penger til skolene, er å stemme Fremskrittspartiet ved årets valg.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2009-01-09

Lang ventetid for å få behandling er et tilbakevendende tema, og ventetidene har stor betydning for hvordan det offentlige helsetilbudet oppfattes blant folk. Men det har også i mange tilfeller stor betydning for pasientens mulighet til helbredelse og for pasientens framtidige helsetilstand. I en rapport som er utarbeidet av McKenzie, framgår det at Frankrike er det landet som ikke opererer med ventelister. Dette fikk jeg også bekreftet av franske myndigheter i høst, da Fremskrittspartiets helsefraksjon besøkte Paris. De forstod faktisk ikke spørsmålet da vi spurte om hvor lange ventelister de hadde for forskjellige pasientgrupper. I Frankrike får pasientene fortløpende behandling etter behov, og den eneste ventetiden det var snakk om, var helt nødvendige forberedelser til eventuell operasjon eller annen behandling. Nå sier ikke jeg at Norge nødvendigvis skal kopiere den franske helsemodellen. De har også store samhandlingsproblemer og andre problemer, og har derfor nylig vedtatt en ny organisering av helsetjenestene for å forbedre den problematikken. Men det viser i hvert fall at det er mulig å ha et offentlig helsetilbud uten ventelister, og at ventelister ikke er et nødvendig onde! Når det gjelder pasienters rett til å få utredet sin tilstand, dvs. retten til å komme til utredning og diagnostikk, er det ofte et uteglemt tema, og her har pasientene i dag altfor dårlige rettigheter. Pasienter som venter på nødvendig utredning og diagnostikk, har en uavklart tilstand, og uvissheten i seg selv kan i mange tilfeller være en stor belastning. Ved siden av frustrasjon, usikkerhet og lidelse hos de pasientene som rammes, koster venting svært mye i form av lange sykmeldinger, purringer og uproduktiv sortering og administrasjon av disse diagnostikkøene. Det fører også til unødig medisinbruk, ofte av vanedannende medikamenter. Dette oppleves ikke bedre når man vet at en diagnostisk utredning i seg selv ofte koster mindre enn en halv dags sykelønn. Hvis pasientens fastlege på medisinsk-faglig grunnlag mener at det bør iverksettes en spesialistutredning eller foretas en røntgenundersøkelse i løpet av f.eks. én uke, burde legen kunne gi pasienten den rettigheten. For å imøtekomme pasientenes behov bør det etter min mening inngås avtaler mellom røntgeninstitutter, laboratorier og RHF uten volumbegrensinger, eller det kan løses slik Fremskrittspartiet primært ønsker det, ved at Nav-takstene sammen med egenandel igjen blir tilstrekkelige til å dekke marginalkostnadene. Hva er så forsvarlig ventetid? Forsvarlig ventetid for behandling av sykdom skal fastsettes på faglig grunnlag, men så lenge pasienten har uavklarte symptomer og tegn, finnes det ikke noe faglig grunnlag for en slik prioritering. Et annet problem er at ventetid for behandling blir beregnet som antall døgn fra henvisning, der diagnose er registrert og kjent hos behandlende institusjon, til første gangs innleggelse for behandling. Det sies heller ikke noe om når behandlingen skal være gjennomført. Mange pasienter må vente i flere måneder på radiologiske undersøkelser hvis det ikke anses å være akuttilfeller som haster. Det viser seg allikevel at mange av dem som har de alvorligste lidelsene, er blant dem som har ventet lenge. En erfaren radiolog ved et privat røntgeninstitutt har beskrevet situasjonen slik: «I løpet av ti måneder i 2008 ble det påvist over 160 nye tilfelle av kreft og metastaser. Alle undersøkelsestyper var involvert. De hyppigste kreftformene de påviste var brystkreft, lungekreft, tarmkreft, kreft i lymfekjertlene og metastaser. En gjennomgang av disse henvisningene viser at det kun ved halvparten av henvisningene var mulig på forhånd å ane at det kunne dreie seg om kreft, de andre var så uspesifikke at det ikke var mulig å prioritere fram. Radiologene forsøker etter beste evne og medisinsk skjønn å prioritere rett til undersøkelse og med kortest mulig ventetid, men dette er altså et veldig vanskelig felt å følge opp.» Enkelt sagt er det ikke mulig å gi pasientene en forsvarlig prioritering bare ut fra en henvisning. I ett av to tilfeller hvor man oppdaget kreft, var det ingen indikasjoner på kreft før pasienten var undersøkt. Det er bl.a. derfor det er så alvorlig at ventelistene er så lange som de er nå. Selv om såkalte øyeblikkelig hjelp-pasienter alltid blir undersøkt uten eller med minimal ventetid, vet man rett og slett ikke om disse tilfellene er av alvorlig karakter. Muskel- og skjelettlidelser er i dag en av de vanligste årsakene til sykmelding og uførhet. Overlege Ivar Rossvoll fra Trondheim har sett på dette med ventetider i en doktoravhandling ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. I doktoravhandlingen framkom det at mange som ventet på kirurgisk behandling av lidelser i muskel- og skjelettsystemet, hadde betydelige smerter og funksjonsnedsettelser, og at mange var arbeidsuføre på grunn av sykdommen. Det viste seg også at yrkesaktive som ventet på operasjon, hadde vært sykmeldt i deler av ventetiden, og ventetidens lengde virket inn på muligheten til å komme tilbake i arbeid etter operasjon. Sannsynligheten for å være tilbake i arbeid ett år etter operasjon var ni ganger mindre for sykmeldte pasienter som hadde ventet ett år på behandling, enn for dem som fikk behandling etter én måned. Her vil selvsagt også tiden pasienten venter på å få stilt diagnose, spille inn. Hvis en pasient venter i flere måneder før en får diagnose, er dette også en del av ventetiden for pasienten og får betydning for om resultatet blir bra. Når det gjelder psykiske lidelser, kjenner vi også til at det er mye ventetid. Mangel på faglig kompetanse og kapasitet fører til ventetid, men mangelen er ikke så stor som det framkommer. Det er mange private psykiatere og psykologer som ikke har avtaler. NRK Nordland hadde i august et oppslag hvor en tillitsvalgt for fastlegene i Bodø, Raymond Dokmo, hadde uttalt til Avisa Nordland at det er opp til ett års ventetid fra de sender henvisning, og til pasienten får time hos psykolog, og at dersom Helse Nord hadde hatt avtale med flere psykologer, ville situasjonen vært annerledes. Den tillitsvalgte for fastlegene uttalte: «Men det er vel et økonomisk spørsmål, som med det meste i helsevesenet». Konsekvensene kan bli store for pasienter som må vente lenge på psykologhjelp. Vi hører stadig om eksempler på alvorlig psykisk syke som ikke har fått behandling i tide, eller som ikke følges opp slik de skal etter behandling. Ventetid for behandling er i altfor mange tilfeller uforsvarlig og får alvorlige følger. Dette leser vi stadig om i avisen, og der leser vi om de mest dramatiske følgene, men dette er noe som skjer daglig: mangel på behandling og lange ventetider. Når det gjelder psykisk syke, skulle det nærmest ikke vært ventetid i det hele tatt. I veldig mange av disse tilfellene er det personer som trenger akutt behandling. Rusmisbrukere er sikret utredning av sin helsetilstand innen 30 dager ifølge pasientrettighetsloven. Dette er en pasientgruppe som har vanskelig for å nyttiggjøre seg sine rettigheter, og det er en pasientgruppe som har behov for utredning og behandling når motivasjonen er til stede. Det er også en pasientgruppe hvor helsetilstanden helt klart blir dårligere når pasienten venter. Både den fysiske og den psykiske helsetilstanden blir dårligere. Dette er helt uholdbart for disse gruppene, og det rammer også hele familier. Ventetider er ikke noe nytt i norsk helsevesen, men hvis det ikke finnes en fornuftig forklaring på hvorfor pasienter skal måtte vente på behandling, må målsettingen være å fjerne unødvendig venting. I den perioden vi har hatt en rød-grønn regjering, har ventetiden økt. Privat betaling har økt, og kjøp av private helseforsikringer har økt. Det kan umulig være i tråd med målsettingen som Regjeringen har satt seg i Soria Moria-erklæringen. Det virker som om ventetider benyttes som virkemiddel for å begrense offentlig betalte helsetjenester. Jeg vil gjerne vite om statsråden mener at det er god helsepolitikk å opprettholde ordningen med helsekøer, eller hvordan han eventuelt tenker å kunne fjerne disse køene. Min mening er i hvert fall at helsekøer er et onde, at det ikke er til beste for pasienten, og at det heller ikke er samfunnsøkonomisk riktig. Det er feil bruk av penger, og det er feil bruk av medisinsk personale. Det må være en annen måte å gjøre det på, slik at man kan få slutt på dette problemet. Dette er et økende problem, både når det gjelder å få stilt diagnose og når det gjelder å få behandling.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2009-01-09

Dei samla inntektene for kommunesektoren vil passere 300 milliardar kr i 2009. Den samla reelle inntektsveksten for kommunesektoren frå og med 2006 til og med 2009 er stipulert til 28,6 milliardar kr. Til samanlikning var veksten i dei frie inntektene i den førre regjeringsperioden, der Framstegspartiet stemte for tre av fire statsbudsjett, på om lag 19 milliardar kr. Eg har forståing for at mange er urolege for kva konsekvensar finanskrisa kan få for skulen, og sjølvsagt for den situasjonen ein opplever i sitt eige lokalsamfunn, for vi veit at det mange stader er stramme budsjett og ein kamp om pengane òg for skulen. Før eg går nærare inn i problemstillinga, vil eg nemne at vi jobbar med nye finanspolitiske tiltak som vert lagde fram for Stortinget i månadsskiftet januar/februar, og sjølvsagt er ulike tiltak for kommunesektoren ein del av vurderingane der. Ansvaret for dei sentrale velferdstenestene som skule og barnehage er lagt til kommunane. Men kommunane er veldig ulike, og det er behov for lokal tilpassing. Lokale folkevalde har god kunnskap om og nærleik til dei oppgåvene som skal løysast. Det er heldigvis brei einigheit i Stortinget om at prioriteringane av dei sentrale velferdstenestene skal gjerast av veljarane og lokalpolitikarane lokalt, òg når det gjeld skule, og om ikkje lenge på barnehageområdet, i tillegg til f.eks. helse og omsorg. Rammefinansiering gir handlefridom og rom for prioriteringar. Det gir både betre demokrati at ein kan bestemme det lokalt, og det er òg meir kostnadseffektivt, fordi kommunepolitikarane sjølve er ansvarlege for dei prioriteringane dei gjer, og pila peikar tilbake, akkurat som vi på statleg nivå er ansvarlege for dei prioriteringane vi gjer, og pila peikar mot oss. Øyremerking kan sjølvsagt vere aktuelt i nokre tilfelle, som representanten tok opp, f.eks. når ei stor nasjonal, prioritert teneste er i ein oppbyggingsfase. Løyvingane til barnehagar dei siste åra er òg eit døme på det. Når målet om full barnehagedekning er nådd, tek vi sikte på ei overføring av dei midlane til kommuneramma, slik at dei kan gå inn i dei lokale prioriteringane til lokalpolitikarane i Noreg. Vi har store ambisjonar for kva elevane skal lære i den norske skulen. Utviklinga når det gjeld tilpassa opplæring dei siste åra og læringsutbyttet i skulen, har vore veldig urovekkjande, og det har vore brei einigheit om at vi må gjere noko med det. Vi veit no – og før jul fekk vi for første gong resultat som viser det – at vi er på rett veg, at norske elevar har framgang når det gjeld læringsresultat. Det er positivt. Men det må for alt i verda ikkje få oss til å kvile. Derfor skal vi møte både det elevane lærer, og den budsjettsituasjonen som er innanfor skulen, med djup bekymring. Når det gjeld utviklinga i gruppestorleik og i økonomien dei siste åra, er biletet følgjande: Under den førre regjeringa hadde vi ein klår nedgang i lærartettleiken. Dei tre siste åra har det vore ei stabil utvikling. Det er noko nedgang i gruppestorleiken dersom ein inkluderer spesialundervisning, og noko oppgang dersom ein ser på gruppestorleiken utan spesialundervisning, men begge utviklingstrekka er små. I sum er det nokså stabilt. Det er likevel grunn til bekymring, og det er særleg to ting som gir grunn til bekymring. Det eine gjeld det talet som representanten nemnde, nemleg at i år er det etter GSI ein ganske klår oppgang i gruppestorleiken på 1. trinn, i motsetnad til i fjor, der vi såg ei klår utvikling den andre vegen på 1. trinn. Det er alvorleg, for det er stikk motsett retning av det som vi har føresett skal skje. Men vi har eit stort tiltak som eg veit at ein vert einige om i Stortinget neste år, som gjer at det vil peike i motsett retning. Vi har innanfor kommuneramma sett av 1 milliard kr i fullårseffekt frå hausten 2009 til fleire lærarar i norsk og matematikk på 1.–4. årstrinn. Vi har òg på høyring eit lovforslag om plikt til forsterka opplæring i kommunane. Det er eit anna utviklingstrekk som òg gir grunn til bekymring. Når vi ser på fordelinga av dei store ekstra overføringane til kommunane – ein kan jo ikkje seie at skulen er ein tapar, for det har vore ei positiv utvikling – er det to felt der ein endå tydelegare kan sjå at auken er stor. Men særleg stor er han på barnehagefeltet, noko som har vore veldig positivt og veldig nødvendig. Det andre feltet der vi har hatt ei stor og positiv utvikling, er helse og omsorg. Eg trur ikkje noko parti her er ueinig i at det er nødvendig med ei stor prioritering av barnehage eller helse og omsorg. Så vi treng neppe å ha ein debatt om vi burde ha ei anna prioritering. Men det eg har gitt uttrykk for før, og det gjer eg gjerne igjen, er at i åra framover må vi i tillegg få til ein liknande ekstra auke i den delen av kommunebudsjetta som går til skule, i tillegg til nødvendige prioriteringar til barnehage og helse og omsorg, for å nemne nokre felt. Så må det seiast at i det gjennomsnittsbiletet som altså viser ei stabil utvikling innan skule, er det store skilnader. I mange kommunar har det vore ei stor satsing på skule – store forbetringar, investeringar i bygg og materiell, fleire lærarar, fleire timar og etter- og vidareutdanning av lærarar. Det er sjølvsagt òg eksempel på kommunar som ligg under snittet – der det har vore kutt, og der skulen heilt klårt har kome dårleg ut. Men det ligg i det valet vi har gjort, ved at det skal vere lokale prioriteringar. Uansett sektor, uansett feltet ein ser på, vil ein finne kommunar i Noreg der det har vore veldig sterk prioritering av eit felt, og felt der det har vore veldig svak prioritering. Det kan ha ulike grunnar, vere politiske prioriteringar, men det er sjølvsagt utgangspunktet i dei ulike kommunane. Representanten Anundsen spør i interpellasjonen om kva tiltak vi vil setje i verk for å hindre at elevane sin rett til tilpassa opplæring ikkje vert svekt ytterlegare. Eg har nemnd nokre tiltak. Eg har allereie sagt at øyremerking, altså å øyremerke heile ramma til f.eks. skulen, ikkje er aktuelt. For å gå litt vidare: Tidleg innsats er som sagt ikkje berre eit slagord, det er ein realitet som vi no gjennomfører. Vi gjennomfører det ved den enorme barnehagesatsinga, men òg ved fleire timar på barnetrinnet, ved forsterka opplæring, ved pengar til fleire lærarar i kommuneramma, ved sterkare tilsyn innanfor skulepolitikken, og auka satsing på det i budsjettet for i år, ved sterkare vekt på kartlegging og oppfølging av elevane sine resultat dei første skuleåra, for å nemne noko. Så veit vi at det som betyr aller mest for kva elevane lærer, og korleis dei har det på skulen, er læraren. Det trur eg dei fleste av oss kan kjenne oss igjen i frå vår eigen oppvekst – ingenting hugsar vi så godt frå skuletida som ein verkeleg god lærar. Vi veit at læraranes kompetanse spelar ei veldig stor rolle. Eg vil heilt til slutt seie at vi arbeider med ei ny lærarutdanning som skal gi rom for at lærarane både kan fordjupe seg meir fagleg og verte flinkare til å formidle dei faglege kunnskapane. Vi har i år for første gong introdusert eit nytt og varig system for etter- og vidareutdanning av lærarar, noko som vil vere starten på eit ekstremt viktig skritt for å gi den oppfølginga som ein treng. Vi brukar det på ei rekkje ulike måtar, frå etterutdanning i norsk og matematikk via vidaregåande og yrkesfag til at ein begynner på dei varig kompetansegivande vidareutdanningane. For første gong kjem det òg frå hausten av eit tilbod om ei skuleleiarutdanning til alle nye skuleleiarar og til ein del av dei som ikkje allereie har den kompetansen. Så vi set i gang ei rekkje tiltak frå nasjonale myndigheiter si side. Vi gjennomdrøftar det i kvalitetsmeldinga, som kom ut i sommar, for å sørgje for at tilpassa opplæring vert ein realitet. I tillegg til det er det òg behov for å gå endå vidare – halde fram med utvidinga av skuledagen, halde fram med kampen for å arbeide med å sikre at meir ressursar vert sette inn med omsyn til tidleg innsats, spesialundervisning og tilpassa opplæring. I så måte er det rommet som ligg der, viktig. Og Midtlyng-utvalet, som skal levere innstillinga si om nokre månader, ser nettopp på korleis vi kan forbetre spesialundervisninga og gjere heilheita i skulen slik at færre treng spesialundervisning, og at fleire av dei kan fangast opp i den alminnelege skulekvardagen. Vi er på rett veg, som òg den siste internasjonale undersøkinga viser, men vi må ikkje kvile; vi må tvert imot forsterke innsatsen i åra framover.