Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2005-04-14

Jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Carl I. Hagen, Siv Jensen, Christopher Stensaker og meg selv fremme et forslag om refokusering av norsk utenrikspolitikk og modernisering av utenrikstjenesten.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2005-04-14

Innledningsvis vil jeg få takke interpellanten for at han har satt denne saken ytterligere på dagsordenen, for dette er en veldig viktig sak å diskutere. Det er jo helt åpenbart at viljen til at det skal gjøres noe er til stede i denne sal, men problemet er bare at det tar så uendelig lang tid. Hvis vi vinkler dette opp mot f.eks. de unge på sykehjem, vedtok faktisk Stortinget at alle som ønsket det, skulle få flytte ut innen 2005. Nå er vi snart halvveis i året. Det vises her til bl.a. toppfinansieringsmodellen for særlig ressurskrevende brukere. Ja, den er på plass. Men vi skal ikke glemme at man samtidig har fjernet det såkalte utflyttingstilskuddet til de kommunene som hadde disse personene i institusjon, noe som var til stor hjelp når det gjaldt å etablere et tilbud utenfor institusjonene i den fasen. Å evaluere toppfinansieringsmodellen i 2005 er veldig viktig. Jeg tror at dette bør gjøres såpass raskt at man har tid til å legge inn forslag til endringer, og senest i budsjettet for 2006. Man sier at man skal evaluere i løpet av 2005, så blir man ikke ferdig før på slutten av året, og så må man utsette til 2006 å ta stilling til det – og så går tiden. Jeg synes det allerede har gått lang nok tid. Det siste tallet vi har på såkalte unge personer i sykehjem i Norge i dag, er 132. Og det er riktig som statsråden påpeker, at ca. halvparten har gitt uttrykk for at de ønsker å flytte ut. Men spørsmålet vi må stille oss, er: Hvilke rettigheter har denne gruppen som enten er i ferd med å bli flyttet inn på institusjon eller er i egen bolig, men som har en hverdag som, etter min mening i hvert fall, ikke er tilstrekkelig tilrettelagt, slik at de har et verdig liv? Hva skal vi gjøre med dette? Jeg tror ikke den henvisningen vi gjør til sosialtjenesteloven, er tilstrekkelig. Sosialtjenesteloven gir en del innspill som bl.a. knyttes til særlig store utfordringer og særlig store økonomiske ressurser. Jeg tror at vi er nødt til å se på hvordan vi kan rettighetsfeste og legge bedre til rette for et verdig liv for disse personene – og det er et paradoks etter alle disse debattene vi har hatt. I denne uken er dette den andre debatten når det gjelder unge ut av sykehjem, og da er det jo underlig at vi fremdeles er i en situasjon der det er flere som flytter inn enn som flytter ut av sykehjem! Det kan vi faktisk ikke leve med lenger.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2005-04-14

Dette er en sjanse jeg må gripe når jeg har den, til å rose både komiteen og ikke minst interpellanten for at man tar opp de utfordringene som en står overfor. Det er nok mange fortvilte foreldre som ser på sine unge. De har dem ofte i sine hjem. Når de ikke makter det lenger, kan det å tilby institusjonsplass for noen kommuner være å legge dem inn på et sykehjem. Det er tragisk. Jeg tror at kommunene gjør alt de kan for å unngå å komme i den situasjonen. Det er kritikk, det er medieoppslag, og sånn skal det egentlig være også hvis de ikke klarer å følge opp intensjonene fra Stortingets side. Den siste representanten som var oppe her, fra Senterpartiet, var inne på et moment som jeg synes er verdt å ta med seg videre i arbeidet. Hvor er det den statlige finansieringspakken skal slå inn? Bør det være før ca. 700 000 kr netto? Dette er et vurderingstema. Vi ser også at fylkesmannen ofte blir engasjert, men det er veldig få tilfeller der kommunene blir pålagt av fylkesmannen å gi et bedre tilbud enn det som er skissert. Når jeg står her nå, har jeg også lyst til å be om en vurdering når det gjelder foreldre og pårørende som tar med seg sine til utlandet – i den sammenhengen har kommunene ikke lenger noe ansvar for en som er psykisk utviklingshemmet, og som har behov for pleie. Heller ikke en som har leddgikt, og som har bedre nytte av å være i et varmere land, har kommunene lenger noe ansvar for å følge opp. Det bør kanskje også vurderes et reglement som sier at et slikt tjenestetilbud bør ha et sterkere vern. Men ellers synes jeg at den støtte som Stortinget gir, er det godt å ta med seg ut i lokalsamfunnet når vi skal til å fordele de trange rammene og midlene som er. Når det f.eks. gjelder støttekontakter for gruppen psykisk utviklingshemmede, er dette kanskje av de ressursene som en må spare på i enkelte kommuner. Dette har i hvert fall noen fokusert på.