Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2013-03-21

Regjeringens forslag vil ikke i særlig grad endre mye på dagens situasjon i Finnmark, for vi har et etablert løypenett. Men det vil fortsatt bli slik at Fylkesmannens miljøvernavdeling kan overkjøre lokale demokratiske vedtak, og lokalt demokrati og lokalt styre ønsker tydeligvis verken Arbeiderpartiet, Senterpartiet eller SV. Regjeringspartiene har tydeligvis liten tro på lokal kompetanse og folkevett i de kommunene og fylkene de selv representerer. I praksis innebærer regjeringens forslag at det skal være slik at Lierne og Røyrvik skal kunne få forvaltningsmyndigheten og adgang til å etablere scooterløyper, men ikke nabokommunene Grong og Snåsa. Verdal og Meråker skal også kunne få myndighet til å etablere scooterløyper, men ikke nabokommunene Levanger og Stjørdal. Det er ikke 1. april i dag, men man skulle faktisk tro det. For paradokset i det man her legger fram, er faktisk at regjeringen nå innfører tre ulike rettslige regimer mellom kommuner innenfor det samme rettsområdet. Et annet poeng i denne sak etter vanvittig mange år med saksbehandling er at regjeringens såkalte kompromiss skal ut på høring i en mengde tilsyn, organisasjoner, foreninger, kommuner og fylkeskommuner. Så hva som kommer tilbake til Stortinget – ja, det er det vel ingen i denne sal som vet i dag. Vi erfarer altså at allerede nå har tolletaten slaktet hele forslaget og hevder at forslaget bryter norsk lov. Tydeligvis er ønsket om å skyve hele denne saken ut i tid, langt større enn viljen til å ville noe som helst. Slik er det, og slik har det dessverre vært i 18 år, hvorav Senterpartiet og Arbeiderpartiet er de partiene som har vært lengst i regjering. Jeg regner ikke med SV i den blokken der, for hadde det partiet bestemt, hadde vi ikke hatt scootere i Norge, og vi hadde ikke hatt denne debatten i Stortinget i dag.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2013-03-21

Det blir litt som keiserens nye klær, med hoffet av rød-grønne politikere som løper rundt omkring og forteller hvor flott og fin den nye motorferdselen i utmark skal bli. Men så sier statsråden i salen i dag at vi egentlig ikke vet hvordan det kommer til å bli, for først skal det ut på høring, og så skal vi ta hensyn til alle innspillene som kommer i høringen. Da begynner jeg virkelig å lure på hva det egentlig er de rød-grønne løper rundt og skryter av skal komme, når statsråden sier at vi skal ta hensyn til de innspillene som kommer. Vi vet allerede at tollvesenet har sagt at det er uaktuelt å få lov til å kjøre der det ikke er en tollstasjon som kan få klarert deg inn til og ut av Norge. Dette kan bli spennende. Så sier man at det er kjempebra at prøveprosjektet skal utvides fra åtte kommuner til 40 kommuner. Spørsmålet er da: Hvilke kommuner skal få lov til å være med? I mitt eget hjemfylke vet jeg om én som får lov til å være med, og det er Vinje, fordi den var med forrige gang – den er en av de åtte kommunene. Det er til og med en SV-ordfører som styrer den kommunen, og han sier at man skal kjøre på, at dette er kjempebra, at det må åpnes for mer motorferdsel i utmark, at flere kommuner bør få lov til å være med, og at kommunene til og med bør få lov til å bestemme det selv – en SV-ordfører, fra de rød-grønne partiene. Jeg registrerer at det er veldig mange rød-grønne politikere som ikke til stede er her, eller som ikke kommer til å ta ordet, men det er mange som må ha en bitter smak i munnen når man i dag skal fatte det vedtaket Stortinget kommer til å fatte. Jeg har oppslag på oppslag med rød-grønne politikere som har sagt at de mener at vi bør tillate at det er kommunene selv som skal få bestemme dette. Alle kommuner bør få muligheten til å bestemme dette. Jeg tror på lokaldemokratiet, jeg tror på lokalpolitikerne, og jeg tror de vet hva som er best. Det er faktisk sånn at hvis de gjør en dårlig jobb og gir for mange scooterløyver, så kan de bli kastet i neste kommunevalg. Det er altså helt opp til hver kommune. Jeg ble oppringt i går av en person som hadde tatt med seg moren sin på over 80 år på snøscootertur. Da hun kom ut og så den fantastiske naturen, da hun så solnedgangen og månen som kom opp, kom tårene fram i øynene hennes. Men det hun var mest bekymret for, var at sønnen hennes kjørte ulovlig, at det hun gjorde faktisk var ulovlig – en 80 år gammel dame var redd fordi det man gjorde, var ulovlig. Men det var en fantastisk opplevelse å få se naturen, å få lov til å komme ut og kjøre på denne måten, og hun ville sannsynligvis aldri ha fått den muligheten hvis det ikke hadde vært for at sønnen valgte å ta henne med ut. Derfor håper jeg virkelig at en del rød-grønne politikere besinner seg og stemmer for det forslaget hvor man vet hva man får, og ikke for det forslaget der man ikke vet hva man får og som skal ut på en ny høring. En prøvetid på 18 år er det vel nesten bare ordningen med arbeidsreiser for funksjonshemmede som har hatt, eller som i hvert fall har vært i nærheten av å ha hatt like lang prøvetid. Heldigvis er det nå blitt en permanent ordning.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2013-03-21

Det er et faktum at norske universiteter kommer dårligere ut på internasjonale rangeringer enn de danske og svenske. Toppinstitusjonene i Norden hevder seg svært godt i konkurransen, men sier seg likevel ikke fornøyd med det. Det kan rettes mange innvendinger mot rangeringene. Forskningsindikatoren vektlegges for sterkt, datagrunnlaget er svakt og metodikken er omstridt. Dette resulterer i at forskningstunge institusjoner favoriseres på bekostning av dem som tar et stort ansvar for utdanning, og at plasseringene kan variere mye fra et år til et annet, som interpellanten også var inne på. Universitetene og høyskolene i Norge har et bredt mandat som hviler på tre pilarer: forskning, utdanning og formidling. Institusjonene må først og fremst måles opp mot hvordan de ivaretar sine brede og samfunnsbyggende oppgaver gjennom høy kvalitet innenfor alle disse tre områdene. De skal sørge for at Norge bidrar til den globale kunnskapsallmenningen, og de skal gjennom å være en attraktiv internasjonal samarbeidspartner hente hjem kunnskap frambrakt i andre land. De skal bidra til økt forståelse av naturen og av oss selv som mennesker og som samfunn. Institusjonene er viktige for næringsutvikling og for kvaliteten på offentlige tjenester. Ikke minst skal institusjonene utdanne kandidater som kan sørge for nødvendig fornyelse i årtier framover. Utdanningene må være basert både på forskning og på utviklingsarbeid og samtidig være relevante for det arbeidet kandidatene skal ut i. Vi må likevel erkjenne at rangeringene indikerer kvalitet. Rangeringene har ofte til felles at de bygger på indikatorer som forskningsverdenen anerkjenner som tegn på kvalitet. Andre typer evalueringer og målinger, som fagevalueringer, publiserings- og siteringsanalyser og gjennomslag i det Europeiske forskningsrådet, viser det samme. Framgangen for norsk forskning er god, men det er mer å gå på. Hva kan vi så forvente av de norske universitetene når det gjelder internasjonal synlighet, gjennomslag og kvalitet? Jeg er glad for denne invitasjonen fra representanten Warloe til å debattere kvalitet ved norske universiteter. Warloe etterspør strategiske vurderinger av hvilket ambisjonsnivå vi bør ha for universitetene. Som Warloe sikkert har registrert, er dette et tema regjeringen drøfter i den nylig framlagte forskningsmeldingen. Det er åpenbart at Norge, som er på størrelse med en liten amerikansk delstat, ikke kan dominere de internasjonale universitetsrangeringene. Det er like åpenbart at vi som et rikt land har forutsetninger for å markere oss på linje med våre nordiske naboland. Det norske bidraget til verdens samlede forskningsinnsats er på under én prosent, og en befolkning på fem millioner mennesker har sine begrensinger. Men betyr det at vi skal overlate den ressurskrevende og banebrytende forskningen til større aktører? Jeg mener nei. For det første er vi allerede blant de aller beste på noen områder. For eksempel er vi en av verdens fremste sjømatnasjoner. Her er det vi som har stått for en stor del av gjennombruddene. Fordi vi er et land med begrensede ressurser, må vi spisse vår innsats og konsentrere oss om å hevde oss internasjonalt på områder der vi har ekstra gode forutsetninger. Å bli skikkelig gode på noen områder krever stabile rammer og god sammenheng mellom investeringer i bygg, studenter og forskere. Vi starter derfor opp med å lage en langtidsplan for forskning og høyere utdanning, som har et tiårsperspektiv, og som blir et viktig virkemiddel når det gjelder hvordan man skal prioritere for å få tydeligere ambisjonsnivå på ulike områder. Det er et veldig viktig grep i den forskningsmeldingen som er lagt fram. De store universitetene uttrykker ambisjoner om å styrke seg internasjonalt. Spørsmålet er om man er sultne nok i vårt oljesmurte samfunn til å virkeliggjøre de ambisjonene. I mange andre land er det store endringer i forskningssystemene. I Europa konsentreres forskningsressursene. Nye og framvoksende forskningsnasjoner i Asia og Latin-Amerika satser tungt og vil helt sikkert sette stadig større preg på den globale kunnskapsallmenningen. Ikke minst derfor må Norge føre en politikk som understøtter de største universitetenes internasjonale ambisjoner. Det er ikke nok å løpe raskere selv, hvis alle de andre også løper raskere. Det vil gagne Norge som samfunn å ha ett eller flere universiteter som lykkes bedre internasjonalt. Kunnskapsdepartementet vil derfor rette søkelyset mot den faglige utviklingen ved noen av våre mest forskningsintensive universiteter og sammenlikne dem med de beste universitetene i Norden. Målet er å utvikle kunnskap som kan støtte institusjonene, Forskningsrådet og departementet i arbeidet med å forbedre forsknings- og utdanningskvaliteten. Universitets- og høyskolepolitikken er i kontinuerlig utvikling. Sett i et lengre tidsperspektiv har det skjedd store endringer i sektoren, også i retning av å satse sterkere på kvalitet. Jeg mener at enda mer profilering og spissing av institusjonene må til for å få til et kvalitetsløft i sektoren. Økt profilering innebærer å velge faglig tyngdepunkt og ambisjonsnivå tilpasset hver enkelt institusjon. Warloe etterspør tiltak for å løfte våre beste universiteter. Slike tiltak skal vi ha, men jeg er også opptatt av tiltak som kan løfte alle institusjonene, hver ut fra sine forutsetninger. Jeg vil særlig framheve tre tiltak: Det første er den nye målstrukturen fra 2012 for universiteter og høyskoler. Det er ett viktig tiltak for å stimulere til økt profilering og differensiering. Målstrukturen legger opp til mindre detaljstyring fra departementet og gir institusjonene handlingsrom og ansvar for å sette mål som er i tråd med deres egenart og ambisjoner. Det skal gi større rom for spesialisering innenfor felt hvor institusjonene har særlige forutsetninger for å lykkes. Institusjonene har stor frihet innenfor de rammene som storting og regjering setter, og må definere sine styrker og sine mål. Norske universiteter og høyskoler har i internasjonal sammenheng også høy bevilgning direkte fra myndighetene. Gitt den friheten som institusjonene har, følger det et tilsvarende stort ansvar til selv å sette sine prioriteringer for å nå de overordnede målene. Et annet viktig tiltak for å øke kvaliteten i UH-sektoren er resultatbasert uttelling på indikatorer innenfor forskning og utdanning. I grove trekk har innretningen av finansieringen for universiteter og høyskoler stått uendret i snart ti år. Systemet er det samme for alle institusjonene og har gitt gode resultater på én måte, men har kanskje også bidratt til å gjøre norske universiteter og høyskoler mer like hverandre. I forskningsmeldingen har vi derfor varslet en helhetlig gjennomgang av finansieringen av universiteter og høyskoler. I den må vi bl.a. vurdere forholdet mellom direkte bevilgninger og ekstern forskningsfinansiering. Det er også behov for å vurdere resultatbaserte bevilgninger opp mot finansiering som i større grad er basert på politiske målsettinger og institusjonenes strategier. Spørsmålet her er jo bl.a. om systemene nå er gode nok med hensyn til å nå lenger når det gjelder kvalitet. Norges forskningsråd er et sentralt virkemiddel for økt kvalitet i norsk forskning. Evalueringen av Forskningsrådet gir et positivt hovedinntrykk av organisasjonen, men peker på utfordringer i forhold til å understøtte den virkelig dristige og grensesprengende forskningen. Forskningsrådet skal derfor vektlegge fornyelse og potensial for grenseoverskridende forskning sterkere når de utformer sine virkemidler og vurderingssystemer. Samtidig må vi videreføre de kvalitetsvirkemidlene i Forskningsrådet som har vist seg å gi resultater. Ett slikt virkemiddel er sentrene for fremragende forskning. Før jul i fjor ble 13 nye forskningsmiljøer utpekt som SFF etter hard konkurranse. Disse sentrene illustrerer at brennpunktet for norsk elitesatsing i forskning ikke er institusjonene, men fagmiljøene. Ved våre universiteter og høyskoler vil det være noen fremragende miljøer, mens andre er mer gjennomsnittlige, og de fremragende trenger ikke nødvendigvis å befinne seg bare ved de største institusjonene. Likevel er brorparten av de nye sentrene lokalisert ved våre store universiteter, de som i utgangspunktet har størst mulighet til å løfte seg internasjonalt. Konsentrasjon av slike miljøer om enkelte institusjoner vil være med på å gjøre disse institusjonene mer synlige internasjonalt. Samtidig har departementet ønsket å framheve også den gode utdanningen. Derfor finansierer vi nå i alt fire sentre for fremragende utdanning. Det skal bli veldig spennende å se hvordan disse sentrene etter hvert fordeler seg mellom institusjonene. Som nevnt innledningsvis må vi ikke glemme at universiteter og høyskoler har andre formål i tillegg til å frambringe internasjonalt synlige forskningsinstitusjoner. Universitetene og høyskolene leverer kandidater innenfor alle utdanningsområder både nasjonalt og til sine regioner. Uten gode profesjonsutøvere, som lærere, sykepleiere og ingeniører, vil offentlig tjenestetilbud og norsk næringsliv lide. Uten dyktige økonomer og samfunnsvitere vil kommunene og det offentlige Norge stanse opp. Vi skal opprettholde kompetansemiljøer i hele landet. Et godt utbygd tilbud av høyere utdanning er viktig for å oppfylle regionalpolitiske mål. Disse hensynene må vi klare å balansere samtidig.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2013-03-21

Utbygginga av ny fornybar energi, befolkningsvekst og befolkningsendring, utviklinga av ny kraftkrevende industri, elektrifisering av installasjoner på sokkelen – altså den store overgangen fra fossil energi til rein kraft – gjør at vi står overfor svære oppgaver i å fornye og bygge ut elnettet i årene som kommer. Det gjelder sentralnettet, det gjelder regionalnettet og det gjelder nye utenlandsforbindelser, for å bidra til forsyningssikkerhet og større evne til kraftutveksling for å styrke bruken av uregulerbar fornybar kraft fra vind og sol. Det vil være utfordrende med hensyn til både planlegging og gjennomføring og hensyntaken til natur og biomangfold. Ikke minst vil det koste mye penger, og nettariffene vil øke. For å sikre kraftkrevende industri har regjeringa fått på plass en CO2-kompensasjonsordning, som industrien har ønsket. Statnetts prisstrategi for årene 2014–2018 legger opp til at industri med lang brukstid og høyt maksuttak fortsatt skal betale lavere nettariffer enn øvrig forbruk. Regjeringa vurderer også endringer i lovverket med sikte på ytterligere å styrke industriens tilgang til kraft, som vi mener er viktig. SV mener også at det er riktig å åpne for anleggsbidrag for radialene, som komiteen er enig i. Det er riktig at de som utløser et behov for nettutbygging, må bidra ekstra. Det er noen punkter der det er uenighet mellom den rød-grønne fraksjonen og høyrefraksjonen. Det gjelder selvfølgelig krav om mer utredning, som opposisjonen pleier å stille krav om. Deretter er det spørsmål om Statnetts brukerråd, som høyrefraksjonen vil ha gjenopprettet. Det er egentlig litt overraskende at høyrefraksjonen står for det, fordi det innebærer et brudd med det som er vanlig forretningsmessig organisering. På den annen side er det viktig at brukerne blir hørt, og det er viktig også å erkjenne at brukerne faktisk ikke har felles interesser. Jeg har derfor tro på det brukerforumet som Statnett nå har opprettet, samtidig som det er viktig å si at den politiske styringen av Statnett må sørge for å følge opp de ulike brukernes synspunkter. Ellers tar Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti til orde for at utenlandskablene kan være privateide. Regjeringa har nå et forslag om offentlig eierskap på høring. Konkurransetilsynet påpeker at Statnett må være eier av utenlandsforbindelsene fordi vi trenger en nøytral aktør. Vi kan ellers risikere at kraftprodusentene får en urimelig stor makt ved både å produsere og ha kontroll over infrastrukturen. Men Høyres, Fremskrittspartiets og Kristelig Folkepartis holdning er i tråd med de samme partienes politikk om salg av offentlig eierskap til norsk vannkraft ved å sette Statkraft på børs eller å dele selskapet. For SV er det imidlertid viktig å ha et offentlig eierskap både til naturressursene og til infrastrukturen knyttet til dette. Dette er naturressurser som skal komme folket til gode, og som skal forvaltes til beste for folket.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2013-03-21

Jeg er rimelig glad i tradisjoner, men enkelte tradisjoner kan jeg for så vidt styre meg litt for. Jeg har vært 16 år på Stortinget, og hver vår er det en tradisjon at vi debatterer forslag om å liberalisere snøscooterkjøring og delegere dette til kommunene. Det gjør vi uansett hvilken regjering vi har. Det gjorde vi også da Høyre satt i regjering. Vi var i opposisjon, og vi fremmet forslag – sammen med Senterpartiet den gangen – om å liberalisere reglene. Det skjer et eller annet fra man er i opposisjon i denne salen til man kommer i regjeringskontorene – da blir man imot å la kommunene selv få denne selvråderetten. Nå har Fremskrittspartiet som mål å komme i regjering – det håper jeg vi gjør – og jeg har som personlig mål å bli miljøvernminister og sørge for at dette blir gjennomført. Jeg må si det så sterkt, for jeg tør ikke sende noen andre inn i departementet, i tilfelle det skjer et eller annet, slik at de glemmer hva de gjorde da de var i opposisjon. Det er min ambisjon. Det er mange som diskuterer pressemeldingen som kom fra regjeringskontorene, og mange sier at det er det som foreligger i dag. Nei, det er ikke det som foreligger i dag. Det som foreligger i dag, er de to forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre, som vi debatterer. De forslagene ønsker Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Venstre å stemme imot. Det er ingenting annet vi har oppe til debatt i dag. Jeg registrerer i pressemeldingen som kom fra regjeringen, at forslaget skal ut på høring. Hvor mange høringer skal man ha? Hvor mange befaringer og høringer i forbindelse med representantforslagene skal man ha? Man har hatt disse i 16 år. Skal man ha en ny høring og en ny utredning for hver gang det kommer ny snø? Det er det som er realiteten. Man gjør dette bare for å trenere saken. Man ønsker ikke å få denne løsningen. Det er en seier for SV i denne saken. Så enkelt og ærlig tror jeg man må si det. Det er mange som etterlyser Senterpartiet i denne debatten. Jeg skjønner godt at Senterpartiet ikke er her under denne debatten. Det har de ikke ryggrad til. Det er det som er realiteten, og hvis det er noen som lurer på hvordan man skaper politikerforakt, tror jeg Senterpartiet og enkelte representanter i Senterpartiet har svaret.