Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2015-02-17

Det ser ut som om statsråden lever godt med det. Dette er en sak som vi er glad for har blitt fremmet, som tar opp et viktig spørsmål. SV vil støtte det forslaget som forslagsstillerne har fremmet, men som dessverre ikke har fått noe flertall bak seg i innstillingen. Det kommer stadig mer kunnskap om omfanget av kjønnsdiskriminering i våre helse- og omsorgstjenester. Nylig har vi fått to – for mange ganske sjokkerende, tror jeg – eksempler på det. Det ene var NOVAs gjennomgang av diskriminering i tildeling av tjenester, der det viste seg at eldre mennesker kan få veldig ulike hjemmetjenester alt ut fra hva slags kjønn barna deres har, altså at våre omsorgstjenester i noen kommuner tenker at et eldre menneske med en datter har behov for mindre offentlig hjelp enn et eldre menneske med en sønn. Det sier noe om stereotyp tenkning. På samme måte ble det avslørt i Kristiansand kommune at tildelingen av rehabiliteringstjenester var ulik til eldre kvinner og eldre menn – menn fikk mer. Det var noe som ble avdekket gjennom et prosjekt som forrige regjering satte i gang kalt «Likestilte kommuner», som nettopp hadde til hensikt å kartlegge og gi oss ny kunnskap om hvordan den typen systematiske kjønnsforskjeller utspiller seg. Dessverre var det et av veldig mange likestillingstiltak som den nye regjeringen avviklet da den fikk regjeringsmakten høsten 2013. Behandlingen av de ulike prosjektene for å lære mer om og sette i verk en mer aktiv likestillingspolitikk som denne regjeringen står bak, sier mye om hvor lavt på dagsordenen likestilling er for Høyre og Fremskrittspartiet. Det er trist også for helsepolitikken, fordi den typen prosjekter ville gitt oss avgjørende kunnskap om hvordan vi bør utvikle helse- og omsorgstjenestene videre, slik at det ikke slår skjevt ut når vi skal sørge for et likeverdig tilbud til kvinner og menn. En viktig grunn til å ha oppmerksomhet om kvinnehelse er ganske enkelt at helseutfordringer og helseproblemer kan være forskjellige for kvinner og menn. Noen sykdommer er kjønnsspesifikke. Det er i tillegg slik at det store samfunnsproblemet vold og overgrep dessverre i langt større grad rammer kvinner enn menn. Det er derfor helt avgjørende at vi også har en helsepolitikk med et tydelig kjønnsperspektiv. Det bør bety at vi får til en ny utredning knyttet til kvinnehelse – det er gått lang tid siden vi gjorde det sist. Vi setter pris på at regjeringen vil inkludere dette både i sitt arbeid med en ny strategi og i oppfølgingen av Prioriteringsutvalget, men jeg tror vi bør erkjenne at det er mye vi ennå ikke vet, og at ny kunnskap ville være en stor fordel både for storting og regjering. I tillegg er det viktig å peke på at det de siste årene i stadig større grad også er kommet i gang en debatt om de sidene ved helsepolitikken som berører utfordringer som er spesifikke for menn. Det kan være sykdommer som menn får i større grad enn kvinner, eller rett og slett at vesentlige grupper av vår mannlige befolkning har, ser det ut til, langt høyere terskel for å søke kontakt med helsevesenet enn det kvinner har. Forrige regjering satte i gang en rekke arbeider med det, la fram bl.a. verdens første stortingsmelding om menn og likestilling, der menns helse var et sentralt tema. Det er viktig at vi ikke tror at vi klarer å ta hensyn til disse problemstillingene hvis ikke vi av og til setter spesifikt kvinners helse og menns helse på dagsordenen. Derfor skulle jeg ønske at det var mulig å få bred støtte for det forslaget som her er lagt fram, og jeg synes det er synd at det ikke ser ut til å være mulig.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2015-02-17

I forrige periode gjennomførte den rød-grønne regjeringen et omfattende løft i barnevernstjenestene. Det kom på plass ca. 1 000 nye stillinger i det kommunale barnevernet i løpet av fire år. Tanken hos flere partier har vært at det som skulle etterfølge den satsingen på flere folk i barnevernet, skulle være en tilsvarende satsing og et tilsvarende løft for skolehelsetjenesten og helsestasjonene. Det er en god visjon, og det er et helt nødvendig løft. Vi vet at å satse på en god skolehelsetjeneste og gode helsestasjoner er noe av det viktigste vi kan gjøre for godt folkehelsearbeid, for å forebygge ulike sykdommer, for å arbeide mot mobbing, for å skape trivsel og for i det hele tatt å legge et godt grunnlag for den tidlige innsatsen som skal til for at barn ikke utvikler sykdommer, plager eller lidelser som gjør at de får vanskelige liv. Men det er en viktig forskjell på barnevernsløftet og det løftet for skolehelsetjenesten som har vært varslet, og det er at barnevernsløftet ble gjennomført med øremerkede midler. Uten øremerkede midler hadde det aldri blitt en så omfattende opptrapping i det kommunale barnevernet. Det er ingen tvil om at det var helt nødvendig. Også den gangen prøvde en i flere år med klare formaninger til kommunene, en viste til deler av de frie midlene til kommunene og sa at dette skulle brukes til økt bemanning i barnevernstjenesten. Men Stortinget legger altfor ofte inn flere bestillinger enn Stortinget betaler for. Det må vi slutte med. Hvis vi vil ha en opprusting av tjenester som det gjennom flere års prøving er åpenbart at kommunene ikke i tilstrekkelig grad greier å prioritere selv, må vi øremerke midlene. Jeg mener derfor at det viktigste forslaget vi behandler i dag, er det fra Arbeiderpartiet og SV om å legge føringer for øremerking. Det er det regjeringen bør komme tilbake med i statsbudsjettet senere i år. Sykepleierforbundet viste oss i budsjetthøringen i høst at for lite av de midlene som vi alle hadde håpet skulle gå til skolehelsetjeneste og helsestasjoner, når fram. For SV er det vi snakker om her, en viktig del av vår visjon for morgendagens skole – en skole som også skal være en sentral del av helsepolitikken. Vi må gå bort fra å se skolen som en arena kun for læring. Vi må se den som en arena for oppvekst og som en arena for tidlig innsats på flere felter. Det skal være en arena som skal bidra til sosial utjevning og folkehelse. Det handler om veldig mange tiltak, bl.a. fysisk aktivitet og sunn mat, men det handler også om en god skolehelsetjeneste og at det skal finnes helsestasjoner for både barn og ungdom i lokalmiljøene som kan opprette den nødvendige kontakten med våre mest sårbare barn og unge. Det handler om å oppdage dem som sliter, tidlig, det handler om å forebygge mobbing, det handler om å forebygge psykiske problemer, det handler om å skape et godt skolemiljø, og det handler om å få flere yrkesgrupper inn i skolen. Jeg vil også peke på de forslagene i innstillingen som handler om betydningen av å få flere andre yrkesgrupper inn i denne satsingen. Vi vet det er et stort behov for helsesøstre. Før denne stortingsperioden var det beregnet at vi manglet 1 500 helsesøstre. Men det er også en stor mangel på bl.a. psykologer og fysioterapeuter, som det ville være en stor fordel om vi fikk inn i denne typen satsing. Et viktig mål må være å få de ulike tjenestene som skal nå barn og unge – skole, helsestasjon, skolehelsetjeneste, BUP, barnevern osv. – til å jobbe bedre sammen. Hvis vi klarer å få flere ressurser, flere yrkesgrupper og flere folk inn i skolen i form av god skolehelsetjeneste og gode helsestasjoner for barn og ungdom, vil det være et helt avgjørende bidrag til det. SVs oppfordring til regjeringen er, hvis denne opptrappingen heller ikke i år gir de resultater vi hadde håpet på, å trekke lærdom av barnevernsløftet og komme tilbake med en øremerking av midler til det løftet som trengs for skolehelsetjeneste og helsestasjoner.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2015-02-17

I 1998 innførte man LAR-ordningen, som den gangen var ment for de få – ca. 1 500 sa man den gangen. Per i dag har vi passert 7 000 personer i LAR. Tanken var god, vi ønsket at ordningen skulle gi enkeltpersoner økt livskvalitet, redusere skadene ved misbruk samt redusere overdosedødsfallene. Selv om antall personer innenfor systemet er høyt, og selv om ordningen langt fra er perfekt, mener jeg at vi for veldig mange mennesker har oppnådd det vi ønsket. Dessverre opplever jeg debatten som lite nyansert, og den handler i altfor stor grad om enten å forherlige ordningen eller å fordømme den. Sannheten opplever jeg som mer sammensatt. Men først: Vi ventet i årevis på at de rød-grønne skulle legge fram en rusmelding. Da den endelig kom, ble mange skuffet. Rundt 70 organisasjoner kom på høring, og de var ganske så samstemte om hva som var utfordringene og manglene ved meldingen. Opposisjonen fremmet rundt 50 forslag, som alle ble nedstemt. Vi har derfor tapt verdifull tid. Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti gikk sammen til valg på en helhetlig rusomsorg. Opptrappingen startet vi allerede i vårt første budsjett, og arbeidet med en opptrappingsplan ble startet. Det har vært en rekke dialogmøter om temaet, og det har vært opprettet en nettside hvor alle som ønsker det, kan komme med innspill. Engasjementet er enormt, og mange føler seg sultefôret på det å bli hørt. Pårørende og brukere har vært viktige bidragsytere i dette arbeidet. At Senterpartiet nå ønsker å gjennomføre konkrete tiltak, er bra. En opptrappingsplan for hele rusfeltet har vært under arbeid i lengre tid. Forslaget kommer derfor altfor sent og er – slik jeg ser det – for snevert. Rusomsorgen må ses som en helhet. De som går på medikamenter, har de samme utfordringer og behov som dem som velger seg rusfrihet uten medikamenter. Jeg synes i tillegg at Senterpartiets tilnærming i saken er negativ. Faktum er at mange har fått et mye bedre liv, og mange lever helt normale liv – hva nå enn det måtte være – innenfor LAR. Enkelthistoriene forteller oss nyansene fra himmel til helvete. Jeg er derfor glad for at et flertall i komiteen skriver at de har merket seg at LAR-behandling har bidratt til økt livskvalitet og til et mer verdig liv uten illegale rusmidler for svært mange – og at fagmiljøene mener dette er den mest effektive behandlingsformen, som også gjør de rusavhengige mottakelig for videre behandling og helsehjelp. Særlig det siste har jeg vært opptatt av. Selv om mange lever gode liv i LAR, er det ikke uten bivirkninger å innta disse medisinene hver dag år ut og år inn. Derfor er det til enhver tid noen som føler seg så sterke og trygge i sin situasjon at de har ønsket å trappe ned og slutte med sin medisin. Dette tilbudet har vært nesten ikke-eksisterende. De siste årene har dog noen forsøkt å skape slike tilbud, men finansieringen av dette har ikke passet inn i systemet. Det er derfor viktig at slike tilbud nå får sin aksept og støtte. Mange har kritisert ordningen med henvisning til lekkasje av medisinen. En skikkelig gjennomgang av dette støtter jeg. Men vi skal vokte oss vel for å straffe alle med skjerpede krav til henting og kontroller fordi noen misbruker den tilliten de er gitt. Regimet er allerede svært kontrollerende og begrenser enkeltmenneskers muligheter til fritt å bestemme over sin egen tid og oppholdssted. At enkelte misbruker tilliten, handler som oftest om at altfor mange ikke får nødvendig oppfølging og bistand – og mangler en individuell plan om veien videre. Forslagsstillerne viser til at kun 34 pst. av LAR-pasientene har en individuell plan. Selv om det er frivillig å ha en slik plan, er jeg enig i at dette tallet virker altfor lavt. Derfor har jeg i denne sal gjentatte ganger fremmet forslag om tiltak for at denne retten skal innfris. Hver eneste gang har Senterpartiet og flertallet stemt imot. Jeg forutsetter at viktigheten av en individuell plan blir tydeliggjort og skjerpet i opptrappingsplanen. Til syvende og sist handler det om ettervern og oppfølging. Her har mange kommuner en vei å gå. Når man lever sitt nye liv uten rus og uten vennene man har hatt de siste årene, må dagene fylles med nytt innhold, og fortiden må ryddes opp i. Ettervern vil derfor ha en sentral plass i opptrappingsplanen som er under arbeid. Helsedirektoratet har i tillegg fått i oppdrag å revidere retningslinjene i LAR, inkludert problemstillingene rundt utdelingen av medisin. Fagmiljøene, brukerne, organisasjonene og kommunene skal dele sine erfaringer før Helsedirektoratet sluttfører sitt arbeid. Mye er under arbeid, og jeg imøteser med glede sluttresultatet av alt dette.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2015-02-17

Først vil jeg takke for debatten. Dessverre ser vi at resultatet av debatten er at de andre partiene ikke har endret sitt standpunkt. Det viser at når hovedargumentet mot Fremskrittspartiets forslag alltid har vært menneskerettighetene, og når nå dommen er tydelig på at bruk av forbud ikke er i strid med menneskerettighetene, vil man komme med ande argumenter. Så spurte representanten Eirik Sivertsen meg fra talerstolen om jeg var skuffet over at det var han som møtte, og ikke Gahr Støre. Det må jeg bare være tydelig på at jeg ikke var. Tvert imot syntes jeg faktisk det var bra at det var representanten Eirik Sivertsen og ikke Arbeiderpartiets partileder Jonas Gahr Støre som møtte, for nå fikk vi i hvert fall et klart og tydelig svar. Og det svaret vi fikk, var at Arbeiderpartiet ikke støtter Fremskrittspartiet. Men jeg må jo si det er litt underlig, all den tid det har vært nevnt i debatten av Arbeiderpartiets integreringsutvalg. De fattet også følgende vedtak på landsmøtet til Arbeiderpartiet: «Heldekkende plagg fungerer i praksis som diskriminering av kvinner». Jeg vil anta det er uparlamentarisk, og derfor skal jeg ikke hevde at Arbeiderpartiet er for diskriminering, men allikevel synes jeg det er underlig at man i det ene øyeblikket kan vedta at noe er diskriminering av kvinner og sterkt kvinneundertrykkende, men i neste omgang ønsker man ikke å gjøre noe med det. Men jeg vil anta at om noen år vil Arbeiderpartiet støtte oss. Så vil jeg kort innom representanten Jenny Klinges innlegg, der hun begrunnet det prinsipielt ved å avvise et eventuelt forslag. Men hvis problemet øker, hvis det er flere som bruker burka, niqab og andre heldekkende plagg, da vil Senterpartiet revurdere sitt syn. Det er veldig spesielt at man skal være veldig prinsipiell hvis det gjelder mange, men hvis det gjelder få, skal man ikke bry seg om det. Så var det representanten Kirsti Bergstø, som jeg synes hadde en meget spesiell innledning på sitt innlegg der hun tilbakeviste at våre verdier er under press. Er det noe som er tydelig, er det jo at flere av de grunnleggende verdiene samfunnet vårt er bygget på, i høyeste grad er under press. Representanten Bergstø stilte også spørsmål om Fremskrittspartiets engasjement for innvandrerkvinner, og lurte på hvorfor det kun er innvandrerkvinner vi har engasjement for. Det er for det første feil, men da kan jeg jo stille spørsmålet tilbake. Jeg synes det er rart at Sosialistisk Venstrepartis engasjement for likestilling og kvinnerettigheter kun skal begrense seg til etnisk norske kvinner. Jeg tror at vi hadde hatt en helt annen debatt hvis dette ikke hadde vært snakk om innvandrere, hvis dette ikke hadde vært snakk om burka eller niqab. Hadde det vært snakk om finlandshette i det offentlige rom, er jeg rimelig trygg på at Fremskrittspartiet hadde hatt bred støtte i denne salen.