Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2007-02-15

Fremskrittspartiet har i denne sal og i en del landsstyremøter rundt omkring blitt utfordret på klimapolitikken. En del aviser har ringt rundt og prøvd å få FrP-ere til å komme mest mulig ut på glattisen, for deretter å slå det stort opp for å vise avstanden mellom partiene i klimapolitikken. La meg derfor benytte anledningen til å snakke litt om hva slags klimapolitikk Fremskrittspartiet har. Den er belemret med mange fordommer, mange myter. Noen har nok Fremskrittspartiet bidratt godt til å skape selv. Andre er skapt av mediene, som trives bedre med en svart-hvitt-debatt enn med en nyansert debatt. Fremskrittspartiet stemte i sin tid imot Kyoto-avtalen, ikke fordi vi er imot internasjonale avtaler, heller ikke fordi vi er imot kvotehandel, men rett og slett fordi avtalen som lå der, ikke var god nok. Det ser vi også i dag, når store industribedrifter flytter sin produksjon ut av Kyoto-land og inn til land uten avtaler. Vi har vært kritiske til FNs klimapanel, ikke fordi vi ikke tar problemstillingen som en adresserer, på alvor, men fordi vi føler at en del kritiske miljøer, bl.a. ved Universitetet i Oslo, ikke inkluderes i arbeidet, men blir stående utenfor. Det arbeidet som skjer på atmosfæreforskning ved CERN, som kritiseres sterkt av norske klimamiljøer, viser at det skjer mye ute i verden for å forstå klimaet enda bedre før en iverksetter de store tiltakene, og forsvarer dermed Fremskrittspartiets kritikk. Den skal likevel ikke misforstås ved at vi avviser problemstillingen på noen måte. Når vi ser på det Fremskrittspartiet faktisk har gjort på Stortinget på CO2-området, vil min påstand være at vi ville hatt mye mindre CO2-utslipp på sikt med Fremskrittspartiets politikk enn det både dagens og den forrige regjering ville klart å få til. Fremskrittspartiet legger til grunn at en skal ha en langsiktig tilnærming til problemstillingen og utvikle teknologi og forståelse for klima før en setter i gang de store tiltakene. Eksemplet som illustrerer dette, er Kårstø, der Regjeringen nå legger opp til et prosjekt på 5 milliarder kr, som vil rense 1 million tonn CO2 i året maksimalt av et globalt utslipp på 28 milliarder tonn. Energiministeren har sågar innrømmet for Stortinget at dette prosjektet ikke vil være anvendelig særlig mange andre steder, nettopp fordi en ikke tillater tilstrekkelig tid til teknologiutvikling. Det er bortkastede penger, etter mitt skjønn. Vi må ha en klimapolitikk som tar hensyn til at det er 1,6 milliarder mennesker på kloden uten tilgang på strøm. Når mange kinesere og indere skal opp på et vestlig levestandardnivå – for det skal de, det kommer ikke til å være på tale at de sier at lykken er ikke penger, la oss leve som vi gjør i dag – vil dette kreve et energiforbruk som er hinsides det vi klarer å forstå i dag. Jeg tror ikke vi forstår hvor viktig hydrokarbon er for verdens energitilførsel. Derfor nytter det ikke bare å se på CO2-rensing separat, selv om Fremskrittspartiet har støttet prosjektene for CO2-rensing både på Mongstad og på Tjeldbergodden. Men Mongstad og Tjeldbergodden bringer ikke mer energi inn i en energihungrig verden. Den bringer mindre, for en bruker 20 pst. av energien på veien. Derfor er forslag som Fremskrittspartiet har kommet med, f.eks. om thorium, det som faktisk kan revolusjonere verdens energiforsyning og verdens klimapolitikk. Det som Fremskrittspartiet også har gjort, er at vi har fremmet forslag om biomembran, som ville hatt positive effekter på verdens mulighet til å brødfø seg selv, også de mer fattige deler av verden. Vi har vært med og støttet prosjekter som går på å gjøre sjøvann om til landbruksvann, som vil være sterkt nødvendig i de varmere strøk av verden. På Stortinget har vi fremmet konkret forslag om å innføre permanent halv moms på varmekilder, slik at en får stimulert energiomlegging bort fra strøm, istedenfor å komme med krisetiltak hvert tredje år. Vi har foreslått at en bør kunne skrive av tekniske miljø- og energiinstallasjoner i nybygg over gjerne fem år, istedenfor over 50 år, som i dag. Det ville gitt effekter som faktisk kunne påvirke. De som tror at vi skal komme oss igjennom dagens situasjon ved å fokusere på enøktiltak eller CO2-rensing isolert, tror jeg ikke forstår omfanget av den energiutfordringen vi står overfor. Derfor må vi se på mange områder samtidig. De tiltakene jeg har listet opp nå, er forslag Fremskrittspartiet konkret har fremmet. Vi hadde ikke fremmet dem hvis vi ikke hadde hatt noen som helst bekymring om dette med CO2. Det viser at vi har tatt problemstillingen på alvor, men det må være lov å ha ulike tilnærminger uten at en blir svartmalt og satt i en bås som idioter. En burde jo da fra regjeringshold forklare logikken i sin egen politikk når en uttrykker denne store bekymringen for CO2 og viktigheten av å innføre tiltak snarest mulig, men i praksis kun kan vise til at en bygger tre mobile gasskraftverk i Midt-Norge. En bygger to gasskraftverk i Tyskland uten krav om CO2-rensing. En utsetter CO2-rensingen på Kårstø for tredje gang, og en har en fornybar politikk som av samtlige 14 høringsorganer på Stortinget forrige torsdag ble slaktet.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2007-02-15

Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti skal være en utålmodig samarbeidspartner i forhold til å øke det sivile bidraget til Afghanistan, og også, håper jeg, øke presset for at vi skal få i gang politiske prosesser som kan føre til en fred i Afghanistan. Ja, selvsagt tar SV ansvar. Jeg gjorde rede for primærstandpunktet vårt, men vi har altså akseptert at vi sender flere soldater til Afghanistan, nettopp fordi vi har vunnet igjennom med det synet vårt at vi ikke sender soldater til offensiv krigføring i Sør-Afghanistan. Så må jeg utfordre tilbake: Har Kristelig Folkeparti noen gang reflektert over hva de var med på da de gikk inn og støttet operasjonen «Enduring Freedom», som jo var en krig mot terroristene, og ikke en krig mot fattigdom og sult?

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2007-02-15

Jeg ønsker med dette innspillet å utfordre utenriksministeren på to konkrete områder. Det gjelder dagens og framtidens internasjonale virksomhet til delvis statlig eide oljeselskaper, og i særlig grad det framtidige sammenslåtte Norsk Hydro–Statoil. Det andre jeg ønsker utenriksministerens kommentarer til, er hvorvidt Norge i framtiden vil endre sin bistandspraksis, og om Norge vil stille krav om overholdelse av menneskerettigheter som en forutsetning for bistand. Jeg holder da katastrofehjelpen utenfor. Staten vil være en betydelig eier i det framtidige sammenslåtte selskapet Norsk Hydro–Statoil. Faktisk vil det statlige eierskapet bli så stort at staten alene gjennom aktiv styrepåvirkning vil kunne legge klare føringer for virksomheten. Uavhengig av eierskap vil det sammenslåtte selskapet i framtiden utøve stadig mer av sin virksomhet utenfor Norges grenser. Faktisk var det slik at hovedbegrunnelsen for sammenslåingen nettopp var at selskapet gjennom størrelse skulle bli mer konkurransedyktig internasjonalt. Dette stiller det nye selskapet overfor utfordringer med klare politiske dimensjoner. De langt fleste av verdens gjenværende olje- og gassforekomster befinner seg i land hvor demokratiet står svakt og hvor korrupsjon florerer. Videre vet vi at de framtidige satsingslandene for Hydro–Statoil ikke er å regne som våre tradisjonelle allierte eller samarbeidsland. Ja, faktisk er det slik at Hydro–Statoils virksomhet i stor grad vil måtte være i land som anser seg selv som fiender av Norges nærmeste allierte, USA. Dette stiller Norge overfor store utfordringer og krever en nesten umulig diplomatisk balansegang. Vi opplever eksempelvis i dag at president Chávez i Venezuela nasjonaliserer landets olje- og gassindustri uten at utenlandske aktører får kompensasjon for sine investeringer. Vi opplever et stadig mer aggressivt Iran, som bl.a. grunnet sine enorme oljeforekomster er i stand til å spille en destabiliserende rolle i Midtøsten. Vi opplever stammefolk i Nigeria som kidnapper utenlandske oljearbeidere på grunn av manglende demokratisk distribusjon av landets oljeinntekter. Dette er tre konkrete eksempler på steder hvor Hydro–Statoils framtidige marked befinner seg. Videre har vi eksempelvis Russland, Aserbajdsjan samt flere land i Midtøsten. Et sammenslått Hydro–Statoil vil på eiersiden være dominert av den norske stat og vil i mange land, uavhengig av realiteten i det, bli oppfattet som et redskap for den norske regjeringen. Dette stiller den til enhver tid sittende regjering overfor svært store utfordringer. På denne bakgrunn skulle jeg gjerne vite hvordan utenriksministeren vurderer den framtidige veksten til Hydro–Statoil, og hvilke føringer Regjeringen vil legge for selskapets internasjonale virksomhet. Er det slik at utenriksministeren aksepterer at president Chávez konfiskerer norske selskapers eiendom og investeringer i Venezuela? Hvis ikke, hva vil utenriksministeren gjøre med dette? Og kan han i det hele tatt gjøre noe med akkurat det? Er Regjeringen komfortabel med at et sammenslått Hydro–Statoil ekspanderer i Iran, og hvilke signaler vil utenriksministeren gi dersom USA iverksetter boikott av alle bedrifter som bedriver kommersiell virksomhet i Iran? Det andre området jeg ønsker utenriksministerens kommentarer til, er norsk bistandspolitikk. Norsk utenrikspolitikk har gjennom flere år vært fokusert på fredsarbeid og menneskerettigheter, samtidig som vi har vært store givere av bistand. Uvisst av hvilken årsak har vekslende regjeringer vært lite villige til å koble disse to innsatsområdene – en kobling jeg vil påstå at et stort flertall av det norske folk både forventer og forlanger. På denne bakgrunn ønsker jeg å utfordre utenriksministeren: Vil den norske regjeringen i framtiden bruke stat til stat-bistanden på en slik måte at man ikke bare belønner dem som innfører demokratiske reformer og opprettholder menneskerettighetene, men vil man samtidig avslutte bistanden til de landene som ikke respekterer menneskerettighetene slik de er nedfelt av FN? Vil med andre ord Norge slutte å yte bistand til land som systematisk diskriminerer kvinner, ofte begrunnet ut ifra kultur og religion? Og kan utenriksministeren i dag videre bekrefte at Norge vil avslutte all bistand til land som praktiserer sharialovgivning? Eller mener utenriksministeren at det er galt å koble slik praksis opp mot norsk bistand? Nå snakker jeg altså om pengeoverføringer. Og, enda viktigere: Forstår utenriksministeren at pengeoverføringer gjennom bistand til land med grunnleggende forakt for universelle verdier som toleranse, likeverd, individuell frihet, religionsfrihet og likestilling oppfattes som en aksept av diskriminering og intoleranse?