Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2006-11-28

For det første: Jeg mener at eventuelle bevegelser skjer gjennom samtaler og forhandlinger mellom partiene, ikke gjennom et alternativt statsbudsjett, som er et bevis for det partiprogrammet som Fremskrittspartiets stortingsgruppe har gått til valg på. Vår jobb nr. 1 er å fremme de forslagene vi har gått til valg på. Alt annet ville vært en hån mot alle våre velgere. De skal være helt sikre på at vi gjør alt det vi kan for å ivareta vår politikk. Men la meg snu dette tilbake til Venstres leder, Lars Sponheim. Hvor i Venstres budsjett ligger det en invitasjon til samarbeid med Fremskrittspartiet? For spørsmålet blir jo hele tiden stilt den ene veien! Man forventer på en måte at det er Fremskrittspartiet, og Fremskrittspartiet alene, som skal nærme seg resten av det politiske Norge. Men Fremskrittspartiet har altså en betydelig større oppslutning enn partiet Venstre. Jeg tror kanskje våre velgere forventer at vi holder fast på vår politikk, men hvis Lars Sponheim mener at vi gjennom alternative budsjetter skal synliggjøre samarbeidsvilje, forventer jeg at det også gjelder Venstre, Kristelig Folkeparti og Høyre.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2006-11-28

Det hevdes med tyngde fra regjeringshold at det er stor privat rikdom i Norge, og at den offentlige fattigdommen er tilsvarende stor. Selv om mange av dem som har høyere inntekt, ikke har noe å klage på, er ikke dette bildet rett. Den som virkelig gjør det godt, er staten gjennom sine enorme inntekter fra oljevirksomheten, inntekter som man i liten grad vil dele med befolkningen. Men det som kraftigst rammer dem som har minst, er økningen i avgiftene. Dette er utgifter som rammer usosialt, og hardest dem som er nederst på rangstigen. Den nye rød-grønne regjeringen har satt seg som mål å avskaffe fattigdommen, et mål som Fremskrittspartiet deler. Men da burde Regjeringen starte med å løfte noen byrder av skuldrene til dem som har minst. Men det er det stikk motsatte Regjeringen gjør, bl.a. ved å øke momsen på matvarer. Dette rammer ikke dem som Regjeringen så forkastelig kaller «de rike». Det rammer dem som må studere prislappen når de skal kjøpe seg litt pålegg til brødskiva. Mange som i dag har minstepensjon, sitter med en leilighet eller et hus som over tid har steget kraftig i verdi på grunn av utviklingen i boligmarkedet. Dette fører til at formuesskatten øker. Det samme gjør den usosiale skatteøkningen ved skatt på fordelen av å bo i eget hus. Dette fører ikke til fem øre i ekstra inntekt for den enkelte, men tvert imot til økte utgifter, som skal betales av minstepensjonen. Det betyr at en minstepensjonist som knapt har til livets opphold på grunn av statlige beskatninger, tvinges til enten å selge huset eller leiligheten eller gå på sosialkontoret for å få til livets opphold. Dette er ikke en politikk Fremskrittspartiet støtter. Jeg forstår så godt at Arbeiderpartiet har sluttet å synge det verset i «Internasjonalen» som handler om at staten skal lette byrdene til befolkningen. Denne regjeringen står for det motsatte! Det som opptar meg mest, og som jeg synes er det mest uverdige som staten gjør, er å sette minstepensjonen til den del av befolkningen som har bygd opp dette landet, de som vi langt på vei kan takke for den velstanden vi i dag nyter, til et nivå som gjør at stadig flere må gå den tunge veien til sosialkontoret for å få ekstra tilskudd til livsopphold. Når flertallet i denne salen setter minstepensjonen til et nivå som fører til slike tilstander, samtidig som staten svømmer over av penger, føler jeg at samfunnet har sviktet. Det må være forunderlig for innbyggere i andre land som vi liker å sammenligne oss med, å konstantere at Norge, som mange hevder er verdens beste land å bo i, ikke engang har råd til å gi minstepensjonistene en pensjon som ligger innenfor EUs egen fattigdomsgrense, en pensjon som er så lav at flere og flere må gå den tunge veien til sosialkontoret. Det er ikke slik at alle eldre har det dårlig, tvert imot. Det er mange som i dag hever pensjon, som har det godt, men det er de som har en eller annen form for tilleggspensjon. Fremskrittspartiet og jeg er opptatt av at de som ikke har denne tilleggspensjonen – husmora som var hjemme og passet ungene, noe som var vanlig for mange av de kvinner som i dag mottar minstepensjon – skal kunne leve et verdig liv med en minstepensjon. Etter mange år med underregulering av pensjonene fremmer Fremskrittspartiet derfor forslag om at minstepensjonen heves med 13 000 kr, slik at vi i det minste kommer over EUs fattigdomsgrense. Det betyr at de som i dag ikke har tilleggspensjon, skal slippe å gå den tunge veien til kommunens sosialkontor. Så mye skylder vi dem som har vokst opp med denne rikdommen, de som gav oss denne unike muligheten. Takken for dette bør ikke være at vi tenker mest mulig på oss selv og vår framtid, og at vi skal ha en god pensjon. Jeg hadde håpet at et samlet storting kunne være med på å gi dem som bygde den rikdommen som mange i dag har, og nyter godt av, et verdig liv etter at en lang arbeidsøkt er over. I debatten om det nye pensjonssystemet har Arbeiderpartiet og SV beskyldt Fremskrittspartiet for å ønske å gjøre alle til minstepensjonister. Alle ville få en dårligere pensjon. Det har ikke vært måte på hvor stygg Fremskrittspartiet skulle være med pensjonistene. Nå ligger realitetene på bordet, i form av et forslag om en bedre framtid for dagens minstepensjonister, de som har lavest pensjon. Det avslører Arbeiderpartiets, Senterpartiets og Sosialistisk Venstrepartis sanne ansikt. De vil ikke være med på å gi den gruppen pensjonister som i dag har den dårligste hverdagen, en bedre hverdag. Jeg konstaterer at det for disse partiene er langt fra å snakke og skrive om fattigdom til faktisk å foreslå eller å stemme for et forslag som ligger i salen, som kunne ha gitt denne gruppen et bedre og mer verdig liv.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2006-11-28

Da hørte Christian Tybring-Gjedde dårlig etter, for jeg trakk i hvert fall fram tre ting som vil bidra til økt privat verdiskaping. Det ene er at vi har gjeninnført den differensierte arbeidsgiveravgiften, noe som gir bedre muligheter for næringslivet rundt omkring i distriktene som ligger langt vekk fra de store markedene i det sentrale østlandsområdet og de store byene. Den differensierte arbeidsgiveravgiften hadde den forrige regjeringen så å si gitt opp å få innført. I brev til EU har de klarert det. Vi, derimot, satte det i fokus med en gang og fikk trykk på det. Vi har gjennomført det løftet innenfor samferdsel som vi var veldig opptatt av å få til. Vi har satt av penger til godstrafikk for å håndtere det godset og få mer gods over på jernbane, noe som er bra for både miljøet og trafikksikkerheten rundt omkring. I tillegg til dette har vi satt av mer penger til næringsutviklingstiltak i distriktene. Det er én ting som det er viktig å si helt til slutt: Det er faktisk ikke sånn som Tybring-Gjedde sier, at det å sørge for en god offentlig sektor går på bekostning av det private næringslivet. Tvert imot: Et godt utdanningssystem og gode barnehageplasser er avgjørende for å bidra også til privat næringsutvikling.