Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2012-10-04

Jeg skal inn på et litt annet tema enn veiarbeid. 22. juli-rapporten ble lagt fram for ikke så lenge siden. Rapporten avslørte en grunnleggende systemsvikt i det som skal være statens primære oppgave, nemlig å skape trygghet og beskyttelse for sine egne borgere. Jeg tror vi kan si at ikke siden 9. april 1940 har beredskapssystemene sviktet så fundamentalt som de gjorde denne gangen. Vi var rett og slett ikke forberedt på at noe slikt som dette kunne skje. Før 22. juli ble det også gitt inntrykk av at beredskapen var god, alt var under kontroll. Da krisen inntraff, viste det seg at det var det på ingen måte. Det sviktet i utstyr, koordinering og kommunikasjon. Det var manglende øvelser og en del svikt i grunnleggende ferdigheter. Nå er politiet gjennom en grundig prosess for å bedre beredskapen. Men når slike ting skjer, sitter man igjen med noen spørsmål i forlengelsen av det. Et spørsmål i hvert fall jeg har stilt meg, er: Når det sto slik til med den indre beredskapen som det vi opplevde 22. juli, hvordan står det da til med den ytre sikkerheten, den ytre beredskapen, i landet vårt? Har vi en sikkerhetspolitikk som er god nok? Har vi en sikkerhetspolitikk som er rettet inn mot de endringer som sannsynligvis kommer til å skje i framtiden, hvor vi nok må ta en større del av ansvaret for vår egen sikkerhet? USA fokuserer mot Asia, Russland holder på å bygge opp i nordområdene, mens NATO-landene i Europa har mer enn nok med å håndtere finanskrisen og sannsynligvis vil måtte kutte i forsvars- og sikkerhetsbudsjettene sine. Er vi forberedt? Har vi en god nok beredskap og sikkerhetspolitikk for å møte en slik situasjon i framtiden? Er det forsvaret vi har i dag, med den militære beredskapen vi har, godt nok hvis det oppstår en overraskende og uventet situasjon? På papiret har vi et godt forsvar. På papiret har vi jagerfly, 57 stykker. Men hvor mange av disse er operative? På papiret har vi ubåter. Men hvor mange av disse er operative? I 2001 ble det bestilt 14 nye kamphelikoptre til Kystvakten og fregattene. I dag er kun ett av disse mottatt. Jeg har en viss bekymring for at vi på samme måte som når det gjelder den den indre beredskapen, også når det gjelder den ytre beredskapen har en situasjon hvor vi har gode planer på papiret, men i praksis er situasjonen kanskje en annen enn det som framgår av offentlige dokumenter. Statsministeren erkjenner at man hadde planene, men ikke erkjennelsen av behovet for sikkerhet. Jeg tror det er nødvendig å vise gjennomføringsevne og handlekraft også når det gjelder å få plass den ytre sikkerheten, og den beredskapen som er nødvendig i forhold til det.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-10-04

Den 25. september ble en viktig norsk offentlig utredning, nemlig NOU 2012: 15 Politikk for likestilling, overlevert til barne-, likestillings- og inkluderingsminister Inga Marte Thorkildsen, og stortingsmeldinga som skal følge opp utredninga, er ventet våren 2013. Utredninga viser at vi ikke har kommet for langt med likestillinga her i landet, slik som noen hevder, men vi har kommet for kort. Vi er ikke fullt og helt likestilt i landet – tro det eller ei. Det er behov for systematisk og kontinuerlig jobbing gjennom flere år og gjennom ulike program, bl.a. program for likestilling i pedagogikk, for bredde i folkestyre og mot seksuell trakassering i ungdomsmiljø. Først da får vi et reelt folkestyre, vi får valgfrihet, vi får fordeling og får ivaretatt sårbarhet, som Likestillingsutvalget har valgt som sine fire innsatsområder. Med SVs øyne er dette gode innsatsområder for likestillinga, men også for samfunnsutviklinga for øvrig. Anbefalingene knyttet til valgfrihet dreier seg bl.a. om frie utdanningsvalg og en trepartsavtale for likestilling i arbeidslivet. For arbeidslivet er en veldig viktig arena for framtidas likestilling. Her er den norske modellen med trepartssamarbeid veldig viktig, både på nasjonalt nivå og også med lokal forankring. Bare gjennom et trepartssamarbeid og tegning av samarbeidsavtaler mellom arbeidstakerorganisasjoner, arbeidsgiverorganisasjoner og myndighetene er en forpliktet til å iverksette de mange tiltakene som må gjøres. Blant annet kan en likestillingsavtale inneholde nasjonale mål for reduksjon av deltid. En likestillingsavtale kan også være en oppfølging av program for likestilling i pedagogikk, der ansatte i skoler og barnehager får et kompetanseløft på likestilt pedagogikk og veiledning i hvordan integrere likestilling i pedagogikk og praksis – egentlig bare en oppfølging av likestillingsloven og de lovene de skal følge i dag, men vi trenger systematikk for å få gjennomført det. Anbefalingene fra Likestillingsutvalget er at de virksomhetene som tegner likestillingsavtaler, skal få tett faglig oppfølging, veiledning og kurs i likestillingsarbeid, samt tilskudd til aktivt likestillingsarbeid. Det er utrolig bra. I tillegg har vi en utfordring knyttet til arbeidsmarkedet, at det er kjønnsdelt. Og det er vel mye på grunn av en kjønnsdelt barndom at ungdom i for stor grad tar kjønnsstereotype valg av utdanning. Derfor ser vi med spenning på forslaget om likestillingsstipend innen utdanning, som forhåpentligvis kan bidra til å redusere kjønnsskillet i mange utdanninger og yrkesfag. Sammen med en bevissthet i pedagogikken og bedret rådgivningstjeneste i ungdomsskole og videregående skole kan ungdom få muligheten til å ha frie og reelle valg av utdanning. Og det er en frihet som veier mye tyngre enn retten til å velge spansk ost framfor norsk matproduksjon.

Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2012-10-04

Representanten Lødemel etterlyste visjoner, mens representanten Siv Jensen snakket om frihet. Frihet er å kunne velge spansk ost, sa hun. Slik kan vi ha ulike visjoner for vårt politiske virke, for hun snakket ikke i det hele tatt om det jeg tenker på som det viktigste, nemlig frihet til å kunne leve i et trygt samfunn som ikke ødelegges av klimaendringer, et samfunn der vi fortsatt kan oppleve uberørt natur, der vi kan høste av naturen, ha frihet til å kunne la ungene gå til skolen uten redsel for å bli påkjørt av biler, kunne puste i ren luft og ikke få livet forkortet av utslipp fra biler. Vi skal nå starte arbeidet med å gjennomføre klimameldinga. Mange gode politiske vedtak er på plass, men jobben er ikke gjort. Norge skal starte på veien mot det karbonnøytrale samfunnet, og vi skal kutte klimagassutslippene med 30 pst. innen åtte år. Transportsektoren er den største kilden til utslipp. Skal vi få redusert disse, må vi ha en storstilt overgang fra biler med fossilt drivstoff til mer drivstoffgjerrige biler, til nullutslippsbiler som elbiler, men først og fremst en storstilt overgang fra bil til kollektivtrafikk, særlig i byområdene. Vi har sagt det før, men nå er det helt sant: Salget av elbiler tar helt av. Nå tar de opp konkurransen med fossilbilmodellene. Norge er verdens fremste elbilland takket være avgiftsfordeler og andre fordeler som var en viktig del av klimaforliket. Nå ser folk at elbil lønner seg, men det er dessverre ikke nok hvis du er redd for å stå på landeveien med tomt batteri. Det som nå mangler, er en infrastruktur for lading, sånn at elbilen kan bli et fullverdig alternativ også for lengre turer. Vi trenger en nasjonal ladeplan for å ta bort rekkeviddeangsten hos elbilførerne og hos alle de potensielle elbilkjøperne. Stortinget skal i løpet av sesjonen behandle Nasjonal transportplan. Etter å ha blitt oversett og sviktet av varierende regjeringer gjennom flere år er jernbanen nå kommet på dagsordenen, og jernbanesatsinga er blitt mer enn doblet. Det er noe SV er stolt av. Men det er ikke nok om vi skal klare å gjøre jernbanen til det foretrukne alternativet. Én ting er å bygge ut kapasitet for befolkningsveksten på Østlandet, men som klimatiltak har jernbanen bare effekt om den også tar andeler fra dem som i dag reiser med bil. Det er nødvendig å få til en rask utbygging av intercitytriangelet på Østlandet som et første ledd i en satsing på lyntog mellom regionene. Skal vi få til det, må vi ikke bare prioritere jernbane, men vi må prioritere jernbane på bekostning av dyre motorveier på det sentrale Østlandet. Petroleumssektoren er den nest største utslippssektoren. I framtida må vi bruke mindre fossilt brennstoff. Det betyr at vi må belage oss på en framtid der vi er mindre avhengig av oljeboring enn i dag. Boomen som vi i dag ser i oljeinvesteringene, må styres og dempes, og vekstkraften må rettes mot bærekraftige næringer. Oljedirektoratet la i august i år fram rapporten Elektrifiseringsvurderinger for midtre nordsjø. Rapportens konklusjon er at bruk av ren strøm fra land lønner seg med den CO2-kostnaden som ble vedtatt i Klimameldinga. Oljedirektoratet forutsetter at elektrisk kraft er tilgjengelig for Utsirahøyden fra 2017, som igjen forutsetter investeringsbeslutning i 2013. Dette er vedtak for framtida, fordi oljefeltet Johan Sverdrup vil ha produksjon fram til 2060. Likevel står arbeidet med elektrifisering i stampe. Rettighetshaverne Lundin, Det norske og Statoil skulle levere en studie om områdeelektrifisering, men arbeidet er stanset. Selskapene tenker seg at feltene Dagny og Ivar Aasen godkjennes utbygd med gassturbiner, og at en studie av kraft fra land først kommer i forbindelse med oljefeltet Johan Sverdrup. Vi i SV forutsetter at arbeidet med disse PUD-ene legger opp til elektrisk kraft fra oppstart. Situasjonen krever politisk lederskap. Oljeselskapene må få klar beskjed om at løsninga på Utsirahøyden er ren strøm fra land. Dette er tiltak som kan bidra til å kutte Norges klimautslipp med opp mot 2 pst. Vi hørte på radioen i dag at livsstilssjukdommer er den største årsaken til dødsfall. Vi blir sjuke av et samfunn med store forskjeller, der penger teller mer enn ren natur. Når vi legger til rette for sykling og gåing, er det godt for folkehelsa. Lavutslippssamfunnet er et godt samfunn for folk.