Parti: Sosialistisk Venstreparti
Dato: 2013-06-06

La meg starte med å si at jeg er veldig glad for på vegne av mange utsatte barn i Norge den brede støtten som kommer i Stortinget til hovedgrepene som vi foreslår her i dag. Det lover godt for framtida. La meg også si at jeg er glad for at det er blitt lagt merke til at vi nå bruker begrepet «foreldretvister» framfor å snakke om barnefordelingssaker, for det er foreldretvister som er saken. Utgangspunktet er at vi vet nå så mye om hvordan barn preges av å leve med vold, seksuelle overgrep, mishandling og vanskjøtsel. Vi vet noe om hjernens utvikling, fysisk og psykisk helse for disse barna, vi vet at de er oftere syke, helsa deres påvirkes ofte gjennom et helt liv, vi vet noe om konsentrasjonsevnen, skolegangen, tilliten til andre mennesker og egen selvfølelse. Det er veldig alvorlig for barn å vokse opp i hjem som preges av denne formen for grov omsorgssvikt – eller menneskerettighetsbrudd, om vi vil. Aller verst er det når den ene omsorgspersonen er utrygg, og den andre omsorgspersonen er farlig, eller der seksuelle overgrep dekkes over og bagatelliseres, og barnet ikke beskyttes, men tvinges til å tilpasse seg. Det er også slik, som representanten Storberget påpekte, at Stortinget har sagt – alle unntatt Fremskrittspartiet – at all tvil skal komme barnet til gode. Det er jeg umåtelig glad for. Stortinget – alle unntatt Fremskrittspartiet – har også tidligere slått fast at vi ikke skal legge straffelovens beviskrav til grunn i spørsmål om beskyttelse av barn. Det er bedre at ti skyldige går fri enn at én uskyldig blir dømt, men det er ikke bedre at ett barn utsettes for mishandling og grove seksuelle overgrep enn at én voksen urettmessig avskjæres fra samvær. Vi kan ikke legge uskyldspresumsjonen til grunn i disse sakene. Hvis vi krever domfellelse for å gi barn i Norge beskyttelse fra vold og seksuelle overgrep, beskytter vi ikke barn i Norge. Og Høyre: Hvorfor støtter Høyre Fremskrittspartiet i spørsmålet som er så alvorlig for disse barna? Det forstår jeg ikke, og jeg håper at Høyres representant kan avklare det. Men utover det er jeg veldig fornøyd med at det store og brede flertallet i denne salen støtter regjeringa i de hovedgrepene som vi i dag gjør gjennom proposisjonen som handler om barneperspektivet i foreldretvister. Jeg er veldig glad for støtte til at barn skal kunne få sin egen representant, at det offentlige skal finansiere grundige sakkyndige utredninger, og at det ikke skal være foreldrenes ansvar ut fra deres økonomi, og at også barn under sju år skal høres i spørsmål om samvær og hovedomsorg. Det handler om respekt og trygghet for barn, og det handler om best mulig opplysning av saken, sånn at vi kan fatte riktige beslutninger. I dag er det slik at de fleste barn stilles hovedspørsmålet når det dreier seg om hvor barnet skal ha omsorg. Langt færre blir spurt om samvær, også når det er på det rene at det har vært vold og seksuelle overgrep inne i bildet. Barn under sju år spørres nesten aldri. Men barn skal ikke ha noen plikt til å uttale seg, og de skal ikke avgjøre utfallet av disse sakene. Jeg er også glad for bred støtte – igjen alle unntatt Fremskrittspartiet – til å heve terskelen for når vi skal ty til samvær også med tilsyn. Dette er alvorlige spørsmål for barns helse, utvikling og sikkerhet i Norge. Hvem som er far eller mor, er grunnleggende for vår forståelse av egen identitet – og nå kommer jeg inn på den andre proposisjonen, som vi da behandler sammenslått med den første. Når vi i dag skal diskutere hva slags regler vi skal ha for å etablere foreldreskap, må vi finne en riktig balanse mellom individuelle hensyn og generelle regler. Like viktig er det å finne den riktige balansen mellom biologi og sosialt foreldreskap. Farskapsutvalget la i sin utredning vekt på å ivareta barns interesser og behov uavhengig av hvordan barnet har blitt til, og påpekte at barn har grunnleggende behov for omsorg og beskyttelse og et stabilt og varig forhold til familien sin. Jeg mener at vi i våre forslag har gjort avveininger som ivaretar hensynet til barnets beste på en god måte. Dette gjelder bl.a. videreføring av pater est-regelen, plikt for det offentlige til å klargjøre morskap på samme måte som farskap og å gjeninnføre tidsfrister for å reise sak om endring av farskap. Igjen: Det er barnas beste og barns behov for trygghet og stabilitet som er avgjørende for vår regjering, det er ikke millimeterrettferdighet for foreldre. Vi er nødt til noen ganger å foreta den avveininga, sjøl om det som er til foreldres beste, også ofte er til barnets beste.

Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2013-06-06

Tirsdag den 4. juni var vi vitne til en øvelse i noe vi er meget gode i her på berget, nemlig å framstå som litt vel selvgode og med en evne til å definere det meste som gjøres, som en suksess. Hvorvidt det faktisk blir en suksess, vil bare framtiden vise. Framtiden skapes – den vedtas ikke. Misforstå meg rett: Utenriksministeren er en dyktig mann. Han har de beste intensjoner og besitter mye kunnskap. Mitt poeng er at redegjørelsen om utviklingen i Afghanistan bar preg av at alle land har noe å lære av Norge, og at alt vi gjør, er eksempler til etterfølgelse for resten av det internasjonale samfunnet. Jeg er fristet til å sitere en stortingsrepresentant fra Arbeiderpartiet, som skal ha sagt: Når nakken er bøyd, er navlen veldig nær. Det må sies å beskrive vår selvgodhet ganske bra. Jeg er også fristet til å påpeke en selvmotsigelse i redegjørelsen som ble holdt på tirsdag. Statsråden sa tidlig i redegjørelsen: «Afghanistan er ikke lenger et arnested for internasjonal terrorisme.» Senere i redegjørelsen ble det redegjort for Talibans og andre opprørsgruppers anslag mot afghanske sikkerhetsstyrker, og vi fikk for kun kort tid siden se direkte kamphandlinger, der bl.a. norske styrker var involvert, mot nettopp slike grupperinger i Afghanistan. Risikoen for at terrorgrupper fortsatt opererer i området er stor. Vi vet at ulike opprørsgrupper er aktive. Vi vet at det i disse miljøene er terroristgrupperinger som bedriver sin virksomhet. Det er en utfordring, og det er en utfordring vi ikke kan anse som løst – heller ikke i 2014, når ISAF-styrkene trekker seg ut etter utført oppdrag. Risikoen for fortsatt aktivitet fra terrorgrupper er overhengende i Afghanistan og i regionen for øvrig. Det vil etter min mening være veldig naivt å tro at risikoen for oppblomstring av uønsket aktivitet er liten, på tross av at de afghanske sikkerhetsstyrkene er i en vesentlig bedre forfatning enn de noen gang har vært – til det er landet og miljøet der nede for skjørt. Det har historien vist, og historien bør man lære av. Jeg oppfatter også redegjørelsen som ble gitt, dithen at det eneste saliggjørende er bistand. Norge skal gi 750 mill. kr hvert år fram til 2017. Det er selvsagt viktig å bidra til å bygge opp Afghanistan, men er det noe historien har vist oss, er det at dette er et land med mange fasetter. Ulike grupper, stammesamfunn med egne interesser og lite nasjonal samstemmighet råder. Vi vet at korrupsjon er utbredt – noe også utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse. Han redegjorde for at afghanske myndigheter har forpliktet seg til å gjennomføre reformer innen finansforvaltning, gjennomføre frie valg og respektere menneskerettighetene. Alt det er bra. Ulike finansielle lover er vedtatt, og de skal implementeres. Det er likevel verdt å påpeke at redegjørelsen var lite konkret på hvilke tiltak Norge iverksetter for å kontrollere at bistandsmidlene vi gir, ikke forsvinner i det store sluket. Det er foruroligende. Jeg skulle ønske man hadde vært tydelig på hvilke tiltak som er iverksatt for å sikre streng kontroll av bistandsmidlene. En forutsetning for å gi bistand må være at effekten er optimal og gir konkrete resultater som er målbare. Til slutt må jeg få benytte anledningen – fra denne talerstolen – til å si at utenriksministeren var forholdsvis kort i omtalen av de 8 300 norske soldatene som har gjort en innsats på vegne av Norge. Vi har mistet ti norske soldater – helter – i kampen for fred i Afghanistan. Flere har kommet hjem med fysiske og/eller psykiske mén etter sin tjeneste. Min fartstid i denne salen er kort, men i løpet av de ukene jeg har vært stortingsrepresentant, har jeg hørt flere sentrale statsråder snakke varmt om behandlingen av våre veteraner. Jeg må få lov til å si at jeg er lite imponert, da det er liten sammenheng mellom de honnørord som sies fra denne talerstolen, og det som flere veteraner faktisk opplever i hverdagen. For kort tiden siden møtte jeg én av de som ble hardest skadd under tjeneste i Afghanistan. Kjetil kom hjem, kameraten døde. I seks år har Kjetil kjempet for erstatning, og den kampen har han kjempet mot staten Norge. Jeg har opplevd å høre en statsråd si fra denne talerstolen: «Den gjennomsnittlige saksbehandlingstiden for større skader er på rundt fem år». Etter min mening er det uakseptabelt at hardt skadde veteraner skal måtte vente og kjempe mot offentlige instanser i flere år, før erstatning gis. Jeg har også fått mange henvendelser fra andre veteraner som har opplevd, og opplever, å kjempe mot systemet over flere år etter avtjent tjeneste. For meg står disse historiene i grell kontrast til det inntrykket man har forsøkt å skape fra sentrale myndighetspersoner. Det inntrykket av suksess som utenriksministeren forsøker å formidle i sin redegjørelse, som ble holdt her på tirsdag, hadde ikke vært mulig uten de kvinner og menn som har stått i krevende situasjoner hver eneste dag. De og deres innsats betyr mer enn papirøvelser. Derfor bør man etter min mening være mer fokusert på å oppnå suksess når det gjelder vår moralske plikt til å ivareta våre veteraner.