Parti: Fremskrittspartiet
Dato: 2012-05-21

Jeg har hatt et engasjement i statskirkesaken siden jeg ble politisk aktiv på 1980-tallet. Jeg kom inn på Stortinget i 1997, og noe av det første jeg gjorde som stortingsrepresentant og daværende kirkepolitisk talsmann for Fremskrittspartiet, var at jeg sammen med representantene Ursula Evje og Carl I. Hagen fremmet et forslag om at politikerne ikke skulle blande seg inn i Kirkens valg av ny biskop i Oslo. Det var i Dokument nr. 8:77 for 1997–1998. Forslaget ble avvist av stortingsflertallet den 6. mars 1998, i henhold til opptegningene som er på Stortingets utmerkede nettsider. Fremskrittspartiets syn på Kirken har vært klart i mange år. Både samfunn, kirke og stat er best tjent med et skille mellom kirke og stat. En politisk styrt kirke mister etter vårt syn mye av sin legitimitet. Dagens vedtak innebærer ikke en full frikobling av Kirken; fortsatt slås det fast et tydelig finansielt ansvar, og hjemlingen av folkekirken vil fremgå av § 16. Men det går i riktig retning. Det er en massiv og bred oppslutning om de endringer som nå gjøres i Grunnloven. Motstanden mot endringene er kun kommet fra marginale grupper, som f.eks. Kristent Samlingsparti, Stopp islamiseringen av Norge, SIAN, og Norwegian Defence League, NDL, og i noen marginale kristne fundamentalistiske miljøer knyttet til bl.a. Ludvig Nessa. I sum handler dette om noen promille av befolkningen, og det er bred enighet om de vedtak som gjøres i Stortinget i dag. Denne brede enigheten gleder meg selvfølgelig. Den viser at Stortinget med sine vedtak er på trygg grunn. Flere av representantene som har hatt ordet før meg i denne debatten, har vist til at vi har fått en del henvendelser per mail, særlig den siste helgen – mange av disse med harde ord og påstander, svært sterke noen av dem. Vi er blitt beskyldt for landsforræderi, revolusjon og statskupp, for at vi er kriminelle, for at vi vil innføre islam i Norge, for at vi er historieløse, for at vi svikter dem som laget Grunnloven på Eidsvoll, for at vi er ugudelige, og for at vi vil innføre diktatur, osv. Sågar var det en som skrev til meg og flere andre stortingsrepresentanter i går kveld, advarte meg og sa at jeg ville ligge svært tynt an når jeg skulle dømmes av Jesus på dommens dag. Jeg har overhodet ikke noe imot saklige argumenter, men svært lite har jeg til overs for de krenkende og fornærmende mailer og henvendelser og debattinnlegg vi har sett på nettet i den senere tid. Selv er jeg et kristent menneske, jeg ber til Gud hver dag, jeg går gjerne i kirken, og jeg er medlem av styret i det lokale KFUM. Når jeg får slike henvendelser som dem jeg har fått i det siste, må jeg si at jeg beholder min store sans for Gud, men en del av bakkemannskapene hans setter jeg store spørsmålstegn ved. Jeg vil dra paralleller til den argumentasjonen som enkelte fremfører når det gjelder islamsk fundamentalisme, som vi ser i en del sammenhenger: Fundamentalisme skremmer meg, enten det er snakk om kristen fundamentalisme eller islamsk fundamentalisme. Samtidig blir jeg litt fortvilet når jeg får disse henvendelsene, for det er åpenbart at svært mange mennesker har misoppfattet eller har blitt veiledet feil når det gjelder de påstander de har kommet frem til. Det er en del som har prøvd seg som hobbyjurister og bare lest de første par setningene av det som vi i dag skal vedta, og trukket sine konklusjoner av det. Da går det gjerne galt. Min ærede kollega, representanten Anders Anundsen, redegjorde utmerket godt for hvordan § 2 i Grunnloven har utviklet seg i de årene vi har hatt denne, og jeg får håpe at noen i hvert fall tar den redegjørelsen til seg. Avslutningsvis er det mitt håp og min tro at den klare forankring vi nå får i § 2 til et verdigrunnlag som er kristent og humanistisk, vil være et godt grunnlag for vårt samfunn fremover, og at de endringer som kommer etter dagens vedtak, blir en fordel for både samfunnet og Kirken.