P. Minárik, poslanec: (2007-09-18):
Podpredseda vlády pán Čaplovič, ktorý zákon podporil, sa v jednej svojej poznámke zmienil, ako mu vadí, že zákon hovorí len o jednej osobe, hoci o republiku sa ich zaslúžilo viac. Myslím, že je potrebné na túto námietku odpovedať. Moja odpoveď bude mať dve časti. Po prvé. Prečo zákon hovorí iba o jednej osobe? A po druhé, prečo hovorí práve o Andrejovi Hlinkovi. O jednej osobe hovorí zákon preto, lebo taká je tradícia osobitných zákonov. Lex Masaryk hovorí iba o Masarykovi, Lex Štefánik iba Štefánikovi, preto aj Lex Hlinka môže hovoriť iba o Hlinkovi. Má hovoriť iba o Hlinkovi, lebo taký je zámer predkladateľov. A prečo povyšujeme práve Hlinku nad iných? No jednoducho preto, lebo si to zaslúži, pretože to zodpovedá dejinám a pretože si tým chceme pripomenúť aj 100. výročie černovskej tragédie. Konkrétne jej hlavného protagonistu, ktorý sa posvätenia kostola v Černovej ani nezúčastnil, lebo mu to bolo neodporučené, ale vždy zostane s touto udalosťou pevne spojený. Mohol by som hovoriť o viacerých zásluhách monsignora Hlinku o slovenský politický národ. Napríklad o tom, ako do politiky vstúpil v radoch uhorskej, niektorí by povedali maďarskej ľudovej strany. To je niečo, čo mnohí pochopiť ani nedokážu, a predsa to patrí k Hlinkovi, k jeho dedičstvu, jeho zásluhám o tento národ. Alebo by som mohol hovoriť o tom, ako v Slovenskej ľudovej strane vo voľbách v roku 1907 spojil na jednu kandidátku katolíkov a protestantov. Protestanti boli dokonca vo voľbách úspešnejší ako katolíci, ale bol to okamih zjednotenia slovenskej pravice, aký sa zopakoval až v roku 1946. Alebo Hlinkova podpora československej republiky v roku 1918. Na Martinskú deklaráciu, ktorou sa Slovensko prihlásilo k vzniku Československa, dával Hlinka na svojich mítingoch skladať sľuby vernosti.  Tri zvolené príklady, všetko Hlinkove zásluhy o naše dejiny. Maďarská ľudová strana či Martinská deklarácia patria k Hlinkovi rovnako ako jeho dôraz na Pittsburskú dohodu, jeho autonomizmus, jeho spor so socialistami o cirkevné školstvo či mnohé jeho účinné sociálne aktivity. Hlinka bol aktívny v maďarskej strane, Hlinka podporil Československo, a predsa sa dnes nikto nenájde, kto by mu mohol vytýkať čokoľvek, kto by protestoval a kto by pochyboval o jeho láske k národu. Aby som ukázal, prečo je jeho miesto jedinečné, prečo si práve on zaslúži osobitný zákon, budem hovoriť o príklade, ktorý spochybniť nemožno. O jeho pohrebe. Dovoľte zopár citátov. „Slovensko schystalo zvečnelému svojmu synovi Andrejovi Hlinkovi slávny pohreb, aký sme na Slovensku dosiaľ ešte nemali.“ Napísal o Hlinkovom pohrebe Slovenský týždenník. Ináč noviny kritické k Ľudovej strane. „Slovenskú ľudovú stranu stihla strata, ktorá stáva sa stratou nenahraditeľnou. Slovenská politika stráca v ňom dlhoročnú veľkú a svojráznu postavu, s ktorou často bolo možno, ba aj treba nesúhlasiť, ale ktorá v dobrom i v zlom smere pôsobila prenikavo na utváranie pomerov na Slovensku.“ Tak písali Robotnícke noviny, orgán Československej sociálnodemokratickej strany robotníckej na Slovensku. „Sprievod, ktorého sa zúčastnili všetci prítomní, bol takého druhu, aký Slovensko ešte nevidelo.“ To je z Pražských lidových novín. Prečo toľké chvály. Pretože Andrej Hlinka mal pohreb, ktorým sa nedá žiadny iný na Slovensku v našich dejinách porovnať. Proste ako napísal Slovák, „pohreb, akého pod Tatrami ešte nebolo“. Podľa tohto denníka prišlo na poslednú rozlúčku s Hlinkom 100-tisíc ľudí. Londýnske Times uvádzajú 80-tisíc. Väčší dav zhromaždený na jednom mieste zažila táto krajina azda iba počas novembra 1989 alebo návštev pápeža Jána Pavla II., a to v čase v 1938, kedy na Slovensku bolo len 3,5 milióna obyvateľov, nie 5,5, a kedy mobilita bola  podstatne nižšia. „Ružomberské námestie podobá sa v tejto chvíli veľkému moru hláv,“ zachytil ktorýsi novinár. Cestu otvorenej rakvy z kostola na námestie lemovalo, ako sa vzácne zhodujú slovenské aj české noviny, 850 katolíckych kňazov, bezpočet rádových sestier a tisíce Slovákov v krojoch. K tomu vlajky, čierne stuhy, nábožné piesne, staroslovenský otčenáš  a hymnická pieseň Kto za pravdu horí. Hlinkov pohreb však neohromuje len masami, tisícmi zhromaždených smútiacich ľudí, ktorí dobrovoľne, dôležitá poznámka pre tých, ktorí by toto chceli porovnávať s niečím, čo bolo po roku 1948, prišli z celej krajiny do Ružomberka. Ako to napísal Sidor, „pohreb Andreja Hlinku bol najsmutnejšou manifestáciou za jeho živé idey“. A to ma privádza k otázke. Čo tým ľuďom vtedy, čo nám dnes vlastne Hlinka zanechal? Čo je jeho politických testamentom? Čo si to chceme osobitným zákonom pripomenúť? K akej tradícii sa to máme dnes hlasovaním v tejto snemovni prihlásiť? Myslím si, že Hlinka zjednocuje, že jeho testamentom bolo národné zjednotenie. Nie je to však jednota bez obsahu. Naopak, ide o zjednotenie, ktoré má svoj veľmi konkrétny obsah, jasný a čitateľný. Napokon Hlinka bol aj osobou, ktorá nezjednocovala bezhlavo. V úcte k pravde vedel slovenskú a československú politiku i polarizovať a rozdeľovať. Hovoril o Slovensku bielom a bojoval proti Slovensku červenému. Jeho odkazom, jeho politickým testamentom je teda Slovensko biele, nie Slovensko bielo-červené či ružové. Slovensko biele. Hlinka bol presvedčený národovec. Celú svoju politickú kariéru stavil na obranu slovenských národných záujmov. Napriek tomu do Ľudovej strany vedel integrovať viacerých bývalých promaďarských politikov. V záujme krajiny zjednocoval, a to z neho robí veľkého vlastenca, nie nacionalistu. Na jeho pohrebe sa nezúčastnila len elita slovenského národa vrátane československého premiéra Hodžu, ale aj viacerí Maďari vrátane Esterházyho, ktorý mal vyhradené čestné miesto v popredí. A, napokon, Hlinka presadzoval celý svoj politický život záujem svojej strany a záujmy národa. Napriek tomu, či lepšie povedané práve vďaka tomu sa mu dostalo ocenenia aj za hranicami Slovenska. Napríklad vo Varšave na jeho pamiatku slúžili zádušnú omšu v katedrále sv. Jána, teda na mieste, kde sa predtým slúžila zádušná omša za generála Prusutského, kde sa korunovali alebo slúžili zádušné obrady za posledných poľských kráľov. Stovky Poliakov, ale aj desiatky Čechov, Židov, Chorvátov, Maďarov či Nemcov sa priamo zúčastnili aj jeho pohrebu v Ružomberku. Vrátane poslancov parlamentov a senátorov, zástupcov prezidentov a vlád či príslušníkov diplomatického zboru. Milan Hodža, Hlinkov politický oponent, slovenský politik a predseda československej vlády, ktorý černovskú tragédiu ako vtedajší uhorský poslanec označil za začiatok moderného slovenského národnopolitického aktivizmu, inými slovami moderného politického národa, na Hlinkovom pohrebe povedal aj tieto slová: „Preto, i keď sa lúčime s telom, ktoré je mŕtve, nelúčime sa s duchom slovenskej vernosti, ktorý je a trvalo zostane živým a nehynúcim.“ Bola to práve Hodžova účasť a Hodžov prejav, čo robí z Hlinkovho pohrebu aj symbol politický, symbol národného zmierenia, zmierenia, ktoré prekračuje politické strany a uznáva miesto a zásluhy Andreja Hlinka v slovenských dejinách. Ak teda existuje nejaký politický testament Andreja Hlinku, dedičstvo, ktoré chce táto snemovňa oceniť zákonom v čase 100. výročia černovskej tragédie, tak by to malo byť vidieť aj na našej schopnosti dohodnúť sa na jednom zákone. Zákone, ktorého text nebude nikoho vylučovať, nebude revanšistický, nebude voči nikomu namierený, naopak, bude za Hlinku a bude integrovať. V zákone, za ktorý nebudú hlasovať len príslušníci konzervatívnej pravice, ale aj ďalších prúdov politického myslenia. V zákone, za ktorý môžu dvihnúť ruku tak príslušníci maďarskej menšiny, sociálni demokrati, dokonca aj bývalí komunisti. Hovorím o zákone, ktorý bude spájať, ktorý bude verný dedičstvu Andreja Hlinku, zákon, ktorý bude tak jednoducho priamy a pravdivý ako Hlinka sám. Teda Andrej Hlinka sa zaslúžil o slovenský národ a Slovenskú republiku. Text, ktorý schválime a spôsob, akým to urobíme, napovie, či si jeho zásluhy naozaj ctíme, alebo či sa na to len cynicky hráme. Ďakujem pekne. (Potlesk.)