M. Dzurinda, poslanec: (2007-10-26):
Chcem na úvod veľmi otvorene povedať aj s istou úprimnosťou, že súhlasím s tými, ktorí hovoria, že prijímať zákony na počesť alebo uctenie si významných ľudí našej histórie je a bude skôr problematickým ako bezproblémovým aktom. Myslím, že je to tak preto, že významné osobnosti bývajú neraz, ako tu už bolo aj pred chvíľočkou povedané, kontroverzné a nie sú prijímané celým spoločenským spektrom tak, ako povedzme sa to podarilo v prípade Milana Rastislava Štefánika. Hranica. Naozaj budeme dlho diskutovať, kde je tá hranica a kde sú tie mantinely, v ktorých sa budeme pohybovať, aby sme takéto zákony nezačali nosiť do Národnej rady stále častejšie. Myslím si, že takáto téma je veľmi citlivá, skôr problematická aj preto, že významné osobnosti našej politiky reprezentovali isté politické idey, hodnoty, politickú líniu, a myslím si, že práve preto prevláda veľmi často názor, že prijímať zákony na vyjadrenie úcty k takýmto ľuďom politikom je problematické, lebo práve táto skutočnosť ľudí pomerne rozdeľuje. Rozdeľuje ich podľa toho, k akému politickému prúdu daný politik patril. A ja si myslím, že je to celkom prirodzené. No a na strane druhej je tu zákon a ten by mali rešpektovať všetci, bez ohľadu na to, k akej politickej línii, hodnotovému prúdu politické osobnosti sa hlásia. A tak sa celkom prirodzene môžeme dostať a diskusia v našom poslaneckom klube aj ukázala, že sa aj dostávame do základného protirečenia. Na strane jednej sme slobodní pri príklone k tej alebo onej politickej strane, k programovej a ideovej línii tejto strany, teda aj k jej predstaviteľom, na strane druhej nás zákon môže nútiť, aby sme takúto politicko-ideovú identitu, úctu či rešpekt uplatňovali, preukazovali aj voči politikovi, ktorý je z iného politického spektra, reprezentuje ideovú líniu, s ktorou máme právo sa rozchádzať alebo právo s touto líniou nesúhlasiť. Osobne si myslím, že majú pravdu aj tí, ktorí hovoria, že osobnosti našej histórie je najlepšie ponechať historikom a ľuďom samotným. Organizujme ankety, plebiscity, konferencie, ale nemyslím si, že ísť cestou zákonov je aj do budúcnosti to najlepšie riešenie. Najmä preto, čo som povedal a čo sa aj v tejto krátkej diskusii, myslím celkom dobrej, objavilo – kto bude ďalší, kto bude o dva mesiace, kto bude v ďalšom období? Veľmi ma zaujalo vystúpenie kolegu Mikuša a veľmi s ním súhlasím. Bolo by nešťastím, keby naša mládež prechovávala ľahostajnosť k osobnostiam našej histórie. Ale keď som pána poslanca Mikuša počúval, tak mi napadla otázka, že či naše deti v škole budú o Hlinkovi vedieť viac, keď prijmeme tento zákon? Nestačí. Nestačí to vybaviť dnes zákonom a myslieť si, že vec je vybavená. Myslím si, že náš záujem o Hlinku a o našu históriu by týmto aktom končiť nemal a že by sme mali urobiť omnoho viac v učebných osnovách a v ďalších oblastiach, aby najmä mládež naše osobnosti spoznávala, aby sa vedela nimi inšpirovať. Druhým problémom, ktorý som v súvislosti s návrhom zákona videl, bol pôvodný text. Ten pôvodný text naozaj nebol dobrý, ale vidíme už dnes, že doznal zásadné zmeny, a verím, že niektoré sa ešte presadia. A napokon problémom, ktorý v súvislosti s návrhom zákona je evidentný, bola aj forma jeho predloženia a spôsob jeho takpovediac nastolenia. Už tu hovorili kolegovia z Kresťanskodemokratického hnutia, že tak trošku automaticky sme predpokladali, že do druhého, tretieho čítania pôjdu obidva návrhy, aby vznikla čo najširšia platforma na hľadanie čo najvšeobecnejšie akceptovateľného textu. To, že vládna väčšina odmieta ten druhý text posunúť do druhého čítania, vo mne vyvolalo isté obavy. Aby sme tento zákon opäť nepoužili ako nástroj na rozdeľovanie ľudí. Na delenie Slovákov na dobrých a roduverných a tých druhých, zradcov a janičiarov. Trošku to dýchlo aj našej rozprave. Nechoďme touto cestou! Nezneužívajme osobnosti našej histórie na to, aby sme sa znovu rozdeľovali. A bolo by veľkým nešťastím, keby sme zákon o Andrejovi Hlinkovi použili na vyvolávanie novej nenávisti alebo nejakých vášní. Chcem povedať veľmi otvorene, a tiež sa pokúsim byť úprimný, myslím si, pani podpredsedníčka Národnej rady, že slovenské srdce môže tĺcť aj v niekom, kto za tento zákon hlasovať nebude a ani takýchto ľudí by sme nemali odsudzovať. A teraz celkom na záver, dámy a páni, v poslaneckom klube SDKÚ – DS, hovorím otvorene, vnímame osobnosť Andreja Hlinku rôzne. Niektorí vidíme viac jeho pozitív, vážnych pozitívnych rozhodnutí v zlomových chvíľach našej histórie. Pre mňa nie je možno záver života Andreja Hlinku, ako hovoril pán Mikuš, ale práve to, ako sa vedel postaviť v tých kľúčových momentoch k podstate veci, pre mňa je toto kľúčové pri nazeraní na jeho život, jeho prácu, jeho politické pôsobenie. Ale treba otvorene povedať, že niektorí v našom klube pociťujú k Andrejovi Hlinkovi aj odstup alebo rezervovanosť a aj nesúhlas s niektorými jeho výrokmi alebo činmi. Na jednom sme sa ale zhodli všetci: zákonom rozhodovať o úcte k politikom nie je najvhodnejšie ani najzmysluplnejšie. Preto do budúcnosti by sme azda od takejto metódy skôr upustiť, aby nebola inflácia, aby sme sa nezačali predháňať, aby sme neurobili naozaj zákony, ktoré budú ľudí rozdeľovať. No a čo sa týka samotnej predlohy, ktorú máme pred sebou, budeme rozhodovať každý tak, ako uzná za vhodné. A, samozrejme, aj podľa toho, ako bude vyzerať ten konečný návrh. Aj preto kolega Liška dal niektoré pozmeňujúce návrhy. Ďakujem pekne. (Potlesk.)