B. Zala, poslanec: (2003-02-06):
Dámy a páni, nerozumiem horlivosti a - to je môj výraz - bojachtivosti vlády Slovenskej republiky. Vytváranie akýchsi medzinárodných koalícií, medzinárodných spoločenstiev, ktoré by mali, zdôrazňujem, nahradiť systém Organizácie Spojených národov, je najnebezpečnejším precedensom od 2. svetovej vojny. Iste, môžeme mať námietky k činnosti Bezpečnostnej rady v celej jej histórii aj v súčasnosti. Aj to, že sa mnohé jej rezolúcie neplnia, ale treba zdôrazniť, nemáme nič lepšie v medzinárodnom práve. Tu si dovolím uviesť paralelu s problémom parlamentnej demokracie. My vieme veľmi dobre zadefinovať desiatky a desiatky nedostatkov parlamentnej demokracie. A napriek týmto nedostatkom si ju strážime ako oko v hlave a nechceme ju zničiť a nechceme ju zlikvidovať. Prečo? Pretože nemáme nič lepšie. Vyskúšali sme si to na našej štyridsaťročnej histórii, keď bola parlamentná demokracia zlikvidovaná. Uznesenie predkladané vládou nesie z môjho pohľadu skutočne všetky znaky militarizmu. Nevyžaduje novú rezolúciu Bezpečnostnej rady podľa článku 42 Charty OSN. Nasadzuje slovenských vojakov do bojových akcií a chce vyradiť vo svojom poslednom článku Národnú radu Slovenskej republiky z rozhodovania. Neprihováram sa teraz k vám skutočne ako opozičný ani koaličný, prihováram sa vám ako k zákonodarcom. Od nás pochádza legitimita vlády, my zodpovedáme za jej činnosť. Základný zmysel parlamentarizmu - a my sme parlamentná republika - je v tom, že zodpovedáme za kontrolu výkonu moci. Ak vláda koná zle, neuvážene, škodlivo, je našou povinnosťou ju zabrzdiť. Prosím, urobme tak, urobme tak v mene toho, aby Slovenská republika konala v súlade s medzinárodným právom, aby konala v súlade s rozhodnutiami Bezpečnostnej rady a predovšetkým článku 42 Charty, ktorý jediný oprávňuje na to, aby bola použitá vojenská sila voči inému štátu. Nesúhlasme s týmto rozhodnutím vlády, pretože vláda sa nemusí ponáhľať. Keď Bezpečnostná rada rozhodne, vláda môže parlamentu predložiť uznesenie už na základe tohto rozhodnutia. Ak rozhodneme potom a budeme potom hlasovať za vyslanie slovenských jednotiek na základe rezolúcie Bezpečnostnej rady, a teda štyrdisaťdvojky, ktorú spomínam, budeme hlasovať zodpovedne, pretože nespravíme zo Slovenskej republiky agresora. Ďakujem pekne. (Potlesk.) P. Rusko, podpredseda NR SR: Ďakujem pánovi poslancovi Zalovi. Opäť konštatujem, že nikto s faktickými pripomienkami ani poznámkami sa nevyskytuje. Takže, nech sa páči, posledný poslanec, ktorý sa prihlásil písomne do rozpravy, pán Ľubomír Lintner z ANO. Ľ. Lintner, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán premiér, kolegyne, kolegovia, vypočuli sme si už dnes viacero slov o medzinárodnoprávnych súvislostiach uznesenia, o ktorom rokujeme. Veľmi často tu zaznievalo slovo vojna. Áno, vojna je to, čo najviac zasahuje do nášho svedomia, čo najviac komplikuje naše rozhodovanie. Ja však chcem upriamiť pozornosť na aspekt, pre ktorý sme sa ocitli v zákonodarnom zbore a totiž ten aspekt a pozícia politikov. Zaujali ma aj otázky pána poslanca Mikloška. Je to skutočne zaujímavé, pýtať sa, či naše zbrane sú tie dobré zbrane a či zbrane protivníka sú tými zlými zbraňami. Nevidím na to inú odpoveď, len takú, že závisí kto, aký typ politika, aký typ politiky tieto zbrane dokáže dať do pohybu. Pán Mikloško hovoril aj o morálnej autorite. Sú Spojené štáty takou morálnou autoritou? dal si akademickú otázku. Mal som z jeho slov pocit, ako keby sa prikláňal k tomu, že momentálne je vyššou morálnou autoritou Svätý otec. Ale aj tam máme poučenia z histórie, lebo iní pápeži v mene tej morálne autority cirkvi dali do pohybu vojská alebo dávali do pohybu vojská. Mám takú skúsenosť z nedeľnej relácie na stanici Hviezda v Nitre, kde ma diskutujúci zasypali otázkami predovšetkým o Iraku a o štrajku železničiarov a dovolal sa tam aj katolícky kňaz, ktorý istým spôsobom moje postoje v prospech uznesenia vlády pocítil ako vstupovanie do svedomia ministrov, ktorí vo vláde hlasovali, teda ministrov za KDH, ktorí hlasovali vo vláde proti tomu uzneseniu. A pripomenul mi, že, pán Lintner, vy vstupujete do svedomia a kritizujete 84 % veriacich na Slovensku. Ja som len poznamenal, viete, keby bolo na Slovensku 84 % veriacich, tak by Slovensko bolo takmer morálne krištáľovo čisté. Preto keď už hovoríme o viere, tak to je niečo osobné, ale tam platia aj nejaké pravidlá, božie prikázania, siedme - nepokradneš, ôsme - neprerečieš krivého svedectva. Tak som sa ho pýtal: Nie sme tak trochu farizeji? Niekedy nám vyhovuje jedno a niekedy sa správame ináč. K tomu môjmu, na čo chcem apelovať na všetkých vás, na tú pozíciu politika. 28. januára 1991, čo bol 11. deň operácie Púštna búrka, ktorou Američania reagovali na obsadenie Kuvajtu irackými vojskami, odvysielal vtedajší reportér CNN Peter Arnett rozhovor s irackým vodcom Saddámom Husajnom. V tom rozhovore sa reportér irackého prvého muža opýtal, či nakoniec použije arzenál chemických a biologických zbraní. Jeho odpoveď znela: „Použijeme zbrane, ktoré budú porovnateľné so zbraňami, ktoré budú použité proti nám. Už doteraz sme ukázali, že si za svojím slovom naozaj dokážeme stáť.“ Koniec citátu. Na ďalšiu otázku Petra Arnetta, či boli skutočne zničené iracké jadrové výrobné zariadenia, ako to tvrdil Pentagon, Husajn odmietol spomínanú skutočnosť potvrdiť a odpovedal slovami o morálke Iračanov: „Nech už agresori zničia čokoľvek, pokiaľ obyvatelia Iraku zostanú bez poškvrny a verní Alahovi, môžu z trosiek vystavať ešte veľkolepejšie stavby.“ Koniec citátu. Závery z previerky inšpektorov na irackom území pred štyrmi rokmi potvrdili, že krajina má k dispozícii zbrane hromadného ničenia. Saddám inšpektorov vyhnal a vedca, ktorý poskytol informácie, dal popraviť. Posledná previerka misie expertov síce priame dôkazy o existencii zbraní hromadného ničenia nezískala, ale nenašla ani dôkazy o tom, že iracká vláda dala tieto zbrane zničiť. To je len pár faktov zo správania sa Saddáma Husajna v posledných rokoch. Kolegyne, kolegovia, postoj voči Iraku sa nevytváral za jeden deň, týždeň, mesiac, ale vytváral sa viac ako 12 rokov. Domnievam sa, že ak náš prístup k schváleniu vládneho uznesenia bude vychádzať z vyčkávania na jednoznačné dôkazy, či na irackom území sú, alebo nie sú zbrane hromadného ničenia, nie je to ten najsprávnejší prístup. V tomto smere tu už na tejto pôde dnes boli vypovedané viaceré slová a tak len opätovne zdôrazním to, čo už povedal kolega z poslaneckého klubu pán Béreš, že určite nie je ľahké rozhodnúť o zapojení sa do operácie, ktorá v sebe nesie veľké riziko. Avšak oveľa väčšie riziko by bolo ignorovať reálnu hrozbu, ktorú predstavuje iracký režim. Ten by mohol o pár rokov spôsobiť ešte väčšie problémy a aj pre európsky kontinent. Samozrejme, že sa dá zvoliť taktika vyčkávania. Európa sa rozdelila a predstavitelia aj viacerých členských krajín Severoatlantickej aliancie ďalej hovoria o tom, že irackému vodcovi treba dať ďalšiu možnosť. Pripomínajú, že spor treba riešiť mierovou cestou a dospieť k dohode. Prirodzene, že normálne uvažujúci občan sa pridá na stranu týchto postojov. Je to úplne prirodzené, že vojnový konflikt, v ktorom by mali mať účasť aj slovenskí vojaci, vyvoláva pocit z ohrozenia vlastnej krajiny. Ponúkam ešte jeden exkurz do histórie, bol tu už viackrát spomínaný. Aj francúzsky ministerský predseda Daladier v druhej polovici tridsiatych rokov minulého storočia v období nástupu Adolfa Hitlera presadzoval vyjednávanie, presadzoval dohody a zmluvy. Hitler anektoval Rakúsko a hoci sa ponúkala možnosť zastaviť Hitlerovu rozpínavosť, politici sa spoliehali na diplomatické riešenia. Mníchovská dohoda bola jasným dôkazom aj na úkor zabratia českých a slovenských území. Dokonca nedôverčivý Stalin uzavrel s Hitlerom dohodu a história uvádza, že v prvých ranných hodinách 22. júna 41, keď hitlerovské vojská napadli bývalý Sovietsky zväz, Stalin, neveriac tomuto útoku, v údive vyslovil slová: Však sme s ním podpísali mierovú zmluvu! Ďalšia skúsenosť je z územia, ktoré je len niekoľko stoviek kilometrov od Slovenska, bývalá Juhoslávia. Už sa to tu spomínalo, tam zasiahli spojenecké vojská bez rezolúcie Bezpečnostnej rady, prijímala sa dodatočne. Vtedy európske krajiny ukázali jednotný postoj, hoci mnohí tento útok označovali ako barbarský čin. Ako to už vo vojne býva, priniesla aj obete na civilistoch. Dnes je tam mier. Bolo by to tak však, keby neprišiel zásah? Treba si uvedomiť, že Srbsko sa aj vďaka tomu zbavilo Miloševiča, ktorý je v súčasnosti pred Haagskym tribunálom, a ako sa ukázalo, ani doma nemal takú veľkú podporu, ako ukazovala vtedajšia propaganda. Áno, viem, že tieto dni sú pre nás mnohých dilemou. Na jednej strane vyčkávať, pokúšať sa hľadať dohodu s irackým režimom, či na druhej strane to vyriešiť vojenským zásahom. A nepochybne, rozhodovanie medzi týmito dvoma protipólmi je určite zložitejšie ako za čias Hitlera. Vtedy totiž neexistovali zbrane hromadného ničenia, ktoré majú globálny charakter. Ale práve tento moment by nás ako politikov mal posunúť k rozhodnutiu podporiť vyslanie našich jednotiek, pretože vyčkávanie z pohľadu existencie rozširovania teroristických útokov, to vyčkávanie je oveľa nebezpečnejšie pre našu budúcnosť. A tu nejde o žiadnu bojachtivosť vlády, pán Zala, či všetkých nás, čo chceme podporiť vládne uznesenie. Som presvedčený, že vyslanie jednotky či zásah na území Iraku nie je žiadnym pachtením po boji, je volaním po mieri, aj keď ten mier podobne ako na území bývalej Juhoslávie bude zrejme treba vynútiť silou. Je to však mier pre budúcnosť našich detí a vnukov, aj keď nepochybne zásah prinesie obete. Chcel by som v tejto chvíli vysloviť aj podporu postoju predsedu vlády Mikuláša Dzurindu, ktorý sa pridal k vyhláseniu predstaviteľov ôsmich európskych krajín, a pripomínam, že v tejto osmičke sú aj predstavitelia troch našich susedov. A jadrom tohto vyhlásenia je žiadosť o dôrazný postup a výzva k ďalším krajinám Európy na obnovenie súdržnosti Aliancie. V argumentoch proti vyslaniu našej jednotky sa mnohí odvolávajú na postoj Francúzska a Nemecka. Chcel by som k tomu krátku poznámku. Budúca zjednotená Európa by nemala mať svoju zahraničnú politiku pod kuratelou Francúzov a Nemcov, aj história nám dokazuje, že takéto sprivatizovanie či privlastnenie politiky veľkými krajinami je na úkor krajín malých. Uznávam, že naše rozhodovanie nie je jednoduché a je zložitejšie o to viac, že Slovensko nie je členskou krajinou NATO. O to viac by sme mali byť však zodpovednými politikmi a nebyť populistami. Prijatie vládneho uznesenia, to nie je rozhodnutie politikov o vojne. Je to rozhodnutie politikov o budúcnosti tejto krajiny a tá budúcnosť je v začlenení do severoatlantickej bezpečnostnej štruktúry. Chcem vás preto vyzvať, zvažujte pri svojom rozhodovaní všetky poučenia z histórie. Zvažujte všetko to, čo Slovensko muselo aj vo svojej novodobej histórii od roku 1993 prekonať, aby sa dostalo k tejto historickej možnosti. Áno, vojna je strašná a nikto z rozumných ľudí si vojnu neželá. Nikto z rozumných ľudí a politikov ani vojnu nevyvoláva. Dá sa však ísť cestou mierových dohôd s diktátorom? Dá sa spoľahnúť na sľuby diktátora? Niekedy v zásahu sily treba vidieť aj vyšší princíp. Často mi v týchto dňoch prišlo na um Čapkovo dielo Matka. Všetci ho určite poznáte. Matka Dolores mala štyroch synov, Ondreja, Jiřího, Kornela, Petra. Všetci štyria jej zomreli ako obete vojny. Obetovali sa pre česť, pre národ, pre ľudstvo. Aj manžel matky zomrel v ďalekej Afrike, keď sa snažil presadiť myšlienku slobody. V rozhovoroch s mŕtvymi Dolores vyčíta všetkým, že zbytočne hazardovali svoje životy. Zostáva jej ešte posledný, piaty syn, najmladší, miláčik Tony. Matka sa oňho bojí, bráni ho, nechce, aby sa stal Tony obeťou. Mŕtvi ju prehovárajú a ona sa proti nim stavia svojou materskou láskou. Až keď Dolores počuje naliehavý hlas z rádia, ďalšej ženy, hlásateľky, ktorá oznamuje, že nepriateľ potopil loď, na ktorej bol aj jej syn, ale napriek tomu opätovne vyzýva na ďalšiu podporu k spravodlivému boju, matka Dolores zmení svoje rozhodnutie a Tonymu nielenže povolí vstup do armády, ale sama mu podáva otcovu pušku. Kolegyne, kolegovia, chcem vás poprosiť, aby ste pri svojom rozhodovaní si uvedomili aj postoj tejto matky. Je v ňom skrytá sila ženy, ktorej poslaním je dávať život a udržovať ho, ktorá však v dôležitej chvíli dáva do popredia svedomie a vyšší princíp uvedomenia, že neúčasťou sa nedá zachraňovať ohrozené ľudstvo. Ani poslanecký klub Aliancie nového občana neprišiel k svojmu rozhodnutiu jednoduchým postupom. Dlho sme diskutovali a rovnako ako kolegovia z KDH, ktorých pozdravujem, ale verím, že diskutujú teraz prípadne o zmene svojho rozhodnutia, rovnako sme dlho diskutovali a rovnako ani na pôde poslaneckého klubu Aliancie nového občana neboli rovnaké názory. Ale dohodli sme sa, že v danej chvíli je politickou zodpovednosťou vo všetkých tých súvislostiach podporiť vládne uznesenie. Domnievam sa, pán predseda Smeru, Fico, že práve vyslanie slovenskej jednotky do protiteroristickej aliancie je obhajobou národnoštátnych záujmov Slovenska. Ďakujem pekne. (Potlesk.) P. Rusko, podpredseda NR SR: Ďakujem pekne pánovi poslancovi Lintnerovi. Teraz sa pýtam kolegov poslancov, ktorí sa prihlásili, lebo pán Lintner bol posledný písomne prihlásený, či všetci uvedení poslanci, ktorí sú na tabuli, sú už ústne prihlášky do rozpravy. Áno. Prosím, keby sa... Ak sú niektoré medzi nimi faktické, tak počkajte, prosím vás. Ktorí sú faktické? Je niekto faktické? Štvorka? (Hlasy v sále.) Štvorka a šestka. Ďakujem pekne. Poprosím vás, keby ste sa vymazali s tým teda, že ešte otváram poslednú možnosť prihlásiť sa do rozpravy. Ďakujem pekne. Končím možnosť prihlásiť sa do rozpravy. Poprosím, keby bola tabuľa „odmazaná“. (Hlasy v sále.) Ja to už mám napísané, priatelia! Pokojne to „mažte“, ja už všetko mám. Ták, a teraz poprosím faktické poznámky. (Hlasy v sále.) Nech sa páči. No, prihláste sa. Faktické, nech sa páči, s faktickou poznámkou pán poslanec Jaduš. J. Jaduš, poslanec: Vážení priatelia, vážení kolegovia, na margo vystúpenia svojho predrečníka by som chcel povedať jednu vec, že je veľmi nedôstojné hádzať pápeža Jána Pavla II., do toho istého vreca, ako boli krvilační Borggiovci, respektíve tí, ktorí v záujme kresťanstva pobíjali na križiackych výpravách nevinných moslimov. V každom prípade treba povedať, teraz osobne, že ja nie som katolík, ale vysoko si vážim postavenie, cestu a politiku Jána Pavla II.. Nie je predsa možné byť kresťanom len vtedy, keď sa nám to hodí. Hodnoty kresťanstva sú nadčasové a práve Ján Pavol II. ich principiálne presadzuje. Vážení páni, vážené dámy, ak dnes hovoríme o útoku na Irak, hovoríme nielen o hroznom režime Saddáma Husajna, snažíme sa hľadať dôvody, prečo tu dnes sme. A ja sa obávam jednej veci, že ak by tu nebolo dlhé desaťročie zle vedenej zahraničnej politiky Spojených štátov amerických, dnes by sme tu nemuseli sedieť a nemuseli by sme sa takýmto vážnym problémom zaoberať. Korene extrémizmu nevznikli samy od seba, ale ako dôsledok politiky, ktorá vohnala veľké skupiny ľudí do situácie, keď už inú cestu nevideli. Je to dôsledok. V každom prípade neglorifikujme zahraničnú politiku USA a nestavajme politiku USA na roveň demokracie, pretože demokracii takto robíme medvediu službu. Vážení priatelia, tak ako mal komunizmus, tak ako mal fašizmus svojich mŕtvych, (Zaznel zvuk časomiery.) má ich aj zahraničná politika Spojených štátov a dnes nech si Američania spytujú svoje svedomie. P. Rusko, podpredseda NR SR: Pán poslanec, ďakujem pekne, skončil vám časový limit na faktickú poznámku. Konštatujem, že do rozpravy sa ústne prihlásili páni poslanci a poslankyne Maxon, Belohorská, Polka, Mušková, Urbáni, Beňová a Figeľ. Keďže platí podľa rokovacieho poriadku, že minister alebo teda člen vlády dostane slovo, kedykoľvek sa prihlási, nech sa páči, pán minister Kukan, ktorý sa prihlásil do rozpravy a požiadal o slovo.