T. Galbavý, poslanec: (2008-04-08):
Zopakujem len úvodnú vetu, tak ako som ju spomenul v mojej prvej polovici. Pán minister vo svojom vystúpení hovoril o tom, že vydavateľom a novinárom nejde vraj o občana, nejde vraj o objektivitu, o slobodu prejavu, ale že im ide predovšetkým o svoje vlastné ekonomické a iné záujmy, že majú záujem ochraňovať predovšetkým svoje privilégiá. Dovoľte, aby som ilustroval na konkrétnych citátoch, príkladoch, ponúkol vám krátku chronológiu, ako vôbec sa vyvíjal tlačový zákon a kedy prvýkrát sme počuli o inštitúte tzv. práva na odpoveď. Predkladatelia zákona často hovoria, že jeho cieľom je ochrániť občanov, o. k., to je dobre, pred klamstvami, svojvôľou či šikanovaním zo strany médií. Kto by to nechcel? Lenže dovolím si povedať, že toto argumentovanie je falošné. A dovolím si na konkrétnych príkladoch povedať, prečo si to myslím. Vážené dámy a páni, prvé správy o tom, že sa zákon pripravuje, sa totiž objavili v apríli minulého roku. Vtedy vláda prijala vyhlásenie k situácii v slovenských médiách, v ktorom konštatuje: „Vláda berie na vedomie narastajúci počet nepravdivých, neobjektívnych a pravdu skresľujúcich údajov uverejňovaných vo viacerých slovenských médiách na adresu vlády Slovenskej republiky, jej predstaviteľov, ako aj politických strán tvoriacich vládnu koalíciu. Vláda zvažuje zavedenie štandardného inštitútu práva na odpoveď umožňujúceho dotknutej osobe alebo inštitúcii bezprostredne reagovať na nepravdivé alebo pravdu skresľujúce informácie.“ Teda verejnosť sa pred rokom dozvedela, že príčinou prípravy nového zákona sú nepravdivé a neobjektívne údaje, ktoré médiá prinášajú o vláde, ústavných činiteľoch a o politických stranách vládnej koalície, a že riešením tohto stavu má byť zavedenie práva na odpoveď. Dámy a páni, hovorí sa tu niečo o občanoch? Určite nie. Nasledovala séria výrokov zo strany premiéra, ale aj pána ministra kultúry na adresu médií a novinárov od vyjadrení nespokojnosti s tým, ako médiá informujú o oslavách Cyrila a Metoda cez obviňovania z úplatnosti, vlámania sa k pani ministerke Tomanovej a zdrogovanie jej psa až po označovanie médií za politickú opozíciu voči vláde. To už boli prípravy tlačového zákona v plnom prúde. A dokonca bol schválený vo vláde. Vydavatelia prešli od pokusov o vyjednávanie k prvým verejným protestom. Ozvala sa opozícia, ktorá návrh odmietla. A svoj názor vyslovil aj predstaviteľ OBSE pre slobodu médií Miklós Haraszti, teda nepochybne kompetentná osoba, a nie nejaký treťotriedny úradník. Až po týchto protestoch začali predstavitelia koalície zdôrazňovať, že jej nejde o politikov, ale predovšetkým jej záleží na tom, aby bol chránený občan, aby mohol vyjadriť aj iný názor, že takýto návrh a vôbec inštitút práva na odpoveď, ktorý môžeme uplatňovať aj na pravdivé informácie, posilňuje demokraciu, posilňuje pluralitu názorov. Tieto slová by boli sympatické, pekné, lenže túto účelovú obranu rozbil samotný pán premiér. A opäť budem citovať jeho výrok „Budeme trvať na prísnom tlačovom zákone, pretože to, čo si niektoré médiá dovoľujú vo vzťahu k vláde, je absolútne neprijateľné.“ Dámy a páni, toto odznelo koncom januára tohto roku. Teda pán premiér potvrdil svojej slová z apríla minulého roka, nie ukrivdený občan, ale urazená vláda musí dostať do rúk nástroj, ktorým sa bude brániť proti médiám. Azda len týmto úmyslom si možno vysvetliť aj to, že vláda trvá na tom, aby sa právo na odpoveď týkalo aj pravdivých, skutkových tvrdení. Ctené kolegyne, kolegovia, vláda jednoducho chce médiá dotlačiť k tomu, aby písali tak, ako si to ona praje. Možno sú to tvrdé slová, ale všetky tie udalosti, chronológia tomu nasvedčujú. Vláda chce, aby ju prestali kritizovať za kroky, ktoré podniká, za nedorobky zákonov, ktoré predkladajú ministri do parlamentu, za dôsledky opatrení, ktoré prijíma. Zároveň vládna koalícia chce, aby si médiá prestali všímať prešľapy jej členov, čo sú priamo vo vláde, alebo tých, čo sú dosadení na nižšie poschodia vo verejnej správe. Z toho, čo odznelo v televíznych diskusných reláciách, naopak, vieme, čo má podľa predstáv vlády a vládnej koalície v médiách byť. Majú to byť správy o tom, čo pán premiér, ministri a koaliční lídri považujú za dôležité, napr. návšteva toho alebo iného prezidenta, oslava takého alebo onakého výročia, grandiózny plán na urýchlenú výstavbu diaľnic či širokorozchodnej železnice, podľa možnosti s peknou fotografiou usmievajúcich sa politikov podávajúcich súdružské pravice či politikov poklopávajúcich základné kamene. A v lete možno dôjde aj na to povestné žmolenie kláskov v dlani. Vážené kolegyne, kolegovia vládnej koalície, éra, ktorá by vyhovovala takýmto vašim požiadavkám, sa skončila pred 18 rokmi. Už to tu odznelo, ale poviem to ešte jedenkrát. Ak máte pocit, že v dnešných novinách sa prezentuje len jeden názor, že tu chýba pluralita informácií, že médiá si nevšímajú to, čo vy považujete za hodné pozornosti, že nemáte priestor na vysvetľovanie svojich predstáv, že médiá ignorujú či dokonca že médiá vedú proti vám akúsi vojnu, no tak vám môžem navrhnúť riešenie, založte si vlastný denník, nie vládny, to by sme museli platiť všetci občania. A už tu máme špatnú skúsenosť, zaviedli ste koncesionárske poplatky vo verejnoprávnych médiách, v tých médiách, ktoré sa snažíte pretvoriť na svoj vlastný obraz, v tých médiách, kde do rád Slovenskej televízie a Slovenského rozhlasu ste dosadili ľudí, citujem, „ktorí budú reprezentovať náš názor“. (Hlas z pléna.) No veď to je pravda, to je pravda, to ste povedali. Zásadné pripomienky a návrhy, na ktorých sa zhodla celá opozícia, predniesla už pani poslankyňa, takže nebudem sa k nim vyjadrovať. Dovoľte, predkladám však niekoľko vlastných návrhov, ktoré podľa môjho názoru prispejú k vylepšeniu zákona. Predovšetkým navrhujem, aby sme priamo do textu zákona včlenili dve definície, definíciu skutkového tvrdenia a hodnotiaceho úsudku. Z niektorých vyjadrení mám totiž pocit, že nie každému je celkom jasné, aký je medzi týmito dvomi pojmami rozdiel. Navyše sa tým sa dá jasný signál aj súdom, ako majú posudzovať prípady, keď občania alebo inštitúcie sa súdia s médiami trebárs za vety, ktoré boli súčasťou komentára. Navrhujem preto, aby sme v § 2 pripojili odsek 8: „Skutkové tvrdenie je tvrdenie skutočnosti, ktorej pravdivosť alebo nepravdivosť možno preukázať.“ Zároveň navrhujem, aby sme pripojili odsek 9: „Hodnotiaci úsudok je výrok, ktorý je výsledkom zhodnotenia skutočností a ktorý tieto skutočnosti viac alebo menej voľne interpretuje.“ Druhý môj návrh rieši otázku zodpovednosti vydavateľov za obsah médií. Podľa návrhu zákona, tak ako ho máme pred sebou, totiž je vydavateľ zodpovedný za všetko, čo je v novinách, jedinou výnimkou sú oznámenia vo verejnom záujme a cudzia inzercia. Takže vydavateľ je zodpovedný dokonca aj za obsah odpovede, ktorú bude musieť uverejniť zo zákona, ale aj za uverejnené citáty. Pretože najčastejším objektom záujmu médií sú verejní činitelia, teda politici, považujem za potrebné ošetriť najmä tieto prípady. V praxi sa totiž môže stať a, bohužiaľ, sa stáva, že politikovi na tlačovej besede sa pošmykne jazyk a povie aj to, čo by nemal povedať, príp. dokonca nejde o pošmyknutie jazyka, ale o vedomé vyjadrenie svojho názoru. A žalovateľný môže byť ako spôsob vyjadrenia, tak aj samotný obsah prejavu. Novinári sa však nemôžu vyhnúť uverejňovaniu aj takýchto výrokov alebo informovaniu o týchto návrhoch. Je však neprijateľné, aby sa týmto dostali pod hrozbu stíhania. Preto v § 5 ods. 2 navrhujem doplniť prvú vetu slovami: „ústavný činiteľ alebo iný vierohodný zdroj“ a slovami „a je uvedené, kto informáciu poskytol“. Celá prvá veta teda bude znieť nasledovne: „Vydavateľ periodickej tlače a tlačová agentúra nezodpovedajú za obsah informácie, ktorú poskytol orgán verejnej moci, ním zriadená rozpočtová organizácia alebo príspevková organizácia, alebo právnická osoba zriadená zákonom, ústavný činiteľ alebo iný vierohodný zdroj, ak je táto informácia uverejnená v periodickej tlači alebo v agentúrnom spravodajstve v pôvodnom znení a jej spracovaním pre uverejnenie sa nezmenil jej pôvodný obsah a je uvedené, kto informáciu poskytol.“ V § 5 navrhujem doplniť ďalší odsek 5. Jeho text znie: „Šéfredaktor a ostatní redaktori požívajú pri výkone svojej činnosti ochranu podľa platných predpisov proti všetkým formám nátlaku smerujúceho k mareniu ich činnosti.“ Reagujem tým na časté výčitky, ktoré odznievajú zo strany pánov poslancov z vládnej koalície, že totiž redaktori podliehajú tlaku zo strany šéfredaktorov a tí sú zasa tlačení zo strany vydavateľov a majiteľov novín. Tým, že sa priamo do textu zákona vložia ustanovenia, ktoré takéto praktiky zakážu, prispejeme k zvýšeniu nezávislosti redaktorov a šéfredaktorov od skupín, ktoré vlastnia médiá. V prípadných súdnych sporoch sa totiž redaktori budú mať na čo odvolávať. Som presvedčený, že toto prispeje k vyriešeniu jedného vážneho problému, a tým aj k skvalitneniu obsahu novín a zvýšeniu ich objektivity. Ďalšie návrhy sa týkajú paragrafov 7, 8 a 9, konkrétne ich odseku 5. Navrhujem, aby sa z neho vypustila posledná veta zakazujúca k textu opravy, odpovede alebo dodatočného oznámenia priložiť akýkoľvek text obsahujúci hodnotiaci úsudok, a to aj v inej časti novín. Ide totiž o to, že hodnotiaci úsudok sa bude môcť klasifikovať ako akýkoľvek text. Za hodnotiaci úsudok sa bude môcť klasifikovať akýkoľvek text, hodnotiaci pravdivosť a presnosť údajov uvedených v odpovedi. No som presvedčený, že ak bude redakcia cítiť povinnosť dištancovať sa od obsahu odpovede, príp. od formy, akou bola napísaná, nedokáže sa vyhnúť formulácii, ktorá bude hodnotiacim úsudkom, pretože už výrok „považujeme uviesť na pravú mieru tvrdenie, že“ napr. naznačuje, že hodnotím údaje uverejnené v odpovedi. Už táto veta by sa mohla považovať za formu hodnotiaceho úsudku. Tým sa vydavateľ dostane do kolízie s tlačovým zákonom. Posledný pozmeňujúci návrh sa týka § 8. Odporúčam, aby sme doň vložili nový odsek 2: „Právo na odpoveď nemôžu uplatniť ústredné orgány štátnej správy a nimi zriadené organizácie ani iné orgány verejnej moci.“ Nasledujúce odseky sa prečíslujú. Ctené kolegyne, kolegovia, orgány verejnej moci musia strpieť vyššiu mieru kritiky a dohľad zo strany verejnosti, myslím si, rovnako ako verejne činní politici. Majú zároveň dostatok možností, ako poskytovať verejnosti správne a pravdivé informácie o svojej činnosti. Právo na odpoveď by tieto možnosti len zvýšilo nad obvyklý rámec. Myslím, že by sme mali rozptýliť všetky pochybnosti o tom, či vláda, ministerstvá, parlament a ďalšie inštitúcie majú alebo nemajú právo reagovať formou odpovede, a to už aj s ohľadom na citáty pána predsedu vlády, ktoré som uviedol na začiatku svojho vystúpenia. Koľko právnikov, pán minister, toľko názorov, jedni sa vyjadrujú, že sú aj orgány verejnej moci, ktoré môžeme považovať na základe nášho judikátu za právnické osoby, sú právnici, ktorí hovoria, že orgány verejnej moci nepatria do skupiny právnických osôb. Ale navrhujem, aby sme, expressis verbis, dostali do zákona tlačového ustanovenie, ktoré to bude garantovať a minimálne veľmi zodpovedne rozptyľovať tieto rôzne názory. Opäť sa musím vrátiť k tomu, čo som uviedol na začiatku svojho vystúpenia. Zákon, ktorý máme pred sebou, je terčom vážnej kritiky. No v tejto súvislosti upozorňujem, že výroky zo strany zahraničných inštitúcií sú vážne. Pre mňa je však dôležitejšie, že sa zhodujú s výhradami, ktoré k návrhu majú predstavitelia vydavateľov, novinárskej obce, ale aj značnej časti občanov, pretože tieto zákony a zmeny v nich nerobíme preto, aby sme vyhoveli zahraničiu, ale preto, že podľa nich budeme žiť my, občania Slovenska. My sa budeme riadiť podľa platného tlačového zákona, ktorého konečnú podobu možno dnes, možno zajtra schválime. A je v našom záujme, aby tie zákony boli dobré. Pravdepodobne každému je zrejmé, že pri tomto zákone nejde o maličkosť. No ide o slobodu médií, o to, aby mohli plniť svoju úlohu, strážneho psa demokracie, no aby ju mohli plniť bez obáv z postihov, bez pokusov o predpisovanie obsahu, hoci aj nepriamo cez právo na odpoveď, keď budú musieť uverejňovať odpovede politikov dotknutých tým, čo sa o sebe dočítajú, pretože médiá, ktoré budú vystavené tlaku zo strany politickej moci, médiá, ktoré sa budú báť, a médiá, ktorých strany budú plniť vyhlásenia a stanoviská politikov rôznych grafomanov či dokonca kriminálnikov, médiá, cez ktoré sa budú hrať rôzne spravodajské hry, také médiá svoju úlohu strážneho psa plniť nedokážu. Dámy a páni, z mojej strany je to všetko. Ďakujem pekne.