J. Mikuš, poslanec: (2007-11-27):
Na ňom chcem len ukázať, že taktiku používanú vládou Roberta Fica považujem za nebezpečnú pre verejné financie, štát a jeho občanov. Súčasný zákon o dani z príjmov nie je dokonalý a nikdy nebude vyhovovať každému na 100 %. Na jednej strane daňovníkovi občanovi, firme nikdy nebude príjemné platiť daň z príjmu. Na druhej strane vláda sa bude snažiť získať čím viac daňových výnosov, aby mohla plniť svoje funkcie. Je vecou spoločenskej dohody, aké vysoké dane si zvolíme. A je vecou odbornej zdatnosti vlády stanoviť sadzby a podmienky tak, aby bol výnos optimálny, aby pri čo najnižšom daňovom zaťažení bol celkový výnos čo najvyšší, aby stanovené podmienky neznechucovali občanov a firmy zarábať a platiť dane a aby štát dokázal vybrať maximum stanovenej povinnosti. K tomuto smerovala daňová reforma spred štyroch rokov. Výsledný zákon o dani z príjmu, ktorý je jedným z hlavných motorov rozbehnutia súčasnej expanzie slovenskej ekonomiky, dostal od vlády Roberta Fica prvý zásah pred rokom. Nahlodal princíp rovnej dane pre nadpriemerne zarábajúcich občanov. Dnes tu máme ďalší návrh, ktorý zasahuje firmy, banky a poisťovne. Návrh zákona obmedzuje opravné položky k pohľadávkam. Inými slovami, tvrdšie postihuje platenie daní z peňazí, ktoré firma vyfakturovala, ale ich skutočne nedostala, lebo obchodný partner jej ich z akýchkoľvek dôvodov neuhradil. Na ilustráciu: Je to podobné, ako keby zamestnanec nedostal výplatu, ale daň z nej odviesť musí. Normálne v korunách, z iných vlastných zdrojov, keď už nedostal výplatu. Opravné položky k týmto pohľadávkam podľa predloženého návrhu zákona si síce neskôr možno započítať, ale nie už do jedného roka, ako je to dnes, ale až do troch rokov. Tak aspoň znie posledný návrh zo spoločnej správy, pretože ministerstvo financií v pôvodnom návrhu uvažovalo o postupnom uznaní dokonca iba 50 % pohľadávok. Inými slovami, ak podnikateľ vyfakturované peniaze vôbec nedostal, štát mu vráti bezdôvodne zaplatenú daň postupne v priebehu troch rokov. Teraz je to iba rok. Nebudem podrobne hovoriť o ďalších bodoch návrhu zákona, ktorý sa týka obmedzenia tvorby opravných položiek bánk k pohľadávkam z úverov a obmedzenia tvorby daňovo uznaných technických rezerv v poisťovniach. Princíp je jeden a ten istý. Dostať do štátneho rozpočtu viac peňazí. Vláda v návrhu rozpočtu verejnej správy na roky 2008 až 2010, o ktorom budeme rokovať snáď zajtra, ráta s tým, že v budúcom roku štát takto získa navyše 2,7 mld. korún a v roku 2009 celkovo 2,6 mld. korún. V roku 2010 však efekt z účelových zmien zákona pominie, ba prinesie daňovým príjmom štátu skôr stratu ako zisk. Keď to zhrniem, účelom predloženého zákona nie je mať lepší daňový systém na Slovensku, ale vytiahnuť v najbližších dvoch rokoch viac peňazí z podnikov a bánk, aby mala vláda z čoho rozdávať a popri tom plniť posvätné Maastrichtské kritériá na prijatie eura. Čo už na tom, že sa poškodí krehké podnikateľské prostredie, vďaka ktorému Slovensko ekonomicky expanduje, znižuje sa počet nezamestnaných, dvíhajú sa reálne mzdy občanov, valorizujú sa dôchodky, spevňuje sa mena a rýchlo dobiehame vyspelú západnú Európu. Hlavné je, aby vláda navonok pôsobila ako poslušný žiak, ktorý plní domácu úlohu pri plnení konvergenčných kritérií. Veľa ráz som si v duchu povzdychol, našťastie tu máme euro a našťastie ho chce aj súčasná vláda. Tu je dôsledná, musí robiť takú politiku, aby neohrozila jeho prijatie. Zároveň som si kládol otázku, ako sa to vyrovná, pretože povinnosti a sľuby sa trošku bijú. Veď sa nedá robiť aj populistická politika, živiť vízia dojemnej starostlivosti o ľudí z vidieka tučnými poľnohospodárskymi dotáciami či chlácholiť dôchodcov vianočnými darčekmi a zároveň znižovať schodok verejných financií. Vláda nakoniec na prekvapenie to dokázala, že sa to dá, avšak za akú cenu? Napriek tomu, že nevídaný hospodársky rast prináša vláde nové neočakávané zdroje, pri svojom neskrotnom populizme musí siahať na čoraz tvrdšie opatrenia. Sem zaraďujem vlaňajšiu i súčasnú navrhovanú zmenu zákona o dani z príjmu. Sem patrí dvíhanie odvodových stropov, napadnutie druhého piliera dôchodkovej reformy, útok proti súkromným zdravotným poisťovniam. Stále ide o to isté – získať pre vládu nové zdroje aj za cenu vytvorenia oveľa väčších dlhov v budúcnosti. Vláda má pred sebou iba dva posvätné termíny. Prvým je polovica budúceho roka, keď bude Európska komisia schvaľovať vstup Slovenska do Európskej menovej únie. Druhým je termín najbližších parlamentných volieb v roku 2010. Potom potopa. Čo je na tom, že po rozbúraní dôchodkovej reformy bude musieť prísť druhá dôchodková reforma, oveľa drahšia, nad akou dnes narieka ministerka práce? Čo na tom, že zhoršenie podnikateľského prostredia oslabí konkurencieschopnosť krajiny, zníži hospodársky rast a spomalí dobiehanie životnej úrovne vyspelejších susedov? Veď to bude najskôr po parlamentných voľbách, to budeme riešiť potom, ak budeme znovu vo vláde, hovoria si prezieravejší súčasní politici. Veď napokon nevidíme napríklad niečo podobné v Maďarsku, kde vládni socialisti túto situáciu ako tak zvládajú? Slovensko na nepohybuje dobrým smerom. Na jednej strane začína škrtiť svojich podnikateľov a nepriamo aj občanov a na druhej strane plytvá. Vláda v demagógii rozdeľuje občanov na rovných a rovnejších. Všetkým berie, sama veľa spotrebuje a potom niektorým skupinám dáva. Stačí sa pozrieť, v ktorej skupine občanov sú jej volebnými priaznivcami. Tí sú zároveň aj obľúbencami pri údajne sociálnom, spravodlivom prerozdeľovaní. Tento návrh zákona slúži len vláde na plnenie jej sľubov, a preto ho nemôžem podporiť. Ďakujem za pozornosť.