V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-05-11):
V rozprave vystúpi pán poslanec Heriban za poslanecký klub, stranu ANO. J. Heriban, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán premiér, vážení páni ministri, vážené kolegyne, vážení kolegovia, 29. októbra minulého roku bol v Ríme vrcholnými predstaviteľmi všetkých členských štátov Európskej únie podpísaný právny dokument mimoriadneho významu a dosahu – Zmluva o Ústave pre Európu. Táto zmluva je čímsi viac ako len právnym dokumentom. Je základným manuálom fungovania Únie, nadväzujúcim na maastrichtské a amsterdamské texty a dokumenty z Nice. Je deklaráciou vôle mnohých európskych národov žiť v mieri, spolupráci a prosperite. Cesta k zrodeniu tohto rozsiahleho a náročného zmluvného textu plného kompromisov iste nebola ľahká. Len diskusia o samotnej preambule zmluvy trvala celé mesiace. Aj keď sa v nej nakoniec nepresadila zmienka o kresťanských koreňoch Európy, som presvedčený, že viera ktoréhokoľvek Európana tým nie je nijako ohrozená. Ako to už vo významných dejinných okamihoch býva, prijímanie tohto dokumentu sa v Európe stretáva s veľkými emóciami, pozitívnymi i negatívnymi. Aj keď sú viaceré námietky kritikov Ústavnej zmluvy oprávnené, základné atribúty tohto dokumentu možno len ťažko spochybniť. Ústavná zmluva vnáša transparentnosť do organizácie Únie, zjednodušuje a konsoliduje európske právo a približuje Úniu občanom. Euroskeptici namietajú, že zmluva posilňuje prílišnú centralizáciu Európskej únie. Nijako sa nesnaží obmedziť moc centrálnych európskych autorít a z Európskej únie tak vytvára administratívno-byrokratický superštát. Pravda je však taká, že zmluva nezakotvuje ústavu nového nadštátneho útvaru. Členské štáty vyznávajúce spoločné hodnoty ňou deklarujú záujem o dosiahnutie spoločných cieľov, na základe postúpenia niektorých presne definovaných právomocí Európskej únie. Mnohé právomoci pritom zostávajú i naďalej členským štátom. Únia podľa Ústavnej zmluvy napríklad nebude mať právo vyberať dane, pokiaľ o tom jednomyseľne nerozhodne Rada. Nebude môcť vytvárať rozpočtový deficit. Nevytvára vlastné vojenské a bezpečnostné sily. Všetky aktivity Únie sú možné len v rámci kompetencií, ktoré na ňu preniesli členské štáty. Euroústava teda nie je zavŕšením politickej centralizácie Európy, ako niektorí tvrdia. Ústavná zmluva nepredstavuje ani hrozbu straty národnej identity či dokonca štátnej suverenity. Je významným krokom v procese postupného prechodu od jednonárodnej identity k princípu viacvrstvovej totožnosti. Tak ako obyvateľ Prešova je Prešovčanom aj Slovákom, tak i my Slováci sme už rok aj Európanmi. Som si istý, že pritom nestrácame nič zo svojej slovenskosti, nič z toho, čo je v nás osobité, čo je nám vlastné a čím prispievame do kultúrnej pokladnice spoločenstva európskych národov. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, nedá mi, aby som sa v tento významný deň, keď my poslanci slovenského parlamentu svojím hlasovaním rozhodneme o tomto základnom právnom dokumente zjednotenej Európy, nevrátil na chvíľu do histórie. Možno práve v historickom kontexte nájdeme odpoveď na viaceré pochybnosti a na viaceré otázky. Dalo by sa veľa hovoriť o význame mnohých osobností – filozofov, umelcov či panovníkov, ktorých už od stredoveku fascinovala myšlienka veľkej a silnej Európy. Za všetkých spomeniem len Karola Veľkého, Dante Alighieriho, Jeana Jacquesa Rousseaua, Immanuela Kanta, Henryho de Saint-Simona či Victora Huga. V Európe mnohí intelektuáli podporovali myšlienky veľkej univerzálnej ríše. Túžba vytvoriť silné zoskupenie štátov sa však vždy realizovala násilím a vojnami. Dejiny Európy sú vlastne dejinami vojen a utrpenia. Najtragickejšie sú pokusy francúzskeho cisára Napoleona I. Bonaparta a nemeckého vodcu Adolfa Hitlera, pretože obaja chceli Európu spojiť tak, že si ju chceli násilne podrobiť. Až po fatálnych porážkach svojich vojsk Napoleon v roku 1816 píše: „Po tomto zjednotení by sa dalo prejsť k vízii ideálnej civilizácie, za takejto situácie by sa utvorili podmienky, aby sa všade uplatnili jednotné zákonníky, princípy, názory, pocity, stanoviská a záujmy.“ Hitler mal s Európou horšie plány. Podľa neho Nemecko musí nastúpiť cestu vojny a násilia, musí si zobrať len to, čo mu patrí – vládu nad Európou a neskôr nad celým svetom. Súčasťou týchto plánov bol aj postup, ako sa zmocniť európskeho bohatstva a podmaniť si jej obyvateľstvo. Jeho obludné zámery s niektorými národmi východoeurópskych krajín najvýstižnejšie charakterizuje výrok: „Slovania sú masou narodených otrokov, ktorí cítia potrebu mať pána.“ Je paradoxné, že práve tieto dva národy – Francúzi a Nemci, ktoré svojimi násilnými vojnami najviac poškodili myšlienke zjednotenej Európy, po druhej svetovej vojne najviac prispeli k tomu, že dnes môžeme hovoriť o Európskej únii, že máme pred sebou prvú Zmluvu o Ústave pre Európu. Boli to práve reprezentanti Francúzska a Nemecka, ktorí sa najviac zaslúžili o to, že vlády európskych štátov podporovali zjednocovací proces. Tento zjednocovací proces prebiehal a prebieha po prvýkrát v dejinách na základe dobrovoľnosti, výhodnosti a vzájomného porozumenia. Bez rozpakov môžeme za otcov zjednotenej Európy označiť Francúzov – Jeana Moneta, Roberta Schumana a Nemcov Konrada Adenauera a neskôr Willyho Brandta. Ešte pred nimi sa však na scéne objavil ďalší veľký muž európskej histórie. Winston Churchill sa myšlienke zjednotenia venoval ešte v čase vojny a verejne ju vyslovil vo svojej prednáške na zürišskej univerzite v roku 1946. Hovorí: „Milióny slobodných Európanov dnes s obavami sledujú blížiace sa temné horizonty nových foriem násilia a týrania. Potrebujú vzájomné obranné spoločenstvo. Času je málo. Dnes vás to možno privádza do úžasu, ale ak chceme utvoriť Spojené štáty európske alebo niečo podobné, bez ohľadu na to, ako sa to napokon bude volať, potom musíme začať hneď.“ Vážené dámy, vážení páni, Európa sa v týchto dňoch opäť názorovo rozdelila. Na jednej strane stoja euroskeptici, ktorí tvrdia, že prijatím európskej ústavy začne stagnácia a začne rozklad celej Európskej únie. Eurooptimisti a eurorealisti oponujú, že len jej prijatím sa môže Európska únia ďalej plnohodnotne rozvíjať. Musím priznať, že i v radoch samotných liberálov zaznievajú viaceré výhrady voči predkladanému ústavnému textu. Liberálni teoretici identifikujú ako hlavný problém dnešnej Európy rozbujnený štátny aparát a vysokú mieru regulácie v mnohých oblastiach. Podľa nich euroústava len vytvára priestor, aby sa tieto negatívne javy ešte viac rozširovali. Jedným z najdôležitejších myšlienok klasických liberálnych ekonómov je princíp konkurencie. Tak ako je užitočná konkurencia medzi výrobcami, rovnako je dôležitá aj medzi rozličnými právnymi normami. Kritici tvrdia, že euroústava prispieva k zvýšeniu počtu oblastí, v ktorých sa právne normy budú produkovať centrálne bez akejkoľvek konkurencie, čo môže mať pre Európu fatálne dôsledky. Centralizácia navyše zvyšuje riziko zneužitia politickej moci. Z tohto pohľadu je podľa nich euroústava neprijateľná. Jadrom liberálnej politickej filozofie je hľadanie spôsobov, ako obmedziť politikov a štátnych úradníkov v ich činnostiach, aby sa nestali pre občanov škodliví. Podľa kritikov euroústava otvára nové pole nekontrolovateľnému zväčšovaniu moci politikov a byrokratov. Napriek týmto výhradám našich liberálnych kolegov podľa nášho názoru euroústava má oveľa viac výhod ako nevýhod. Zjednocuje doterajšie základné zmluvy o Európskej únii do jedného dokumentu. Tisíce strán právnych textov, v ktorých sa už dnes len málokto dokáže bez problémov orientovať, sa nahrádza omnoho jednoduchším, presne zadefinovaným systémom procedúr. Upresňujú sa vzťahy medzi jednotlivými európskymi inštitúciami. Ústava zavádza klauzulu solidarity medzi členskými štátmi v prípade teroristického alebo iného útoku. Priznáva Únii právnu subjektivitu, zjednodušuje jej legislatívu a zároveň zjednodušuje rozhodovacie mechanizmy. Bez tohto zjednodušenia pri hlasovaní by Európska únia určite začala stagnovať. Ako to už bolo povedané, Ústavná zmluva po prvýkrát upravuje možnosť členského štátu vystúpiť z Únie. A to je aj odpoveď pre všetkých kritikov a skeptikov. Ktorýkoľvek štát môže kedykoľvek z Európskej únie vystúpiť. Aj keď si uvedomujem, že v Európskom parlamente za návrh textu euroústavy hlasovali rovnako kresťanskí demokrati, socialisti, liberáli, zelení a ďalší, že táto zmluva je prijateľným kompromisom mnohých politických strán a hnutí, rád by som pripomenul, že azda tým najdôležitejším, čím prispela Európa do dejín ľudskej civilizácie, je realizácia liberálnej demokracie vo vytváraní európskej spoločnosti. Veľkí liberálni myslitelia posledných storočí John Lock, Adam Smith, John Stuart Mill, Friedrich Hayek položili základ občianskej spoločnosti, ktorá našla svoje vyjadrenie v zmluvách Európskej únie. Zjednodušene by sme mohli povedať: demokracia je matkou a liberalizmus otcom modernej občianskej spoločnosti. Alebo inak: demokracia je vládou väčšiny, liberalizmus je ochranou pred diktátom väčšiny. Liberálne myšlienky slobody každého jednotlivca, ochrany jeho dôstojnosti pred útlakom, myšlienky rovnosti medzi ženami a mužmi, nediskriminácie, ochrany slobodného trhu aj ochrany akýchkoľvek menšín našli svoje dôstojné mieste v texte tejto prvej európskej ústavy. Aj preto poslanci Aliancie nového občana podporia prijatie Zmluvy o Ústave pre Európu. Vážené dámy, vážení páni, vážená a ctená poslanecká snemovňa, Slovensko je už rok členom elitného európskeho spoločenstva. Dnes máme v našom parlamente schváliť významný dokument Európskej únie. Určite si mnohí uvedomujeme, aké šťastie má naša generácia, že môže byť pri tomto významnom akte. Spomeňme si pri tejto príležitosti na všetky naše významné slovenské osobnosti, ktoré nám svojou poctivou a činorodou prácou po celé stáročia držali v Európe miesto – od čias Svätopluka až po Ľudovíta Štúra, Milana Rastislava Štefánika, ale aj Alexandra Dubčeka. Všetkým tým známym aj menej známym mužom a ženám patrí naša úcta a vďaka. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)