P. Osuský, poslanec: (2002-05-15):
To, že tak neurobili, malo teda, ešte raz hovorím, zrejme svoje dôvody a ja sa pokúsim oponovať niektorým tvrdeniam, ktorými predkladatelia zdôvodňujú nevyhnutnosť takéhoto zákona. Predkladatelia tvrdia, že existuje medzera v rezorte v oblasti vzdelávania i postgraduálneho vzdelávania zdravotníkov. K tomu chcem povedať jedno: V Európe, do ktorej smerujeme, je postgraduálne vzdelávanie lekárov a ich špecializačné vzdelávanie teda tým pádom náplňou práce inštitúcií, ktoré sú na to svojou kvalifikáciou, vybavením - personálnym i technickým - predurčené. Týmito inštitúciami sú univerzitné kliniky. Kliniky lekárskych fakúlt, ktoré vzdelávajú lekárov a ktoré sa tam teda, samozrejme, podieľajú, súc vedené najvýznamnejšími kapacitami z oblasti medicíny, i na postgraduálnom vzdelávaní. Na Slovensku vznikol za socializmu Inštitút pre ďalšie vzdelávanie lekárov. Prevzal povinnosti postgraduálneho vzdelávania, pričom výkonom tohto procesu poveril niektoré vybrané pracoviská. A tak napríklad patril i v čase socializmu i dnes titul postgraduálne vzdelávajúceho pracoviska len niektorým pracoviskám, a iným nie. Keď sme prerokúvali pred rokom a pol či rokom a tri štvrte zákon o zdraví, tak sme sa pokúsili napraviť existujúcu neprávosť a totálnu nekompatibilnosť s európskym spôsobom vzdelávania tým, že sme, samozrejme, nechceli zobrať, medzitým premenovanej postgraduálnej akadémii medicíny, slovenskej, jej právo na vzdelávanie, len sme chceli, aby rovnaké právo mali univerzitné kliniky lekárskych fakúlt, tak ako je to všade vo svete. Pravda je, že k tomuto návrhu došlo. Pravda je, že v poslednej chvíli za hrozby stiahnutia celého zákona sa nakoniec ten stav zmenil na status quo. Je to stav, ktorý je nemysliteľný v Európe, do ktorej smerujeme. Je nemysliteľná predstava, že by akási inštitúcia dostala, napríklad na území Spolkovej republiky Nemecko, právo rozhodnúť, ktorá interná klinika, univerzitná interná klinika smie alebo nesmie konať postgraduálnu špecializáciu od A do Z v zmysle špecializačného vzdelávania, overenia tohto výsledku a jeho atestovania. Predstava teda, že by niekto povedal, že vzdelávať budú interné kliniky v Berlíne, Hamburgu a Mníchove, ale nie vo Frankfurte, Norimbergu a Düsseldorfe, je nepredstaviteľná. Je nepredstaviteľná. Rovnako ako mne je nepredstaviteľné, že postgraduálnou klinikou v zmysle status quo je tretia, takzvaná Interná klinika v Bratislave na Kramároch, dlhé roky vedená mojím cteným kolegom doc. Pavlovičom, ale nie je ňou prvá interná klinika lekárskej fakulty, vedená prof. Ďurišom, CSc. Inými slovami, exituje tu stav nerovnosti, ktorá nie je odôvodnená ničím okrem byrokratického rozhodnutia, teda stav nerovnosti, ktorá nijako nemá oporu v reálnej kvalite alebo nekvalite možností alebo nemožností, schopností alebo neschopností poskytovateľov vzdelávania poskytovať ho rovnako kvalitne alebo nekvalitne ako druhé pracovisko. Týka sa to všetkých týchto pracovísk, to znamená, je dnes veľmi ťažko povedať, či svojho času prednosta, môj ctený kolega prof. Žucha, by poskytoval horšie postgraduálne vzdelávanie ako prednosta psychiatrickej kliniky inej, alebo inej, alebo inej. Myslím si, že vzhľadom na pravidelnú akreditáciu, evaluáciu a všetko to, čím povinne prechádzajú pracoviská fakúlt univerzít vrátane lekárskych fakúlt, je jednoducho neprijateľný stav, aby niekto bol apriórne poverený a mal právo, a iný, na základe neexistencie zdôvodnenia toto právo z vyššieho nariadenia nemal. Musím teda povedať, že pokus zriadiť takýto rezortný vzdelávací inštitút, ktorý by vznikom, ako hovoril kolega Rakús, fakulty pre špecializačné vzdelávanie, definitívne pritĺkol monopol časti z tých, ktorí sú kvalifikovaní a schopní poskytovať takéto vzdelávania, iným nedal túto možnosť, je pre mňa neprijateľný. Je pre mňa neprijateľné, ak sa toto vysvetľuje tvrdením, že existujú medzery. Nie, neexistujú medzery. Je samozrejme možné rovnako kvalifikovane a zodpovedne poveriť výkonom vzdelávania hoc i privátne zariadenie, ako je Onkologická nemocnica svätej Alžbety, keď o nej viem, že má kvalifikáciu, že prešla by akreditáciou a že je schopná túto vec robiť kvalifikovane a robí to takisto zaručene dobre i I. interná klinika alebo Očná klinika Lekárskej fakulty. Toľkoto k jednej veci. Pokiaľ ide o to, že vlastne na Slovensku dnes existujú lekárske fakulty, ktorých počet, vieme, že sú tri - bratislavská, martinská a košická - napĺňa niekedy úvahou tých, ktorí rozhodujú o poskytovaní prostriedkov a zvažujú potreby nášho zdravotníctva, či je vhodné alebo primerané redukovať počet takto sa vzdelávajúcich alebo, naopak, ešte rozširovať počet poskytovateľov. Znova chcem povedať to, že nikto nemieni, ani sám nechcem zobrať Slovenskej postgraduálnej akadémii medicíny právo poskytovať postgraduálne vzdelávanie. Trvám len na tom pri plnej zodpovednosti, že univerzitné kliniky košickej, martinskej i bratislavskej lekárskej fakulty personálnym vybavením, garanciou vedeckými hodnosťami a kvalifikáciou tímov, ktoré na nich pracujú, dokážu poskytovať rovnako dobre a neexistuje zdôvodnenie ich diskriminácie. Ak hovoríme, a tu je ďalšia drobnosť, ktorú si možno niekto, kto nie je zainteresovaný, nevšimne. Vznik takejto inštitúcie, o akej hovoria predkladatelia, bol vsunutý do zákona o vysokých školách. Je zrejmé, že ide o proces vzdelávania. Je pre mňa príznačné, rovnako spôsob, ako sa to dostalo do zákona o vysokých školách, je pre mňa príznačné, že gestorským výborom pre posúdenie tohto návrhu je výbor pre zdravotníctvo, nie pre vzdelanie, ktorý má na starosti vysokoškolské vzdelávanie v tejto krajine. A tu sa dostávame k tomu, že postgraduálne vzdelávanie nepochybne potrebujú veterinári, asi potrebujú, možno, i architekti, právnici, strojárski inžinieri a všetci ďalší. A ja sa pýtam, budeme teraz zakladať rezortné vysoké školy? Budú mať poľnohospodári a ministerstvo poľnohospodárstva na starosti vzdelávanie, „dovzdelávanie“ veterinárov, bude mať ministerstvo spravodlivosti na starosti proces vzdelávania právnikov a bude mať ministerstvo výstavby a regionálneho rozvoja na starosti vysokú školu, ktorú si založí pre potrebu vzdelávania stavbárov a architektov? Myslím si, že toto nie je správna cesta, a myslím si, že ak existuje monopol, ktorý tu doteraz fungoval 40 či 50 rokov, nie je diskusia v tom, že treba odňať kvalifikovaným a dobrým pracoviskám, a tých je drvivá väčšina, Slovenskej postgraduálnej akadémii medicíny to, čo robia, ale je podľa absolútne neprijateľné, aby sme takýto monopol fixovali zákonom, ktorým vlastne obídeme reálne rovnocenné, a to hovorím veľmi jemne, reálne rovnocenné vzdelávacie zariadenia lekárskych fakúlt. Ďakujem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Faktická poznámka Ivan Hudec, jediný. Končím. Drobný, Michal. Končím možnosť ďalších faktických poznámok. Prosím. I. Hudec, poslanec: Ďakujem za slovo. Ale myslím si, že napriek vehemencii, ktorú nám tu pán poslanec Osuský predviedol, zrejme sa spolieha na to, že väčšina poslancov - nelekárov nepozná skutočnú formu vzdelávania sa a prípravy na atestácie. Pán poslanec, veď je predsa jasné, že na vzdelávaní a doškoľovaní sa podieľajú všetky zdravotnícke pracoviská, ktoré u nás existujú. Predsa na doškoľovák sa nechodí na tri roky. Pred prvou atestáciou na tri roky, pred druhou alebo podobne. Jednoducho, tam sa absolvuje záverečný kurz a skúšky a je veľmi dobré, že sú koncentrované práve na jednom pracovisku, pretože celkom určite sa odbúra nerovnosť úrovne posudzovania absolventov. Ja varujem pred tým, aby sme zrušili to, čo je dobré, to čo nám dokonca závidia aj v zahraničí. Ja obdivujem vašu schopnosť lobizmu a to, ako vehementne lobujete za čosi, čo však, myslím, nemá racionálne jadro. Varujem pánov kolegov poslancov, prehodnoťte argumentáciu pána poslanca Osuského. Ja som tiež lekár a myslím si, že práve naopak, budem vždy presadzovať tento múdry a dobrý model. Ďakujem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Pán poslanec Švec má slovo, potom pán poslanec Drobný. J. Švec, poslanec: Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Jedno však treba pánu doktorovi Osuskému priznať, jednu pravdu, a totiž, že každý monopol je škodlivý a i keď naozaj postgraduálne vzdelávanie, špecializačné kurzy sa dejú v spolupráci lekárskych fakúlt a SPAM-u, predsa len si myslím, že tento zákon otvára možnosti demonopolizovať špecializačné vzdelávanie a v druhom čítaní by sme mohli urobiť malé, drobné úpravy, ktoré by dovolili otvoriť tento problém a poskytnúť právo na špecializačné vzdelávanie lekárskym fakultám. Som presvedčený, že akreditačná komisia, ktorá bude mať v gescii aj toto zariadenie, túto novú vysokú školu, určite posúdi kvalitu jednotlivých odborov a bežným, normálnym spôsobom umožní, aby aj lekárske fakulty mohli toto vzdelávanie poskytovať priamo. Čo sa týka rezortných vysokých škôl, pán doktor Osuský, musím povedať, že v celej Európe existujú rezortné vysoké školy. To nie je žiadna doména Slovenskej republiky. Poľnohospodárske a veterinárne vysoké školy sú vo veľkej väčšine severských štátov, vo Francúzsku a v Taliansku, v gescii rezortu Ministerstva poľnohospodárstva. Dokonca ministerstvá kultúry majú odborné vysoké školy, ktoré sa zapodievajú muzikológiou a kulturológiou. Takže ten problém nevidím až taký vypuklý. Niektoré odborné vysoké školy so zdravotníckym zameraním, ktoré ponúkajú bakalárske štúdium, sú aj v rezorte ministerstva zdravotníctva. Ďakujem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Pán poslanec Drobný má slovo.