T. Galbavý, poslanec: (2001-09-07):
Podstata predkladanej novely tkvie vo vypustení § 102 a § 103 Trestného zákona na základe silných argumentov, o ktorých budem hovoriť. § 102 Trestného zákona hovorí: „Kto verejne hanobí republiku, Národnú radu Slovenskej republiky, vládu alebo Ústavný súd Slovenskej republiky, potresce sa odňatím slobody až na dva roky.“ A § 103 Trestného zákona hovorí... (Ruch v sále.) Keby som bol ako pán poslanec Fico, prestal by som ho uvádzať, ale ja chápem vašu unavenosť a zvýšenie dôchodkov možno zapríčinilo to, že momentálne nepočúvate tak dôležitú tému pre nás, pre parlament a pre slovenskú krajinu, ale nevadí, ja budem pokračovať ďalej. A § 103 Trestného zákona hovorí: „Kto verejne hanobí prezidenta republiky pre výkon jeho právomocí alebo vôbec pre jeho činnosť v politickom živote, potresce sa odňatím až na dva roky.“ Tieto paragrafy 102 a 103 som prečítal v plnom znení úmyselne, pretože idem napádať ich formuláciu a považujem dikciu týchto zákonov za nejasnú. Skutková podstata trestného činu sa tu ocitá v pochybnostiach. Nie je jasné, kde je koniec kritiky a začiatok hanobenia ústavných inštitúcií, pretože nie je vôbec určená väzba skutkového deja ani na poslanie alebo funkciu, činnosť alebo aspoň právomoc a jej výkon jednotlivými inštitúciami. Tým nie je upresnené, čo je na týchto inštitúciách hodné zvláštnej trestnoprávnej ochrany. V týchto súvislostiach naberá termín „hanobenie“ neurčitý význam. Táto vágna neurčitosť môže byť chápaná ako relikt starých vrchnostenských režimov, ktoré si v určitých otázkach spravidla ponechávali k dispozícii zahmlené formulácie umožňujúce širokú trestnú zodpovednosť, ktorá môže viesť k porušeniu ústavou garantovaného práva slobody prejavu. Čiže ustanovenia § 102, § 103 v dnešnom ponímaní sú v konflikte so slobodou prejavu a sú poplatné starému režimu. Podľa čl. 26 Ústavy Slovenskej republiky sloboda prejavu je zaručená. Slobodu prejavu možno obmedziť zákonom, ak ide o opatrenia v demokratickej spoločnosti nevyhnutné na ochranu práv a slobôd iných bezpečností štátu, verejného poriadku, ochranu verejného života a mravnosti. Paragrafy 102 a 103 presahujú rámec prípustných obmedzení slobody prejavu. Napr. podľa stanoviska Európskej komisie pre ľudské práva, Európskeho súdu pre ľudské práva možno za zákon považovať jedine právnu normu formulovanú dostatočnou presnosťou, aby občanom umožnila svoje správanie regulovať. Predsa v právnom štáte nie je možné, aby zákon bol nejakým interným obežníkom. (Hlasy z pléna.) Áno, pán poslanec Šagát. Trestný zákon nie je internou smernicou pre trestné súdnictvo, zákon je verejne publikovaný prostriedok, ktorý má predovšetkým občanom samým zreteľne vyznačiť, čo môžu a čo nemôžu, čo ešte môžu a čo už nie je dovolené, pretože každý zákon obsahujúci príkazy a zákazy zasahuje určitým spôsobom do slobody jednotlivca a jeho základných práv. Je potrebné zvažovať, do akej miery sú príkazy zákona svojmu účelu primerané, vhodné a potrebné. Čo vlastne rozumieme pod slovíčkom „hanobenie“. Termín „hanobenie“ je pojem, ktorý v našom právnom poriadku nie je žiadnou novinkou. Za prvej republiky bol prevzatý do § 14 zákona na ochranu republiky práve v súvislosti s termínom „republika“, neskôr i do Trestného zákona v päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch. V minulosti sa hanobenie chápalo ako hrubé znižovanie vážnosti. V súčasnosti sa hanobením rozumejú hrubé urážky, príp. iné zosmiešňovanie, resp. znevažovanie niektorého z uvedených orgánov. Uvedené konanie môže spočívať tak vo verbálnych prejavoch, ako aj v inom konaní, napr. v hanobiacom skutku, v potupení mena a symbolu republiky, akým sú znak, vlajka, hymna, a príp. publikovanie hanobiaceho textu, karikatúra v tlači, v rozhlase, v televízii ap., resp. hanobiaceho vyobrazenia na plagáte a iné. Rozhodujúci je obsah hanobiaceho prejavu alebo forma. Ďalším dôležitým dôvodom, ktorý posúva § 102 a § 103 do roviny nepotrebných zákonov s prvkom nadbytočnej ochrany, je fakt, že Trestný zákon pozná ďalšie ustanovenia, ktoré sú použiteľné pri trestnoprávnej ochrane týchto inštitúcií. Okrem pojmu „republika“, budem sa venovať neskôr tomuto pojmu, mám na mysli § 154 ods. 2 a § 156 ods. 3 Trestného zákona. Znovu prečítam ich formuláciu, pretože to má veľký význam a tam môžeme zhodnotiť rozdiel medzi § 102 a § 103 a rozdiel medzi § 154 ods. 2 a § 156 ods. 3 Trestného zákona, kde § 154 ods. 2 znie: „Kto hrubo urazí alebo ohovorí štátny orgán pri výkone jeho právomoci alebo pre tento výkon, potresce sa odňatím slobody až na 1 rok alebo peňažným trestom.“ A § 156 ods. 3 znie: „Kto hrubo urazí alebo ohovorí verejného činiteľa pri výkone jeho právomoci alebo pre tento výkon, potresce sa odňatím slobody až na 1 rok alebo peňažným trestom.“ Tieto paragrafy poskytujú jasný rámec trestnoprávnej ochrany. Objektom ochrany, čo je veľmi pozoruhodné, tu nie sú vo svojej materializovanej podobe, ale objektom ochrany sa stáva ich poslanie, ktorého nositeľmi sú. Objektom ochrany sa stáva súbor čiže komplex hodnôt, ktorými sú nositeľmi. Skutková podstata trestného činu hrubej urážky alebo ohovárania štátneho orgánu alebo verejného činiteľa je naplnená v tomto prípade len vtedy, ak štátny orgán alebo verejný činiteľ bol hrubým spôsobom napadnutý v priamej, znovu opakujem v priamej, súvislosti s výkonom svojich právomocí pri výkone alebo pre výkon právomocí. Jednoducho povedané, inštitúcie ako Národná rada, vláda, Ústavný súd Slovenskej republiky v tomto prípade požívajú trestnoprávnu ochranu len pri výkone právomocí a na to im vystačia tieto dva paragrafy – § 154 a § 156. Teraz by som sa chcel vrátiť. Určite predmetom politickej diskusie bude pojem „republika“. Nie je výrazom pre určitú inštitúciu s určitou právomocou. Pojem „republika“ znamená skôr symbol pre celé usporiadanie štátu. Nebránim sa diskusii, že ak vypustíme konkrétne ustanovenie, ktoré chráni republiku pred hanobením, žiadna iná dikcia zákona, ktorý by ochraňoval republiku, tak ako v prípade spomínaných inštitúcií, neexistuje. V praxi to môže znamenať – nie každý útok, povedzme, ktorý by hrubo urazil Slovenskú republiku, by bolo možné postihnúť, možno niektoré útoky ako výtržníctvo, niektoré problematické alebo niektoré vôbec nie. O tomto probléme je potrebné viesť politickú diskusiu, a už len preto si myslím, lebo na ochranu takých abstraktných pojmov, ako je republika alebo štátny symbol, je všeobecnejšia dikcia hanobenia obvyklá. Pri republike ide o ochranu ideových hodnôt a v druhom prípade ide o ochranu funkčných hodnôt demokratických princípov. Napr. aj v štátoch vyspelej Európy, kam sa chceme integrovať, je ochrana konkrétnych inštitúcií s rozhodovacou mocou vždy užšia a vymedzenejšia, je obmedzená len na plnenie ich ústavných funkcií so zreteľom minimálnej miery do zásahu občianskych práv. Je súčasťou celkového systému kontroly moci. V ústavnom štáte takto suverénny ľud chráni seba a svoje občianske práva proti eventuálnemu zneužitiu moci. A toto je spôsob, ako sa chrániť pred vlastným štátom a pred vlastnými delegátmi. Slovenský štát má právo taktiež obmedziť slobodu prejavu, a to som už spomínal za akých okolností, ak to zákon dovoľuje. Niektoré veci sa budem snažiť vypustiť vzhľadom na to, že času je málo, aby ste sa, páni poslanci, nestratili z poslaneckej snemovne, pretože budem potrebovať vašu podporu. Ale neodpustím si poznámku a vrátim sa k § 103. Ochrana prezidenta, ale i všetkých verejných činiteľov pred verbálnymi a ďalšími útokmi, ktoré protiprávne znižujú jeho vážnosť, je inak prezidentovi a všetkým verejným činiteľom poskytovaná ako ktorémukoľvek občanovi. Pred zákonom si občania musia byť rovní. Za pozornosť stojí aj to, že v prípade zvláštnej ochrany prezidenta republiky tu vzniká zvláštna situácia. Prezident republiky ako poškodený je zároveň osobou výlučne oprávnenou rozhodovať o odvolaní, zrušení rozsudku, zastavení konania v trestnej veci v dôsledku udelenia milosti. Je jasné, že právnici mi odpovedia na to, že mu to ukladá ústava, ale chcem tým povedať niečo iné. Ja osobne som presvedčený o tom, že v každej slušnej demokratickej spoločnosti je zdravé a potrebné, aby občania, ale aj médiá prejavili aspoň minimálnu mieru lojality voči republike a jej symbolom, voči ústavným inštitúciám, voči prezidentovi. Mala by existovať elementárna akceptácia existujúceho systému autorít. Ja by som tu mal ešte ďalšie dôležité argumenty. Ja som sa rozhodol, že tie v tomto prvom čítaní vypustím aj na príhovor pána predsedajúceho Pavla Hrušovského. Ja to celkom zostručním a dostanem sa do záveru. Žiadam vážených kolegov poslancov o legitímnu podporu do druhého čítania. Ak sa nám podarí prijať túto novelu v parlamente, nebude to po prvýkrát. Aj susedné štáty ako Maďarsko alebo Česi k tomu pristúpili, ale bolo to resp. pod nátlakom Ústavného súdu. My máme dnes na zváženie, či čakať na výrok Ústavného súdu, alebo sa rozhodneme sami a urobíme správny krok. Ja vám ďakujem, že ste si našli chvíľu času pre mňa, vypočuli ste si ma, a znovu vás žiadam o podporu. Ďakujem.