Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2023-05-10):
Dobrý deň všetkým. Ďakujem za slovo. Vážený pán podpredseda Národnej rady, vážený pán podpredseda vlády, vážený pán spravodajca, kolegyňa, kolegovia, k tomuto zákonu chcem vystúpiť ako k jednej zo zásadných vecí, ktorá zapĺňa už roky túto sieň zákonnosti. Napokon napĺňa do istej miery aj mňa, lebo keď by som chcel urobiť skratku, tak práve ochrana ľudí, ktorí majú odvahu vystúpiť voči korupcii, je témou, ktorá ma pred dvanástimi rokmi do politiky dostala a ktorá ani po dvanástich rokoch neprestala byť, žiaľ, aktuálna a predpoklad je, že tak bude ešte pomerne dlho. Ale to je v poriadku. Všetci sme súčasťou histórie a čas pracuje niekedy aj v prospech nás. V tejto sieni zákonnosti zaznela pred mnohými rokmi jedna veta, ktorú považujem za kľúčovú a zároveň za jednu z najsmutnejších, akú som tu kedy počul. Vyslovil ju vysoký predstaviteľ strany SMER, nebudem spomínať jeho meno, už je na pravde božej, ale ani to neni podstatné, že to bol on a že to bol práve SMER, pretože myslím si, že táto veta charakterizuje stav spoločnosti všeobecne, nielen v jednej politickej strane. Žiaľbohu. Je to veta, ktorá zaznela ešte predtým, ako vôbec sme mali zákon o ochrane ľudí, ktorí majú odvahu nemlčať pri stretnutí s korupciou. Nebudem citovať presne, ale myslím si, že sa veľmi nepomýlim, keď spomeniem tú vetu asi nasledovnými slovami tohto dnes už nebohého kolegu: Slovensko nepotrebuje zákon pre ochranu ľudí, ktorí bojujú proti korupcii, pretože by to bol zákon pre udavačov. Opakujem, takýto zákon Slovensko nepotrebuje, lebo by to bol zákon, ktorý by podporoval udavačov. Smutná, vážna a znepokojujúca veta. Dnes sme, samozrejme, ďalej, takýto zákon už dávno máme a on aj funguje, máme aj úrad, aj ten funguje, ale to neznamená, že fungujeme my ako spoločnosť. Lebo zákon tu je, ale vieme, že zákony, aj keď sú tým najvážnejším aktom, ktorý riadi spoločnosť z hľadiska formálneho, ale sú to zákony v nás, ktoré nie vždy sa pridŕžajú týchto zákonov, ktoré sú na papieri, a, žiaľbohu, aj v tomto prípade to tak veľmi často je. Takže nemôžme si dovoliť, aby takýto prístup naďalej pretrvával, a musíme všetko pre to urobiť, aby to nebezpečenstvo, lebo to je problém oveľa širší ako jeden zákon a ako pár oznamovateľov, aby nebezpečenstvo, ktoré existuje reálne nad každou demokratickou spoločnosťou, ktorá vo svojej demokracii býva práve často zraniteľná a slabá, aby toto nebezpečenstvo, tieto chmáry, ktoré aj dnes sa nám nad krajinou aj nad Európou zbiehajú, aby sme ich dokázali rozohnať, aby ten vietor, ktorý rozohnáva temné veci, aby bol čo najprudší. A to sú práve títo ľudia, ktorí na rozdiel od väčšiny, mlčiacej väčšiny z rôznych dôvodov – z ľahostajnosti, zo strachu, z neochoty prekročiť svoj komfortný kruh, jednoducho mať pokoj –, a týchto pár divných ľudí, udavačov, ako to ktosi povedal, alebo proste ľudí, ktorí urobia krok, ktorý ani sami možno nepredpokladali, že ho urobia; nie, nie sú to žiadni hrdinovia, sú to len ľudia, ktorí bojujú sami so sebou a ktorí v istej chvíli prídu na to, že sa nechcú zmieriť s hanbou, ktorá ich postihuje práve tým, že vidia veci zlé, vidia kruh mlčania okolo seba a v istej chvíli – určite so strachom, určite s obavami – predsi prehovoria. Sú to ľudia, ktorí sú korením každej krajiny, a ľudia, ktorí by mali byť pre nás príkladom. Lebo najlepší spôsob riadenia čohokoľvek – rodiny, podniku, ministerstva i štátu – je osobný príklad. Ak by sme použili túto metódu, aplikovali ju na to, čoho sme často svedkami, nuž museli by sme povedať, že krajinu, a teraz vôbec nemám na mysli konkrétnu dobu, demokracia prináša práve také poryvy, neriadime vždy tým najlepším príkladom, ktorý, žiaľbohu, je naozaj, o tom som hlboko presvedčený, najlepšou metódou, ktorá stojí nad dobami aj nad nami. Ak budeme hazardovať s týmito ľuďmi, ak budeme hazardovať s krajinou, tak potom prejavíme hlbokú neúctu a veľmi devastačný prístup k hodnotám materiálnym, ktoré máme k dispozícii. Sú to často miliónové hodnoty, však ide len o peniaze. Ale, ale vieme, že o spoločné peniaze. Odskočím len po taký príklad, ktorý som voľakedy sám ešte ako minister dával na Generálnu prokuratúru, požiarne kamery za 22 miliónov, bezuzdné hazardovanie s európskymi peniazmi, úplne nezmyselné, a zároveň ďalšie milióny, ktoré prichádzajú na konto tohto divného aktu, ktorý sa schválil deň pred voľbami dávnejšími; iba peniaze. Máme tu hazardovanie aj s našou históriou. Ak si dneska dovolí niekto spochybňovať Slovenské národné povstanie a jeho hodnoty a symbolizovať tento deň ako nejaký deň národného smútku, nuž je to hazardovanie s históriou, ktorá nás určite môže veľmi rýchlo poučiť, že sa nepatrí takýto hazard a môže byť z toho veľmi zle. Alebo hazardovanie so štátnymi symbolmi. S prepáčením, ak dneska niekto prezidentke Slovenskej republiky si dovolí nadávať, ak si dovolí vykladať veci, ktoré sú zjavne za hranicou slušnosti a trestného zákona, ohrozovať tento štátny symbol, hazarduje s budúcnosťou našej krajiny. S budúcnosťou, v ktorej opäť niekto môže zase chodiť po chodníku, po našich mestách a dedinách a hovoriť: aj toho, aj tamtoho, aj toho zoberte . Sú to nedôstojné a hrozné veci. Hovorím o tom takto zoširoka kvôli tomu, aby sme nechápali, že tu hovoríme o jednom zákone, kde nám kázala Európska únia zapracovať niektoré vylepšenia, ktoré, samozrejme, sú potrebné, ale práve považujem za povinnosť zdôrazniť túto obrovskú šírku tejto zákonnej normy, ktorá funguje, ale nefunguje dostatočne v nás ľuďoch, ktorí v tejto sieni zákonnosti prijímajú rozhodnutia a ktorí by mali byť tiež príkladom. A ja vás chcem upozorniť a poprosiť, ako som tu už aj povedal, to sú nie žiadni hrdinovia. To sú ľudia, ako sme my všetci. Ľudia so svojimi obavami, túžbami, so svojím strachom, čo sa stane, a platia za svoju odvahu prehovoriť proti korupcii, proti zlu, proti znevažovaniu štátu a jeho hodnôt, proti histórii nemalú cenu. Taká tá najmäkšia mena je tá, že ich vyhodia z roboty, čo býva často veľmi zákonitý symbol a dôsledok. Oveľa tvrdšia mena je, že strácajú kontakty, že ľudia od nich bočia, že sa dostanú do situácie, že kolegovia bývalí prestanú byť kolegami alebo dokonca rodinní príslušníci hovoria: Prosím ťa, čo to robíš, veď ohrozuješ naše deti, našu rodinu. Stávajú sa vydedencami často práve vďaka svojej odvahe nemlčať. A nehovoriac, že tá najtvrdšia mena býva aj taká, akú, žiaľ, už naša krajina zažila v posledných rokoch, ľudský život ako cena za odvahu nemlčať. Ak si neuvedomujeme tieto súvislosti, ak si myslíme, že hovoríme dneska iba o nejakom zákone, ktorý treba vylepšiť, ak necítime, že to je zákon, ktorý presahuje nie politické spektrá, ale všetky parlamentné doby, volebné obdobia a ktorý bude ešte ďalej a dlho pôsobiť, tak potom si neuvedomujeme to, že sme zodpovední za ľudskosť, nielen za zákonnosť a za povinnosť zachovávať hodnoty, ktoré tak často hovoríme, že sme ich zdedili a že chceme peknými rečami ich posúvať do budúcnosti. Ako aj kolega Martin Fecko zakončuje vždy svoj príhovor tým, aby bolo aj chleba, aj neba, nuž kľudne na to rád naviažem, aby bolo dostatok úcty k hodnotám, aby sme sa nebáli hovoriť, keď sa stretneme so zlom. Keďže hovorím o osobných príkladoch, dovoľte, aby som v tejto súvislosti spomenul konkrétne príklady, ktoré považujem za potrebné spomenúť práve v tejto súvislosti. Spomenúť ľudí, ktorí opustili svoju komfortnú zónu a ktorí na to doplatili aj v nemalej miere. Pripomeniem prípad učiteľa Ota Žarnaya, ktorý poukázal na zlé zmluvy na svojej obchodnej akadémii v Košiciach a roky mal s tým problémy. Nemali problémy tí, ktorí tie zmluvy podpisovali, ale človek, ktorý na to poukázal. Bojoval, svoj boj vybojoval, ale stálo to veľa síl. Aj dávam ho ako za príklad práve tej odvahy, v profesorskom zbore, kde všetci mlčali, jeden divný učiteľ prehovoril a tie zmluvy boli naozaj nečestné. Hovorím o príklade Ľubice Lapinovej, kontrolórke na Národnom lesníckom centre, ktorá povedala, táto verejná súťaž je nečestná, je podvodná, ohrozuje naše financie , a prehovorila. Stala sa zbytočnou. Dalo by sa rozprávať veľa o jej osude, ale radšej poviem o tom, že práve Ľubica Lapinová, hoci už dávno nerobí, lebo sa tam nechce vrátiť, aj keď mala možno už aj takú možnosť, je osoba, ktorá hovorí, že sa už nemá kam vrátiť, pretože tá atmosféra sa nezmenila. Voľakedy ja som jej ako minister poďakoval, ale vnútorné nastavenie kolegov sa nestotožnilo s jej činom. S jej potrebným a správnym činom. Máme tu Zuzanu Pechočiakovú, lekárku z Nitry, ktorá povedala, že chorobopis sa nesmie falšovať na škodu dieťaťa, a postavila sa proti vedeniu nemocnice a bojovala za čistotu svojej práce. A doplatila na to, aj keď dokázala sa obhájiť napokon sama. Máme tu príklad pána Jána Marosza, ktorého dneska často spomíname ako nehodného predstaviteľa Slovenského pozemkového fondu. No, tam odbočím, nehodný nie je, akurát stúpil na otlak tým, ktorí majú dostatok sily, aby sa vedeli vždy postaviť za svoje zištné ciele. Ale ja si ho pamätám ako človeka, ktorý na katastri v Žiline dokázal usvedčiť podvodného pracovníka z vydierania, z úplatkárstva a ten pracovník napokon, samozrejme, odišiel. Bol to proces, ale pán Marosz mal s tým väčšie problémy ako on, lebo okolie opäť radšej mlčalo, ako by povedalo, vďaka, Jano, že si prehovoril, však je to strašné, budeme dávať úplatky za to, že potrebujeme dať niečo zavkladovať? Máme tu príklad Matúša Hríbika, lesníka zo štátneho podniku Lesy Slovenskej republiky, ktorý povedal: Nie, podvodné kroky pri zalesňovaní nebudem tolerova ť. A sadenice, ktoré majú ísť do zeme a vyhadzujú sa kdesi do jám a zakopávajú, aby ich nikto nevidel, s tým ja nesúhlasím. Koľko mal problémov s vtedajším vedením podniku, ktoré robilo nie všetko pre to, aby chytilo stranu tomuto pracovníkovi, aby povedalo, ďakujeme ti a si vzorom pre všetkých, prosíme, konajte aj vy ostatní tak , ale ktorého znevažovalo a potieralo jeho čin. Musím o týchto menách hovoriť, lebo si musíme uvedomiť cez konkrétne príklady, že tento zákon neni o písmenách, ale o ľuďoch, o nás všetkých. O tom, že vždy budú temné sily, ktoré budú raz väčšie, raz menšie, a preto potrebujeme, aby tie zákony boli aj v nás. Nie, aby boli len na papieri. Máme tu príklad Vandy Tuchyňovej, redaktorky, ktorá voľakedy v Slovenskej televízii pred mnohými rokmi poukázala na divné kroky v Čičmanoch a v Martine pri nákupe nejakých zdravotníckych zariadení. Musela opustiť svoju televíziu a dnes je protikorupčnou aktivistkou tuším v Žiline. Máme tu ešte aj horšie veci. Máme tu nielen, nehovorím len o hodnotách, o peniazoch, ale aj o ľudských životoch. Pán Vladimír Tejbus, najvyšší banský inšpektor Hlavného banského úradu v Banskej Štiavnici, ktorý poukázal pomerne nevyvrátiteľnými dôkazmi, že obrovská tragédia, ktorá stála 20 ľudských životov v bani Handlová, je založená na troch na seba naväzujúcich pochybeniach, zjavne dokázaných a dokázateľných, po mnohoročnom boji, ktorý som aj ja sa snažil podporovať aj z titulu svojej dočasnej poslaneckej funkcii, povedal, že už neverí, a išiel radšej pracovať do cudziny, lebo má pocit, že, že tento boj bol silnejší na strane tých druhých ako na strane jeho. A ja hovorím o dvadsiatich ľudských životoch, ktoré už nikto nevráti, ale ktoré potrebujeme tie príčinné súvislosti pomenovať jasne, aby sme zabránili ďalším obetiam a nielen v bani Handlová. Aby nám nepribúdali obete z nevšímavosti, z ľahostajnosti a zo strachu. Mám tu poznačeného Michala Trubana, IT-čkára, ktorý tak nádherne popísal, ako sa to deje v tomto IT sektore, keď treba nám vyryžovať nejaké peniaze. Jeho algoritmus, ktorý nebudem spomínať do podrobností, bol dokonalou ukážkou toho, ako brandža IT-čkárov dokáže si obhájiť vždycky to, aby okrem nákladov skutočných a primeraného zisku tu bol aj vývar a aby sme si nahrali nejaké peniaze. Áno, dneska možno, hej, pán Truban je kdesi v strane, ktorú ja možno nemusím celkom podporovať, ale tu nejde o to, kto je v akej strane. Tu ide o to, že sme ľudia, ktorí sme povinní, ak to myslíme so svojou rodinou, so svojím krajom, so svojím štátom dobre, povinní zasiahnuť, prehovoriť a snažiť sa o nápravu bez ohľadu na to, že výsledok je často v nedohľadne a že možno na to doplatíme. A týchto ľudí máme mať v úcte. Máme si povedať, ste pre nás príkladom. Ale nie my, ich nadriadení majú povedať všetkým, že takto si predstavujem prácu vo svojej firme, vo svojom štáte, vo svojom podniku. A nie vyhadzovať týchto ľudí a trestať ich alebo znevažovať a hovoriť, že sú udavači. Musím povedať aj príklad, ktorý je živý. Príklad môjho, v úvodzovkách, ministerstva, kde som rok aj necelý ďalší polrok pôsobil, ministerstva pôdohospodárstva. Áno, započul som zaujímavé vyjadrenie aj včera, keď si, keď sa dvaja premiéri bili o to, že kto je zodpovedný za pána Vlčana, tak som vystúpil a povedal som, že ja. Ja som bol ten, ktorý pána Vlčana našiel a povedal, že na základe odporúčania pána Šťastného, poradcu vtedajšieho, že som ho potiahol za štátneho tajomníka a keď som zistil, že to nie je v poriadku, tak som povedal: Ďakujem, pán štátny tajomník, nebudeme my spolupracovať. A odvtedy sa začali diať veci, ktoré opäť zapadajú do tohto rámca, keď treba nemlčať a nebáť sa povedať pravdu. Áno, mne ako poslancovi bolo ľahko, hovoril som to ľuďom, ktorí to mali počuť, hovoril som to verejne na tlačovkách. Stupeň nevšímavosti bol vysoký, ale však môj hlas ďaleko nejde. Ale chcem povedať, že aj tam sa našiel človek, ktorý prišiel za mnou a hovorí: Pán minister, pracujem tu 13 rokov, veľa vecí som videl a nechcel som ich vidieť. Ale vám verím, že ste prišli tu ľudia, ktorí to myslia fér, tak vám poviem, ako to tu chodí. A prehovoril o tom, v ktorých tabuľkách, na ktorých stranách tých ministerských šanónov, ktoré sa každému ministrovi zbiehajú každý deň na stole, že v ktorom riadku je zafixlovaných nepoctivých tristo, päťsto, tisíc a takto sa nazbierali milióny. A protikorupčné oddelenie, ktoré som musel zriadiť ako jedno z najdôležitejších na tomto ministerstve pri tom dedičstve, malo čo robiť a chrlilo trestné oznámenia. Čo sa stalo s pracovníkom, ktorý po trinástich rokoch uveril, že sú tu ľudia, ktorí, ktorí chcú ozaj vniesť čistotu? A verte tomu, že to boli ľudia, ktorí to chceli. Aj Martin Fecko tam sedí a dobre vie, že nemáme jediný moment, aj keď sme dneska možno nie v rovnakom politickom zoskupení, ale kľudne sa môžme pozrieť do očí si navzájom. Ani raz sa nestalo, že by sme si museli povedať: No, Martin, toto by bolo dobré, keby to radšej nešlo na svetlo božie, lebo, lebo vieš... Nie, urobili sme chyby. A aby som sa vrátil naspäť k tomuto prípadu, tento pán, ktorý prehovoril, bol vyhodený nečestným a divným spôsobom pánom ministrom Vlčanom hneď v prvých dňoch a protikorupčné oddelenie bolo zrušené. Musím o tom hovoriť, lebo je to živé, lebo teraz že pán Vlčan si dovolil urobiť nejaký ťah, ktorý možno v zákone je v poriadku, hej, z hľadiska nároku, len eticky je, samozrejme, absolútne vedľa. Ja som hovoril o veciach, ktoré boli absolútne vedľa dávno predtým. Takže ale dobre, poslancovi sa ľahko rozpráva, má imunitu, môže povedať a keď to naňho padne, tak niekedy neskôr, ale tu si treba brať do úvahy práve týchto ľudí, ktorí so strachom, s obavami, ktorí so svojimi rodinami musia niekedy zápasiť, aby mohli prehovoriť, musia ich podržať v tomto zápase, aby sa diala spravodlivosť. A oni sa potom stávajú takými, až takými obeťami, už sa dajú do toho boja a ja sa s nimi stretávam a hovorím si, máme zákon, máme úrad, ale, ale vy trpíte a ja sa s tým dosť ťažko zmierujem. A preto vás prosím, aby ste nechápali tento zákon ako zákon o vylepšení niektorých kritérií z hľadiska požiadaviek Európskej únie, ale aby sme ho chápali ako veľmi dôležitý podnet k tomu, aby sme prejavovali odvahu a keď ju nemáme, aby sme aspoň tých, ktorí tú odvahu majú za nás, aby sme si ich ctili nielen potichu, aby sme sa im nebáli podať ruku, aby sme sa neobzerali okolo seba, že či sa môžme vôbec s ním pozdraviť, aby to nevidel nadriadený, lebo s takýmto sa bojovníci proti korupcii, ktorí zastupujú záujmy nás všetkých, stretávajú často. Ja som len povedal niekoľko prípadov, mohol by som kopu ďalších menovať. Nemá to význam, ale cez prípady chcem, aby sme pochopili, že nestačí zákon, nestačí ani úrad. Máme úrad pre ochranu ľudí, ktorí bojujú proti protispoločenskej činnosti a korupcii. Chvalabohu, že ho máme aj s tým, aj dobre, že máme to zastúpenie, aké tam je. Ja si vážim aj pani Dlugošovú, ale úrad nestačí. Vážené kolegyne, kolegovia, úrad musíme mať tohto typu všetci v sebe, lebo ten úrad to za nás nemôže vybojovať. Takže to je možno to, čo som chcel povedať v tejto súvislosti, a veľmi prosím, aby sme, aby sme vnímali tú povinnosť nemlčať. Dneska ráno som niekde načítal na SME-čku alebo kde, že, o prípade Daniela Tupého. (Zaznievanie zvukovej signalizácie.) Mne sa končí, a čo nemám dvadsať? To už dvadsať končí, hej? Aha, no dobre. Takže dobre, takže končím, dopoviem to potom v ústnej. Teraz poprosím, mám tu pozmeňováky, ktoré potrebujem čítať... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)