F. Mikloško, poslanec: (2008-02-13):
Prvého januára 1993 a potom, čo nasledovalo ďalej, Slovenská republika vnútorne a duchovne nebola založená šťastne. Ak hovorím, že nebola založená šťastne, tak podám na to len dva dôkazy. Prvý je práve tento zákon o pamätných dňoch a štátnych sviatkoch, kde pamätné dni, a to znamená, že už vtedy koncept slovenských dejín bol postavený tak, že čo nebolo rýdzo slovenské, to do našich dejín nepatrí. Tak sme sa dostali do situácie, ktorú teraz nie historici, nie politológovia, nie intelektuáli, ale politici musia nejakým spôsobom riešiť, pretože ho aj najlepšie cítia, najviac sa s ním stýkajú vo svojej politickej praxi a živote. To znamená, že už tento prvý krok bol, by som povedal, frustrujúci, čo ukázali najbližšie roky, bol plný komplexov, čo takisto ukázali najbližšie roky, komplexov, ktoré prechádzali do agresivity. Druhá vec, pre ktorý Slovenská republika 1. januára 1993 vnútorne, duchovne nebola založená správne, nielenže chcela postaviť slovenské dejiny na Slovákov, ale ešte aj týchto Slovákov vo chvíli jej vzniku rozdelila na dobrých a zlých. Čiže od prvej chvíle to bol negativistický, frustrujúci, ukomplexovaný postoj voči všetkému, čo nie je slovenské a ešte aj Slováci voči Slovákom a takto teraz sme sa pustili do budovania tejto krajiny. Prichádza druhý pokus. Ten druhý pokus je úplne logický. Prešlo pätnásť rokov a my pätnásť rokov cítime, že nevieme zaplniť proste túto vnútornú tvár a nevieme naplniť nejako túto vnútornú dušu Slovenskej republiky niečím, čo by prinášalo pokoj, čo by neprinášalo komplexy, čo by neprinášalo frustrácie. Nielen to, že pätnásť rokov, ktoré ubehli, cítime toto vákuum, ale pribúdajúca globalizácia, najmä ekonomická, ktorá z nás robí proste jeden priestor, kde už ťažko nájsť nejaké slovenské oporné body. A potom európska integrácia, kde padajú hranice a kde ak nezostane nejakým spôsobom vnútorný náboj tej krajiny a silný náboj najmä duchovný a vzdelanostný, tak hrozí, že sa rozleje, rozpije ako na nejakom pijavom papieri. A prichádza druhý pokus, ktorý sa opiera o symboly, ako je Svätopluk, a symboly, ako je Jánošík. O Jánošíkovi sa tu hovorilo veľa, preto nechcem už o ňom hovoriť. Môže on patriť k našim dejinám ako folklór, spontánne prijímaný aj ako najväčší symbol. Prosím, takéto veci patria, by som povedal, každej krajine. Ale myšlienka postaviť akoby základný symbol Svätopluka, táto myšlienka sa mi znovu nepozdáva. Obávam sa, že jej motívom je len to, aby sme mali o sto rokov skôr kráľa ako Maďari alebo ako svätý Štefan, ktorého si Maďari teda prisvojili. Znovu je to niečo preto, aby sme vyriešili svoj vnútorný komplex, aby sme vyriešili svoju frustráciu. Len, samozrejme, môžeme postaviť celé naše bytie na Svätoplukovi, môžeme mu tu postaviť sochu, ale vzápätí sa o tridsať, sto rokov dostaneme znovu do vákua a znovu po Svätoplukovi tu nastane tisíc rokov proste prázdno. Znovu ten postoj vybudovať niečo negativisticky, budovať niečo s komplexmi jednoducho naráža na obrovské problémy a má krátke nohy. Celkom iný koncept predstavil vo svojom príhovore pri desiatom výročí vzniku Slovenskej republiky vtedajší predseda parlamentu Pavol Hrušovský na slávnostnom stretnutí, ktorý prenášala Slovenská televízia, kde sa pokúsil prvýkrát uchopiť slovenské dejiny v celistvosti. Práve preto, že to prenášala Slovenská televízia, ten prejav bol nielen záležitosťou 150 poslancov a hostí, ale bol záležitosťou aj ľudí, ktorí ho pozerali, a tá odozva bola naozaj vtedy veľká. Tá odozva bola spontánna z celej krajiny, kde sa hovorilo o tom, že áno, toto je niečo to, čoho by sme sa mali uchopiť a cesta, ktorou by sme mali ísť. Bohužiaľ, po tomto prejave celá táto myšlienka znovu upadla do akéhosi zabudnutia a spánku, ako to už na Slovensku býva. Dámy a páni, ak odmietneme tieto celistvé dejiny, tak pokiaľ ide len o materiálnu kultúru, tak odmietnime všetky veci, ktoré neboli na Slovensku slovenské. Tak musíme odmietnuť všetky hrady, všetky zámky, všetky kaštiele, musíme odmietnuť všetky mestá ako Levoča, Kremnica a podobne, a teda pri všetkej úcte zostanú nám len drevenice. Drevenice sú krásna vec, dneska idú veľmi na predaj, pretože je to niečo neuveriteľne zaujímavé, ale ak odmietneme všetko neslovenské, zostanú nám v rukách drevenice. To si treba povedať. Ale opačne. Všimnime si architektúru Nemcov, ktorí prišli cez kolonizáciu a ktorí zostali či už na Slovensku, alebo teda sliezski Nemci v Poľsku, alebo sudetskí Nemci v Čechách. Všimnime si architektúru, povedzme, Karlových Varov a vôbec celého pohraničia sudetských Nemcov. Predsa to je úplne osobitná architektúra, ktorá nemá nič spoločné s architektúrou Rakúska, Švajčiarska, Nemecka, Bavorska alebo iných častí. To je kultúra, ktorá prináša nemecký prínos, ale v prostredí, v ktorom vyrastala. Kultúra nemecká, počeštená v prostredí českom. Všimnime si architektúru Levoče, Kremnice a ďalších starých nemeckých miest. Tu Nitrianske Pravno, keď ideme cez Prievidzu a podobne. Je to úplne iná architektúra, a ako som už povedal, ako architektúry iných nemecky hovoriacich oblastí. Pretože tá kultúra vznikala tu, v tomto prostredí, v konfrontácii so slovenským duchom, slovenským milieu a z toho dôvodu je to úplne osobitné, je to akási syntéza toho, čo tu prišlo ako podnet zvonku, a toho, čo tu bolo vlastné a čo tu zostalo, a to je slovenské prostredie. Teda, ak sa my tohto všetkého chceme vzdať, tak potom zostaneme trošku, povedal by som, menej oblečení. Dámy a páni, donekonečna môžeme diskutovať, či tento zákon je úplný, či tam nemal byť iný pamätný deň, či tam nemalo byť toto a toto, prečo tam je toto, ale to je vec, ktorá je vec naozaj názoru. Táto diskusia a tento zákon má v prvom rade naozaj zaplniť to tisícročné vákuum, ak má zároveň otvoriť vôbec polemiku, otvoriť vôbec vnímanie spoločnosti týmto smerom. Je zaujímavý znovu problém, čo tam vlastne robí, čo nám tam robia problémy. Prosím SMK, aby bolo ticho, lebo teraz idem hovoriť o svätom Štefanovi. (Ruch v sále.)