J. Binder, poslanec: (2001-12-18):
O systematickej výučbe baníckej profesie nájdeme prvú zmienku už v roku 1605 a o 130 rokov neskôr Viedenská dvorská komora tu zriadila banícku školu prvú v monarchii. Jej prvým profesorom sa stal Slovák Samuel Mikovíni. 13. decembra 1762 panovníčka Mária Terézia rozhodla o zriadení Baníckej akadémie, ktorá bola prvou vysokou školou baníckou na svete. S neustále sa zhoršujúcimi podmienkami ťažby, ktorú zapríčinili množstvá podzemných vôd, nastalo nebezpečie úplného zastavenia banskej činnosti. Na pomoc prišla veda v podobe takmer nadľudského riešenia. Ťažiari dali raziť odvodňovaciu štôlňu, ktorá ústí do Hrona pri Voznici po prekonaní 16 538 m. Jej razenie trvalo 96 rokov. Bolo to najdlhšie banské dielo na svete. Čas ukázal, že ani odvodňovanie nestačilo. Neustále hlbšie štôlne sa dostali pod úroveň voznickej dedičnej štôlne, a tak museli nastúpiť čerpacie stroje dovtedy nepoznané. Prišla skvelá éra Mateja Kornela Hella a jeho syna Jozefa Karola. To oni vybudovali čerpacie mechanizmy novej generácie. Tie však potrebovali pohonnú silu, ktorou mala byť a mohla byť len voda. Tu sa dostávame k štiavnickému paradoxu. Ak v podzemí bolo vody nadbytok, na povrchu, kde mala byť pohonnou silou, jej bol nedostatok. Matej Kornel Hell to začal riešiť stavbou zberných nádrží, ktorých bolo vtedy okolo 60. Tak vznikli štiavnické tajchy, dodnes veľkolepí svedkovia ľudského umu a v mnohých ukazovateľoch jedinečné v Európe. Môžeme byť hrdí na to, že po Hellovcoch sa ich budovateľom stal spomínaný Samuel Mikovíni. Tajch Rozgrúnd ním postavený v roku 1743 až 1744, doteraz funkčný, ešte aj dnes udivuje odborníkov na celom svete smelosťou sklonov na vodnej a vzdušnej strane hrádze. Štiavnické tajchy, ktorými sa previedla voda z povodia do povodia a ktoré sú vzájomne prepojené, položili základy slovenskej modernej vodohospodárskej vedy a 20 z nich dodnes slúži na rôzne účely. Ony sú perlovým náhrdelníkom okolitej prírody a ja sa len čudujem, že ešte nenapadlo žiadnemu tzv. ochrancu prírody ich zlikvidovať, lebo sú výtvorom človeka. Ak mám zhrnúť dávnu veľkosť Banskej Štiavnice a jej okolia so svojím niekdajším nesmiernym prírodným bohatstvom, ktoré je, žiaľ, už iba spomienkou a príkladného vodohospodárskeho systému, tak musím povedať, že tento kraj dal Európe, najmä Rakúsku, ale sčasti aj Uhorsku, materiálnu silu, ktorá výdatne prispievala k mocenskému postaveniu cisára. V čase, o ktorom hovorím, bolo v baniach zamestnaných okolo 8 000 ľudí a samotné mesto malo na konci 18. storočia 23 192 obyvateľov. Po Bratislave a Debrecíne bolo tretím najväčším mestom v Uhorsku. Toto mesto teraz potrebuje pomoc. Potrebuje naliehavo a rýchlo. Potrebuje ju od nás. Od všetkých, samozrejme, najviac od štátu, od Slovenskej republiky. V meste dnes žije necelých 11 000 obyvateľov. Obdivuje ho svet, dostalo sa do spomínaného zápisu UNESCO a situácia je taká, že sme tento fakt vtedy s potešením zobrali na vedomie bez pocitu, že nás to aj zaväzuje. Netvrdím, že sa nič nezlepšilo. V Štiavnici bolo zrenovovaných niekoľko desiatok domov, ale, žiaľ, mnohé sú stále v žalostnom, ba až v havarijnom stave. Bolo by na smiech nazdávať sa, že si mesto s takouto situáciou pomôže samo. Treba teda len uvítať iniciatívu skupiny poslancov, ktorí predložili návrh zákona o ochrane a rozvoja územia Banskej Štiavnice a okolia. Dopredu sa vyznávam, že budem za tento návrh hlasovať. Predložený návrh zákona, o ktorom hovoríme, zďaleka nepostihuje potreby Banskej Štiavnice a jej okolia. Je málo argumentačný a tým aj nepresvedčivý. Navyše je to návrh, ktorý zabudol, že v Banskej Štiavnici žijú aj ľudia. Návrh zákona si vytýčil záchranu architektonických a technických pamiatok bez širšieho environmentálneho záberu. Takže ak by sa naplnili jeho zámery, môžeme sa tešiť, že budeme mať na Slovensku o jeden skanzen viac. V tomto prípade skanzen mesta, taký ešte nemáme. Lenže na to nemáme ani peniaze. Filozofia Zoznamu svetového kultúrneho a prírodného dedičstva, v ktorom je zaradená aj Banská Štiavnica a jej okolie, je postavená nie na tom, že sa tam budú turisti chodiť pozerať ako na Pompeje, ale na tom, že v tomto krásnom prírodnom prostredí žijú potomkovia ľudí zašlej slávy a že si tu žijú v pohode. Ak chceme Štiavnici pomôcť, budeme tak musieť urobiť aj v tomto prípade. Pravdaže, nebudeme môcť prijať § 5, ktorý zaväzuje štátne fondy, že sa musia podieľať na poskytovaní finančných zdrojov mestu. Dôvodová správa ich taxatívne vymenúva päť, z čoho štyri predkladatelia návrhu v minulom týždni zrušili. Musíme zaviazať správcov týchto fondov, aby sa nesprávali ako zostavovatelia štátneho rozpočtu Banskoštiavničanom, ale aby plnili uznesenie vlády Slovenskej republiky č. 304 z roku 2000 a č. 384 z roku 2001, kde medzi inými uzneseniami zaväzuje ministerku financií, citujem: „V nadväznosti na body B.4 a B.6 uznesenia vlády č. 304 z roku 2000 uplatniť v rámci návrhu rozpočtu kapitol na rok 2002 prostriedky účelovo určené na obnovu kultúrnych pamiatok v lokalitách zapísaných v zozname svetového dedičstva.“ Pani ministerka na uznesenie vlády i na Banskoštiavničanov zabudla. Viac ma však mrzí, kolegyne, kolegovia, že ani páni poslanci predkladajúci tento zákon na Banskú Štiavnicu pri rozdeľovaní finančných prostriedkov zabudli. Okrem poslancov KDH, ktorí mali príspevok pre Banskú Štiavnicu, zo svojich prostriedkov dali. Možná je však práca na účinnejšej pomoci mestu a okoliu, ako si ju predstavuje prerokovaný návrh. Potrebuje to však odhodenie politických, načisto propagandistických zámerov, dôkladnejšie poznanie miestnej situácie i analýz, ktoré už jestvujú, prípadne ktoré bude potrebné ešte urobiť. Z vlastnej skúsenosti viem, že v Banskej Štiavnici jestvuje veľká skupina nadšených aj múdrych patriotov, ktorá dôverne pozná situáciu mesta, s mestom je bytostne spätá a hoci ide o ľudí vyššieho veku, sú pripravení dať všetky sily na obnovu, oživenie a rozvoj mesta. Ich návrhy majú ucelenú koncepciu zachytenú v písomnej podobe. To, čo nám predostrela skupina poslancov, je len mútnym odvarom skutočného poznania, a teda aj riešenia. Navrhujem, aby bol uskutočnený poslanecký prieskum s cieľom vyhodnotiť uznesenia vlády týkajúce sa Banskej Štiavnice. Toto riešenie jestvuje. Treba však odstrániť zbytočné rojčenie o Štiavnici a okolí. Napr. také, ktoré ju silou-mocou tlačia do pozície turistického centra. Mám na mysli športovú turistiku. Ťažko je rozvoj očakávať v lokalite, kde v zime je málo snehu a v lete málo teplej vody. Čo je však možné, to je dobudovanie Štiavnice ako školského centra. V rámci centra vysokoškolského – a nebojím sa povedať – aj vedeckého a výskumného. Základy sú položené. V nastúpenom trende treba pokračovať a intenzifikovať ho. To, čo bolo možné pred tromi storočiami, to je možné v modifikovanej podobe aj teraz. Nie sú vyčerpané ani možnosti zdravotníctva. Mám na mysli zdravotníctva nadregionálneho, doslova medzinárodného. Aj akademický charakter, aj zdravotnícke ponuky by mohli pritiahnuť viac návštevníkov, ako ich privábi nejestvujúca vyhovujúca zjazdovka a studená voda tajchov. Už pred ôsmimi rokmi skupina zdravotníkov vypracovala zámer na poskytovanie vybratých zdravotníckych služieb, najmä zahraničným klientom v spojení s ich rekreačno-turistickým pobytom. Bohužiaľ, dodnes nie je realizovaný. Štiavnica trpí na priemyselný útlm. Netreba vymýšľať nové odvetvia. Treba naplno využiť jestvujúce kapacity, v ktorých možno zamestnať jestvujúcu kvalifikovanú pracovnú silu. Stačí do bodky realizovať spomínané uznesenia vlády, kde o všetkých týchto bodoch sa v uzneseniach hovorí. Banská Štiavnica má Banské múzeum s interiérovými a exteriérovými expozíciami, rozloženými nielen v meste, ale aj v okolí. Má galériu a súbory miestnej kultúry a má stáročnú tradíciu kultúrneho a náboženského života. Voči poslednému má aj resty. Mám na mysli veľkolepo koncipovanú kalváriu, ktorá oslávila tento rok 250 rokov, ktorá chátra, je záujmom vandalov aj zlodejov. Situácia nie je neriešiteľná. Potrebuje to však cieľavedomé rokovanie s cirkevnými úradmi a posilnenie náboženského života hoci aj zriadením rehole, ktorej rehoľníci by boli ochrancami aj strážcami sakrálnych objektov. Zo všetkého však Banská Štiavnica najviac potrebuje pevné legislatívne základy. Komplexné riešenie riešiace danú problematiku a prajných ľudí nielen v meste, ale všade, kde možno prispieť vhodným spôsobom. Čiže aj v tomto parlamente. Dámy a páni, pričiňme sa o to. (Potlesk.)