B. Bugár, podpredseda NR SR: (2001-09-04):
Nech sa páči, pani poslankyňa. A. Malíková, poslankyňa: Vážené dámy, vážení páni, vážený pán predsedajúci, ja na rozdiel od predrečníkov možno nebudem taká zábavná vo svojom vystúpení, ale budem sa snažiť vám predložiť argumenty. Pri posudzovaní predloženého poslaneckého návrhu zákona o zavedení nového štátneho sviatku Slovenskej republiky, s ktorým sa stotožnila i vláda, treba vychádzať z viacerých skutočností. Predovšetkým fakt, že je to neobyčajne veľa štátnych sviatkov na taký malý štát, akým je Slovenská republika. Tejto skutočnosti je si vedomá i vláda, ktorá zavedenie nového sviatku s dňom pracovného pokoja podmieňuje zrušením niektorého už z existujúcich sviatkov. Ministerstvo kultúry dostalo preto úlohu, aby navrhlo, ktorý zo zaradených sviatkov vyradiť zo zoznamu významných dní s prikázaným dňom pracovného pokoja. Ministerstvo kultúry, ako vieme všetci, na začiatku uvažovalo napríklad aj o zrušení sviatku Cyrila a Metoda, čo nakoniec, vďaka Bohu, samo uznalo za nezmysel. Nakoniec sa jeho úvahy zúžili na dva dni, na sviatok 1. mája a na Deň ústavy. Určite všetci uznáte, že tieto návrhy sú úplne scestné a vôbec systém štátnych sviatkov a dní s prikázaným dňom pracovného pokoja je stanovený tak, že ani jeden z nich nie je taký bezvýznamný z pohľadu našej súčasnosti a dejín, aby bol nahradený novým sviatkom viažucim sa k 17. novembru, ktorý vlastne vo vzťahu k nežnej revolúcii na Slovensku vôbec nemá taký význam, aký má vo vzťahu k historickým procesom v Česku. O tom však budem ešte hovoriť konkrétne neskôr. Prečo nemôže byť z dní pracovného pokoja vyradený napríklad 1. máj, ako boli úvahy. A nakoniec sa možno k vyradeniu niektorého z nich dostaneme, pretože naozaj tých sviatkov je veľmi veľa a treba o tom porozmýšľať už teraz, je hádam každému človeku, ktorý trošku rozmýšľa, jasné. Ak by sme zrušili 1. máj, boli by sme hádam jedinou európskou krajinou, ktorá by si 1. mája neuctila statočnú prácu svojich pracujúcich a nedala im možnosť verejne prejaviť svoje postoje a požiadavky vo vzťahu k trhu práce, čo sa obyčajne v tento deň deje. Ale z pohľadu štatistík do štatistík nezamestnanosti, myslíme si, že je práve na Slovensku a na Slovensku dnes potrebné pripomínať si tento sviatok aj tie masy nezamestnaných, ktoré ostali (ruch v sále) po troch rokoch pôsobenia tejto vládnej koalície. A myslím si, že ak by sme zrušili 1. máj, neboli by sme raritou len vo vzťahu k súčasnosti, ale aj z pohľadu do hlbokej minulosti. Veď Sviatok práce sa neodvážili zrušiť ani v nacistickom Nemecku. Je mi teda ľúto, že také úvahy boli. Navrhnúť zasa zrušenie Dňa ústavy ako štátneho sviatku Slovenskej republiky si mohol dovoliť len absolútny ignorant, ktorý sa dodnes nedokáže stotožniť s faktom a realitou slobodnej a suverénnej slovenskej štátnosti. Aj keď pri väčšine predkladateľov, ak si pozriete ich menný zoznam, nemožno nepredpokladať aj toto pozadie, som presvedčená, že väčšina občanov Slovenska si svoj štát Slovenskú republiku želá, že si ju váži a chce mať ďalej ako štát suverénny a samostatný a zachovať si ho takto pre budúcnosť. O suverénnej štátnosti Slovákov predsa snívalo mnoho generácií pred nami, ale len naša generácia mala a má tu možnosť rozhodnúť a žiť v takejto štátnosti, v demokratických pomeroch a vytvoriť si ju bez vonkajšieho tlaku. Nepripomínať si tento deň ako štátny sviatok, ktorý má už aj svoju dlhodobú tradíciu ako Deň otvorených dverí v slovenskom parlamente, by bolo ignorovanie demokraticky prejavenej vôle občanov po suverénnej slovenskej štátnosti, ktorá bola uskutočnená aj prijatím ústavy 1. septembra 1992. Mimochodom, keď už hovoríme o ústavnom sviatku alebo sviatku slovenskej ústavy, treba si pripomenúť aj sviatok Deň otvorených dverí, pretože napríklad tento rok sa len málo občanov dočkalo v sobotu svojich volených zástupcov. Možno niektorí, hlavne z radov vládnej koalície, sa im boja pozrieť do očí, do očí svojim voličom, ale to je už o niečom inom. Viete si predstaviť, že by niekto takto aj prostredníctvom výberu štátnych sviatkov pôsobil proti svojej štátnosti? Napríklad, že by v Spojených štátoch rozmýšľali o zrušení 4. júla alebo vo Francúzsku 14. júla? Asi ťažko. A keďže sa stalo zvykom prijímať, alebo módou prijímať a hľadať vzory demokracie na Západe, poučme sa aj z týchto a ctime si našu štátnosť a všetky dni, ktoré ju vykolíkovali. Všetky míľniky, ktoré k nej viedli. Vzdanie sa sviatku Dňa ústavy by znamenalo odmietnutie suverénnej a samostatnej slovenskej štátnosti a proti tomu sa Slovenská národná strana rozhodne stavia a vždy sa postaví. Mám však dojem, že aj odmietnutia alebo snaha o zámenu Dňa ústavy súvisí s tým, že vlastne po troch rokoch fungovania tejto vládnej koalície tu dochádza k cielenej deštrukcii štátu ako takého prostredníctvom všetkých ich funkcií. Mohli by sme hovoriť veľmi dlho a veľmi vážne. Napríklad takým očividným príkladom bolo v týchto dňoch aj udelenie vysokého vyznamenania Radu Ľudovíta Štúra pánu Kusému, ktorý si podľa mňa a určite aj mnohých ľudí, ktorí sedia teraz v Národnej rade, myslí, že je to človek, ktorý si takéto ocenenie nezaslúži. Pretože so slovenskou štátnosťou má spoločné len to, že vytrvalo proti nej bojuje a pôsobí vlastne deštrukčne. Ale vráťme sa k téme. Je tu ešte jeden aspekt, ktorý cítiť z celého podania tohto návrhu, a tým je pretrvávajúci čechoslovakizmus predkladateľov. Bolo to jasné už vtedy, keď sa snažili zaradiť 28. október do zoznamu štátnych sviatkov Slovenskej republiky. Nedeklarovaným záujmom predkladateľov je vytváranie väzieb s Českou republikou a posilňovanie týchto väzieb, takých, ktoré by preklenovali vytvorenie dvoch samostatných štátov na území bývalého Česko-Slovenska. Občanom Slovenska a ich formou harmonizácie štátnych sviatkov by sa mal vštepovať pocit fiktívnej jednoty s Českom a vyvolávať v nich pocit nepotrebnosti vlastného štátu. Veď, prosím vás, čo je to už za štát, ktorý si na jednej strane nevie patrične uctiť ani svoj základný zákon, t. j. ústavu, a na druhej strane preberá ako svoje historické udalosti tie, ktoré sa netýkajú autonómnych slovenských dejín? Keď sa však pozrieme na návrh z hľadiska čisto historického, musíme sa opýtať, akýmže významným dňom je 17. november v slovenských dejinách? Ja si veľmi vážim každého vystupujúceho a tieto slová, ktoré hovorím, adresujem aj pánu poslancovi Mikloškovi a bola by som veľmi rada, keby si ma vypočul, zle sa mi hovorí, keď sa pozerám na jeho pozadie, pán kolega. (Reakcia poslanca.) Ak slovenské dejiny chápeme totiž ako autonómny proces, tak musíme konštatovať, že prínos 17. novembra pre nich nie je žiadny. Veď všetci vieme, a sú tu priami účastníci tých pamätných dní v Bratislave, že demonštrácie na Slovensku, ktorých následkom bol aj pád totalitného režimu, predsa nezačali 17., ale 16 novembra, čiže na Slovensku, sa dá povedať, že sa tá revolúcia začala o deň skôr práve vystúpením mladých ľudí, študentov. Mali by sme byť na tento fakt pyšní, a nie ho vymazávať z histórie a potláčať. A keď už hovoríme o 17. novembri, bol to na Slovensku normálny pracovný deň, ktorý sa tu ničím nevyznačoval. Akurát možno len napätím po študentských demonštráciách v Bratislave z predchádzajúceho dňa a z ich potlačenia. Kvalitatívna zmena na Slovensku však nastala až 23. novembra, keď Verejnosť proti násiliu zorganizovala demonštráciu v Bratislave a vystúpila so svojím vlastne revolučným programom. Takže ak by mal byť takýto sviatok, mal by byť ním na Slovensku buď 16., alebo 23. november. 17. november môže navrhovať len ten, kto nepokladá slovenské dejiny za autonómne, samostatné, ale považuje ich len za prívesok českých dejín. Slovenská národná strana sa však nechce pričiňovať, alebo vyzerať ako strana, ktorá si nevie pripomenúť význam revolučných udalostí z novembra 1989. Pretože tie veľké zmeny sa udiali a bolo by dobre, keby sme si ich pripomínali a uctievali. Sme však proti tomu, aby sa rušil hociktorý sviatočný deň už z ustanovených sviatkov Slovenskej republiky. Rovnako sme proti tomu, aby sa zavádzal nový deň pracovného pokoja, lebo už aj tak je ich viac, ako si môžeme dovoliť mať alebo zaplatiť. Navrhujeme preto, aby sme sa vážne zaoberali takýmto kompromisom, aby sa zaviedol pohyblivý sviatok pripomínajúci novembrové udalosti z roku 1989. Presnejšie by išlo o to, že by sa takýto sviatok, ktorý by si pripomínal november 1989, slávil vždy v nedeľu, ktorá by nasledovala po 16. novembri. Takýto sviatok by teda mohol byť hociktorý deň od 16. do 23. novembra a pripomínal by všetky hlavné udalosti, ktoré prebehli na Slovensku od pamätnej študentskej demonštrácie toho 16. až po vyhlásenie programu revolúcie na Slovensku 23. novembra. Takýto sviatok by bol dôstojným pripomenutím novembrových udalostí z roku 1989 a myslím si, že dnes nie je zanedbateľné, že by si nevyžadoval žiadne zvýšenie počtu dní pracovného pokoja, teda nezaťažil by ani štátny rozpočet. A na záver mi dovoľte ešte niekoľko poznámok. Myslím si, že zákon o štátnych sviatkoch nestačí. To je len začiatok. O tom, aby sme ten-ktorý deň alebo tú-ktorú historickú udalosť cítili ako skutočný sviatok, musí vypovedať aj reálna zmena, ktorá po nej nastane a ktorú žijeme. Z tohto pohľadu však musím skonštatovať, že ani skutočnosť tri roky vládnej koalície a jej negatívny podpis na poklese životnej úrovne občanov, ani mená samotných predkladateľov nepresvedčia, že je čo a že je s kým a prečo oslavovať. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.) I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem pani poslankyni Malíkovej za jej vystúpenie v rozprave. Na jej vystúpenie sú prihlásení traja páni poslanci s faktickou poznámkou. Končím možnosť ďalšieho prihlásenia sa do faktických poznámok. Dávam slovom pánu poslancovi Kužmovi, nech sa páči.