D. Jarjabek, poslanec: (2007-04-13):
Vy vo svojom zdôvodňovaní pri odvolaní pána ministra Jahnátka hovoríte hlavne o morálke. Už pán poslanec, pán podpredseda Hort zle začal, keď začal hovoriť o etike a morálne, a myslím si, že z jedného jediného dôvodu, nemusíš sa báť, pán poslanec, už ťa nebudem urážať, ale myslím si, že z jediného dôvodu, že jednoducho tu sa nedá nájsť nejaká objektívna pravda. Je to mlátenie prázdnej slamy. A keby som ja mal reagovať na isté definície morálky z pozície svojich ctených opozičných kolegov, no tak môžem zase byť len subjektívny. Byť subjektívny v tejto chvíli, aby som dosiahol istý efekt, znamená uraziť. Pýtam sa, chceme uraziť? Nie je to trošku podpásový a nekorektný spôsob boja, nie je to trošku vyzývanie do nekorektného boja, nie je to trošku provokácia pre nekorektný boj? Hovoríte tu stále o morálke. Kto má dnes právo hovoriť o morálke? Pani poslankyňa Vášáryová, ktorá hovorí, že je jedna morálka? Ja si myslím, jedna morálka pred 1989, druhá po roku 1989? Vy ste hovorili o jednej morálke. Ja by som si to nedovolil tvrdiť ani nejakým spôsobom hodnotiť. Čo bolo morálne pred rokom 1989, nebolo morálne po roku 1989, myslím si ja. Ale tu sa hovorí o jednej morálke, tu sa isté veci zovšeobecňujú veľmi účelovo, a preto si myslím, že táto celá debata je jednoducho nezmyselná. Vidíme, ako lámu mnohé osobnosti kultúrno-spoločenského a politického života pod dojmom vyťahovania istých informácií spred roka 1989. Boli to morálne osobnosti, morálne autority. Dnes je situácia taká, že začíname pochybovať, lebo pravidlá hry, ktoré platili pred rokom 1989, akosi prestali platiť po roku 1989. Čiže o čo tu komu ide? Čakáme na isté materiály, ktoré prídu z Prahy, samozrejme. Aj tam sa dozvieme mnohé veci, ktoré sme doteraz nevedeli. Znovu bude posun v istých morálnych autoritách. Čo potom budeme hovoriť? Kto bude koho súdiť? A vôbec máme na to právo? Ale keďže hovoríme, aby som sa vrátil k téme, keďže hovoríme o odvolávaní pána ministra Jahnátka, nastolili ste tému, hodili ste rukavicu, rukavicu rád dvíham, a preto dovoľte aj mne niekoľko nesúvislých viet. Odvolávanie člena vlády, dámy a páni, je vcelku obvyklým gestom parlamentnej opozície, ak má pocit, že iba poskytovaním vyjadrení a prezentáciou svojich stanovísk pre médiá nedokáže verejnosť presvedčiť o svojej pravde alebo o zaujímavosti svojho pohľadu na nejaký závažný spoločenský problém. Pretože v parlamentnej demokracii je to zariadené tak, že tí, ktorí majú aktuálne v rukách politickú moc, umožnia pri príležitosti odvolávania člena vlády opozícii, aby sa vyrozprávala, publikovala svoje výhrady a pripomienky a predostrela svoje programové alternatívy. Počas ôsmich rokov môjho pobytu v opozičných laviciach som si, samozrejme, nenechal ujsť príležitosť povedať si svoje aspoň pri príležitosti prerokovávania návrhu na odvolanie ministra, to bol ten posledný politický priestor, ktorý sa vtedajšej koalícii nepodarilo eliminovať, zablokovať, vziať nám ho. Keď sme chceli diskutovať o rozpočte, nemali ste problém zablokovať nám priestor časovým limitom na vystúpenie. Inokedy ste zasa dokonca vynašli istý rozvrh, keď sa stačilo objaviť ráno a podvečer na hlasovaní a podržať vládu. Toť všetko. Pripomeňme si, vážené kolegyne a kolegovia, že sme v tejto rokovacej sále nie tak dávno nazhromaždili celú kopu argumentov, prečo by, žiaľ, medzitým už nebohý minister kultúry nemal byť poverený vedením rezortu kultúry. Lenže vy ste si povedali, nech sa opozičníci vyrečnia, my prídeme ráno po rozprave a zahlasujeme, ako bude treba. To vám celkom nedávno v decembri 2006 pripomenul denník Hospodárske noviny v komentári „Pohľad do zrkadla by nezaškodil“. O mesiac neskôr už mala kultúra iného ministra. Vtedy však pán premiér Dzurinda sám zopakoval mnohé z toho, čo sme zbytočne hovorili my. Ako sme si už zvykli, ani ďalší zo sľubov vtedajšieho pána premiéra Dzurindu nemal dlhé trvanie. Po dvojnásobných platoch, odovzdaní Národného divadla v roku 2002 a kadečom inom, čo národu počas svojej púte slovenským politickým svetom zatiaľ stihol svätosväte nasľubovať, skrachovalo tentoraz aj jeho povolebné predsavzatie, že nebude márniť čas a pokúšať sa dosiahnuť personálne zmeny vo vláde. Možno, že to chvíľkové povolebné precitnutie a reálne uvedomenie si vlastných možností vás už prešlo a zase začínate žiť v tom svojom skleníku, kde sa navzájom ubezpečujete o svojej genialite a výnimočnosti, ktorú chápe celý svet, za ktorú vás však všade zahŕňajú pozornosťou. Lenže len ten slovenský volič si zaťato myslí čosi iné. Možno dnes už opäť máte pocit, že by ste sa mohli pokúsiť dáko to zaonačiť, aby ste, nech si voliči volia, ako chcú, zasa čosi pestrofarebné polepili, prelepili a podliepali. A návrh odvolať ministra Jahnátka by vám mal otvoriť cestu k zákulisným politickým čachrom. Veď takých si tu pamätáme z toho minulého volebného obdobia veľmi veľa. Je čudné, že namiesto o Jahnátkovi hovorím práve o bývalom premiérovi Dzurindovi. Nemyslím si to. Veď už pred dvoma mesiacmi 12. februára povedal pán Dzurinda na svojej straníckej tlačovej besede, citujem: „Nedáme Transpetrolu pokoj, nedáme iným obchodným spoločnostiam pokoj, nezmierime sa s tým, že sa do týchto obchodných spoločností nominujú detí papalášov.“ Dávam tú vetu do pozornosti, ale nie pre obvinenie, že by azda deti Dzurindových papalášov nahrádzali nominanti novej vlády. Ja vidím zmysel tohto výkriku pána Dzurindu v jeho prvej časti: Nedáme Transpetrolu a obchodným spoločnostiam pokoj, pretože nová vláda si dovolila zmeniť naše stranícke nominácie. Pretože, pán poslanec Dzurinda, nikto v dejinách slovenskej parlamentnej demokracie tak hlboko neurazil a neponížil princípy parlamentarizmu ako vy a vaše koaličné rady s ich rozdeľovníkmi funkcií podľa koaličného kľúča až kamsi po vedúcich oddelení. Vládna koalícia preberá zostavením vlády zodpovednosť za veci verejné a je priamo jej mravnou povinnosťou odstrániť straníckych nominantov, ľudí, ktorých do funkcií nedoviedla odbornosť, vzdelanie a pracovné výsledky, ale vlastníctvo tej správnej straníckej legitimácie či dôvera straníckych centrál. Ako to onehdy povedal váš prvý minister kultúry Milan Kňažko: „Neodvolal som niektorých, odvolal som všetkých.“ Mám na myslí tých vyše 60 generálnych riaditeľov, ktorí boli odvolaní z noci na deň bez udania jedného jediného dôvodu a bez ospravedlnenia sa do dnešných časov. (Potlesk.) Nielenže to urobil rád. On to aj urobiť musel, pretože vy ste sa na koaličných, parlamentom nekontrolovaných, a teda v princípe neústavných rokovaniach zjednali, na ktorý post ktorá strana dosadí svojho nominanta. Od divadla po banky, od správy ciest po okresné policajné riaditeľstvá a tak ďalej atď. Pán Dzurinda, ak niekto v moderných slovenských dejinách pracoval naozaj nekompromisne stranícky a ak niekto zadupal princípy parlamentnej demokracie do prachu, boli to vaše dve koalície. Preto si nesmierne vážim aj v tomto parlamente ľudí, ktorí okrem toho, že sú nominantami straníckymi, majú aj nejaké občianske povolanie, v ktorom čosi znamenajú, čosi robia, môžu sa pochváliť aj tým, že nielen sú straníckymi nominantami, ale majú aj isté pracovné, iné schopnosti, ktorými sa v živote presadzujú. A viete, poslanci sú asi trojakého druhu. Sú to politickí nominanti, sú to nejakí profesijní zástupcovia a potom sú to, prepáčte mi za výraz, platí to všeobecne, ale politickí táraji. Aj takých je tu dosť. Dámy a páni, ľudsky viem pochopiť všetkých tých bývalých ministrov a premiérov, ktorí zažili tortúru spojenú s prerokovávaním návrhu na ich odvolanie. Chápem, že im vtedy bolo nie najľahšie pri srdci, že si tu museli vypočuť nelichotivé hodnotenia svojej exekutívnej praxe, a keď osud tak chcel, že sa ocitli v laviciach parlamentu a nevedia odolať pokušeniu „vrátiť“ ten skľučujúci zážitok tým dnešným ministrom. Je to také pekné napriek vašej európskej orientácii a také slovenské, „keď zdochla koza mne, nech zdochne aj susedovi“. Ale predsa len je medzi týmto vaším pokusom a našou praxou jeden podstatný rozdiel. Každý z návrhov na odvolanie člena vlády Mikuláša Dzurindu bol podložený konkrétnou argumentáciou, faktami, pred ktorými ste mohli zatvárať oči a tváriť sa, že o nič nejde, ale ktoré reálne jestvovali. Či už to bola hrubá chyba pri rozpočte, však, pán Mikloš, to sa jednoducho zatĺcť nedá, bombardovanie Juhoslávie, či ako ste po európsky kultivovane hovorili – prelety tankových lietadiel, kauzy viacerých vašich ministrov hospodárstva alebo ten pán, čo sa zaoberal zdravotníctvom. Naopak, vy ste sa asi inšpirovali Shakespearom. Váš návrh to sú iba „slová, slová, slová“, ako ste si ich vy skombinovali, vy obsahovo interpretovali, ktorým ste vy pripísali isté významy a vzápätí s touto interpretáciou pustili polemizovať. Keby sme boli kdesi v súkromí alebo pri víne, nazval by som to jednoducho slušne samonaštvávanie. Vážené dámy, vážení páni, v dnešný deň patrí hlavné slovo opozícii, ktorá si túto príležitosť vyžiadala. No a nechcem vám to príliš kaziť, ale veľmi odporúčam venovať čas digitálnej parlamentnej knižnici. Nie je zle predtým, ako nám tu začnete držať prednášky o politickej kultúre, morálke a demokracii, prebehnúť si záznamy z rokovaní tohto parlamentu za ostatných osem rokov. Nájdete tam aj tieto „zlaté“ slová, citujem: „Plne rešpektujem demokratické právo opozície na akt, aký sa deje dnes,“ – na vysvetlenie, išlo o odvolanie nie člena vlády, ale predsedu vlády –, „plne rešpektujem právo opozície vidieť politiku, vývoj hospodárstva vlastnými očami. Aj ja sa uchádzam o právo vidieť vývoj na Slovensku vlastnými očami. Aj ja to vidím tak, že za ich návrhom vidím snahu rozoštvať vládnu koalíciu. Som však presvedčený, že to sa im nemôže podariť, lebo nechápu podstatu koaličnej formy vlády, ktorá je založená na vzájomnej dôvere. Vidím za ich snahou tiež snahu priživiť svoju popularitu na určitých nevyhnutných problémoch transformácie. Ani to sa im nemôže podariť. Keby chodievali, tak ako ja každý týždeň, medzi ľudí po Slovensku, tak by tomu rozumeli. Väčšina občanov nepotrebuje podobné nedôveryhodné elaboráty. Ľudia vyžadujú konkrétnu, jasnú víziu budúcnosti, víziu zlepšenia. Občania chcú, aby sme sa venovali ich problémom, najmä vytváraniu nových pracovných miest. Ale vaše počínanie, vážená opozícia, vládu zvyčajne zdržiava. Škodí to občanom. Vaše konanie zneisťuje zahraničných investorov, vaše konanie vytláča rizikové prirážky úverov do vyšších polôh. Úvery sú tým drahšie. Aj to poškodzuje občanov Slovenskej republiky. Preto je čas prestať s deštrukciou a kritike hovoríme áno, deštrukcii hovoríme nie.“ Dámy a páni, autorom tohto citátu nie je pán minister Jahnátek a nie je ním ani premiér Slovenskej republiky Robert Fico. Nie je ním nikto z nás, ktorí sedíme v laviciach vyčlenených koalícii. Povedal ich tu, v tejto miestnosti, muž, ktorý ako prvý napísal návrh, o ktorom tu dnes rečníte. Je to, samozrejme, pán Mikuláš Dzurinda. A zo srdca, to hovorím veľmi úprimne, mi dodal aj tieto slová, citujem: „Stretávame sa s problémami, riešime tieto problémy, záleží nám na našej vlasti. Chceme, aby sa stala rovnoprávnou súčasťou vyspelej Európy. Robíme preto zásadné a úspešné kroky. Na konci volebného obdobia zložíme účty a budeme sa znova uchádzať o dôveru ľudí. Dovolím si vás preto požiadať, aby ste návrh opozície na vyjadrenie nedôvery zamietli.“ Pán poslanec, klobúk dole, boli ste zhodou okolnosti presný, toto ste povedali 13. apríla 2000. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)