P. Minárik, poslanec: (2008-02-13):
Môj návrh siaha do histórie spred dvoch tisícročí. Spred minulého tisícročia. Podstatou tohto návrhu, s ktorým pred vás predstupujem a uchádzam sa o vašu podporu, je totižto zveľadenie našej historickej pamäti. Historická pamäť, alebo ak chcete kultúrna pamäť národa je niečo, čo oddeľuje kultúrne národy od primitívnych spoločenstiev. Primitív, ten žije pre dnešok, obrazne pre lov a korisť. Pre rýchle naplnenie brucha a moc má medzi barbarmi ten, kto to vie spraviť najrýchlejšie, kto má bystré zmysly a kto disponuje silou. Najlepšie hrubou, fyzickou silou. Takého potom neobmedzuje nič, žiadne konvencie a žiadne pravidlá. Civilizovaným spoločenstvám už dávno prestalo konvenovať takého chápanie moci a o ľuďoch takto sa správajúcich sa vyjadrujú ako o divochoch a barbaroch. Kultúrnemu národu nevládne fyzická sila, ale zákon. Kultúrnemu národu nevládnu pudy, ale civilizované normy. Kultúrny národ si pestuje vlastné tradície a pamäť. Niečo, čo barbar nikdy nepochopí. Úcta k tradícii a zákonu, ako povedal istý Angličan, je demokraciou mŕtvych, živých a tých, čo sa ešte nenarodili. Pre kultúrny národ je teda dôležitá historická pamäť ako podstata pre úctu k pravidlám a normám. Z tradícií uchovávaných v pamäti sú stabilne odvodené normy a kultúrna pamäť zaisťuje, aby boli dodržiavané pre vnútorné nastavenie človeka, pre členov spoločnosti, ktorí ich zachovávajú dobrovoľne, nielen zo strachu pred silou, pred silou moci. Dobrovoľné zachovávanie pravidiel, to je predsa ideál. Aká je historická pamäť nášho národa. Krátko prehovorím o dvoch veciach. Prvou bude symbolika, symbolika v tejto budove a v okolí nášho parlamentu, a druhou zákon, ktorý navrhujem novelizovať. Po ceste do tejto snemovne môžete vidieť niekoľko príkladov symbolov. V prvom rade samotná budova parlamentu. Budova studená, nevľúdna, neuspôsobená na to, aby sa v nej pracovalo. Načo aj. Tu sa mala len potvrdzovať vôľa skutočnej moci skoro v podstate tak ako dnes. Potom si všimnite Kulichovu sochu. Tá chladná žena z kovu postavená na nevhodnom mieste je tiež dôležitým symbolom. V tomto roku to už bude dvadsať rokov, čo tu bez prerušenia stojí, aby pripomínala výročie komunistického puču z roku 1948. Zhotovená pri 40. výročí, spokojne stojí aj pri výročí šesťdesiatom. Za ten čas sa síce zmenil režim a totalitný komunizmus nahradil demokratický parlamentarizmus, ale Kulichova socha to zvládla. Symptomatické najmä dnes, keď postkomunistická vláda rehabilituje symboly komunizmu. Okrem Kulichovej sochy stojí v parlamente ešte pamätník obetí komunizmu busta Jozefa Miloslava Hurbana, busta Milana Rastislava Štefánika a zanedlho by mala pribudnúť i busta Andreja Hlinku. To všetko ako ponovembrový prínos. Málo, príliš málo nato, ako sme tu dlho. Ak nalejeme pohár čistej vody do bahna, sotva sa to výrazne zlepší. Niekedy aj zhorší. Nato, aby sme ho rozriedili, treba oveľa, oveľa viac. K týmto symbolom posledných dní pribudla aj stará slovenská vlajka z meruôsmych rokov, ktorá bola z interiéru zduplikovaná na schody ku Kulichovej soche. Osobne tú blízkosť považujem za prejav nevkusu. Ale, prosím, aj tá vzdialenosť je určitý symbol. Posledným symbolom, ktorý je spojený s touto budovou, je meno Alexandra Dubčeka, ktorého busta je schovaná tam dole niekde pri parkovisku a podľa ktorého je pomenované námestie, kde sídli budova Národnej rady. Ponechám teraz bokom otázku, čo má bývalý vysoký predstaviteľ komunizmu či februárový puč z roku 1948 spoločné so slovenským parlamentarizmom. Aj keď to by stálo tiež za pozornosť. Ešte malú odbočku k Župnému námestiu. K tej budove som sa už vyjadroval a už len pripomínam. Tam je vďaka predsedovi tohto parlamentu podobný nezmyselný hybrid Kuzmányho a Mináča na jednej tabuli. Dámy a páni, to sú symboly, ku ktorým sa hlási slovenský parlament. Charakterizujú ich dve základné veci. Po prvé, mix historicky významných a historicky opovrhnutiahodných hodnôt. Tento historický guláš o nás vypovedá. Vypovedá veľmi veľa. Hlavne kto všetko sa tu po novembri vyskytol a že v tom mnohí z nás nemáme jasno. Hlásime sa aj k Cyrilovi a Metodovi a hlásime sa rovnako aj k Mináčovi. Podstatou tohto mixu je oportunizmus ako politická doktrína. Prijateľné je to, čo sa hodí, pekné je to, čo sa nosí, dobré a pravdivé je to, čo v danej chvíli prospeje. Druhým charakteristickým prvkom symboliky slovenského parlamentu je historická ignorancia alebo selektívna pamäť, ak chcete. Nijako inak totiž nemožno nazvať situáciu, že symbolika sa obmedzuje iba na uplynulých 150 rokov našich dejín. Alebo snáď chceme ignorovať naše dejiny v ostatnom rozmedzí? Prečo takto selektujeme? Lebo potom skutočne znie otázka. Sme národ so 150-ročnou tradíciou? Čo je tým politickým a kultúrnym dedičstvom našich predkov a čo máme na mysli, keď hovoríme o stáročných skúsenostiach v preambule našej ústavy? Aké sú naše tradície staršie ako uplynulých 150 rokov? Ktoré to sú? A prečo si ich nepripomíname? Na tomto mieste by som teda prešiel k zákonu. Dámy a páni, symboly a tradície, ku ktorým sa hlási Slovenská republika, sú obsiahnuté vo viacerých zákonoch. Naše zákonodarstvo pozná osobitné zákony oceňujúce mimoriadne osobnosti, máme svoj systém štátnych vyznamenaní, máme, a to dokonca ústavne zakotvený náš štátny znak, zástavu a ostatné štátne symboly. Jedným z najdôležitejších z tejto kategórie je zákon o štátnych sviatkoch, dňoch pracovného pokoja a pamätných dňoch z roku 1993, ktorého novelu predkladám. Nie je to novela prvá. Od jeho schválenia bol tento zákon už päťkrát novelizovaný spravidla poslaneckými návrhmi. Dovoľte malú odbočku. Radenie tohto zákona do pracovného práva je napriek niektorým vedľajším efektom pracovné voľno, to je ten vedľajší efekt, dosť pre mňa úsmevný. Tento zákon má predovšetkým štátoprávny charakter. Charakter symbolov a priznania sa k vlastným dejinám. K udalostiam, na ktoré sme oprávnene hrdí. Tak ako sobota bola ustanovená pre človeka a nie človek pre sobotu, tak pracovné voľno je pre význam týchto dní a nie sú hľadané dni preto, aby sme mohli ustanoviť deň pracovného pokoja. Napriek piatim novelám štruktúra štátnych sviatkov, dní pracovného pokoja a pamätných dní, ako sú obsiahnuté v platnom zákone, obsahuje rozsiahlu historickú medzeru. Keď opomeniem spomienku na deň reformácie zaradeného medzi pamätné dni, to je § 3 písm. p) novelizovaného zákona, existuje v zákone takmer tisícročná diera medzi sviatkom svätého Cyrila a Metoda a pripomienkami spojenými s osobou Ľudovíta Štúra a národným obrodením v druhej polovici 19. storočia. Ale aké máme dejiny v skutočnosti? Sú naozaj našimi dejinami len dejiny Veľkej Moravy a potom až moderné dejiny po roku 1848? Dokopy povedzme 200, 250 rokov? To sú tie stáročné skúsenosti z ústavy a kultúrne dedičstvo predkov tisícročného národa? V čom má opodstatnenie historická medzera medzi smrťou Metoda a narodením Štúra? Žiadna podobná medzera, žiadna doba temna predsa v našich dejinách neexistuje. Práve naopak, v tomto období sa udiali početné historické udalosti, na ktoré môžeme byť a máme byť právom hrdí. Rozhodol som sa preto predložiť novelu, ktorá tento problém rieši a absurdnú neexistujúcu medzeru dopĺňa o štyri významné historické osobnosti a štyri vysokoškolské vzdelávacie inštitúcie, ktoré sa viažu k slovenským dejinám a k územiu dnešnej Slovenskej republiky. Vybrané inštitúcie a historické postavy potvrdzujú príslušnosť slovenského národa medzi kultúrne a západné európske národy, viažu sa k dejinám spätým s naším územím a stavajú naše územie do centra diania v Uhorsku. Ide o prvého uhorského kráľa svätého Štefana, polyhistora Mateja Bela, kráľovnú Máriu Teréziu a rabína Chatama  Sofera. A ďalej o výročie založenia Trnavskej univerzity, Academie Istropolitany, Prešovského kolégia baníckej školy, Baníckej akadémie v Banskej Štiavnici. Štyri osobnosti a štyri vysoké školy. Napriek tomu, že môj úmysel je pri jednoduchom výpočte týchto mien a inštitúcií zrejmý, dovoľte, aby som sa krátko zastavil a priblížil, prečo predkladám práve tieto návrhy. Svätý Štefan prvý uhorský kráľ. Definitívne ukotvil miesto tohto územia v západnej civilizácii. Po páde Veľkej Moravy a vyhnaní Metodových žiakov, ktorí sa presunuli do Bulharska, vzniklo po prechodnej nestabilite vďaka Štefanovi v Panónii a na našom území stabilné štátne a duchovné usporiadanie. Slovensko dnes patrí k západnej latinskej kultúre aj vďaka Štefanovi. Všetkým tým, ktorí sa dnes pasujú za veľkých Európanov a majú problémy so Štefanovým maďarstvom pripomínam, čo napísal v poučeniach nástupcovi svätému Imrichovi, a teraz citujem podľa Marsinu. „Zapamätaj si, syn môj, že ak by sa v našom kráľovstve hovorilo len jedným jazykom, bolo by veľmi slabé a nestále.“ Štefanov testament je vo viacerých ohľadoch návodom k dobrej vláde a minimálne v duchovnom zmysle slúžil monarchii ako nepísaná ústava, na ktorú sa odvolávali poslanci parlamentu ešte aj v 19. storočí. Zase citát. „Buď milosrdný ku každému, kto trpí násilie. Stále majúc na srdci Božie upozornenie – chcem milosrdenstvo, a nie obete. (Matúš 9, 13). Buď trpezlivý ku všetkým, nielen voči mocným, ale aj k tým, čo nemajú moc.“ Ďalej. „Buď pevný, aby ťa úspech neurobil veľmi sebavedomým, ani nešťastie nerobilo zúfalým. Buď umiernený, aby si nadmerne nikoho netrestal, ani neodsudzoval. Buď mierny, aby si nikdy neodporoval spravodlivosti.“ Keby sa mocní 20. storočia držali týchto poučení, asi by to nebolo storočie hrôz komunizmu a fašizmu. A bodaj by tí, ktorým bude zverená moc v 21. storočí, mali v srdci a v mysli tieto slová. Na Vianoce roku 1000 bol korunovaný za kráľa a od pápeža dostal okrem koruny za svoje zásluhy pre rozvoj a podporu kresťanstva titul apoštolského kráľa. Štefan I. bol teda, ak si to môžem dovoliť tak prirovnať, Karolom Veľkým strednej Európy. Založil stabilnú a legitímnu vládu, podporoval kultúrnu mnohosť, toleranciu a kresťanstvo. Kráľ Štefan, ako píše napríklad kardinál Korec vo svojej knihe Cirkev v dejinách Slovenska, „povolal do svojho kráľovstva mníchov z Bavorska, z Talianska a Čiech, benediktínov clunyjskej reformy, kňazov a kláštorné sestry gréckeho rádu baziliánov a založil celý rad kláštorov, ktoré sa stali strediskami náboženskej a kultúrnej činnosti“. Štefana si ako svätca pripomína katolícka cirkev a ako panovníka susedné Maďarsko. Štefan však okrem toho, že bol katolíkom, bol aj uhorským kráľom. Skutočným kráľom s požehnaním Ríma, a teda ak bol niekto naším prvým kráľom, bol to práve on. Na Slovensku mu dnes je zasvätených viac ako dvadsať kostolov. Symbolov, ktoré by vyjadrovali naše prihlásenie sa k najstarším uhorským dejinám je, pochopiteľne, možno viacero. Spomeňme aspoň svätcov svätú Alžbetu zvanú Durínsku, uhorskú, bratislavskú, ktorá je tak úzko spätá s Košicami a s jej dómom, svätého Imricha,  možno i svätého Ladislava, ale žiaden z nich asi nedosiahol historický význam svätého Štefana kráľa. Druhou postavou, o ktorú navrhujem rozšíriť zoznam pamätných dní, je osoba renesančného vzdelanca Mateja Bela. Belov zásah do kultúry a vzdelanosti bol, ako píše Hamada v knihe Zrod novodobej slovenskej kultúry v našom kultúrnom kontexte, dosť radikálny. Bol popredným európskym vedcom. On nie je len autorom Notitia Hungariae rozsahom obrovským, podieľal sa na reformách vzdelávania a na rozvoji vedy vôbec. Má napríklad zásluhy na zaradení zemepisu a dejepisu ako nových vzdelávacích predmetov z reformovaného školstva. Bol kritikom a odporcom poddanstva, otroctva, zástancom prirodzenej rovnosti ľudí, poznal dielo raných osvietencov a súhlasil napríklad s Johnom Lockom v názore na zmluvnú teóriu štátu. Možno teda povedať, že Bel hájil to, čo dnes považujeme za súčasť demokratických režimov a svojím spôsobom za samozrejmosť. Tomu, k čomu sa my dnes hlásime ako k praktickému ideálu, čo žijeme, tomu on veril a za to sa on zasadzoval. Keďže som citoval kráľa Štefana, dovolím si aj jeden krátky citát, zdá sa mi, že dnes veľmi aktuálny aj od Mateja Bela. „Nevzdelanosť je obluda, ktorá znovu a znovu vystrkuje rohy, aj keď jej bola odťatá hlava. Treba Herkula, ktorý by ju celkom zdolal.“ A on sám bol jeden z tých Herkulov, ktorý sa do zápasu nasadil. On bol v pravom zmysle renesančný človek. Nebudem uvádzať ďalšie encyklopedické dáta. Bolo by to zbytočné, pretože Bel bol naozaj mimoriadny vedec, ktorého predstavy sa realizovali aj mnoho desaťročí po jeho smrti. Opäť by bolo možné vymenovať ďalších vedcov spoločenských, humanitných, prírodovedných. Zvolil som však Mateja Bela. Nerelativizuje to zásluhy a miesto iných, ale, ako verím, pevne zdôrazňuje túto mimoriadnu osobnosť. Treťou postavou, ktorú navrhujem doplniť do štruktúry pamätných dní, je kráľovná Mária Terézia. V minulosti uctievaná ako matka vlasti je úzko prepojená nielen s dnešným Slovenskom, ale najmä s Bratislavou, Prešporkom, kde bola korunovaná. V rokoch 1563 až 1830 bolo v dnešnej Bratislave korunovaných celkom jedenásť uhorských kráľov a sedem kráľovien. Mária Terézia je v tej prvej jedenástke. Bratislava bola takmer 300 rokov korunovačným mestom Uhorska a väčšinu tohto času bola aj jej administratívnym centrom. Mária Terézia je preto dôkazom nielen významu Bratislavy, ale aj významu Slovenska, Hornej zeme pre Uhorsko a uhorské dejiny. Žena, kvôli ktorej sa menili nástupnícke pravidlá a ktorá dokázala presvedčiť, že to bola šťastná zmena. Pri Márii Terézii by sa dalo hovoriť o problémoch jej vlády, o ťažkostiach, ktorým čelila, vojnách, ktoré viedla, ale i o osobných cnostiach, ktoré svojím životom vyznávala. To všetko opomeniem a sústredím sa na jej prínos kultúrny, prínos jej vlády pre rozvoj vzdelanosti v tých krajinách, ktoré spravovala. S Máriou Teréziou, ako sa zhodujú historici, vstúpila habsburská monarchia do modernej doby. Táto kráľovná bola umiernenou reformátorkou a jej vláda bola na prospech kultúry a spoločnosti. Zakladala školy, napríklad jezuitské Collegium Teresianum, z ktorého pochádzala väčšina štátnej byrokracie, Vojenskú akadémiu vo Wiener Neustadt, podporovala špecializáciu, napríklad na lekárskej fakulte vznikali nové katedry chirurgie, botaniky, farmácie, a reformovala všetky stupne vzdelávania. Samozrejme, že všetky zmeny neboli len pozitívne. Na historickú polemiku tu však nie je miesto. Mária Terézia v predloženom návrhu symbolizuje dve veci. Bratislavu ako mesto, kde sa korunovali uhorskí králi a kráľovné, a charakter moci, ktorý uplatňovala, kde záujmy vlasti, celku stáli pred záujmami osobnými, pred záujmami hoc i jej vlastnej rodiny. Vážení prítomní, prítomnosť Habsburgovcov v našich dejinách by sme mohli prezentovať i cez jej otca Karola, cez Rudolfa Ferdinanda či posledného Habsburga na tróne Karola I., ktorý bol nedávno blahorečený. Možno Leopold I. a dátum 12. september 1683, keď cisárske vojská s výdatným prispením poľského kráľa Jána Sobieskeho porazili Turkov pod Viedňou. To by bol dobrý dátum. Toto víťazstvo znamenalo začiatok konca Turkov v Európe, teda aspoň do poslednej tretiny 20. storočia. Tento dátum by sa preto spoločne s výročiami bitky pri Lepante a bitky pri Poitiers hodil viac ako pamätný deň Európy. Takže zvolil som Máriu Teréziu. V neposlednom rade a zvlášť pre dnešné Slovensko čoraz viac zamerané na hľadanie pôžitkov a kariéry, čo nijako nevieme skĺbiť s rodičovstvom aj preto, že úspešná v panovaní zvládla i šestnásťnásobné materstvo a usporiadané manželstvo. A všeobecne bola považovaná za dobrú matku. Štvrtou postavou, ktorú navrhujem doplniť do štruktúry našich pamätných dní, je židovský rabín Chatam Sofer. Tento najväčší židovský rabín a učenec 19. storočia vlastným menom Moše Schreiber už nie je na Slovensku celkom neznámy. Vďaka predstaviteľom židovskej obce a mesta Bratislavy bol po novembri 1989 opravený priestor za tunelom, kde je cintorín a dnes aj dôstojné pietne miesto pripomínajúce jeho pamiatku. Chatam Sofer reprezentuje v mojom návrhu dve veci. V užšom zmysle jeho vzdelanosť, prínos k židovskej kultúre a osobné zásluhy počas pomoci Bratislave v čase obliehania Napoleonom. Osobne viedol charitatívnu pomoc pre postihnutých bez rozdielu viery a postavenia a tešil sa všeobecnej spoločenskej úcte. V širšom zmysle reprezentuje tento židovský učenec prítomnosť a zásluhy židovskej komunity pre rozvoj a dejiny Slovenska. Tej komunity, tej menšiny, ktorá bola počas druhej svetovej vojny hanebne pozbavená prirodzených práv a odsunutá z nášho územia. Hoci je dnes na Slovensku Židov málo, hoci sú dnes židovské synagógy a cintoríny v katastrofálnom stave, som pevne presvedčený, že tejto snemovni nič nebráni vyjadriť úctu k jednému z najvýznamnejších učencov v celých židovských dejinách a zaradiť výročie jeho úmrtia medzi pamätné dni. Dámy a páni, práve zastúpenie rôznych vierovyznaní zvolených osobností má podčiarknuť charakter našich dejín. Práve rôznosť ich národností hovorí o podstate nášho bytia tu v strednej Európe. V slovenských mestách stoja synagógy vedľa katolíckych kostolov a katolícki vzdelanci sú pochovaní vedľa evanjelických. To je odkaz, ako žiť, žiť nie v nenávisti, ale v tolerancii a v kultúrnosti. Nuž a z rovnakých dôvodov navrhujem doplniť medzi pamätné dni aj spomienky na výročie založenia Trnavskej univerzity, Academie Istropolitany, Prešovského kolégia a Baníckej akadémie v Banskej Štiavnici. Všetky tieto štyri školy vysokoškolského typu, či už bol ich vznik iniciovaný cirkvami, alebo štátnou autoritou patrili medzi významné vzdelávacie inštitúcie svojím významom ďaleko prekračujúce hranice súčasného Slovenska. Academia Istropolitana bola nielen prvou, ale v čase svojej existencie aj jedinou univerzitou v Uhorsku a Banícka akadémia v Banskej Štiavnici dokonca prvou svojho druhu na svete. Práve v Štiavnici boli položené základy banských vied a technického školstva. Až oveľa neskôr sa etablovala parížska polytechnika, polytechnika v Berlíne, Viedni a v Budapešti. Trnavská univerzita podobne ako Prešovské evanjelické kolégium prispievali nielen k rozvoju cirkví, ktoré školy riadili, ale aj k celej kultúre vtedajšieho Uhorska. Učenosť a svetovosť. Význam pre svet oceňoval na jezuitskom vzdelávaní, ktorého reprezentantom bola práve Trnavská univerzita aj Ján Amos Komenský. A jezuitský príklad vzali pozitívne aj zakladatelia Prešovského evanjelického kolégia, ako to dokazujú slová Jána Bayera z jeho návrhu na založenie tejto inštitúcie. Všetky tieto vzdelávacie inštitúcie patrili medzi popredné európske ustanovizne, čo dokazuje prítomnosť profesorov, podpora panovníkov a zásluhy na živej kultúrnej výmene. A všetky tieto inštitúcie sídlili na území dnešného Slovenska. Verím, že vzhľadom na ich význam na dlhodobom kultúrnom rozvoji Uhorska, strednej Európy je dnešné Slovensko a jeho politická elita schopná uznať aj ich prínos pre kultúru a dejiny Slovenska. Dámy a páni, vážení kolegovia, v našom zákone je historická medzera. Takmer tisícročná diera a je azda symbolické, že tisícročný národ má vo svojej histórii tisícročnú medzeru. Nie je však na to žiaden dôvod. Predkladám preto novelu zákona o štátnych sviatkoch, dňoch pracovného pokoja a pamätných dňoch s cieľom doplniť také osobnosti a vzdelávacie inštitúcie, ktoré reprezentujú západnú príslušnosť, ale aj kultúrnu a náboženskú rôznosť a rozmanitosť na našom území. Naše dejiny nie sú len dejinami Veľkej Moravy a národného obrodenia v druhej polovici 19. storočia. Naše dejiny sú ďaleko bohatšie, komplikovanejšie, ale aj heterogénnejšie. Naše dejiny sú dejinami strednej Európy. Sú to dejiny svätého Štefana, Márie Terézie, Mateja Bela či Chatama Sofera. Sú to dejiny Slovákov, Maďarov, Nemcov i Židov. Sú to dejiny evanjelikov rovnako ako katolíkov. A patria k nim kultúra a vzdelanosť pestovaná na Academii Istropolitane, Trnavskej univerzite, v Prešovskom kolégiu alebo na Baníckej akadémii. Toto sú naše dejiny a buďme radi, že sú také. Máme byť na čo hrdí. Dáva nám to tradíciu a robí nás to kultúrnym národom. Teda aspoň vtedy, kedy sme to schopní uznať. Ďakujem pekne. (Potlesk.)