V. Palko, poslanec: (2008-02-13):
Dámy a páni, debatujeme o možných ďalších pamätných dňoch Slovenskej republiky. Hovoríme o štyroch osobnostiach. Jeden bol Maďar, jedna bola Rakúšanka, jeden bol Slovák a jeden bol Žid. Keďže najkontroverznejší je vždy Maďar, tak začnem ním, Štefanom. Prvýkrát som sa s ním stretol ako malý chlapec, návštevník tu neďalekého kostola kapucínov v bratislavskom starom meste. Nad oltárom je obrovský obraz. Je na ňom uhorský šľachtic so svojím malým synom a spoločne upierajú zrak k nebesiam. Až neskôr som sa dozvedel, že je to svätý Štefan kráľ a jeho syn svätý Imrich. Veľa návštevníkov kostola to zrejme nevie. Cítime tu paradox a konflikt. Na strane jednej desaťročia slovenskí veriaci v kapucínskom kostole, a sú to roduverní Slováci, hľadia na Štefana a jeho syna. Na strane druhej i tu v tomto parlamente ktosi pred pár dňami vyjadril údiv na tým, že KDH, národne orientovaná strana navrhuje za pamätný deň Slovenskej republiky deň, ktorý sa týka „maďarského“ kráľa. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, tento konflikt je konfliktom dvoch koncepcií slovenských dejín. V niečom už budem asi opakovať to, čo povedal pán kolega Minárik. Prvá koncepcia slovenských dejín je koncepcia úzko nacionalistická a čo je tragické, odmieta tisíc rokov našich dejín. Podľa nej naše dejiny, aspoň tie zaľudnené historickými postavami, zmenami majú len tristo rokov. Aj to nie súvislých. Z toho sto rokov sú dejiny Veľkej Moravy s menami Mojmír, Rastislav, Svätopluk, Slavomír, Cyril, Metod. Potom tisíc rokov nič. A pokračuje sa až 19. storočím Bernolákom, štúrovcami, matičným hnutím a potom dejinami 20. storočia. A čo bolo s nami Slovákmi tých tisíc rokov medzi? Podľa tejto koncepcie, a treba povedať, že je to koncepcia komunistická Mináčovská, sme my Slováci, ktorí boli drobní ľudkovia práce, v podstate bez mena. Orali sme role, šili kapce, dorábali syrové korbáčiky. A čo sme tých tisíc rokov robili zo stránky duchovnej? Trpeli sme pod Maďarmi. Ach tie sladké plody utrpenia, nemusíme sa učiť tisíc rokov dejepisu. A keď už naveľa, keď už naveľa treba tých tisíc rokov zaľudniť ľuďmi s menami, máme Jánošíka. Čo sa Jánošíka týka, Ďurko, Ďurko je náš. Ale tisíc rokov nevyplní. Ani sám, ani s celou družinou, s Rajnohom, Iľčíkom a Uhorčíkom. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, našou úlohou je prekonať komplexy a osvojiť si inú koncepciu. Tá iná koncepcia je koncepcia integrálna, koncepcia syntézy 1200 rokov. Koncepcia, ktorá ctí všetko to, čo ctí tá prvá, ale nielen to. Koncepcia dejín zaľudnených menami a činmi Slovákov i za tisíc rokov dejín Uhorska. Pýtam sa, dámy a páni, či sme sa my Slováci nepodieľali na obnove Uhorska zničeného tatárskym vpádom. Či sa nehlásime k slovenskému magistrovi rytierovi Glončovi, významnému hodnostárovi uhorského štátu z dôb vlády Karola Róberta. Nepodieľali sa i Slováci na stavbe úžasných gotických či barokových stavieb tu v strednej Európe? Nie sme hrdí na Slovákov, ktorí bránili Európu pred tureckým vpádom? Stopäťdesiat rokov žili Slováci na pomedzí medzi kresťanským a islamským svetom. Spomeňme si na sitnianskych vatrárov, ktorí zapaľovali oheň na znamenie blížiaceho sa útoku. Naozaj ani jeden Slovák nepadol v bitke pri Moháči? Nebol Slovák Tomáš Bosniak významným uhorským vojenským veliteľom? A vieme, že Slovák Juraj Selepčéni-Pohronec bol ostrihomským arcibiskupom a uhorským prímasom? No a nie sme hrdí na Mateja Bela, Slováka, polyhistora? Dámy a páni, a v tomto je ten problém. Samozrejme, zdravý rozum velí, že na každú z týchto otázok izolovane odpovieme áno. Sme hrdí, hlásime sa, vieme. Keď sa však pozrieme na všetky tieto mená a udalosti dohromady, tak čoho sú dôkazom? Sú dôkazom jedného jediného. Dôkazom toho, že my Slováci sme boli v Uhorsku tiež kultúrnotvorným a dejinotvorným prvkom. V Uhorsku, v strednej Európe ako celku. No a kedy dejiny tohto celku a kultúra tohto celku sa začali? Začali sa Štefanom. Štefan urobil jednu veľkú vec. Vyzdvihol strednú Európu ako celok do kontextu civilizovanej, kultúrnej Európy. Teda kresťanskej Európy. Čo vtedy bolo jedno a to isté. A urobil tak na tisíc rokov. Tým neznižujeme význam existencie kresťanskej kultúry v našom slovanskom prostredí dvesto rokov pred Štefanom. Avšak dejiny strednej Európy by sa vyvíjali inak, ak by Štefan nezvíťazil na Copánom, kresťanstvo nad pohanstvom. Štefanovi sa však podarilo vytvoriť jednotný kultúrny koncept strednej Európy. V tom sme mohli pôsobiť a aj sme pôsobili i my Slováci. Preto úplne pochopiteľne my Slováci nemáme pozitívny vzťah k Štefanovým predkom, k menám ako Arpád, Almoš a podobne. K Štefanovi však áno. Dámy a páni, je smiešne a nerozumné, ako niekedy my Slováci sa zbavujeme vlastných dejín. A ponúkame ich iným. Najmä Maďarom, aby sa ich zmocnili celých. A oni tak radi urobia. Každý by tak urobil. Okrem nás zrejme. Je to tým podivnejšie, že väčšinu uhorských tisícročných dejín na čele Uhorska nebol etnický Maďar. V tom je napríklad rozdiel medzi tisícročnými dejinami Francúzska, tisícročnými dejinami Uhorska. Na čele Francúzska francúzski králi boli vždy Francúzi. V Uhorsku to bolo úplne, úplne inak. Štefan bol Maďarom prinajmenšom po otcovi. Niektorí historici sa domnievajú, že matkou bola poľská princezná. Ale už po Štefanovi vládol Nemaďar. Orse Olo bol syn benátskeho dóžu. No a vymretím Arpádovcov 1301 skončili etnickí Maďari na uhorskom tróne. Prišli Anjouovci, Francúzi a vládli Slovákom i Maďarom. Potom Žigmund Luxemburský, tiež to nebol Maďar. Potom regent Huňadi, pomaďarčený Rumun. Tým pádom jeho syn, náš dobrý kráľ Matej tiež nebol až taký Maďar. A potom prišli Jagelovci Poliaci. Ladislav, Ľudovít. No a potom štyristo rokov Habsburgovci. Niežeby sa za tú dobu Maďari nesnažili dostať sa na trón, skúšali to Bethlen, Imre Tököli, Fraňo Rákoci, nevyšlo to. Prečo teda dejiny Uhorska majú byť dejinami Maďarov a naše tisícročné dejiny majú byť tenké ako žiletka, Nepochopím. Dámy a páni, pri uznaní významu svätého Štefana kráľa pre slovenské dejiny môže niektorým Slovákom brániť určitá neznalosť. Určitý pocit, že uznaním jeho významu znesväcujeme zápas Slovákov, ktorý prebehol o osemsto, deväťsto rokov neskôr. Zápas proti maďarizácii. Pocit, že Černová a svätý Štefan stoja proti sebe. Lenže je to úplne inak. Maďarizátori 19. storočia sa nemali ako oprieť o skutočný Štefanov odkaz. Už tu boli spomenuté mravné ponaučenia Institutio Mori, ktoré Štefan zanechal synovi Imrichovi. Vyzýval ho i k zachovaniu mnohozvykovostí a mnohojazyčnosti jeho kráľovstva. Krajina jediného mravu a jazyka je krehká. Táto jedna veta má obrovskú silu. Trúfam si povedať, že Slovákom 19. storočia Štúrovi a matičiarom mohla maximálne vyhovovať. Trúfam si povedať i to, že maďarskí politici 19. storočia nerešpektovali Štefanov odkaz o mnohojazyčnosti, spôsobilo zánik Uhorska, ktoré Štefan založil. Uhorska už niet a sú tu len jeho mnohí dedičia. My Slováci sme jedni z nich. Tak ako sme dedičmi Rastislava a Svätopluka. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, nedávno sme diskutovali  o Lisabonskej zmluve. O tom, aké sú bolesti zjednocujúcej sa Európy. Ako sa Európa nevie prihlásiť ku kresťanskej kultúre, z ktorej vyrástla, a čo všetko jej to spôsobuje. Ako chýba európskym národom sebavedomie. Ako im hrozí vymieranie. Ako nevedia čeliť islamu a podobne. To sú výzvy. Na výzvy budú vedieť národy odpovedať, ak budú sebavedomé. Sebavedomé znamená vedomé si svojich dejín. Dejín bohatých, nie amputovaných. Návrh na pamätné dni ponúka vedomie našich bohatých dejín, teda sebavedomie. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)