Šípošová, Janka, poslankyňa NR SR (2014-07-09):
Vážený pán predseda, dámy a páni, ja som naozaj s veľmi veľkou pozornosťou od začiatku sledovala ten celý proces prípravy a rokovania o návrhu zákona o sociálnej práci predovšetkým preto, lebo som tejto oblasti venovala veľkú časť svojho nielen pracovného života, teda profesionálneho života. Od prvej chvíle, ako som prvýkrát prečítala ten návrh zákona, mi predovšetkým vadila naozaj tá skutočnosť, a to napriek tomu znovu mi ešte stále vadí, aj napriek tým všetkým vysvetleniam a rozpravám a diskusiám, že neobsahuje definíciu toho, o čom predovšetkým pojednáva a čo vlastne tvorí podstatnú časť názvu zákona. Prepáčte mi také prirovnanie, ktoré mi napadlo, ale pripadalo mi to, ako keby sme robili dokument o obuvníctve a vzpierali by sme sa povedať na samom začiatku, čo je to obuvníctvo a kto je obuvník. Že obuvník nie je ten, kto absolvoval učebný odbor obuvník, ale obuvník je ten, ktorý vyrába, opravuje a neviem čo všetko ešte s tou obuvou robí. A že to obuvníctvo nie je to, čo vykonáva obuvník, ale zase zadefinovaním toho, čomu sa venuje. Pri tých zanietených diskusiách som aj chvíľami strácala presvedčenie, že tomu rozumiem. Upokojilo ma stanovisko odboru legislatívy, ktoré hneď v prvej vete upozorňuje na rovnakú skutočnosť, keď uvádza, že aj keď má byť zákon primárne venovaný sociálnej práci, neobsahuje žiadne definovanie sociálnej práce. To, že je tých definícií veľa a sú rôznorodé a sú také a onaké, nemôže byť dôvodom na to, aby sme nepovedali, o čom ten zákon pojednáva. A keď to povieme, možnože nie celkom ideálne, ale povieme to aspoň nejako prijateľne, tak sa to predsa asi bude dať ešte do budúcnosti vylepšovať. Ale nepovedať nič a hovoriť v celom zákone o niečom, čo nebolo určené, sa mi zdá veľmi čudné. Možno preto, že som časť života strávila aj ako vedecký pracovník a mám možno také trošku nároky na systém a systematičnosť. Tá druhá významná okolnosť, ktorá ma vyrušovala a podľa priebehu rozpravy asi aj viacerých, bolo také prílišné, jednoznačné zameranie a zdôrazňovanie toho vzdelávania a definovanie vlastne aj sociálneho pracovníka vzdelaním, nie obsahom práce. Ja nemám, samozrejme, vôbec nič proti vzdelávaniu, naopak, zdá sa mi, že veľmi veľa, až príliš veľa vecí robíme bez náležitej odbornej prípravy. A nazdávam sa, že keď sa niečo volá kvalifikačný predpoklad, to ešte v skutočnosti nemusí kvalifikovať na efektívne, účelné, zmysluplné a užitočné vykonávanie odborných činností. Tento fakt možno vyrušoval aj iných, a preto sa v pléne možno ozývali hlasy, ktoré hovorili o biznise a obavách zo zneužitia zákona na takéto ciele. Ja som ale z tej rozpravy v prvom čítaní mala dojem, ako keby všetci alebo teda jednotlivé strany opakovali svoje tvrdenia alebo svoje mantry, ak chceme, ale navzájom si skutočne neodpovedali a nereagovali na to, čo hovoria. Preto mám tú potrebu sa o tom ešte raz zmieniť. Ten biznis, v úvodzovkách, ja som to tak nenazvala, ale by som možno videla v tom, keby to zostalo tak, ako bol ten pôvodný návrh, že vlastne z toho zákona vyplývalo, že ani nejde o to, aby sociálni pracovníci mali lepšie uplatnenie a ohodnotenie, ale doslova naozaj len o to, aby školitelia, respektíve školiace pracoviská mali koho školiť stále a čím najdlhšie. Zhodou okolností som dnes zachytila takú veľmi podobnú úvahu z Českej republiky. Netýka sa ani sociálnej práce, ani rezortu sociálnej práce, ale hovorili o kontinuálnom vzdelávaní učiteľov a vlastne o celoživotnom traumatizovaní učiteľov tým, že neustále sú predpisované nejaké absolvovania školení a skladania skúšok a potom vlastne tým sa podmieňuje ich kariérny postup, a majú nejaký vymyslený návrh, ako by sa to dalo riešiť inak. Tým sa nechcem zapodievať, len chcem zdôrazniť to, že ten zákon naozaj toto veľmi pripomínalo. Je jedno, že vypustíme ročne tisíce absolventov. Vôbec nevieme, kde pracujú, alebo len tušíme, kde pracujú. Nepracujú v oblastiach sociálnej práce, ale ako keby sme chceli, aby sme ich mohli naďalej produkovať viac a viac len preto, aby sme ich učili, nie preto, aby sa uplatnili v sociálnej práci. V rozprave, aj v tej v prvom čítaní, odznelo mnohokrát, že treba zvýšiť status sociálnych pracovníkov. Pre mňa je viac ako isté, že prostým absolvovaním vysokoškolského štúdia a ďalších školení a preškoľovaní sa to dosiahnuť nedá. Možnože nie všetci vedia, čo a načo je tá sociálna práca. Ani ja určite nepoznám všetky oblasti, špecifiká a nároky na sociálnu prácu a sociálnych pracovníkov, ale dovolím si k tomu diskutovať práve preto, že som s profesiou sociálneho pracovníka nielen prišla do styku, ale som aj spolupracovala a spolupracujem dodnes, ale aj... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)