F. Mikloško, poslanec: (2009-10-15):
Napriek tomu prišiel za mnou ako za predsedom parlamentu minister Košťa a povedal, že ak tento proces neprestane, ak tieto tlaky neprestanú, on bude musieť ako minister spravodlivosti podať demisiu, lebo nemá kto súdiť, nebude mať kto súdiť. V tom čase začalo byť lukratívne proste advokátstvo, aj sudcovia a právnici, ktorí robili v súdnictve, samozrejme, mali ďaleko zaujímavejšie zamestnať sa ako advokáti, zaujímavejšie finančne. Okrem toho odvolacie súdy dlho trvali, nebolo možné, proste začalo napätie, začínalo napätie vo väzniciach, pretože medzi prvostupňovými a druhostupňovými boli obrovské pauzy, tí väzni nemohli pracovať, proste hrozili tam vzbury. Nielen pre toto, nielen pre toto, ale aj preto, že ten november 1989 bol takým obrovský momentom a takou udalosťou, že my sme, samozrejme, politicky, hoci sme vtedy mali obrovskú moc, to bola ešte predsa revolučná doba, tieto procesy skončili a do dnešného dňa pracujú v súdnictve ľudia, ktorí sa podieľali alebo priamo súdili ľudí za náboženské veci alebo za politické. Ale povedal by som, že sa urobila hrubá čiara, tak ako v celej spoločnosti, aj v súdnictve sa dala istá šanca, začnime znovu. Druhý môj osobný kontakt so súdnictvom bol, keď nakoniec môj spolubojovník, dlhoročný priateľ Ján Čarnogurský sa stal v roku 1998 ministrom spravodlivosti a bez toho, aby vtedy boli nejaké tlaky, bez toho, aby sme vtedy začali prístupové konania do Európskej únie a zásadná požiadavka Európskej únie bola budovať nezávislé súdnictvo. Zásadná. Povedali politické strany, vlády prichádzajú a odchádzajú a môžu byť pod tlakom, môže tam byť konfrontácia, ale súdnictvo môže byť, musí byť nezávislé, aby tí ľudia neboli pod tlakom, aby neboli manipulovateľní a tak ďalej. Toto sa naozaj, myslím, budovalo a toto je aj pod drobnohľadom Európskej únie, ktorá vie ako proste spoločenstvo slobodných demokratických krajín, čo znamená nezávislé súdnictvo. Lenže nič nie je ideálne a nezávislosť súdnictva nie je na Slovensku ideálna, resp. jej nezávislosť sa často vysvetľuje tak po slovensky, tak po našsky, tak krajansky. Ja si myslím, že súdnictvo a cez sudcov neprechádza dnes čiara na bývalých komunistov a nekomunistov. Osobne si myslím, že toto prirodzeným nástupom nových generácií je proste preč. Tá čiara, čiže sudcovia sa už nedelia na tých, čo boli v strane a čo neboli v strane, sudcovia sa dnes delia na tých, ktorí sú uplatní a ktorí nie sú uplatní, na tých, ktorí sú charakterní a nie sú charakterní, na tých, čo prípadne majú kontakt s podsvetím, alebo tých, ktorí s ním bojujú a tak ďalej atď. Čiže deliaca čiara dnes, zabudnime, že ide nejako cez minulé straníctvo, deliaca čiara ide cez charakter ľudí, ktorí pokiaľ nie sú charakterní, tak majú obrovskú moc na to, aby boli nezávislí a imúnni proti akýmkoľvek tlakom. Musím povedať na česť pani profesorky Tóthovej aj zároveň na bývalého ministra Liščáka, že obdobie 1994 až 1998 predstavovalo na Slovensku jednu, proste najväčší prepad demokracie a najväčší prepad základných princípov, pre ktoré sme v novembri 1989 proste bojovali všetci. A to sú, samozrejme, stále sa opakujú, únos prezidentovho syna. Únos, ktorý organizovala Slovenská informačná služba. Zásah, spolupráca polície, veď si pamätáme na telefonát medzi ministrom vnútra a medzi šéfom SIS-ky o puse na čelo. Keď sa na, proste na politický nátlak sa vyhadzovali vyšetrovatelia, pretože tí, ktorí išli za stopou, že to bola Slovenská informačná služba. Sú tam ďalšie veľmi zatiaľ nejasné prípady, ako vraždy v podsvetí, áno, veď podsvetie si vybavuje svoje účty, ale mnohé sú veľmi tajomné. Pamätáme si na dokončenie, dokonanie vraždy v nemocnici, kde bol príslušný člen podsvetia strážený policajne a nejako zvláštne sa podarilo ho predsa zavraždiť a ujsť tak, že policajti, ktorí mali obkolesenú aj staničnú, túto nemocničnú izbu, aj okolie, odkiaľ sa nedalo vstúpiť, nič nezistili ani nevyšetrili. Možno pán Mečiar by, ktorý v tom čase všetko vedel a on stále tvrdí, že všetko vie, možno by aj k týmto veciam sa mohol niekedy vyjadriť, ako to vlastne bolo. Samozrejme, samozrejme, tu by som rád povedal na adresu pána Mečiara, ktorý tu stále hovoril, že tu nemá žiadne dôkazy. Nuž keď pán Mečiar nemá dôkazy, no to je tak, že keď nemá dôkazy, tvrdí, že dajte dôkazy, a keď mu ich dáme, no tak dá potom amnestiu na tie dôkazy. Čiže to bol príbeh, kedy celé vyšetrenie únosu bolo jasne vyšetrené a kedy pán Mečiar v poslednej chvíli dal amnestiu aj dokonca aj tu zle, lebo už to bolo zrejme robené v napätí, a kedy, kedy vlastne naozaj toleroval najväčších zločincov. A treba sa ešte raz pozrieť na ten rozhovor pána nebohého Svěchotu, ktorý tvrdil, že za tým celým organizovaním únosu stál on, ale to už je vec, na ktorú sa musí vyjadriť on, pretože pán Svěchota dnes už nežije. Pán Mečiar preto nech nám tu nehovorí o štáte, o tom, že sme boli proti štátu, pán Mečiar preniesol Slovenskú republiku a tento štát do totálnej izolácie, kde hrozila úplná katastrofa. Zápas so súdnictvom znovu vyvstal po nástupe tejto vlády, osobne po nástupe ministra Harabina, ktorého tam vymenovala HZDS, a som presvedčený, že, samozrejme, s vedomím alebo na príkaz priamo Vladimíra Mečiara. Dvakrát sme sa zrazili s pánom Harabinom, ministrom Harabinom tu na pôde parlamentu a dvakrát sme ho odolávali. A to boli zrážky, kedy sme jasne už poukazovali na stav tohto súdnictva, na to, ako sa začína doň zasahovať. To nebol žiadny minister predtým, ale to bol pán minister Harabin, ktorý odmietol vymenovať toho predsedu súdu Vanka. Ale to nebolo len to, to bol veľmi tajomný telefonát, ktorý potvrdila prokuratúra, tam je ten telefonát. To boli vyhrážky tuná na adresu poslanca, že pôjde do basy. To bolo, proste začalo v súdnictve niečo, čo sme si odrazu všetci všimli, ale na čo začali reagovať viacerí. A, dámy a páni, napriek tomu, že táto pani ministerka je tri mesiace, vo chvíli, keď ona za to, že pani sudkyňa Dubovcová povedala, kritizovala predsedu Najvyššieho súdu a ministra spravodlivosti Harabina, keď ona ju pozbavila talára, aj keď povedali, že len dočasne, v tej chvíli pani ministerka Petríková preberá celú kontinuitu a celú zodpovednosť, ktorá začala ministrom Harabinom. Proste ona ho prikryla a v tej chvíli treba zaujať veľmi vážne stanovisko, pretože zbaviť taláru niekoho je vec, ktorá začína súdnictvo absolútne rúcať. Ak si toto pani ministerka Petríková nie je vedomá, že pozbavením možnosti súdiť sa začína búrať celé súdnictvo, pretože je pod nátlakom politickým a pod nátlakom proste celej tej súdnej obce. A my v tejto chvíli, aj keby to bolo proti súdnej samospráve, aj tak bojujeme za to, že sudca má právo povedať svoj názor a nikto ho nemôže v takomto nejakom absolútnom preše nútiť k tomu, aby bol on pozbavený talára a možnosti súdiť sa. Toto je kľúčový problém a toto je dostatočný dôvod, už nehovoriac o všetkých tých rôznych dôvodoch, ktoré tuná vymenoval pán poslanec Lipšic a ktoré sú alarmujúce. Pani ministerka sa postavila do celej tej kontinuity, s ktorou zápasíme už tri roky, a prebrala zodpovednosť a dneska za túto zodpovednosť musí byť braná. Dámy a páni, a chcem ešte povedať, že diskusia o nezávislosti súdnictva, diskusia o spravodlivosti súdnictva nie je len o pani ministerke, nie je len o pani Dubovcovej, nie je len o tých ďalších, o ktorých sme tu hovorili, tá diskusia je o každom jednom z nás aj z vás. Aj o vás, páni poslanci z koaličnej vlády, z koaličného zoskupenia, aj vy nebudete stále pri moci, aj vy budete raz len obyčajnými ľuďmi, aj vás sa takisto ako každého jedného človeka v tejto krajine dotkne to, či sudcovia sú nezávislí alebo či budú podplácaní, alebo či budú vedení nejakým podsvetím a podobne. Zápas so súdnictvom je zápas o slušný život a dôstojný život posledného človeka – bezdomovca, to je zápas o každého človeka. A z tohto dôvodu si uvedomte, že aj toto odvolávanie, aj táto diskusia není „teáter“, ako to nazval pán Mečiar, že sme dávno neboli v televízii. Bránime, bránime obyčajných ľudí, bránime každého jedného človeka a bránime dokonca, by som povedal, že aj Vladimíra Mečiara. Ďakujem pekne. (Potlesk.)