Mamojka, Mojmír, poslanec NR SR (2012-10-17):
Ďakujem za slovo. Cesta k pultu je tak dlhá a ťažká ako k dobrej novele. Pani podpredsedníčka, pán minister, kolegyne a kolegovia, nebudem to predosielať, lebo neviem koľko, ale budem relatívne stručný. Je to prvé čítanie, to znamená, že v prvom čítaní by sme nemali dať zabrať charakteru prvého čítania a nehovoriť o zbytočných detailoch na to je druhé čítanie, takže ja sa pokúsim viac-menej držať takého ducha, intenciu uvažovaného procesu a novely zákona. Vysokoškolská legislatíva má svoj vývoj od roku 1990, pochopiteľne, mne ak niečo vadí na tom procese ako celku za tých 22 rokov, tak mi vadí to, že aj tu sa pestuje taký náš národný šport – čierno-biele prepolitizované videnie. Žiadny čiernobiely pohľad nie je jednoducho dobrý, my unisono 22 rokov hovoríme o kvalite školstva, plačeme nad tým, prečo nemáme nejakú vysokú školu v prvej 500-ovke, v prvej 50-ke pomaly, ja som to neraz povedal, musím to, žiaľ, zopakovať, prečo sme, dámy, prepáčte, ak poviem taký aktuálny príklad, prečo sme včera nevyhrali nad Gréckom? Lebo tí Gréci sú lepší. Darmo sme mali desať šancí, oni dali z troch šancí gól a vyhrali. Prečo chceme, aby sme za každú cenu mali v prvej päťstovke vysokú školu a robili takéto niekedy trápne preteky, však, prepánaboha, vychádzajme z globálnych podmienok, v ktorých sa nachádza vysoké školstvo a školy vôbec, vychádzajme z možností, ktoré máme. Ja znovu použijem ten príklad – chceme s trabantom, to by som prehnal, lebo naše vysoké školy nie sú zlé, ja to nerád počúvam, pôsobím na nich 30 rokov, nie sú zlé, nesypme si popol na hlavu zbytočne tam, kde ho netreba sypať, ale nie sú mercedesom, my chceme s oktáviou vyhrať Formulu 1. S oktáviou Formulu 1 nevyhráme, ale skúsme absolvovať preteky s týmto autom dôstojne, kvalitne a primerane kvalitne a myslím si, že to sa vcelku deje, takže nebuďme pápežskejší tam, kde netreba, a nebuďme nadutí tam, kde, naopak, by sme nemali byť. Takže proste reálny pohľad na svet a na život aj vysokoškolský, ten mi, nie teraz, 22 rokov hodne chýba. Je to etapovité, je to preemotívne, je to animózne, je to čierno-biele, ja som už neraz vyzval: Prestaňme bojovať – technické a prírodné vedy proti humanitným a spoločenským, prestaňme bojovať súkromné proti verejným, prestaňme bojovať denní proti externistom, prepánaboha, sme na jednom Titanicu, len na rôznych palubách. Keď to bude takto, takto bude tak vypadať aj ďalej. To je drobný úvod. Opakujem, vzhľadom k tomu, že je to prvé čítanie nebudem sa zaoberať s konkrétnymi paragrafmi, na to ešte príde možno čas, ale dovoľte ďalej pár slov. Podľa môjho názoru – mám naň právo – najlepší vysokoškolský zákon bol prijatý v roku 1991. Tak ako ďalšie právne predpisy boli plné nádeje, romantiky, duch ratio legis toho zákona bol korektný, pretože všetci sme dúfali, že zajtra tu bude Švajčiarsko materiálne, duchovne a v tom zákone bolo veľa korektnej, rozumnej intencie. Je to za nami. Zákon v roku 2002, ako bolo konštatované, má už 25 alebo 26 noviel, to znamená – jednoznačne sa pýta nový zákon o vysokých školách, o tom niet čo diskutovať. Tie novely treba proste dať do kompletného znenia. Teraz ale nejde o paragrafíky, ide o intenciu a duch zákona. Tu chcem kvitovať najmä v ostatných dňoch a v týždňoch veľmi intenzívnu diskusiu s pánom ministrom o niektorých diskutabilných, otvorených otázkach. Ja chcem pevne veriť a sme sa aj dohodli, že, samozrejme, tak to bude, že pred novelou bude veľmi intenzívna priebežná diskusia so všetkými reprezentantmi vysokoškolského sveta, aby tá intencia zákona trafila do terča. Čo chcem tým povedať, aby to nebolo veľmi všeobecné. Ja sa domnievam, že zákon o vysokých školách je ústavou vysokých škôl. My často používame takú floskulu, že ústava nie je trhací kalendár. Nie je. Ani zákon o vysokých školách by nemal byť trhací kalendár, lebo je ústavou vysokých škôl, a ako ústava vysokých škôl, je to, samozrejme, prirovnanie, by podľa môjho názoru nemal mať 140-150 paragrafov, ale možno 50-60-70, desať hore-dole ustanovení principiálne nosnej povahy a ostatné by sme mali nechať na tento veľmi zložitý, ale vyspelý intelektuálny svet, na to sú rektori, dekani, akademické senáty, vedenia fakúlt, veď to sú vysoko vzdelaní ľudia, to znamená – môj názor osobný – pokúsiť sa, pokúsiť sa uhádnuť veľmi citlivú hranicu direktívneho vplyvu na niektoré otázky na vysokých školách, čo niekedy je potrebné, vôbec nehovorím, že nie. Ale myslím, že s prevahou a väčšinou slobody akademickej voľnosti, s možnosťou iných pák vyvodenia zodpovednosti pri niektorých excesoch a kiksoch, za to som, nechcem teraz rozoberať detaily, dá sa to. Ale v princípe by tam mali byť pomerne široké mantinely vysokoškolskej akademickej samosprávy. Nie je to fráza, že vysokoškolská akademická pôda je pôda, kde sa hľadá pravda, kde sa vedie dialóg, kde sa hovorí pravda, kde sa môžeme pohádať, kde je proste absolútne slobodná pôda, tak to rešpektujme. Domnievam sa že čierno-biele videnie neraz poškodilo aj pri tzv. Bolonskom procese, Lisabonská stratégia a podobné trendy, ktoré sú v mnohom užitočné a dobré, a treba odkopírovať to, čo je dobre vymyslené. Na druhej strane si ale myslím, že uvažujme o svojich podmienkach. Je to môj osobný názor. Bol som dekanom troch právnických fakúlt. Bol som akademickým funkcionárom na iných postoch, ale hlavne ako radový pedagóg to vnímam tak, že, myslím si, že napríklad sme príliš rýchlo skočili po, ako príklad hovorím, po kreditovanom systéme. Príliš rýchlo sme skončili možno po dvojstupňovom vzdelávaní. Česká republika ho nemá. Nemá kreditový systém, nemá dvojstupňové vzdelávanie. Opakujem: hovorím môj osobný názor. Viem, že sú aj názory iné. Teraz máme problém, čo s uplatnením bakalárov a hľadáme kŕčovito pochopiteľné metódy, ako im pomôcť uplatniť sa v praxi. No ale to právny predpis neurobí. To je o spoločensko-ekonomickej realite, o konkurencii, o charaktere hospodárstva, štruktúre trhu a tak ďalej. Takže trošku možno uponáhľané. Kreditový systém: len dve vety – mobilita študentov. Bude kreditový systém, bude obrovská mobilita študentov, budú behať s fakulty na fakultu. Medici budú robiť skúšku zo súdnej psychológie na práve, lebo je to menej. Právnici budú robiť skúšku na medicíne, alebo na „matfyze“ z niečoho iného, no nič sa neudialo také, ani sa neudeje. Však aj predtým mal študent možnosť robiť skúšku inde, mal možnosť prerušiť na dva roky, mal možnosť prestúpiť, mal možnosť študovať inde, ale, prosím, ja to uvádzam ako príklad trošku príliš ochotného uponáhľaného kopírovania niektorých vzorov, ktoré nie vždy musia byť na naše podmienky trefné. Teraz trošku vytrhnem z kontextu, lebo nedá mi to. Tá otázka, ešte keď som išiel dnes do parlamentu, počúval som v aute rádio, samozrejme, čo iné, nie vysokoškolský zákon, nie novela, nie princípy – „lietajúci profesori“. Viete, mne už to naozaj brnká na nervy a nie preto, ja mám len jeden úväzok, ale už sa, prepánaboha, spamätajme trošku. Možno v druhom čítaní poviem o tom širšie, ja si vážim, opakujem, tú poslednú diskusiu, kde podľa mňa sme prijali mnoho rozumných kompromisov v týchto citlivých otázkach, ale vrátim sa k tým dvom otázkam veľmi stručne, lebo opakujem, je to prvé čítanie, nechcem zachádzať do detailov. Externé štúdium, aj tu platí – raz vidieť a raz skúsiť, ako stokrát počuť – platí, 30 rokov mám tú česť prednášať na vysokej škole nie ako teoretik, po tvrdej skoro 15-ročnej právnickej praxi, takže viem, ako chutí život, nielen na vysokej škole, ale ako právnik. Neviem, ja som za 30 rokov nezaregistroval, že by externisti boli, prepáčia mi tí kolegovia, neschopnejší ako denní. Ja som povedal len na výbore, keď prednášam denným, to kolegovia, dúfam, nepočúvajú, tak do polnoci kukám Chelseu alebo Barcelonu a idem prednášať denným študentom, pretože viem, že to zvládnem bez problémov. Keď idem prednášať externistom, nikdy to nepodcením, nehovorím, že tú prednášku na dennom podcením, lebo viem, že ma vytočia v dobrom, že ma preveria, že sa pýtajú, že proste už majú svoje životné skúsenosti, ale dobre, to je pedagogický proces, ale aj bodka procesu – štátnica. A štátne záverečné skúšky nie sú neschopnejší a nie sú – s prepáčením za výraz – hlúpejší, nie sú. Takže ja to vnímam trošku ako také zas čierno-biele videnie, ja nehovorím, že tá miera kontaktnej výučby by nemala byť vyššia, prosím, to akceptujem, ale je to o pedagógovi konkrétnom, je to o dekanovi, rektorovi, ak je škola, ktorá má sústredenie externistov len v sobotu alebo v piatok-sobotu, tak toho dekana treba trošku prevetrať. Ale keď je to plné troj-štvordňové sústredenie, kedy v stredu o 9.00 hod. začnú a v piatok o 20.00 hod. večer skončia, tak tá dĺžka štúdia je prakticky ako na dennom – a končím tým už – a externé je to preto, lebo je externé, lebo je tam akcent na individuálne štúdium, preto nemajú cvičenia, semináre, preto je to externé. Keď už poznáme distančné štúdium a e-learning a nevadí nám v modernej dobe, prečo by mal, no tak prečo by sme nejako tak zas čierno-bielo príliš brali externé, preto sa domnievam, že aj tá alternatíva, ktorá teraz je prezentovaná, ja myslím, že je dobrá. Že je tam istá voľnosť vysokej školy, otázka počtu kreditov, je tam priestor zas ten samosprávny, vysokoškolský, ktorý, podľa mňa, podľa môjho názoru, je akceptovateľný a dobrý. K tým lietajúcim profesorom len tri-štyri vety. Neviem, ktorý pán kolega povedal, že to je zle a šíria zlo pomaly tí lietajúci, ale oni šíria aj dobro. Viete, tí lietajúci väčšinou, ja už ten výraz nepoviem, lebo je mrzký, je zlý, lebo necharakterizuje ten dôvod. Po prvé je trápny. Veď viete, aké máme dnes citlivé obdobie, pán minister to prežíva, ak príde vysokoškolský učiteľ na prednášku alebo aj učiteľ základnej, strednej školy a má tú česť ísť autom a nie na bicykli a zaparkuje na parkovisku, tak zaparkuje väčšinou na starej embéčke 25-ročnej. Vedľa neho zapískajú brzdy na bavorákoch a mercedesoch, na ktorých príde študent. Viete, o čom hovorím. To znamená, ak niekto má viac úväzkov, nemá ich preto, že si tam bahní a je z toho šťastný, ale preto, že chce ako-tak dôstojne vyživiť rodinu. To je, žiaľ, tento dôvod. Druhý dôvod je však, v Spojených štátoch amerických, v západnej Európe je to bonus, keď má profesor viac úväzkov, ja mám osobne kolegov, ktorí neprednášajú z Bratislavy a nejde po D1 do Trnavy a číta novinky pri tom za 20 minút, on má, je vedúci katedry na Sorbonne a je vedúci katedry v New Yorku. Mám kolegu, ktorý je šéfom katedry v Uppsale, na Sorbonne a v Oxforde. Ako to stíha? No asi je dobrý! To znamená, nikdy som nebol za extrém, pán minister vie, mne takisto vadia, keď sú kolegovia, ktorí majú tri alebo dvaja-traja možno štyri plné úväzky, to mi vadí, to nie je dobré, to nie je ani treba. Ale nechcem zas detailne, zas ten kompromis, ktorý myslím, že je navrhnutý, je racionálny, je korektný, mám taký dojem, lebo ja som otvorene povedal svoj názor a ani ho nemením, že nejaké hodinové obmedzenie v zákone, ktorý je po ústave právnym predpisom najvyššej právnej sily, nie je ani právne, ani takticko-strategicky, ani eticky možno najšťastnejšie. Súhlasím, treba zvýšiť zodpovednosť pánov rektorov, pánov dekanov, sú tam iné páky administratívne, dokonca aj trestnoprávne, ak niekto prehlási, že učí len inde, a dopúšťa sa klamstva a to nechcem rozoberať, takže sú tam iné metódy a iné možnosti. Ja len hovorím to, že pedagogická činnosť nie je podnikanie, viete, že pedagogická činnosť, vedecká, publicistická je nepodnikateľská činnosť, tá pani predsedníčka Študentskej rady vysokých škôl mi povedala po poslednej porade u pána ministra: „No veď ale učiteľ musí všetko vydržať, lebo je to poslanie.“ Viac-menej v takomto zmysle, no fajn, je to poslanie, je to nádherné, ja hovorím, že farár, učiteľ a lekár, to nie je zamestnanie, to je povolanie až poslanie, len aj ten, kto napĺňa poslanie, aj ten dostane faktúru na elektriku a plyn a musí kúpiť maslo a chleba. Takže to na margo tých drobných úväzkov. Ja možno ešte k tomu niečo poviem aj v druhom čítaní, lebo mňa mrzí ten pejoratívny názov lietajúci, no kto má, kto má dobré krídla, nech lieta. A keď lieta príliš, tak mu ich treba strihnúť. No, ale na záver. Prosím vás, ja sa domnievam, že toto je istá prechodná etapa, kde máme tú možnosť mať novelu, myslím, okolo 191 zmien, náročnú, rozsiahlu, ja to beriem ako prechodné obdobie, ktoré treba preklenúť a naozaj sa v dobrom slova zmysle „set sakramentsky“ pripraviť na nový zákon o vysokých školách po tvrdej, širokej diskusii, intenzívnej, lebo tento zákon je strašne dôležitý. Kvalita, a už končím, vydržte, kvalita, chceme kvalitu, všetci ju chceme, ale zas sa vrátim k tej oktávii, k trabantu a k prípadnému mercedesu, máme isté podmienky, musíme z ich vychádzať, viete, čo má ekonomika na to, aby dala do pedagogického procesu a do vedy, myslím, že je to momentálne 4,7 % HDP v tých najvyspelejších štátoch, je to okolo 6,3, 6,4, už to nie je až taký rozdiel, no ale je a je to, žiaľ, aj o peniazoch. Takže ja poznám iba dve neoklamateľné kritériá kvality školy, aj vysokej školy: záujem a uplatnenie v praxi. Záujem o školu a uplatnenie v praxi. To je neoklamateľné a nepodplatiteľné. Iste trochu zjednodušene, ale to je to hlavné. Dalo by sa strašne veľa diskutovať o tom, čo je kvalita, aká je kvalita, lebo viete, keď hovoríme o kvalite akejkoľvek duševnej činnosti, keď som bol na prokuratúre dakedy ešte dávno, tak sme museli robiť 25 obžalôb minimálne, sudca – myslím – 25 rozsudkov, inak bolo zle. No dosť ma to dráždilo. Nie preto, že by som mal s tým problém, nemal som. Ale to nie je Chaplin a pás, tá groteska, že ideme a 9 hodín makám a potom spadnem na nos. Takže vychádzať aj z toho, že vysokoškolská pôda je vysoko intelektuálna pôda, kde fungujú schopní ľudia, ktorí hľadajú svoje miesto na slnku, a zákon o vysokých školách má byť taký, aby im to miesto na slnku pomáhal v tom dobrom slova zmysle nájsť. Takže verím, že sa nám podarí prijať nový zákon, taký, ktorý bude tomuto napomáhať, lebo je to sféra ťažká a zložitá a nesmierne citlivá. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)