Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2013-10-24):
Vážená pani predsedajúca, pani ministerka, predkladateľ a spravodajca, milé kolegyne, kolegovia, ja mám rád také dramaturgické zmeny a možno aj na také, samozrejme, problém nechcem nijako zľahčovať, ale som si to poňal trochu inak, bez tých detektívnych prvkov. V rokoch 2010, 2012 som mal česť, a musím povedať, že zároveň aj nočnú moru, účinkovať v parlamentnom výbore pre zdravotníctvo. Toto privilégium som si „užíval“, kým bratia zo SAS-ky a väčšina Obyčajných ľudí nepochovali našu vládu, čím vystlali červený koberec Robertovi Ficovi a jeho vládostrane. Tejto téme sa ale venovať nechcem. V zdravotníckom výbore som sa ocitol na základe logiky, že pochádzam z rodiny lekárov, a teda o veciach viem dosť, viac ako dosť. Postupom času som zisťoval, že aj lekári poslanci sa v systéme orientujú skôr inštinktívne a improvizovane, ako systematicky. Na druhej strane som získal aj pocit určitej satisfakcie. Naozaj pochádzam z rodiny zakladateľa detskej psychiatrie na Slovensku, psychiatrom je môj brat, švagriná aj moja dcéra. A sami uznáte, s takouto familiárnou anamnézou sa dá naozaj kľudne sedieť v zdravotníckom výbore aj v systéme zdravotníckom, kde je takýchto patických a schizofrénnych prvkov až-až. Ale ani o tom rozprávať nechcem. Za tých pár rokov som viackrát zažil aj dojímavý folklór, ktorý sa nazýva odvolávanie ministra. Teda toho, ktorý už len z titulu svojej funkcie môže za všetko. Najčastejšie som zažil koridu, v ktorej sa býk vyviňoval, čo všetko podedil od predchádzajúcich garnitúr, a presmerovával vinu na predchodcov. Dovoľte mi, aby som k týmto povinným jazdám opozičných matadorov prispel aj ja svojou troškou. A nielen preto, že si uvedomujem naliehavosť rodovej rovnosti, a to nielen v právach, ale aj v odvolávaniach. Keďže profesionálne aj con amore, teda s láskou, som vyrástol pri literatúre, a keďže tu často prevláda inflácia slov, akou sa vyznačuje zvláštny biologický druh nazývaný homo politicus, rozhodol som sa pre inú formu, ako je klasická parlamentná rozprava a rétorika s vystretým prstom, ktorý prebodáva protivníka. Rozhodol som sa, nech mi je to odpustené, pre poéziu, teda pre jazykovú formu, ktorá tu v takomto zákopovom verbálnom smogu azda ešte ani nebola. Skôr ako pristúpim k tej poézii, chcem povedať, že hlboko rešpektujem intimitu a mystérium každej osoby, a to aj vtedy, ak je z rôznych dôvodov napríklad verejným činiteľom či ministrom. Ak aj používam familiárne slová či expresíva, nech to nie je chápané ako výraz neúcty, ale básnická obeť na oltár rýmového pôdorysu a iných, naskrze estetických dôvodov. No a teraz už dovoľte avizovanú báseň. Nazval som si ju, keď som podpisoval návrh 40 poslancov na odvolanie a večer som o tom rozmýšľal, na izbe som si ju nazval „Báseň o tom, ako sa vina podela“. „Nehaňte že našu Zuzku, neberte ju na nože, nevešajte na halúzku, ona za to nemôže. Keď vás Penta opantala, zodriete sa do kože, pozrite, kto nosí talár, ona za nič nemôže. Vrtuľníky vrčia márne nad aortou, môj Bože, nevoďte ju do mučiarne, ona za nič nemôže. Zimovali sestry v stanoch, tlačili ich rohože, nedostali žiadne áno, ona za to nemôže. Odvod štátu za pacienta? Impotentné nálože. Len na verných čaká renta, ona za nič nemôže. Arbitráž za zákaz zisku nevedie nás do lóže, vlci Zuzku majú v pysku, ona za nič nemôže. Vo voze sa s pánmi vezie, vy vravíte o koze, v systéme je pacient väzeň, ona za to nemôže. Že nám hrozí nálož istôt, ďalších bludov odnože, že v bordeli nie je čisto? Za to ona nemôže. Zlatá je, aj národ zhíkol, slepým sa však zdalo, že slabosť má pre výpalníkov. Za to nikto nemôže. Nesúďte ju, našu milú. Kto je čistý akože? Oligarchia ťahá pílu, ona za to nemôže. Nehaňte že toto žieňa, neberte ho na nože, biznis tučnie z utrpenia, ona za to nemôže. Všetci sme na ceste k smrti, ak to nevieš, nemo žer predsudok, že svet sa krúti, ona za to nemôže.“ Ďakujem. (Potlesk.)