K. Tóthová, poslankyňa: (2001-10-04):
Nejdem odpovedať, budem odpovedať na ostatné vám, ale toto vysvetľujem, aby sme o tom nediskutovali, pretože v úvodnom slove som toto uviedla. V úvodnom slove som to uviedla, bola som v tom, že keď dávam nový text opravou preklepu, že vlastne ten bude mať dátum pôvodného. A všetko, čo ste tu vyprodukovali, boli vývody z tohto administratívneho momentu, že ten nový text dostal dátum 3. alebo ktorého júla. Tam boli sviatky nejaké, proste júlový dátum dostal. To bolo, pretože posledný deň júna, všetci vieme, 30. sme posielali na príslušné miesta, ale dostalo to číslo júla. To je vec, o ktorej ja sa tu nebudem rozširovať – prečo, ako, načo. Fakt je takýto, preto to vysvetľujem. Nerobte z toho veľké procedurálne závady, neznalosti a buďte tak dobrý, reagujte na podstatu. Ďakujem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Otváram všeobecnú rozpravu o tomto bode programu. Písomne nebol prihlásený nikto z poslancov a poslankýň, ústne kto sa chce prihlásiť, prosím, máte možnosť. Ako jediný poslanec pán poslanec Ladislav Orosz. Končím možnosť prihlásiť sa do rozpravy ústne. Pán poslanec Orosz, máte slovo. L. Orosz, poslanec: Vážený pán podpredseda, vážené dámy, vážení páni, vzhľadom na skutočnosti, ktoré uviedla pani poslankyňa v úvodnom slove, a vzhľadom aj na vystúpenia, ktoré boli v posledných týždňoch a mesiacoch v slovenských médiách, v ktorých sa objavil celý rad nepodložených tvrdení, chcem zaujať postoj k predloženému návrhu ústavného zákona zo širšieho hľadiska. Nebudem hovoriť o jeho technickej kvalite, budem hovoriť o vecnom zámere, ktorý pani navrhovateľka ním sledovala. Ak chceme komplexne hodnotiť problematiku ústavnej ochrany základných práv a slobôd v novodobej histórii Slovenskej republiky, je nevyhnutné vrátiť sa k pôvodnému textu Ústavy Slovenskej republiky a osobitne k pôvodnému zneniu textu čl. 127, ktorý je ešte stále účinný, ktorý jedine priznával relevantnú ochranu základných práv a slobôd z pohľadu judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva a slobody prostredníctvom rozhodovacej činnosti Ústavného súdu. Ten pôvodný text čl. 127 ústavy znie: „Ústavný súd rozhoduje o sťažnostiach proti právoplatným rozhodnutiam ústredných orgánov štátnej správy, miestnych orgánov štátnej správy a orgánov územnej samosprávy, ktorými boli porušené základné práva a slobody občanov, ak o ich ochrane aj o ochrane týchto práv nerozhoduje iný súd.“ Ak si analyzujeme text tohto čl. 127, tak z neho veľmi zrejme vyplýva, že mimo ústavnej ochrany základných práv a slobôd prostredníctvom inštitútu tzv. ústavnej sťažnosti, ktorý uznávala a uznáva judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva ako relevantný vnútroštátny opravný prostriedok, zostali nasledovné kategórie prehreškov orgánov verejnej moci: Mimo ústavnej ochrany boli rozhodnutia všetkých orgánov verejnej moci, ktorými boli porušené ľudské práva a základné slobody vyplývajúce z medzinárodných zmlúv, ktoré Slovenská republika ratifikovala a ktoré boli vyhlásené spôsobom ustanoveným zákonom. Mimo ústavnej ochrany boli rozhodnutia všetkých orgánov verejnej moci, ktorými boli porušené základné práva a slobody a ľudské práva a základné slobody vyplývajúce z medzinárodných zmlúv právnickým osobám a všetkým fyzickým osobám, ktoré nie sú a neboli občanmi Slovenskej republiky. Mimo ústavnej ochrany zostali všetky rozhodnutia iných orgánov verejnej moci než ústredných orgánov štátnej správy, miestnych orgánov štátnej správy a orgánov územnej samosprávy, ktorými boli porušené základné práva a slobody, a to všetkým fyzickým osobám a všetkým právnickým osobám. To znamená, nebolo možné podať relevantnú ústavnú sťažnosť napr. proti rozhodnutiam orgánov prokuratúry, súdov, rozhodnutiam orgánov verejnoprávnych inštitúcií alebo orgánov záujmovej samosprávy, na ktoré preniesol a, prirodzene, aj prenáša štát niektoré svoje funkcie vrátane práva rozhodovať o právach oprávnených záujmov fyzických osôb. Mimo ústavnej ochrany boli aj základné práva a slobody, ktoré neboli porušené rozhodnutím orgánov verejnej moci, ale opatrením alebo iným zásahom orgánu verejnej moci, príp. nečinnosťou. Ani proti opatreniam alebo iným zásahom orgánov verejnej moci, jednoducho nebolo možné podať ústavnú sťažnosť. Z toho, čo som povedal, vyplýva, že Ústava Slovenskej republiky v pôvodnom znení poskytovala mimoriadne úzky priestor na ochranu základných práv a slobôd prostredníctvom inštitútu ústavnej sťažnosti. Išlo o značnú slabinu slovenskej ústavy, ktorú sa podarilo prostredníctvom novely ústavy odstrániť. Od 1. januára, tak ako hovoril pán poslanec Kresák, bude možné podať ústavnú sťažnosť v takom rozsahu, že zahrnie všetky 4 kategórie rozhodnutí, opatrení alebo iných zásahov orgánov verejnej moci, ktoré som pred chvíľou spomínal. Naviac v ústave, konkrétne v čl. 127 ods. 2 na rozdiel od stavu pred novelou sa výslovne uvádzajú právne účinky rozhodnutí Ústavného súdu o ústavných sťažnostiach, ktoré zaručujú, že sa podarí dosiahnuť náprava, ak Ústavný súd, samozrejme, dospeje k záveru, že základné práva alebo slobody boli porušené. Žiada sa ešte uviesť, že Ústavný súd bude môcť od 1. januára 2002 priznávať svojím rozhodnutím poškodeným právnickým či fyzickým osobám primerané finančné zadosťučinenie. To sú neodškriepiteľné fakty, to je jeden z mnohých prínosov novely ústavy na úseku základných práv a slobôd. Kto tieto fakty spochybňuje, vedome klame a zavádza verejnosť. Teraz, ak dovolíte, niekoľko slov k inštitútu tzv. ústavného podnetu, ktorého sa návrh pani poslankyne v tom novom znení dotýka. Ide o pôvodný text čl. 130 ods. 3 ústavy, v ktorom sa hovorí: „Ústavný súd môže začať konanie aj na podnet právnických alebo fyzických osôb, ktoré namietajú porušenie svojich práv.“ Toto ustanovenie bolo lokalizované do čl. 130 ústavy, ktorý má procesnoprávny charakter tým, že určuje okruh subjektov, ktoré môžu vyvolať konanie pred Ústavným súdom. Z logiky a systematiky textu ústavy sa dá vyvodiť, že procesnoprávny význam chcel udeliť ústavodarca v roku 1992 aj ustanoveniu čl. 130 ods. 3. Takýto právny názor nepriamo potvrdil aj zákonodarca pri schvaľovaní zákona č. 38/1993 Z. z. o organizácii Ústavného súdu. Tento zákon totiž vo svojom pôvodnom znení neobsahoval osobitné ustanovenia o konaní, o podnete. Až po novele tohto zákona v roku 1995 sa upravilo konanie o prijatom podnete odkazom na primerané použitie ustanovení o konaní, o ústavných sťažnostiach. K tejto zmene došlo aj na základe extenzívnej interpretácie ustanovenia čl. 130 ods. 3 v rozhodovacej činnosti Ústavného súdu. Na základe tejto interpretačnej doktríny Ústavného súdu nadobudlo v praxi toto ustanovenie nielen procesnoprávny význam, ale aj hmotno-právny význam, t. j. jeho chápanie ako normy, ktorá zakladá osobitnú právomoc Ústavného súdu. S odstupom času je možné hodnotiť túto interpretáciu čl. 130 ods. 3 ústavy ako vecne správnu, pretože prostredníctvom nej sa podarilo aspoň čiastočne zaceliť veľmi zjavnú medzeru v pôvodnom texte Ústavy Slovenskej republiky. Aj napriek tejto interpretačnej doktríne sa ale nepodarilo a ani nemohlo preklenúť závažnú ústavnú medzeru v ochrane základných práv a slobôd prostredníctvom podnetu podávaného podľa čl. 130 ods. 3, a to minimálne v 2 smeroch. Po prvé, podanie podnetu nezakladalo obligatórnu právomoc Ústavného súdu meritórne sa podnetom zaoberať a vecne o ňom rozhodnúť. Táto právomoc Ústavného súdu bola založená len fakultatívne, t. j. záležalo na rozhodnutí Ústavného súdu, či sa bude podnetom ďalej zaoberať. Po druhé, a to považujem ešte za závažnejšie, Ústavný súd zastáva na základe doterajšej judikatúry zásadný názor, že v konaní o prijatom podnete nie je možné zrušovať rozhodnutia štátnych orgánov, ktorými boli porušené práva fyzickej alebo právnickej osoby tak, ako je to pri rozhodovaní o ústavnej sťažnosti. Potvrdzujú to viaceré judikáty Ústavného súdu. Pán poslanec Kresák už o tom hovoril a ja budem citovať z dvoch konkrétnych, aby nedošlo k pochybnostiam. V judikáte I. ÚS 51/1997 sa uvádza: „V prípade rozhodovania Ústavného súdu o prijatom podnete nemožno s poukázaním na § 31a zákona č. 38/1993 Z. z. použiť ustanovenie o ústavnej sťažnosti, podľa ktorého Ústavný súd zruší právoplatné rozhodnutie orgánu štátnej správy alebo územnej samosprávy a tak ďalej.“ Obdobne v judikáte III. ÚS 33/2000 sa uvádza: „V konaní o prijatom podnete podľa čl. 130 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky môže Ústavný súd iba konštatovať porušenie základných práv a slobôd, čiže nemôže bezprostredne zasiahnuť do právnych pomerov, k tomu je potrebné konanie iných orgánov verejnej moci.“ Na základe toho, čo som povedal, nie je možné v zmysle platnej judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva považovať podnet podľa čl. 130 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky za efektívny a účinný vnútroštátny prostriedok nápravy rozhodnutí orgánov verejnej moci, ktorými sa porušili základné práva a slobody chránené ústavou a Európskym dohovorom. Inými slovami, aj do stavu pred prijatím novely ústavy mali občania právo obrátiť sa priamo na Európsky súd pre ľudské práva v Štrasburgu bez toho, aby museli využiť právo obrátiť sa na Ústavný súd s podnetom podľa čl. 130 ods. 3 ústavy. Túto skutočnosť chcem zdôrazniť z toho dôvodu, že v dôvodovej správe k prerokúvanému návrhu ústavného zákona sa uvádza, že občanom, ktorým ústava v období od 1. 7. 2001 do 1. 1. 2002 nepriznáva možnosť obrátiť sa s podnetom na Ústavný súd, prichodí obracať sa priamo na Európsky súd pre ľudské práva, čo bude znamenať enormný nárast sťažností, ale i celoeurópsku signalizáciu nepodareného legislatívneho počinu a tak ďalej. Na základe toho, čo som uviedol, myslím si, že je možné veľmi jednoznačne konštatovať, že toto tvrdenie je nekvalifikované a zavádzajúce, pani poslankyňa, minimálne v 2 smeroch: Po prvé, z pohľadu judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva na základe tých argumentov, ktoré som povedal ja, ktoré hovoril pán poslanec Kresák, ktoré vy veľmi dobre poznáte, sa nič v tomto medziobdobí nezmenilo, nič, a po druhé, výrazné rozšírenie ústavnej ochrany základných práv a slobôd prostredníctvom novely ústavy bude nesporne veľmi pozitívne hodnotené nielen Európskym súdom pre ľudské práva, ale aj inými medzinárodnými orgánmi a inštitúciami a nepochybne aj občanmi Slovenskej republiky. Už len na margo toho, čo som povedal, možno citovať z toho stanoviska Ústavného súdu Slovenskej republiky, ktoré ste spomínali aj vo svojom úvodnom vystúpení, je to stanovisko z 5. septembra 2001, nechcem ho celé citovať, lebo je už neskorá večerná hodina, ale hovorí sa o. i. v ňom to, že Ústavný súd pri rozhodovaní o takýchto podaniach fyzických a právnických osôb, ktoré dôjdu od 1. júla 2001 do 31. decembra 2001, využije postup, ktorý sa aplikoval v konaniach o individuálnu ochranu základných práv a slobôd do 1. júla 2001, a poskytne, ak na to budú splnené ústavné predpoklady, ochranu v rozsahu, ktorý bol ústavne dovolený a konštantne judikovaný do 1. júla 2001. Tento postup s spôsob rozhodovania sa uplatní až do 1. januára 2002. Tie dôvody sú uvedené, vy poznáte to stanovisko, takže nemusím o ňom obšírne hovoriť. Myslím si, že na základe toho, čo bolo doposiaľ uvedené pri rokovaní o tomto návrhu zákona, je možné veľmi jednoznačne konštatovať, že prerokúvanie a schválenie toho návrhu, ktorý ste predložili, nemá žiadny zmysel. Tá ústavná ochrana je zabezpečená bez ohľadu na to, či o tomto návrhu rokujeme alebo nie. Vy to veľmi dobre viete, pani poslankyňa. A ak sa sporíte, tak vlastne zhadzujete svoju profesionálnu autoritu, ktorú máte u určitej časti občanov voličov Hnutia za demokratické Slovensko, to rešpektujem. Nechcem hovoriť o tých legislatívnotechnických nedostatkoch, ktoré boli v tých návrhoch. V tom návrhu, myslím si, sa to stalo tým, že ten návrh robil pre vás niekto iný a nemali ste času sa na to pozrieť. Ďakujem pekne. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem, pán poslanec. Sú dve faktické poznámky, pán poslanec Oberhauser, pán poslanec Drobný. Končím možnosť prihlásiť sa do faktických poznámok. Pán poslanec Oberhauser má slovo. Nech sa páči. V. Oberhauser, poslanec: Ďakujem, pán predsedajúci. Ja mám iba jednu faktickú poznámku a to je k vystupovaniu týchto dvoch pánov, ktorí tu pred chvíľou vystúpili. Minimálne ako muži by mohli sa chovať trošku ako džentlmeni, lebo iste v našej slovenskej pospolitosti je taká obyčaj, že ľudia, ktorí pracujú v tom istom vednom odbore alebo v tej istej disciplíne, jednoducho zhadzujú svojich kolegov, ale keď už proste by chceli dodržiavať tieto obyčaje, mohli by aspoň ako k dáme zachovať určitú mieru slušnosti a nevystupovať takým, by som povedal po slovensky správne, chrapúnskym spôsobom. Ďakujem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Pán poslanec Drobný má slovo.