B. Zala, poslanec: (2003-09-23):
Dovoľte, aby som sa dotkol niekoľkých bodov, ktoré sa dotýkajú návrhu ústavy, skutočne len niekoľkých, pretože jeho rozsah je mimoriadne veľký a už tu zaznelo, že sme diskusii o návrhu tejto ústavy venovali minimálnu pozornosť. A to nie je o tom, keď bola hotová, ale bolo možné diskutovať o jej jednotlivých častiach, ktoré potom národní zástupcovia reprezentovali na Konvente, ktorý bol na toto zriadený. Treba sa dotknúť práce Konventu. Je nepochybné, že na tomto Konvente boli reprezentatívne zastúpené všetky podstatné zložky, či sa dotýkali národných štátov, teda vlád aj parlamentov, ako aj inštitúcie Európskej únie. Bola tam Európska komisia, bol zastúpený Európsky parlament a boli tam ako pozorovatelia všetky ostatné inštitúcie Európskej únie. Nepochybne my stále interpretujeme veci tak, ako keby výsledok, ktorý sa dosiahol na Konvente, bol výsledok, ktorý je v prospech akýchsi vyformulovaných  veľkých štátov, akoby celá diskusia prebiehala tým spôsobom, že veľké štáty získali dominantnosť a malé štáty budú škodovať. Ak si ja spomeniem len na posledný polrok, ktorého som sa zúčastnil v tomto Konvente, tak veľké štáty, ale aj mnohé malé prichádzali s návrhmi, ktoré vytvárali z Európskej únie podstatne silnejší typ štátu, silnejší mocenský útvar, ako je reálny výsledok, ktorý sa dosiahol v tom návrhu, ktorý máte pred sebou. Množstvo štátov z mnohých požiadaviek a predstáv, to neboli len požiadavky, ale aj modely, predstavy, ustupovalo. Spomeniem, povedzme, len otázku prezidenta Európskej únie, o ktorom sa predpokladalo, že by bol volený na 5-ročné obdobia a bol by reálnym prezidentom. Spomeniem len tendencie, ktoré presadzovali, aby sa o všetkom hlasovalo väčšinou, a to ešte nie kvalifikovanou väčšinou, ako je teraz formulované v tomto závere, ale aby sa normálnou väčšinou hlasovalo o všetkých otázkach. Postupne sa z tohto ustupovalo a vznikol dokument, ktorý by som ja charakterizoval asi tak, že na Konvente s ním skutočne nikto nebol spokojný, ale každý s ním mohol súhlasiť. Inými slovami, neobsahoval také návrhy, ktoré by boli principiálnou prekážkou, aby účastníci Konventu nemohli povedať tomuto dokumentu áno. A to, si myslím, je výsledok toho, čo nazývame kompromis, a tohto kompromisu, ktorý sa dosiahol. Dovoľte mi, aby som sa v druhom bode zamyslel nad istou zvláštnou ideológiou, ktorá tu vzniká, a to je koncepcia malých a veľkých štátov alebo malých a veľkých krajín. Akýmsi mne podivným a zvláštnym umelým spôsobom sa tu postavili do opozície malé krajiny a veľké krajiny. Inak keby som to veľmi empiricky analyzoval, nemám predstavu o tom, ktorý teda je v tejto predstave veľký a ktorý je v tejto predstave malý. Ale zdá sa mi, že sa to vyformovalo tak, že veľkí sú tí, ktorí chcú silnú Európsku úniu, a malí sú tí, ktorí chcú slabú Európsku úniu. Myslím si, že toto vôbec neplatí. Ja už počas Konventu som upozorňoval aj slovenskú vládnu delegáciu, že vytvárať akési zoskupenie malých krajín je mimoriadne nebezpečné, pretože umelým spôsobom vtláča tzv. veľkých, aby vytvárali nejaké spoločné zoskupenie a aby sa umelo stavali proti malým. Ale takto skutočne problém ani na Konvente nestál a, myslím, ani v Európskej únii nestojí. Záujmy Veľkej Británie a Nemecka sú principiálne odlišné a vôbec nesúvisia a nezjednocuje ich to, že sú to krajiny veľké. Rovnako sú rozdielne záujmy takých veľkých krajín, ako sú Španielsko a Francúzsko, a vôbec to neznamená, že patria dohromady. Čiže zdá sa mi, že tu umelo rozdeľujeme niečo, čo rozdelené nemá byť. Ja chápem, že základom diskusie, o ktorú tu ide, je problematika suverenity Slovenskej republiky, ide nielen o otázku, ako sa to tak hmlisto tu hovorí, národnoštátnych záujmov, tie si určite interpretuje každý politický prúd inak a vidí ich v inom horizonte, ale nepochybne ide o otázku suverenity Slovenskej republiky. A nad tým by som sa na chvíľočku chcel zamyslieť. Po prvé, už tu niekoľkí rečníci povedali, že je predovšetkým podviazaná suverenita Slovenskej republiky ekonomickým procesom, ktorý sa tu deje 10 rokov. Je to ekonomický proces, v ktorom sa suverenita Slovenskej republiky podriadila neznámym a neidentifikovateľným hospodárskym silám, čo je podstatne nebezpečnejšie, ako sa podriadiť definovaným a jasným hospodárskym pravidlám, ktoré návrh tejto ústavy zavádza. To je prvé podviazanie suverenity Slovenskej republiky. Druhá poloha. Budem celkom otvorený. My predsa veľmi podrobne sledujeme aj praktickú politiku a vidíme, že suverenita Slovenskej republiky je veľmi často podviazaná istou zaoceánskou mocnosťou, ktorá, ak si pozrieme len informácie z médií, veľmi častým spôsobom rozhoduje o tom, kto tu bude predseda Najvyššieho súdu, kto s kým do koalície pôjde alebo nepôjde. Jednoducho to poviem tak, ako to je, má spravodajsky pokryté územie Slovenskej republiky a rozhoduje. Suverenita, ako je obmedzená týmito aktivitami v Slovenskej republike, je podstatne viacej, ako by bola akýmkoľvek aktom, v ktorom vstupujeme do Európskej únie alebo prijímame návrh Európskej ústavy. Inými slovami, ak to poviem veľmi jednoducho, to, čo by malo byť výsledok a z čoho by Slovensko mohlo prosperovať, je vytvoriť balans medzi týmito dvomi ohrozeniami slovenskej suverenity, kde vždycky je možné sa oprieť o dva piliere, a preto aj hovoríme o euroatlantickom pilieri. Ja neodmietam ani jeden pilier, ale výhoda pre nás by bola, keď vždy vieme šikovne jeden využiť niečo voči druhému tak, aby sme vedeli postaviť naše záujmy do popredia. A z tohto dôvodu nás navrhovaná Európska ústava neobmedzuje vôbec, opačne, kryje nám chrbát, aby sme takúto veľkú operáciu na medzinárodnej scéne mohli urobiť. Práve v tejto súvislosti treba ešte hovoriť o jednom pojme, ktorým sa tu tak často operuje, a to je pojem superštát. Ja nie celkom rozumiem analytickému obsahu tohto pojmu, ale veľmi jasne rozumiem jednej otázke, áno, návrhom tejto ústavy rozhodujeme, či Európa bude alebo nebude mocnosťou, to je realita, a, v druhom rade, či chceme byť súčasťou takejto mocnosti, inými slovami, aj v pozadí celého Konventu bola táto otázka úplne rozhodujúca: Akým spôsobom môže Európa ako celok hrať dôstojnú úlohu vo vzťahu k Spojeným štátom americkým, vo vzťahu k Číne, vo vzťahu k Rusku, vo vzťahu k vznikajúcemu silnému ekonomickému zoskupeniu v juhovýchodnej Ázii? Toto je principiálna otázka, ktorú si kládol Konvent. A odpovedal na ňu otázkou, že ak Európa chce byť mocnosť, musí mať efektívne nástroje svojho fungovania. A návrh tejto ústavy podľa môjho názoru je minimálnym stupňom kompromisu, aby vôbec Európa ako taká mocnosť mohla fungovať. A myslím si, že budú pokračovať ďalšie kroky, aby sa ako mocnosť týmto ostatným krajinám, ktoré som spomenul, vyrovnala. A tam je otázka, že nie je to o tom, či budeme vytvárať super štát, ale o tom, či budeme vytvárať efektívne mocenské pôsobenie v Európskej únii. Tretí bod, nad ktorým sa chcem zamyslieť, mi dovoľte, je tak často diskutovaná otázka preambuly návrhu tejto ústavy a otázka dedičstva, príp. tradície, o ktoré by sa Európska únia mala oprieť. Vážení kolegovia, často sa táto diskusia redukuje na to, či kresťanstvo je základom Európy alebo je minimálne dominantné v Európe. Ja si myslím, že tento problém nie je dobre postavený. Treba si v tejto súvislosti povedať jednu základnú myšlienku a to je otázka slobody. Idea slobody je idea, ktorá vznikla v antickom Grécku. Sloboda je ten základný princíp. Sloboda chápaná ako sloboda myslenia a sloboda individuálneho rozhodovania je základný princíp, ktorý doviedla do dedičstva Európy antika alebo, ak chcete, mediteránny priestor. Treba povedať, že myšlienka slobody v tomto zmysle nie je vnútorným obsahom kresťanstva. Kresťanstvo takto poňatú slobodu ani nepozná, kresťanstvo pozná slobodu od hriechu. V tomto zmysle pozná slobodu ako slobodu spásy. A ja nikomu neuberám sa o túto slobodu usilovať, ale vždy a principiálne to treba tak, aby sloboda rozhodovania a sloboda myslenia aj o spáse bola zachovaná. Keď hovoríme o, a v preambule to ostalo menované ako jedna z tradícií, náboženstve, ak by sme začali hovoriť o kresťanstve, aby sme boli historicky poctiví, museli by sme, samozrejme, hovoriť aj o mnohých iným oblastiach. Medzi 9. a 11. storočím bol to predovšetkým veľmi výrazný arabský vplyv, ktorý tu zachoval práve to dedičstvo, o ktoré sa už o jedno storočie neskôr oprel vrchol kresťanského myslenia. A to je scholastika, ktorá dodnes predstavuje základnú bázu, na ktorej je postavená doktrína katolíckej cirkvi. A takto by sme mohli hovoriť o ďalších hodnotách, byzantských hodnotách, ktoré by sme mohli spomenúť. Napokon aj veľmi špecifické hodnoty, ktoré sú veľmi zaujímavé a o ktorých by bolo možné diskutovať, sú skutočne cyrilometodské hodnoty, ktoré sa pohybujú niekde medzi kresťanstvom západným a byzantským. Sú to všetko veľmi zaujímavé myšlienky a bolo by možné, ja by som nebol proti tomu, aby sa v preambule vymenovali tieto tradície aj menovite. A kresťanstvo medzi nimi zaujíma určite veľmi výraznú polohu, ale nie výlučnú, a tým chcem zakončiť práve túto diskusiu. Nepochybne tou najväčšou hodnotou, ktorou sa odlišuje Európa od všetkých ostatných civilizácií, je práve myšlienka zachovania slobody myslenia a slobody konania. A túto myšlienku zabezpečuje od 16. – 17. storočia výlučne práve svetský štát. Svetský štát je zárukou toho, že aj kresťanstvo a kresťanské myslenie ako moje individuálne rozhodnutie, ako moje individuálne zachovanie viery nie je vystavené žiadnemu teroru, ale, opačne, je mi vytvorený priestor, aby som si túto vieru mohol zachovať. A preto by som na veľmi múdru myšlienku, ktorú tu vyslovil Dušan Čaplovič o viere a rozume, odpovedal, áno, aj viera, aj rozum sú v Európe možné len preto, že je tu sloboda, len preto je možné zachovať aj moju vlastnú individuálnu vieru, nech je už taká alebo onaká, aj kresťanská, a práve preto je možné rozvíjať rozum, pretože rozum bez slobody by okamžite sa nemohol ako rozum realizovať, inými slovami, pod rozumom sa myslí slobodné bádanie, nech už má charakter vedecký, individuálny alebo akýkoľvek iný. Preto si myslím, že skutočne tá špecifika, ktorá Európu odlišuje od iných civilizácií, je práve v tom, že sa v Európe zachováva sloboda myslenia aj sloboda vyznania ako individuálne rozhodnutie každého človeka, a nie ako štátna ideológia. To je výsledok európskeho vývoja a to je to, čo je hlavnou hodnotou, ktorú musí Európska únia rešpektovať. Celkom na záver, mi dovoľte povedať pár slov k problému vyjednávania vlády Slovenskej republiky. Ja som navrhol v zahraničnom výbore, aby najpodstatnejšou úlohou vlády bolo zachovať znenie návrhu ústavnej zmluvy, tak ako je. Ja toto nevnímam, a tu som v polemike s pánom poslancom Brockom, ako, že vláda nejde na rokovanie s ničím. Opačne, ak by išla len s touto myšlienkou, tak je to veľmi silná myšlienka, pretože možno vzniknú na tom rokovaní a pri otvorení návrhu tejto zmluvy také tlaky, ktorých výsledok by mohol byť podstatne horší pre Slovenskú republiku, ako je tento, ktorý sa nám nepáči. A ja súhlasím s argumentmi, ktoré tu prednieslo viacero rečníkov, je možno lepšie upraviť problém hlasovania, je možno lepšie upraviť problém kontroly alebo blokujúcich mechanizmov. Nepochybne je možné lepšie upraviť, a o tom by mohla byť diskusia, ako mala byť v minulosti, napr. tzv. zdieľané alebo spoločné kompetencie, o ktorých veľmi dobre vieme, že boli najväčším kameňom sváru aj za Česko-slovenskej republiky a nie sú veľmi dobre upravené v návrhu tejto ústavy, pretože nehovoria jasne, čo zo spoločných kompetencií v akom rozsahu má Európska únia a tie-ktoré konkrétne štáty, ale som vnútorne presvedčený, že dnešné otvorenie tejto diskusie skončí v neprospech toho zamerania a tých ideí, ktoré tu možno máme spoločné, a to sú idey posilnenia suverénneho rozhodovania Slovenskej republiky. A preto si myslím, že by vláda mala v spodnej hranici obhájiť minimálne to znenie návrhu ústavy, ktoré je dané dnes. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)