V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-10-26):
K. Fajnor, poslanec: Ďakujem veľmi pekne, pán predsedajúci. Vážené kolegyne, kolegovia, dovoľte mi, aby som sa vyjadril k návrhu poslankyne, kolegyne Demeterovej na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 726/2004 Z. z. o poskytnutí jednorazového peňažného príspevku osobám zaradeným v rokoch - prosím, dobre počúvajte, 1948 až 1954 - do vojenských táborov nútených prác a pozostalým manželkám po týchto osobách. Vážené kolegyne, kolegovia, predložená novela zákona pojednáva o poskytnutí jednorazového peňažného príspevku osobám zaradeným v rokoch 1948 až 1954 do uvedených vojenských táborov a pozostalým manželkám. Dovoľte mi, aby som sa najskôr vrátil do histórie. Musíme totiž rozlíšiť vojenského tábory nútených prác a pomocné technické prápory známe ako PTP. PTP boli zriadené v septembri 1950 a rozpustené v roku 1954. Tábory nútených prác boli inšpirované pracovnými tábormi v Nemecku. Už v roku 1938 bola snaha vytvoriť takéto tábory aj v bývalom Česko-Slovensku. Ale pre sociálne protesty sa uvedený plán nerealizoval. Teda vojenské tábory nútených prác nie sú výmyslom komunistov z roku 1948, ale je to neblahé dedičstvo Slovenského štátu. Bol to Slovenský štát, ktorý na Slovensku aplikoval nacistický vzor pracovných táborov. Týmito tábormi prešlo do roku 1945 takmer 60 000 občanov. V rokoch 1938 až 1945 na Slovensku zriadili desiatky táborov, ktoré možno rozdeliť na tábory pre politických väzňov, tábory pre rasovo prenasledované osoby a tábory pre takzvané asociálne živly. Charakter jednotlivých táborov nebol vždy jednoznačný. Nútené práce charakterizovali všetky tri skupiny. Pre takzvaných asociálov a politických väzňov bola práca formou trestu a prevýchovy zároveň. Po prepadnutí Sovietskeho zväzu Nemeckom sa začal hlavný pohon na komunistov. Boli označení ako špióni židoboľševizmu a tak sa nimi začali plniť pracovné tábory. Medzi asociálne živly boli zaraďovaní slovenskí robotníci, ktorí ušli z Nemecka, kde boli na práci, a ktorých intervenovali v pracovných táboroch. Prvé tábory vznikli už koncom roka 1938 v Nitre, v Bratislave a v okrese Zlaté Moravce. Od leta 1939 vznikli pracovné tábory v armáde pre vojakov prezenčnej služby z radov Židov, Cigánov a nespoľahlivých živlov. Pracovné tábory sa organizovali aj pre vojakov v zálohe vo veku do 20 do 50 rokov. Takéto tábory vznikli v Plaveckom Podhradí, Novom Meste nad Váhom, v Poprade a v okolí Banskej Bystrice, v okolí Prešova, v Hanušovciach nad Topľou a v Humennom. V marci roku 1941 vznikol šiesty robotný prápor, ktorý tvorili tri roty - židovská, cigánska a rota nespoľahlivých trestancov. Boli sústredení vo Svätom Jure, v Lábe, v Zohore a v Kamenici nad Cirochou. Okrem toho boli zriaďované pracovné strediská, kde zaradení chodili do určitého závodu pracovať a bývali doma. Prvé pracovné stredisko vzniklo v apríli roku 1941 v Strážskom. Najviac stredísk vzniklo po vypuknutí vojny proti Sovietskemu zväzu. Koncom septembra roku 1941 ich bolo 80 a pracovalo v nich 5 440 robotníkov. V auguste roku 1941 sa začalo s výstavbou pracovných táborov v lokalitách Sereď, Nováky, Oremov Laz, Vyhne, Zvolen, Čemerné, Krupina, Hriadeľ, Bardejov a Spišská Nová Ves. V rokoch 1942 až 1943 vznikli tábory v Žiline, Ilave, Nitre, Degeši, v Devínskej Novej Vsi, v Lábe, v Zohore, v Svätom Jure, v Kraľovanoch, v Kostolnej pri Trenčíne. V roku 1944 v Bratislave, v Ivánke pri Nitre, v Zemianskej Kerti, v Horných Krškanoch a v Liptovskom Hrádku. Zaraďovaní boli do nich väčšinou mladí muži schopní vykonávať ťažké fyzické práce. Najväčšie pracovné a koncentračné tábory boli pre Židov v Novákoch, pre politických väzňov v Ilave a pre Cigánov vo Vyhniach. Predpokladaná kapacita bratislavského tábora na Patrónke bola 1 000 osôb, v Seredi 3 000 osôb, v Novákoch 4 000 osôb, v Poprade 1 500 osôb a v Žiline 2 500 osôb. 20. mája 1943 Ministerstvo zahraničia Slovenskej republiky odpovedalo na protestnú nótu Svätej stolice z 5. mája 1943, že vláda Slovenskej republiky sa uzniesla, po prvé, citujem: „...Štátu nebezpeční Židia budú vysťahovaní zo Slovenska“. Po druhé, Židia, ktorí nie sú zapojení do slovenského hospodárskeho alebo kultúrneho života, budú koncentrovaní na Slovensku a to pokrstení a nepokrstení v osobitných táboroch, kde im bude daná možnosť pracovať“. Hovorím k téme, som historik, pani kolegyňa, vydržte, príde na všetko čas, dajte mi dohovoriť. Ešte raz, áno, začneme, nech sa páči, pán kolega, vydržte. Židia, ktorí dostali od prezidenta Slovenskej republiky alebo od rezortných ministrov výnimku, môžu vykonávať svoje povolanie nehatene a nebudú rušení vo svojom súkromnom živote. Tábory nútených prác sa nakoniec stali osudné ich zriaďovateľom! Po oslobodení do niektorých z uvedených táborov sa dostali predstavitelia nacizmu, klérofašizmu, zradcovia a kolaboranti odsúdení ľudovými súdmi. V auguste 1945 bolo napríklad v tábore v Novákoch sústredených 5 305 osôb hlavne nemeckej národnosti. V priebehu roka 1946 odchádzali z neho transporty do Nemecka. Ako zaisťovací tábor zanikol v marci roku 1948. Vážené kolegyne, kolegovia, stále totižto hovorím o táboroch, ktoré neboli zriadené komunistami. Komunisti zriadili až v roku 1948 na základe zákona tábory s názvom tábory nútených prác. Do nich zaraďovali osoby vyhýbajúce sa práci, politických väzňov a hospodárskych rozvratníkov. Tieto tábory vtedajšie ľudovodemokratické zriadenie na čele s komunistami zrušilo v roku 1953. Som veľmi rád, že ľudová demokracia na Slovensku, ktorá zdedila z predchádzajúceho zriadenia veľa nášľapných mín, si uvedomila toto dedičstvo a tábory zrušila. Čo sa týka PTP, čiže pomocných technických práporov, ako som uviedol, boli zriadené rozkazom ministra obrany v septembri v roku 1950. Tieto vojenské útvary mali iný charakter, aj keď boli do nich umiestňované politické nespoľahlivé a asociálne osoby. Aj o tom sa dá diskutovať. Napriek charakteru umiestnených osôb komunisti pochopili, že toto nie je cesta, a tábory začali rušiť. Posledné PTP zanikli v roku 1954. K samotnému odškodneniu. Podľa listu predsedu pána doktora Klusku ide o vyše 2 000 organizovaných PTP. A v čom bol rozdiel medzi osobami zaradenými do PTP a riadnymi príslušníkmi Česko-slovenskej ľudovej armády? V 50. rokoch predstavovalo slúžne príslušníka Česko-slovenskej ľudovej armády 75 Kčs mesačne. Osoby zaradené do útvarov PTP zarábali viac ako desaťnásobne, viac ako bola výška priemernej mzdy v národnom hospodárstve. Odtiaľ aj ich prezývka čierni baróni. Mimochodom, mali možnosť stať sa riadnymi príslušníkmi Česko-slovenskej ľudovej armády a dosiahnuť v nej aj vysoké vojenské funkcie. Za čo majú byť odškodnení? Potom by sme mali odškodniť všetkých príslušníkov Česko-slovenskej ľudovej armády, lebo nemali také výhody a keď to zoberiem vcelku, všetkých občanov, ktorí nedosahovali výšku príjmu občanov zaradených do PTP. V prvom rade však treba odškodniť viac ako 60 000 ľudí, ktorí prešli tábormi nútených prác do obdobia nástupu ľudovodemokratického zriadenia, t. j. do obdobia nástupu komunistov k moci. Vážené kolegyne, kolegovia, vzhľadom na vážne historické fakty, na ktoré som poukázal vo svojom vystúpení, navrhujem vrátiť predloženú novelu zákona na dopracovanie. Žiadam, aby predkladateľka dopracovala návrh a do odškodnenia boli zahrnuté všetky osoby umiestnené v uvedených pracovných táboroch v roku 1938 až 1948. Samozrejme, z novej úpravy odškodnenia treba vyňať zradcov, kolaborantov, sabotérov a klérofašistov. Ďakujem pekne za pozornosť.