T. Cabaj, poslanec: (2005-07-06):
Veľa sa povykrikovalo navzájom, ja som posledný, kto by tu obhajoval komunistov, ale oni sa dokážu obhájiť asi sami, pretože si za svojimi názormi stoja, aj keď ja s nimi nesúhlasím. Ale na druhej strane asi platí to heslo, že Poturčenec horší Turka. Pretože tí, čo prezliekli kabáty, sú oveľa horší ako tí, ktorí si tú svoju pozíciu obhajujú. A preto ma prekvapuje, že aj tá rozprava sa uberá týmto smerom. Samozrejme, úmyselne som stratil poradie, pretože nemal som najmenší záujem vystúpiť vtedy, keď tu sedela pani Martináková za skupinu predkladateľov, ale k tomu sa ešte dostanem, pretože je o čom hovoriť. Medzitým síce Robert Fico odišiel, ale treba jemu pripomenúť, že podľa rokovacieho poriadku je on ten, kto vystupuje za skupinu predkladateľov, aspoň tak to bývalo vo zvyklosti v minulosti, že to je tá elementárna slušnosť, aby ten, kto zastupuje túto skupinu predkladateľov, tu minimálne sedel a sledoval, o čom sa hovorí v tomto parlamente, pretože on využíva inštitút záverečného slova predkladateľa. Neviem, ako chce reagovať na tých, ktorí vystúpili v rozprave, keď tu ani nesedí, pretože on bol jeden z tých, ktorý tu pomaly najmenej sedel na rokovaní tejto Národnej rady. Trápi ma to preto, že je členom poslaneckého grémia a viackrát sme hľadali riešenie, ako sa pohnúť ďalej, a vyhýbal sa týmto veciam. Takže som presvedčený, že skutočne nebolo toto dobre pripravené, aj keď som očakával viac, pretože 65 dní dozadu, myslím, ak to dobre počítam, prvýkrát zaznela tá informácia, že ideme odvolávať vládu. Ja som si vtedy povedal, že konečne. Že konečne, pretože agenda HZDS to bola aj predtým. My sme už predtým povedali, že táto vláda nemá našu dôveru, a preto s čistým svedomím budeme hlasovať za jej nedôveru. Len problém je niekde inde. Kým niekto sa nám snaží nadiktovať a hovoriť, ako máme robiť opozičnú politiku, na druhej strane to robí iba tak ako zdanie, najmä pre médiá, a nie aby sa na tú tému hovorilo v parlamente. Ako mám brať úprimnosť predkladateľa a jeho politickej strany, keď tu sme vytvárali priestor na posledných štyroch schôdzach Národnej rady, aby sa tu hovorilo v rozprave o všeobecnej vnútropolitickej a sociálno-ekonomickej situácii Slovenskej republiky, kde tá predstava, ktorú sme zverejnili, bola taká, že áno, ak poviem, som nespokojný s ministrom zdravotníctva, s týmto a s týmto, na druhej strane toto je alternatíva na riešenie. Toto nebola snaha predkladateľa, aby to takým spôsobom išlo, oveľa jednoduchšie je hodiť rôzne frázy, naučené gestá a posunúť to do tej roviny, ako sa tvrdo budem stavať proti vláde. Takže naše stanovisko je jednoznačné. Hlasujeme za nedôveru bez ohľadu na to, že je to takto nekvalitne pripravené, pretože musím otvorene povedať, ak by som sa ako poslanec mal rozhodovať podľa toho, čo odznelo v tejto rokovacej miestnosti, ťažko by mi tá ruka padla na to tlačidlo „hlasujem za“. Čo tu padli, aké argumenty? (Potlesk.) Jednoducho politikárčenie zo všetkých strán a takýmto spôsobom vykrikovanie, ale na to už sme si zrejme zvykli a zrejme si asi budeme musieť zvyknúť, že presne to platí podľa toho hesla, že čím horšie, tým pre stranu lepšie. Áno, čím horšie sa budú mať ľudia a konečne nebudú chcieť túto vládu a budú nás voliť, lebo my sme tí spasitelia, my sme tí záchrancovia. Ale nikto si neuvedomuje, že aj za ten rok ešte, čím horšie, tým lepšie pre stranu, doženieme ten národ ešte do väčšej zúfalosti, ako je tu na tom. A teraz sa dotknem, prečo napríklad bol som oslovený, aby som sa podpísal pod tento návrh, prečo som sa nepodpísal. No z jednoduchého dôvodu. Ťažko môžem byť pod jedným návrhom podpísaný s pani Martinákovou, ktorá bola tá, ktorá udávala tón tejto vládnej koalícii, tá, ktorá hlasovala za zrušenie 22 zákonov, ktorými sa odobrali všetky sociálne výhody, ktoré v minulom parlamente sa podarilo pretlačiť, ktorá hlasovala za všetky zákony, ktoré sa týkali reformy, takzvanej, s ktorou sme my nesúhlasili, keď došlo k personálnym výmenám na jednotlivých úradoch štátnej správy, a ktorá nakoniec ako spasiteľ sa objavila a prišla s návrhom, ako odpolitizovať štátnu správu. Tak najskôr tých ľudí si tam dosadíme, porobíme čistky a potom ideme zachraňovať. To mi pripomína tak, že najskôr ste toho občana utopili, aj v tých sociálnych veciach, a teraz sa tvárite, že sa ho snažíte do pol pása udržať nad vodou. A že predtým ste ho dusili, to vám vôbec neprekážalo. Toto je môj dôvod, prečo som sa pod to nepodpísal a prečo teda aj takýmto spôsobom k tomu pristupujem. A toto si musí aj pani Martináková rozmyslieť, akým spôsobom chce ďalej pokračovať, pretože na jednej strane nám odkazuje, ako máme robiť opozičnú politiku, na druhej strane zoberme si hlasovania v tomto volebnom období – a nemusíme ísť ďaleko, stačí aj tento rok, aby sme si zobrali a zhodnotili, akým spôsobom k jednotlivým návrhom, ktoré sme tu dávali na zlepšenie postavenia života občanov Slovenskej republiky, ako pristúpila. Ako hlasovala pri zákone, keď sme chceli odpolitizovať voľby, ako hlasovala pri ďalších veciach, ktoré tu odzneli v tomto parlamente. Pritom len z médií som sa dozvedel, kde na tlačovke oznámila, že áno, ona je v opozícii. To bolo tiež pre mňa prekvapenie, že teda odrazu my sme v tej istej opozícii, alebo potom každý má tú svoju opozíciu. A ona tu hovorila o morálke a intrigách a grobianstve a neviem, čo všetko tu už odznelo v tomto parlamente z jej pozície. No ale potom mne to pripomína, že má dve morálky, jednu tú svoju a druhú tú, ktorú od ostatných čo ona vyžaduje? Ako si to ona predstavuje, ako by to malo existovať? A dovoľte aj, aby som sa dotkol niektorých vecí, čo sa týka tohto parlamentu. Keby tu bol Janko Ľupták, tak povie „veľmo ma srdce bolí“, pretože po troch rokoch pôsobenia v tomto parlamente mnohí poslanci ešte neovládajú rokovací poriadok. A vďaka len benevolencii predsedajúcich ešte sa to takýmto spôsobom púšťa. Jednoducho, ak si prečítate rokovací poriadok, tak zistíte, kde je napísané, že v rozprave hovorí poslanec spravidla spamäti, môže používať pomôcky. Koľko v tejto rozprave tu bolo napísaných vystúpení, ktoré tu niekto prečítal a možno ani nevedel, akým spôsobom sa k tomuto vystúpeniu dostal a on ho tu odrecitoval potom v parlamente. Druhá vec, ak sa vystupuje v rozprave s faktickou poznámkou, je možnosť sa prihlásiť do ukončenia vystúpenia rečníka predchádzajúceho. Koľko sme tu už mali problémov, keď sa kričalo, kto sa kedy hlási, nehlási, je to v tejto problematike nedoriešené a to je len problém prístupu tých ľudí. Keby totižto poslanci sedeli v rokovacej miestnosti, tak by nemali problém s vystúpením a potom by sa nemohlo stať, že takmer tretina predkladateľov, ktorí boli podpísaní, sa prihlási do rozpravy a jedna tretina z nich jednoducho ani nevystúpi pri písomne prihlásených v tej možnosti, keď mali možnosť vystúpiť, a to z jednoduchého dôvodu, nesedeli v rokovacej miestnosti. A potom hľadať o tom výhovorky, že prečo predsedajúci neumožnil alebo umožnil, alebo niečo podobné. Prepáčte, ja som tu sedel do tej 21.00 hodiny a ja som si našiel priestor, aby som sa do tej rozpravy mohol prihlásiť. Takže ak by tu boli poslanci sedeli a boli mysleli úprimne to odvolávanie vlády, tak by boli mali možnosť sa aj do tej rozpravy prihlásiť a boli by mali možnosť aj takýmto spôsobom reagovať. Ja sa občas vrátim do minulosti a trochu tak pripomeniem tú situáciu, ktorá tu bola v tom minulom funkčnom období. Tí, ktorí tu sedeli, vedia, že sa osemnásťkrát predkladal návrh na vyslovenie nedôvery buď členovi vlády, alebo celej vláde. Ak Vojto Tkáč tu hovorí o tom, že na päť minút stačí si prečítať v knižnici a vedieť niečo o sociálnej politike, toto ešte menej treba, pretože každý z nás má draho kúpený notebook a tam sa dá všetko nájsť, zápisy, ako prebiehali rokovania v tomto parlamente, a tam by tí, ktorí hovoria o tom, ako by to malo fungovať, si prečítali a zistili, ako to fungovalo pri jednotlivých návrhoch na vyslovenie nedôvery členom vlády, kde, aké návrhy boli predložené. A ak prišla nedôvera predsedovi vlády, tak sa robilo fakticky ako odpočet programového vyhlásenia vlády a takýmto spôsobom sa k tomu pristupovalo, napriek tomu, že sme neboli úspešní, že nikto odvolaný nebol. V tomto volebnom období sa hrá niečo iné. Viac sa hovorí na tlačovke ako v rokovacej miestnosti, viac sa hovorí pre médiá, viac sa hovorí k ľuďom, ale nie je záujem diskutovať v tomto parlamente. To je asi celý problém tohto parlamentu, pretože je záujem čím skorej skončiť rokovanie Národnej rady, zahlasujeme si a odídeme. Toto je práve filozofia, ak by sa niekto zaoberal týmito otázkami, veľmi rýchlo zistí, o čom je slovenský parlamentarizmus a v čom sa to momentálne pohybuje. Ak tu niekto hovoril o problémoch, o morálke, nedá mi nespomenúť jeden biblický príbeh, ktorý hovorí – a to, Robert, si ty budeš musieť asi uvedomiť, aj keď viem, že v minulosti si bol v SDĽ, to znamená, že asi si sa moc nevenoval otázkam v tejto oblasti, ale doštuduj si to a tam zistíš jednu vec, je to vysvetlené na príklade, keď pochodujú ľudia za sebou a každý svoje hriechy si nesie na chrbte, takže nikto nevidí tie svoje hriechy, ktoré má, lebo si ich nesie na chrbte, ale vidí tie hriechy toho pred sebou, lebo ten ich má na chrbte. A preto veľmi vykrikuje a hovorí, ty máš takéto, ty máš toto, ty máš všetko, ale nikdy sa nehovorí to, čo ja nesiem. To je podstata toho, čo som ti chcel povedať, keď si tu hovoril o morálke, pretože skutočne asi platí, že máme na Slovensku dve morálky a nie je šťastné, keď sa tu moralizuje a hovorí, akým spôsobom tí druhí to zle robia, ako len ja mám patent na rozum, ako by to mali robiť a všetky tieto náležitosti. Samozrejme, nedá mi, aby som aj nereagoval na jednu poznámku, ktorá tu odznela, myslím, že pani Martináková to hovorila, o tom, že nová členka SDKÚ vyzvala, že by novinári mali vstúpiť do SDKÚ. Mňa to celkom prekvapilo, že to práve, ale myslím, že ste to vy hovorili, takže mňa to celkom prekvapilo, že to odznelo v tomto pléne, a to z jednoduchého dôvodu. Viete, ak by prišli viacerí novinári, zrejme by si však museli dávať veľký pozor potom na to, aby ich rodinní príslušníci neboli zapletení do rôznych štátnych zákaziek, lebo potom by sme nemali 25 nezávislých poslancov, ale možno 85. Toto je realita. Ak chcem na niekoho poukazovať, tak v prvom rade si musím pozametať doma a povedať, kde a ako sa to posunulo, pretože sú tu poslanci, ktorí si niečo v tomto parlamente už pamätajú. Mrzí ma, že nakoniec aj ja som skĺzol do tej roviny, že hovorí sa tu o všetkom, len sa nehovorí, že táto vláda je neschopná. Len sa nehovorí o tom, aký máme my program pripravený, čo ideme riešiť, ako to ideme zabezpečovať. Ja verím, že po tejto prestrelke, ktorá tu už prebehla v tomto parlamente ako také zahrievacie kolo, aby si politické strany nahnali nejaké politické body pred dovolenkami, že príde jeseň, keď bude ochota v tomto parlamente diskutovať a hľadať riešenia, ako pokračovať ďalej, čo urobiť so Slovenskou republikou, aby to neplatilo podľa hesla: „Čím horšie pre občanov, tým lepšie pre nás, pre našu politickú stranu.“ Ďakujem pekne.