Kaník, Ľudovít, poslanec NR SR (2015-10-01):
Ďakujem, pán predseda. Ďakujem aj predrečníkovi Petrovi Osuskému aj ďalším, ktorí reagovali na neho, pretože veľmi správnym spôsobom túto debatu usmernili a veľmi správne poukázali na to kľúčové, čo, naozaj o čo tu ide. Pritom keď hovoríme, že takýto sviatok pre historickú pamäť národa a pre to, aby sme si naozaj uvedomovali, odkiaľ sme a kam kráčame, pretože to ovplyvňuje naše osudy, sme tu jednoducho mali. Tá história je veľmi dôležitá, mnohokrát si to neuvedomujeme, ale každý národ, ktorý nevie, kde sú jeho korene, tak častokrát potom blúdi či už vo veľkom rozsahu, alebo v rozsahu skupiniek, ktoré jednoducho majú pocit, ako keby zrazu tu sme spadli z neba, a potom to môže viesť aj do veľmi, veľmi zlých situácií a do veľmi temných slepých uličiek. Preto je naozaj dobré mať zlomové dejinné body, na ktorých sme sa rozhodli správnym smerom, na správnu cestu sme sa vydali a správne sme sa rozhodli. Také tu sú, spomínali sme ich. Spomínal som ich ja, spomínal ich Peter Osuský, ale ten jeden kľúčový, ktorý tú cestu zahájil, ktorý ju otvoril, tu chýba. A to je práve ten deň, kedy z mnohonárodnej monarchie Rakúsko-Uhorska vzniká Česko-Slovensko, ktoré naozaj prvýkrát v dejinách, novodobých dejinách, pokiaľ nejdeme do predhistorických pomaly čias, o ktorých máme naozaj len minimum informácií a útržkovité informácie, ale prvýkrát v dejinách slovenský národ dostal územie, ktoré jasne mu patrí a ktoré obýva, boli vytýčené hranice, štátne hranice tohto územia, bola uznaná reč za úradnú reč, slovenčina sa stala úradnou rečou, začalo sa systematické vzdelávanie v slovenčine na školách od základných až po vysoké, začali vznikať vôbec vysoké školy, ktoré tu neboli. Tým pádom sa začala vychovávať inteligencia, ktorá tu bola veľmi maličká z hľadiska svojho rozsahu a početnosti, a všetci dobre vieme, že bez týchto atribútov žiaden národ nemôže fungovať. A to je ten prvý bod, od ktorého sa všetko ostatné rozvíjalo. Veď potom aj následné, Slovenské národné povstanie svoju hlavnú ideu malo v boji proti fašizmu, za návrat k demokracii a obnoveniu Česko-Slovenska. To bola základná téza Slovenského národného povstania. A 17. novembra sme opäť volali po návrate k demokracii, ktorú sme tu mali, ktorá tu bola založená za 1. Česko-slovenskej republiky, kedy Česko-Slovensko bolo takým ostrovom demokracie vo vtedy úplne inej Európe, aká je dnes. Takže naozaj ukazuje sa, že ten odkaz, ten maják vždy svietil a vždy sa k nemu ľudia vracali. A teraz ja sa pokúsim ešte poukázať na to, prečo je tento deň spojený a má byť spojený s Milanom Rastislavom Štefánikom. Prečo je tento človek kľúčovou osobou, bez ktorej by Česko-Slovensko nevzniklo, a preto naozaj uctime si jeho dielo, a nie jeho smrť. To je naozaj vec, ktorá, asi nikde inde by sme ju nenašli. Takže pár historických faktov. Prvýkrát alebo jedno z prvých vyjadrení zahraničných politikov, ktorí vyzdvihujú osobu Milana Rastislava Štefánika, takéto vyjadrenie zaznelo na Kongrese utláčaných národov v Ríme v roku 1918, kedy taliansky premiér Viktor Orlando nezabudol spomenúť a vyzdvihnúť s chválou česko-slovenské légie v rámci talianskej armády a rokovania so Štefánikom, ktorý tieto légie budoval a vytvoril. Toto, tento kongres často historici vnímajú ako prvý symptóm obratu v postoji dlhodobých mocností k vzniku Česko-Slovenska. Treba si uvedomiť, že nie hneď bola ochota mocností, ktoré vtedy rozhodovali o tom, ako bude vyzerať povojnová Európa, nasmerovaná automaticky k ochote podporiť, uznať a garantovať existenciu Česko-Slovenska a tým pádom aj Slovenska ako jeho súčasť. Takýmto ďalším dôležitým medzníkom bol vznik Československej národnej rady v Paríži vo februári v roku 1916. Táto bola neskôr uznaná spojencami a vytvorili ju, to už zrejme mnohí vedia, tri dôležité postavy zahraničného odboja, Tomáš Garrigue Masaryk, Milan Rastislav Štefánik a Eduard Beneš, ktorí sa 13. februára rozhodli konštituovať túto Československú národnú radu, kde sa Štefánik stal podpredsedom. Ale bol to práve Štefánik, ako sa píše v historických análoch, ktorý predsunul návrh na vznik Československej národnej rady, a jemu sa za to kladú najväčšie, najväčšie zásluhy, pričom rozhodujúci význam vstupu generála Milana Rastislava Štefánika do vedenia česko-slovenského zahraničného odboja azda najvýstižnejšie opísal český publicista a politik Lev Borský vo svojom konštatovaní, že vyhlásenie Českého komitétu zahraničného zo 14. novembra 1915 nevzbudilo v štátoch Dohody očakávaný záujem. Až vtedy, keď koncom roku 2015 vstúpil do vedenia česko-slovenského odboja Milan Rastislav Štefánik so svojimi vysokými cieľmi, vysokými stykmi, dostala akcia charakter cieľavedomého politického vedenia. Tento citát alebo tento moment je dôležitý na to, aby sme si uvedomili to, že Milan Rastislav Štefánik udal skutočne tomuto snaženiu taký smer a taký tón, že začal byť braný vážne a začalo sa s ním uvažovať a počítať v rozhodujúcich rokovaniach víťazných mocností ešte pred koncom prvej svetovej vojny. Predtým myšlienka a vyhlásenia, ktoré zaznievali vtedy, nenachádzali patričnú odozvu, a keby sa to vstupom Milana Rastislava Štefánika nezmenilo, tak by pravdepodobne Česko-Slovensko ani nevzniklo. A až po jeho príchode – tu pokračujem v citácii – sa členovia Československej národnej rady postupne dostávali do styku s vplyvnými dohodovými politikmi, do parížskych salónov, ktorí mali zásadný politický a vojenský vplyv. Politická aktivita sa vplyvom a schopnosťami Štefánikovými dostáva ku kruhom vládnucim a pomaly sa od nich začína učiť robiť zahraničnú politiku. Vráťme sa na Slovensko a k slovenským politikom, ktorí v tom čase pôsobili na Slovensku a sa vyjadrovali, samozrejme, k týmto otázkam tiež. Mnohokrát alebo mnohokrát, ja som dokonca zaznamenal asi pri niektorom predchádzajúcom zdôvodňovaní tohto návrhu, že tu zaznieva aj akýsi, akýsi konfesionálny pohľad na to, že Štefánik evanjelik a katolícki politici ako keby mali iný pohľad, a to je podľa mňa jednak v rozpore s historickými faktami a jednak naozaj mimo akéhokoľvek racionálneho vnímania veci, pretože ako to už povedal, každý vlastenec, ktorý sa cíti vlastencom slovenským, by mal jednoznačne Štefánikovu osobnosť vyzdvihovať a vznik Česko-Slovenska dvojnásobne. Takže poďme k Hlinkovi, ktorý je popredným katolíckym politikom vtedajšieho Slovenska a Česko-Slovenska. Tam je veľmi dôležitý jeho prejav na tajnej porade Slovenskej národnej strany, ktorý sa odohral 24. alebo zaznel 24. mája 1918. V intenciách hesla „Preč od Maďarov“ Andrej Hlinka v zmysle: „Neobchádzajme otázku, povedzme otvorene, že sme za orientáciu československú. Tisícročné manželstvo s Maďarmi sa nevydarilo. Musíme sa rozísť.“ Toto je presný citát, ktorý zaznel z úst Andreja Hlinku na danej porade dávno pred vyhlásením 28. októbra alebo pred vyhlásením Česko-Slovenska, kde, znova len zopakujem, povedal, „sme za orientáciu československú“. Čo bola jediná cesta v danom čase, ako zabezpečiť vznik krajiny, v ktorej bude Slovensko štátotvorným a Slováci štátotvorným národom. Išlo o najjadrnejšie a aj po formálnej stránke najprecíznejšie stanovisko slovenskej politiky v období prvej svetovej vojny k ústrednej otázke česko-slovenského štátneho zjednotenia v uznesení tak veľkej závažnosti a dosahu. Do tej doby sa k tejto zásadnej otázke tak jednoznačne nevyslovila ani domáca česká politika. To znamená, že na slovenskom území a slovenská politika podľa historikov, ktorých tu citujem, sa v tom čase vyjadrila jednoznačnejšie k československej orientácii a vzniku Česko-Slovenska ústami Andreja Hlinku. A teraz ešte k tej spochybňovanej otázke Vavra Šrobára, ktorý bol pri vyhlásení a podpísal zákony, ktorými sa, ktorý po vyhlásení Česko-Slovenska, vlastne vzniká Česko-slovenská republika, je jeden z piatich mužov 28. októbra. Ako vznikol jeho mandát zastupovať Slovensko, jeho legitímny mandát? 12. septembra bola obnovená predvojnová myšlienka zriadenia Slovenskej národnej rady, a tá začala fungovať, ako reprezentatívny orgán slovenských politických subjektov. Ňou bol poverený Vavro Šrobár, ktorý tým získal mandát na vykonanie ústavnoprávnych úkonov a počinov v mene Slovákov, v mene uhorskej vetvy československého kmeňa. Toto bol citát z uznesenia z 12. septembra spomínanej vznikajúcej alebo práve vzniknutej Slovenskej národnej rady. Jeho prejavom bolo ním podpísanie prvého zákona novej Česko-slovenskej republiky večer 28. októbra, zákona č. 11/1918 Zb. o zriadení samostatného česko-slovenského štátu a rovnako aj prehlásenia voči česko-slovenskému ľudu toho istého dňa. Z tohto jednoznačne vidno, že aj po formálnoprávnej stránke, po stránke historických faktov je skutočne na jednej strane tento dátum dátumom, ktorý by bez osoby a práce skutkov, činov, snahy Milana generála Rastislava Štefánika nevznikol a nebol, a zároveň je to dátum, kedy oba národy, slovenský aj český, rozhodli o vzniku Česko-slovenskej republiky, a zároveň že to je dátum, ktorý otvoril budúcnosť pre Slovenskú republiku a pre slovenský národ, ktorú dnes realizujeme a pri realizácii tejto súčasnosti a jej rozvoji sa môžeme odvolávať na tradície, ktoré práve týmto dňom boli zahájené, ktoré vniesol do našej histórie Milan Rastislav Štefánik a ďalší ľudia, ktorí v jeho stopách následne nasledovali. Takže, vážené dámy, vážení páni, ako kolega Peter Osuský už povedal, keďže, žiaľbohu, nedošlo k pokynu pravdepodobne na podporu tohto návrhu zákona, asi ani tentokrát tento návrh nebude úspešný, ale tak ako Milan Rastislav Štefánik sa nikdy nevzdával, ani my sa v tomto smere ani v inom vzdávať nebudeme a je to len otázka času, kedy tieto argumenty padnú na úrodnú pôdu, a ja viem, že ešte minulého roku, keď sme presne 28. októbra tento návrh zákona prejednávali, priamo z radov vládneho SMER-u v kuloároch zaznievali hlasy, že áno, jednoznačne tento dátum by mal byť štátnym sviatkom, a preto som presvedčený, že sa tak stane, a je škoda, že sa tak nestane teraz. Aj keď by sme druhé čítanie nestihli, ale už by sme 28. október, ktorý za zhruba mesiac nastane, mohli sláviť ako ten počiatočný a najdôležitejší dátum, ktorý rozhodol o tom, že dnes žijeme v Slovenskej republike, máme zákonodarné orgány, zvrchovanú vládu, úradnú reč, nespochybniteľné hranice, sme členmi Európskej únie a súčasťou západnej civilizácie, a to sú všetko túžby a ciele, ktoré mal gen. Milan Rastislav Štefánik. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)