V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-03-18):
Teraz má slovo pani poslankyňa Majdová. Ešte by som prosil aj na žiadosť viacerých poslancov sústrediť sa pri vystupovaní s faktickými poznámkami reakciou na predrečníka. Tak teraz máte slovo, pani poslankyňa Majdová. M. Majdová, poslankyňa: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Skôr než začnem svoje vystúpenie, rada by som krátko reagovala ešte na vystúpenie pani poslankyne Muškovej. Nechcela som vystupovať vo faktických poznámkach, aby som zbytočne nepredlžovala čas rokovania. Chcem zareagovať na tú tézu, ktorú ste vyslovili, pani poslankyňa, že platené externé formy štúdia dokazujú, že vlastne neexistuje vzťah medzi platením za vysokoškolské vzdelanie a kvalitou vysokoškolského vzdelania. Ja si dovolím oponovať, pretože pri externom štúdiu je trošku iný problém. V externom štúdiu dnes študuje zhruba, veľmi zhruba odhadujem, 50 000 študentov, z toho možno polovica sú ľudia, ktorí sa nedostali na vysokú školu kvôli nedostatočným kapacitám školy, čiže sú to ľudia vo veku od 18 do 25 rokov. Druhú časť, zhruba polovicu týchto externých študentov tvoria ľudia, ktorí sú už zamestnaní, väčšinou v štátnej alebo verejnej službe, a potrebujú si veľmi rýchlo zvýšiť svoju kvalifikáciu, aby neprišli o pracovné miesto, potrebujú si urobiť vysokoškolské vzdelanie, získať vysokoškolský diplom. A tento vzťah potom medzi externými študentmi a inštitúciami, ktoré ponúkajú platenú externú formu štúdia, je, dovolím si povedať, iný, dokonca, by som povedala, deformovaný, je iný a deformovaný z pohľadu vzťahu – denný študent alebo študent denného štúdia a denná forma vysokoškolského štúdia. Totižto študenti externého štúdia dobrovoľne alebo menej dobrovoľne podpisujú v zásade zmluvu o tom, že budú platiť za nie kvalitné vzdelanie, lebo oni vedia, že to vzdelanie, ktoré dostávajú, nie je kvalitné alebo nie je poskytnuté v takej kvalite, ako by malo byť poskytnuté, oni dobrovoľne alebo menej dobrovoľne, opakujem, podpíšu zmluvu, že za takéto nie kvalitné služby budú platiť, pretože chcú rýchlo získať diplom. Firmy alebo eseročky alebo inštitúcie, ktoré toto vzdelávanie poskytujú, na druhej strane chcú, vedomé si toho, že neposkytujú kvalitné vzdelávanie, zinkasovať peniaze. Takže to je len na úvod, teraz prejdem priamo k svojmu vystúpeniu. Dámy a páni, myslím si, že sa všetci zhodneme na tom, že reforma vysokého školstva je potrebná. A naše názory sa začínajú rozchádzať len tam alebo v tom momente, kde je reč o tom, kedy a akým spôsobom má byť reforma zrealizovaná. Odporcovia návrhu zákona o študentských pôžičkách argumentujú tým, že reforma, ktorá má začať teraz a tým, že spoplatníme vysokoškolské štúdium, nie je dobrou reformou. Hovoria, že reformu vysokého školstva je potrebné začať tým, že sa najskôr zvýši jeho kvalita. Toto tvrdenie, dovolím si tvrdiť, vychádza z chybnej premisy. Reforma vysokého školstva totižto nezačne momentom schválenia tohto návrhu zákona a jej podstatou rozhodne nie je spoplatnenie vysokoškolského štúdia. Reforma vysokého školstva, ako to spomenuli už moji predrečníci, nezačína teraz, reforma vysokého školstva, ak budeme veľmi prísni a veľmi rigorózni, začala už v roku 1990, keď sa o nej začínalo hovoriť a keď sa začalo hovoriť o tom, že s naším vysokým školstvom nie je niečo v poriadku a jeho kvalita je slabá. Zásadná reforma vysokého školstva však začala podľa môjho názoru už v roku 2002 alebo teda až v roku 2002, keď členovia tejto snemovne prijali novelu zákona o vysokých školách č. 131/2002 Z. z., ktorej autorom nebol nikto iný ako vtedajší štátny tajomník ministerstva školstva a terajší minister školstva Martin Fronc. Možno ste, dámy a páni, nepostrehli, ale reforma vysokého školstva začala práve prijatím tejto novely. A viacerí z vás vtedy sedeli tu v tejto sále, za prijatie tohto návrhu zákona hlasovali. A je mi ľúto, že dnes spochybňujú niektorí z týchto poslancov, ktorí tu sedeli, sami seba a aj svoju prácu, ktorú na príprave tohto zákona odviedli. Pre osvieženie pamäti všetkých prítomných pripomeniem, že zákon č. 131/2002 Z. z. prispel k zlepšeniu kvality vysokoškolského vzdelávania o. i. aj tým, že zaviedol systém trojstupňového vzdelávania na vysokých školách, čiže bakalárske, magisterské a doktorandské štúdium. Ak sa to zdá niektorým nepodstatné, tak pripomeniem, že k zavedeniu takéhoto systému vzdelávania sa počas prístupových rokovaní s Európskou úniou podpísaním Bolonského memoranda v roku 1999 zaviazalo 32 ministrov školstva. Ale promptné zavedenie tohto systému už akosi nebolo samozrejmosťou, dokonca ani v takých vyspelých krajinách, akými sú nepochybne Nemecko a Francúzsko a ktoré majú s týmto zavedením trojstupňového vzdelávania dodnes problém. Ďalším reformným krokom, ktorý sa uskutočnil prostredníctvom spomínanej novely, bolo čiastočné zrušenie tabuľkových platov vysokoškolských pedagógov. Vďaka tejto novele majú už aj dnes vysoké školy možnosť odmeňovať pedagógov aj formou zmluvných platov na základe ich kvality a ich výkonu, a nie iba na základe platovej tabuľky. Tabuľka garantuje iba dolnú hranicu platu pedagóga a spôsob jeho odmeňovania nad touto dolnou hranicou je úplne na rozhodnutí vysokej školy. To, či dekani fakúlt túto možnosť využijú alebo nie, je plne v ich kompetencii, ale v žiadnom prípade sa už dnes nemôžu sťažovať, že nemajú možnosť oceniť mladých a schopných vedeckých pracovníkov. Ďalším dôležitým bodom novely vysokoškolského zákona z roku 2002 bola zmena a posilnenie kompetencií Akreditačnej komisie, ktorá v posledných dvoch rokoch nanovo akreditovala všetky študijné programy tak, aby zodpovedali medzinárodne uznávanému programu kvality ISCED. Rovnako bol spomínanou novelou zavedený aj nový systém hodnotenia študentov, európsky kreditný prenosný systém ECTS, ktorý zvyšuje schopnosť mobility slovenských študentov vo vzťahu k európskym univerzitám. Dámy a páni, dnes teda nerozhodujeme o začiatku reformy, dnes rozhodujeme o tom, či začatá reforma bude alebo nebude pokračovať. O predloženom návrhu zákona o študentských pôžičkách sa na Slovensku diskutuje už zhruba rok a pol. Kritici tohto návrhu zákona o. i. hovorili často aj o tom, že návrh zákona je v rozpore s programovým vyhlásením vlády. Dovoľte teda, aby som vám zacitovala pár viet z programového vyhlásenia, kde bod 3. c. Výchova a vzdelávanie, časť Vysoké školstvo hovorí: „Zlepšenie v oblasti financovania vláda zabezpečí aktívnym vytváraním podmienok pre rozvoj viaczdrojového financovania vysokého školstva vrátane zavedenia príspevkov študentov na náklady spojené so štúdiom v jeho dennej aj externej forme. Vláda bude tiež zvyšovať dotácie do vysokého školstva zo štátneho rozpočtu s cieľom dosiahnuť postupne úroveň zodpovedajúcu krajinám OECD.“ Ak teda zástancovia návrhu zákona v súvislosti s pokračovaním reforiem vysokého školstva hovoria o zavedení školného, je to v absolútnej zhode s programovým vyhlásením vlády. Ak ale odporcovia zavedenia školného argumentujú tým, že problém financovania školstva sa vyrieši, keď vláda začne dotovať školstvo výlučne cez štátny rozpočet 3 % HDP, tak ako je to vraj v iných krajinách, tak alebo zavádzajú, alebo netušia, o čom hovoria. Pre vysvetlenie poviem, že číslo 3 % som si nevymyslela, toto číslo 3 %, ktoré vraj dávajú iné krajiny na vzdelanie alebo na vysokoškolské vzdelávanie, som zachytila v stredu z úst predstaviteľov Štrajkového výboru študentov. Ja neviem o žiadnej krajine OECD, ktorá by dávala alebo ktorá by prispievala do vysokého školstva 3 % z verejných zdrojov. Štáty OECD dávajú do vysokého školstva z verejných zdrojov cirka 1 % hrubého produktu, keď zhruba 0,33 – 0,4 % tvoria súkromné zdroje, teda aj rôzne granty, ktoré spomínal pán poslanec Mečiar, aj hospodárske aktivity vysokých škôl, ale aj poplatky študentov. Súhlasím s tým, že dotácie do vysokého školstva treba zvyšovať, ale to sa deje aj dnes. V minulosti tvorili dotácie do vysokého školstva 0,73 %, dnes je to zhruba 0,8 % hrubého domáceho produktu. A tento stúpajúci trend bude pokračovať, pretože vláda sa k tomuto zaviazala. Počas uplynulého roka som veľmi často diskutovala s mladými ľuďmi na tému vysokoškolskej reformy. Boli medzi nimi súčasní, bývalí aj budúci vysokoškolskí študenti a boli medzi nimi aj ľudia z rôznych sociálnych vrstiev. Sledovala som tiež vyjadrenia politikov, odborníkov a zástupcov študentov, tých oficiálnych, aj tých samozvaných, v médiách. Odporcovia reformy a tí, ktorí sa zatiaľ nerozhodli, či je správne návrh zákona prijať alebo nie, používajú najčastejšie tieto tri argumenty, ktoré som teda zachytila vo všetkých tých diskusiách, po prvé, ak bude prijatý zákon, ktorý zavedie poplatky za štúdium, sociálne slabé rodiny si nebudú môcť dovoliť poslať svoje deti študovať, po druhé, na prijatie zákona doplatí najviac stredná trieda, po tretie, pôžička zaťaží budúcnosť rodiny alebo budúcnosť študenta samotného. Pokiaľ ide o tvrdenie, že sociálne slabé rodiny si nebudú môcť dovoliť poslať svoje deti na štúdiá, je to nezmysel. Zákon totižto nezavádza iba poplatky, ale predovšetkým silný systém sociálnych štipendií. A nie poplatky, ale štipendiá sú nosným pilierom zákona. Dnes, keď je vysokoškolské vzdelanie bezplatné a financované iba zo štátneho rozpočtu, poberá sociálne štipendiá zhruba 11 % študentov. To znamená, že nárok na štipendium majú dnes skutočne len tí najchudobnejší z najchudobnejších. Výška tohto štipendia však nepresahuje sumu 2 500 korún mesačne. Ak, dámy a páni, zoberiem do úvahy, že mesačné náklady študenta sú mojím hrubým odhadom 5 000, 6 000, možno 7 000 korún mesačne, tak si je dosť ťažké predstaviť, že štipendium 2 500 korún tieto náklady pokryje. A verím tomu, že takýto študent zo sociálne slabej rodiny sa už dnes má čo oháňať, aby si zarobil chýbajúce peniaze. Ak však bude prijatý zákon o študentských pôžičkách, tento študent si zrejme neprestane zarábať rôznymi brigádami, ale zároveň bude mať nárok na mesačné štipendium v plnej výške 6 870 korún. Rada by som vám pripomenula, že suma 6 870 korún je suma, za ktorú dnes úplne bežne pracuje zdravotná sestra s 20-ročnou praxou a zodpovednosťou za 40 ľudských životov niekde vo Svidníku alebo v Banskej Štiavnici. Študent túto sumu 6 870 korún dostane iba za to, že chodí do školy, za to, že má zodpovednosť iba sám za seba, a za to, že má tú smolu, že pochádza zo sociálne slabej rodiny. Keby aj zaplatil školné v tej najvyššej možnej sume, čiže 26 000 korún ročne, za desať mesiacov poberania maximálnej výšky štipendia dostane na ruku 68 700 korún, ktoré sa mu nemusia zdaňovať. A jeho čistý ročný zisk po odpočítaní školného bude 42 700 korún. Dámy a páni, prepáčte mi, ale ja som presvedčená, že o takejto výške sociálneho štipendia sa vám, ktorí ste študovali vraj zadarmo a v systéme, ktorý bol vraj najsociálnejším systémom, ktorý tu kedy vládol, ani nesnívalo. Pokiaľ ide o toľko diskutovaný problém strednej triedy, kládla som si nespočetne veľakrát otázku, kto spadá na Slovensku do tejto kategórie. Určite tam patria lekári, živnostníci, učitelia, štátni zamestnanci, štátni úradníci, zdravotné sestry alebo policajti. Lenže rozdiel v ich príjmoch, osôb, ktoré síce vykonávajú rovnaké povolanie, v strednej triede, ale pôsobia v nerovnako prosperujúcich regiónoch republiky, vo mne vyvoláva pochybnosti, či napr. lekár zo Svidníka, ktorý zarobí, povedzme, 18 000 v čistom, v porovnaní s lekárom z Bratislavy, ktorý zarobí, povedzme, 30 000 v čistom, ešte pokladá sám seba za príslušníka strednej triedy. Ak teda budeme pre potreby tohto zákona považovať za strednú vrstvu obyvateľstva ľudí, ktorých mesačný rodinný príjem sa pohybuje v rozmedzí od 15 000 do 30 000 korún, tak nie je pravda, že budú automaticky stratoví. Na základe spomínaných rozhovorov so študentmi z rôznych sociálnych vrstiev som si urobila niekoľko prepočtov, vytvorila som si teda niekoľko modelových situácií. Zoberme si napr. študenta, ktorý pochádza z rodiny, ktorej čistý príjem je 17 000 korún mesačne, a má ešte jedného mladšieho súrodenca, ktorý neštuduje na vysokej škole. Ak bude študentom vysokej školy, tento spomínaný študent, ktorá je vzdialená menej ako 30 km od miesta bydliska, bude mať nárok na štipendium vo výške 1 010 korún. V prípade, že bude študovať viac ako 30 km od miesta bydliska, jeho štipendium bude 3 300 korún. Zoberme si iný príklad, rodinu s čistým príjmom 30 000 korún, teda hornú hranicu pre potreby tohto zákona strednej triedy, v ktorej sú ale štyri deti. Ak bude mať táto rodina iba jedného vysokoškoláka, je pravda, že tento nebude mať nárok na sociálne štipendium. Ak však takáto rodina bude mať dvoch vysokoškolákov a obidvaja budú študovať viac ako 30 km od domova, bude mať každý z nich nárok na štipendium vo výške 2 355 korún. Posledný argument odporcov zákona o zaťažení budúcnosti rodiny absolventa vysokej školy považujem bez urážky za nepodstatný, pretože pôžičky si študenti berú aj dnes. A povedzme si na rovinu, že niektorí s nimi robia naozaj zaujímavé veci. Jedna študentka sa mi pri diskusii priznala s tým, že za peniaze zo študentskej pôžičky, pripomínam, veľmi nízko úročenej, ktorá mala slúžiť predovšetkým na zaplatenie internátu, školských pomôcok a stravy, si kúpila bicykel a televízor. Iná študentka sa mi priznala... (Reakcia z pléna.)