B. Bugár, podpredseda NR SR: (2006-01-31):
J. Bielik, poslanec: Vážený pán predsedajúci, dámy a páni, dovolím si povedať niekoľko slov k takejto závažnej téme, aj keď zdanlivo ide o skrátenie konania v prípade rozvodu a súhlasu dvoch strán, ktoré by malo podmieniť rozhodnutie následné súdu. Milan Rúfus vo svojej jednej básni hovorí, že nie naša mamka bola planá, ale my sme boli planí. Znamená to, že nie je problémom samotná vec, okolnosť, udalosť, jav, hodnota ako taká, ale spôsob, ako sa s touto udalosťou, vecou a hodnotou pracuje, narába, ako sa ona formuje a nakoniec aj realizuje. Ak by som chcel ísť do dôsledkov, tak poviem, že rodina je inštitúcia, ktorá podľa všetkého má všeobecné uznanie, lebo lepšie je vždy tá dobrá úplná rodina, ako aj dobrá neúplná rodina, nebudeme tam dávať variácie zlá úplná rodina a dobrá neúplná rodina, takisto ako nemôžeme použiť argument, že 40 % rodín v tejto spoločnosti nefunguje, pretože toľko sa ich rozvádza a možno ešte viac ich má problémy a chceme uľahčiť únik alebo odchod z tohto stavu práve technickou pomocou, pretože keď sa už rozhodnú rozviesť, nikto im v tom nezabráni, ale chceme im akože uľahčiť alebo chceme akože uľahčiť aj spoločnosti skrátenie rozvodového konania. Ale de facto tým nabúravame práve inštitúciu rodiny, o ktorej hovoril pán poslanec Brocka. Je to niečo podobné, ako keby sme chceli hovoriť o človeku, že človek akú má hodnotu. Každý povie, že ten človek má hodnotu stopercentnú, lebo človek je najvyššia hodnota z žijúcich bytostí tu na Zemi, ale pritom môžeme povedať, že 80 % ľudí je náchylných na zlo. A čo budeme robiť? Budeme uľahčovať zlo alebo budeme preferovať tých 20 % všeobecnej hodnoty, pozitívnej, ktorá je v každom z nás? A keby som chcel ísť do dôsledkov, tak poviem, že parlament je inštitúcia, ktorá má svoje miesto v demokracii. Napriek tomu máme možno len 15-percentnú podporu verejnosti. Obrazne povedané, by som mohol to nazvať, že sme tu tí najzaslúžilejší z tých najnehodnejších. Ale nebudeme spochybňovať a nebudeme hľadať technické skratky ako parlament akože uľahčiť mu prácu, uľahčiť mu cestu. Sú tu legislatívne obmedzenia, sú tu organizačné akty, ktoré formujú aj prácu tohto parlamentu, a v každej inštitúcii je to niečo podobné. Takže aj v rodine je to niečo podobné. To je toľko k hodnotovému obsahu. A tak ten hodnotový obsah je možno ďaleko významnejší ako technická časová skratka. A čo sa týka takej praktickej odozvy, by som sa veľmi rád spýtal predkladateľov, pretože takýto návrh by mal reagovať na určitý podnet, či vedia, aký je priemerný čas rozvodového konania v súčasnosti, koľko trvá najkratšie rozvodové konanie riadne pred súdom a koľko trvá najdlhšie rozvodové konanie, či sa niekto obrátil na Ústavný súd kvôli prieťahom v súdnom konaní, kedy to bolo, či to skončilo alebo nie až na súde v Štrasburgu. Na základe akého teda mandátu dávate návrh na tento spôsob, pretože ak nemáte k tomu dispozície a nemáte k tomu žiadne fakty, tak to je teda akože, by som povedal, zachytené zo vzduchu? Ďalšia vec je otázka zodpovednosti. Dotknem sa vystúpenia pani poslankyne Navrátilovej. Hovorí o zodpovednosti pri vstupe do manželstva. To je, samozrejme, primárna zodpovednosť, ale tá zodpovednosť je znásobená, ak ju prijmem. A keď sa rozvádzam, tak tu nesiem dvojnásobnú zodpovednosť. To nie je ekvivalent skúmania pred nejakou štátnou alebo verejnou inštitúciou, to je vnútorný záväzok a vnútorná zodpovednosť. Ale keďže to je uznaná inštitúcia štátom, tak vtedy štát dbá na to, čo je pochopiteľné, aby takýto úkon formalizoval. A preto zvyšuje nároky na toto zodpovedné rozhodnutie. S tým, že sa v tom skrývajú individuálne drámy, ťažkosti, problémy, určite nikto nebude polemizovať. A je určite namieste, aby tá bolesť, ktorá v tomto konaní je, v tom individuálnom zážitku bola umiešaná na čo najmenšiu mieru, aby bola rešpektovaná dôstojnosť muža, dôstojnosť ženy, ale aby boli chránené práva detí. Akú hodnotu má dohoda dvoch ľudí, pretože to je inštitúcia, a znova sa k tomu vrátim, ktorá je rešpektovaná štátom? V takomto prípade musí niekto vstupovať ešte aj do toho a tie práva detí toľkokrát diskutované musia byť nejakým spôsobom garantované, či už dobre alebo zle, je to stále štátna inštitúcia, je tu stále ten súd. A možno posledná taká pripomienka k tomu, čo už povedal pán predseda ústavnoprávneho výboru, že to je právny nezmysel. Čo v tom bráni súdu, ak sa tí dvaja slušne dohodnú? A teda hovoríme o úrovni súdu a súdneho konania, tak súd to môže len odobriť. Možno vaša individuálna skúsenosť nebola najlepšia, ale znova, by som povedal, nie je to problém individuálnej skúsenosti, je to problém systému súdnictva. Takže ak pánovi ministrovi Lipšicovi dokážete, že súdnictvo v tomto smere pokrivkáva, že sú tam chyby, sú tam nedostatky, tak určite bude hľadať spôsob a cestu, ako aj toto napraviť. Ale skutočne si myslím, že toto nie je meritum vecí. Záverom. Pospájať vaše argumenty som sa snažil do určitého kontextu, do kontextu hodnoty veci, o ktorej debatujeme, do kontextu legislatívneho stavu, do kontextu praktického obsahu a nakoniec do kontextu technickej formy. A mám pocit, že predkladatelia povýšili práve túto technickú formu alebo kvázi technickú formu nad obsah. A to je mi ľúto. Ďakujem pekne. (Potlesk.)