Milanová, Natália, poslankyňa NR SR (2018-02-13):
Vážená pani predsedajúca, vážené poslankyne, vážení poslanci, ja by som sa chcela krátko vyjadriť k tomuto prerokovanému návrhu skupiny poslancov. Osobne som si tento návrh zákona nazvala ako rozprávkový nielen preto, že sa týka vysielania rozprávok, ale aj preto, že v rozprávkach väčšinou víťazí, nie väčšinou, ale vždy, dobro nad zlom a mávajú šťastné konce. V tomto prípade ohľadom tohto návrhu to bude zápas medzi koalíciou a opozíciou tak trošku, čo sú neštandardné rozprávkové sily, ale ten šťastný koniec nie je úplne vylúčený. Celkom by stačilo, aby kolegovia z koalície taktiež podporili tento návrh, lebo podľa mňa ide o absolútne apolitický návrh a je skutočne jedno, či ho predkladá ten alebo onen. Vlastne ma do určitej miery prekvapuje, že ho nepredkladá samotné ministerstvo kultúry. Ale o tom až o chvíľu. Podľa platného zákona o štátnom jazyku sa všetky rozprávky vysielané v televízii pre deti do 12 rokov vrátane českých musia dabovať do slovenského jazyka. Ako vyštudovaná učiteľka by som zrejme mala kričať od radosti, že hurá, veď slovenčinu si nedáme, veď je taká ľúbezná, stačí, že naše deti používajú výrazy ako „hejtovať“, „lajkovať“, „šérovať“. Už tie české slovíčka, to už by bola naozaj zase len nadpráca a nejakým spôsobom hyzdenie slovenského jazyka. Ja to však nepoviem, lebo si to nemyslím a mám na to dva dôvody. Jeden je osobný, pretože som z generácie, ktorá na českom jazyku vyrastala. Pozerali sme české rozprávky, pozerali sme české filmy a čítali sme mnoho českých kníh. Keď sme potom prišli do Čiech za našou tetou Mášou, tak sme rozumeli všetkému, aj tomu, čo sme rozumieť vôbec nepotrebovali. Ale pravda je taká, že tá čeština nám otvorila nové obzory a to nielen jazykové. Druhé hľadisko je legislatívne. Keď v kinách či na dévedéčkach, či najnovšie streamovacích službách, jednoducho v digitálnej videopožičovni u svojho káblového operátora môžme pokojne pustiť svojim deťom rozprávky v českom jazyku, pretože to povoľuje zákon o audiovízii, tak nerozumiem, prečo vlastne tu máme ten rozpor medzi dvoma zákonmi. Jeden zákon nám to používanie češtiny povoľuje a druhý ho zakazuje. To je jednoducho nezmysel, ktorý treba odstrániť. A to ma prekvapuje, že takýto rozpor si nevšimli na ministerstve kultúry. Takto pred troma rokmi, bolo to niekedy vo februári, Národná rada schválila návrh zákona o audiovízii z dielne ministerstva kultúry. Tento zákon z roku 2015 umožnil kinám či prevádzkovateľom digitálnych videopožičovní vysielať české rozprávky v češtine. Toto znenie zákona vtedy schválilo 86 poslancov, z toho 80 poslancov bolo zo strany SMER. Ak by teda za rovnaké znenie zahlasovali všetci tí poslanci SMER-u, ktorí tu sedia aj v tomto volebnom období, tak zákon bez problémov bude schválený. Stačí iba rovnako hlasovať vlastne o tej istej veci. Čo sa týka samotnej češtiny v rozprávkach pre deti, je skutočne naivné si myslieť, že keď zakážeme češtinu v televíznych programoch pre deti do 12 rokov, tak sa k nej deti nedostanú. Mnohí z vás sú tu rodičia. Musíte uznať, že dnes už tie deti na mobiloch alebo telefónoch alebo tých tabletoch fungujú oveľa lepšie ako my. Pozerajú si tam programy nielen v slovenčine, ale v češtine, v angličtine, jednoducho čo sa im ponúka, to všetko prijímajú plnými priehrštiami. Takže priznajme si, že tých pár českých slovíčok, najmä tých rozprávkových, ako je napríklad „chůva“ alebo „padouch“, alebo „rampouch“, alebo čokoľvek, si myslím, že im skutočne v tom slovníku neublíži a môže im iba napomôcť. Ako vyštudovaná slovenčinárka by som povedala, že tých pár rozprávok do roka v televízii určite slovenčine ani neuškodí a ani ju nezruinuje. A ako budúca mama budem rada, keď budem môcť so svojím dieťaťom, poprípade potom s viacerými ešte, sledovať tie rozprávky v televízii a v pôvodnom znení, pretože to sú rozprávky, ktoré majú svoje čaro a akonáhle sú predabované, tak to čaro sa jednoducho stráca. Preto sa tým pár rozprávkam v češtine nebráňme. Slovenčina tým rozhodne nezanikne. Ak u detí vytvoríme pozitívny vzťah aj k češtine, tak tým deťom otvoríme nové obzory aj vo vzdelaní. Či sa nám to páči, alebo nie, ale poznanie češtiny nám pomáha. Tu by som sa ešte chcela pristaviť pri jednom paradoxe. Súčasné znenie zákona hovorí o tom, že audiovizuálne diela vhodné pre deti do 12 rokov sa musia aj z češtiny dabovať do slovenčiny. Tým v podstate hovoríme aj to, že deti do 12 rokov češtine nerozumejú, a preto im ju treba preložiť. Ten istý zákon však hovorí, že programy určené pre starších už dabovať netreba. To znamená, že dieťa sa dvanástimi narodeninami zázračne naučí po česky? Z noci do rána sa stane zázrak nejaký? V tomto som teda trošku skeptická. Takto to zrejme nefunguje, preto som za to, aby sme deťom nebránili počúvať a porozumieť českému jazyku. A nielen jemu. Ja by som bola najradšej, keby naše televízie nabrali odvahu a vysielali oveľa viac filmov v origináli s titulkami. V Škandinávii či v Holandsku dabing využívajú minimálne a všeobecne znalosť cudzích jazykov je oveľa, oveľa lepšia ako u nás na Slovensku. Na jednej strane chceme od našich detí, aby ovládali cudzie jazyky, posielame ich na kadejaké zahraničné anglické školy súkromné, aby sa zdokonalili v angličtine, a na druhej strane naše deti nezmyselnými zákonmi chránime pred cudzími jazykmi. Mne to príde tak trošku ako schizofrénia, ktorú by sme mali z nášho právneho poriadku vymazať. Preto aj v mene predkladateľov by som chcela požiadať plénum, aby podporilo tento zákon a posunulo ho do druhého čítania, lebo naozaj to má zmysel. A na úplný záver by som predsa chcela ešte vyzvať aj kolegov z poslaneckého klubu SMER, aby sa nebáli a zahlasovali rovnako ako pred troma rokmi. Ďakujem, skončila som, pani predsedajúca.