V. Veteška, podpredseda NR SR: (2003-12-03):
D. Podracká, poslankyňa: Vážený pán predsedajúci, páni ministri, panie poslankyne, páni poslanci. V programovom vyhlásení vlády sa vláda zaviazala, „že bude vytvárať podmienky na dôslednú ochranu duševného vlastníctva a práv z toho vyplývajúcich“. Koniec citátu z programového vyhlásenia vlády. Jedným zo zákonov, ktorý by mal byť garantom týchto práv, je predkladaný vládny návrh autorského zákona. Doteraz platný autorský zákon č. 383/1997 Z. z., ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 1998, na dnešné pomery nárastu počítačových programov a ich tvorby má zaiste v tejto oblasti veľké medzery, čo bolo pravdepodobne aj jedným z hlavných dôvodov nie novelizácie už platného zákona, ale vytvorenia vládneho návrhu zákona o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom, tlač č. 397. Tento počin by sa dal vysvetliť aj tak, že starý zákon treba nahradiť novým aj preto, aby sa plnil Plán legislatívnych úloh vlády Slovenskej republiky na rok 2003 a s patričnou dávkou irónie by sa dalo povedať aj to, že je tu politická vôľa šiť horúcou ihlou zákon za zákonom, hlava-nehlava, autor-neautor. Zákon je obsiahly a popretkávaný množstvom nejasných a podľa môjho názoru aj nezáväzných právnych slučiek, ktoré umožňujú vykladať ho rôznymi spôsobmi. Pri jeho študovaní som sa ako autorka snažila dopátrať, kto je vlastne autor z legislatívneho pohľadu vo vnútri tohto zákona a aké sú jeho skutočné autorské práva. Zjednodušene povedané, z labyrintu autorského zákona nevychádza ako prvý autor, ale skôr nadobúdateľ, objednávateľ alebo kupec, neraz s väčšími výhodami ako sám autor. Autor je v zmysle tohto zákona len prostredníkom  trhového vzťahu, pričom v okamihu podpisu zmluvy a následne aj licenčnej zmluvy stráca svoje prioritné postavenie a stáva sa nie subjektom, ale objektom právneho vzťahu, ktorý je nie vždy transparentný. Ako príklad uvediem niekoľko paradoxov, na ktoré som narazila v súvislosti s čítaním predkladaného návrhu zákona. Paradox prvý. V § 20 pod označením vzťah autorského práva k vecným právam sa v ods. 3 uvádza: „Vlastník alebo iný užívateľ vecí, prostredníctvom ktorého je dielo vyjadrené, nie je povinný udržiavať a chrániť vec pred zničením, ak nie je dohodnuté inak alebo z osobitného predpisu, alebo z tohto zákona nevyplýva inak.“ Koniec citátu. Vysvetlenie paradoxu. Zákon v podstate neochraňuje autora a dielo, ale vlastníka alebo iného užívateľa vecí, ktorý dielo môže aj zničiť a nič sa nestane. Prípadné zničenie diela, mám na mysli originálu diela, nepodlieha nijakej trestnoprávnej zodpovednosti. Rovnako nepodlieha sankcii ani zničenie diela so zámerom znevážiť ideu diela alebo, nebodaj, poškodiť povesť autora. V tom istom § 20 v ods. 4 sa ďalej uvádza. Citujem: „Autorské právo k dielu nezaniká zničením vecí, prostredníctvom ktorej je dielo vyjadrené.“ Koniec citátu. Vidím v tom ďalší, nazvime ho druhý paradox, pretože ak už bol originál diela zničený, autorské právo naň je len smiešnym formálnym torzom, a nie právom na duchovné vlastníctvo, ktoré už de facto neexistuje. Z literárnej histórie sme sa mohli poučiť, ako napríklad zničil Gogoľ druhý diel Mŕtvych duší alebo ako Janko Kráľ zničil niekoľko originálov svojich básní, začo ho prezývali Divný Janko. Boli to neodpustiteľné hriechy, ale vykonali ich sami autori v depresii a náhlom rozrušení zmyslov. Ale ak originálne dielo zničí nový vlastník, je to ešte neodpustiteľnejšie, pretože ničí to, čo sám nevytvoril, je iba vlastníkom alebo užívateľom cudzieho duchovného vlastníctva, ktoré takpovediac nie je len jeho vlastníctvom, ktoré nadobudol na základe kúpno-predajnej zmluvy. Paradox tretí. V § 39 pod názvom Zmluva o vytvorení diela v ods. 1 je zákon stanovený nasledovne. Citujem: „Zmluvou o vytvorení diela sa autor zaväzuje vytvoriť pre objednávateľa dielo.“ Koniec citátu. Kto je ale objednávateľom, nie je presne definované na rozdiel od toho, ako je definované, kto je autorom. Hovorím o tom preto, že okrem toho, že v praxi naozaj existuje vzťah autor - objednávateľ, ale najmenej polovica autorov netvorí dielo na objednávku, ale z vnútorných pohnútok a po dokončení diela ho jednoducho ponúkne na vydanie, zverejnenie či odkúpenie, pretože možností, ako ho niekomu ponúknuť, je naozaj viac. V takýchto prípadoch teda nevzniká zmluva medzi autorom a objednávateľom, ale medzi autorom a napríklad vydavateľom, ktorý dielo prijme alebo neprijme bez toho, aby si ho vôbec vopred objednával. Čiže tento vzťah autor a objednávateľ tu de facto nejestvuje. Ak je vzťah právne určený ako vzťah medzi autorom a objednávateľom diela, ustanovenia vyplývajúce z ods. 1 by sa dali do istej miery akceptovať, pretože objednávateľ skutočne má nárok aj na upozornenie nedostatkov diela, rovnako ako má právo na odstúpenie od zmluvy, pretože sám objednávateľ má záujem o kvalitu po vzťahu k svojmu novo nadobudnutému vlastníckemu právu ako objednávateľ diela. Ale ako som už spomínala, vo veľkej skupine tvorcov je práve tento vzťah opačný. Práve v takýchto prípadoch nie je dostatočne chránený autor a jednoznačne je znevýhodnený, ak nie je dohodnuté inak. Treba povedať aj to, že väčšina tvorcov je nepraktických, nemá žiadnu skúsenosť s právom ani so zmluvami, nieto ešte licenčnými, a preto sa ľahko stávajú a budú stávať obeťami vlastného znevýhodnenia. Paradox štvrtý. V tom istom § 39 v bode 6 je zákon stanovený takto. Citujem: „Zmluvou o vytvorení diela ani odovzdaní veci, prostredníctvom ktorej je dielo vyjadrené, nenadobudne objednávateľ právo použiť toto dielo, ak nie je uvedené inak, len ak súčasne so zmluvou o vytvorení diela alebo po tomto momente uzatvorí s autorom licenčnú zmluvu.“ Koniec citátu. Licenčná zmluva medzi autorom a objednávateľom je z hľadiska trhového vzťahu v poriadku, ale licenčná zmluva medzi autorom, ktorý dielo ponúkal, a vydavateľ alebo iný subjekt práva ho rešpektoval a prijal, nie je celkom chránená autorským právom, pretože po jej podpise sa môže stať predmetom obchodovania s licenciou, pri ktorom môžu byť autor a jeho práva obídené, využité alebo dokonca zneužité. Napríklad na základe získaných vlastníckych práv na dielo a licenčnej zmluvy sa otvára možnosť slobodného podnikania s dielom, ktoré sa po modifikácii môže premeniť obsahom i formou na celkom iné dielo, než aké vzišlo z ideového zámeru tvorcu. Z obsahovo hlbokého románu sa môže stať erotický pamflet, alebo z pôvodného národne orientovaného diela sa môže stať terč nacionalistického výsmechu. Autor má potom právo autorsky sa vykričať do bútľavej vŕby alebo podať sťažnosť na lampárni. Paradox priaty. V § 19 pod označením právo na odmenu pri ďalšom predaji originálu diela výtvarného umenia je ods. 4 stanovený nasledovne. Citujem: „Predávajúci, ktorý je povinný uhradiť autorovi odmenu podľa ods. 1, oznámi predaj príslušnej organizácii kolektívnej správy do konca januára nasledujúceho roka po roku, v ktorom sa predaj uskutočnil. Oznamovacia povinnosť sa vzťahuje na špecifikáciu predaných originálov a na informáciu o skutočnej predajnej cene. Zahŕňa aj povinnosť umožniť príslušnej organizácii kolektívnej správy nahliadnuť v nevyhnutnom rozsahu do účtovných a iných dokladov predávajúceho.“ Sú však aj tvorcovia, ktorí nepatria k žiadnej organizácii kolektívnej správy, pretože jednoducho nie sú ich členmi. Nepriamo tak vzniká tlak na tvorcov, aby boli evidovaní v nejakej organizácii, pretože inak budú ich práva na autorskú odmenu dotknuté. Paradoxné je aj to, že ak sa majiteľom originálu stane osoba, ktorá nie je občanom Slovenskej republiky, oznamovacia povinnosť zaniká. Nechcem zdržiavať ďalším a ďalším vypočítavaním paradoxov tohto zákona, pretože je ich omnoho viac. Napriek tomu, že v zákone sú osobnostné a majetkové práva autora pomerne slušne rozpracované, chýba etické autorské právo, ktoré by v plnom zmysle slova ochraňovalo duchovné vlastníctvo autora v celej šírke jeho vlastníckych vzťahov. Autor sa v etickom zmysle stáva spolu so svojím dielom trhovým artiklom. Stáva sa zajatcom a rukojemníkom objednávateľa. Po zavedení 19-percentnej DPH autor sa stane ešte nežiaducejším ako doteraz. Nie je to dobrý zákon, aj keď dobre viem, že nakladanie s duchovným vlastníctvom je ťažké a v legislatívnej podobe veľmi problémové. Ako sme si vypočuli pani spravodajkyňu Brestenskú, v spoločnej správe je doteraz 34 pozmeňujúcich návrhov, z toho 5 z nich gestorský výbor navrhuje neschváliť. K dlhému radu pozmeňujúcich návrhov pripájam ešte jeden pozmeňujúci návrh, o ktorom si nerobím veľké ilúzie, že by mohol prejsť, ale napriek tomu ho prednesiem. Ide o pozmeňujúci návrh nasledovného znenia: V § 39 sa v ods. 2 vkladajú slová písmeno a): „Ak Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky podporí knižné dielo formou štátneho príspevku, berie na seba bremeno vyplatenia celých tlačiarenských nákladov a honoráru pre autora. Ziskom vydavateľa je zisk z predaja.“ Odôvodnenie: Štátna dotácia je len príspevkom na vydanie diela a nepokrýva náklady na vydanie v plnej výške. V praxi dochádza k tomu, že honorár autora je minimálny alebo žiadny a často býva vyplatený formou kníh. Takéto rozdeľovanie štátnej podpory by nezaťažilo rozpočet štátu, pretože pridelené prostriedky by sa rozdelili v súlade s týmto ustanovením. A písmeno b):  „Ak bremeno vydania knižného diela na seba vydavateľ bez štátnej podpory berie, podpory Ministerstva kultúry Slovenskej republiky, garantuje autorovi 13-percentný podiel na zisku z predaja diela, ak to v zmluve nie je dohodnuté inak. Toto ustanovenie sa nevzťahuje na autorov učebníc.“ Odôvodnenie: Garantovaná 13-percentná odmena ako podiel z odpredaja kníh by umožňovala autorom uplatniť autorské právo na honorár, ak to v zmluve nie je stanovené inak. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)