B. Bugár, podpredseda NR SR: (2003-09-18):
Nasleduje prvé čítanie o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 462/2002 Z. z. o poskytnutí jednorazového finančného príspevku politickým väzňom v znení zákona č. 665/2002 Z. z. Návrh zákona ste dostali ako tlač 376. Návrh na jeho pridelenie výborom máte v rozhodnutí č. 367. Dávam slovo pani poslankyni Podrackej. Nech sa páči, môžete uviesť daný návrh zákona. D. Podracká, poslankyňa: Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, dovoľte mi so splnomocnením spolupredkladateľa pána poslanca Františka Mikloška predložiť vám návrh na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 462/2002 Z. z. o poskytnutí jednorazového finančného príspevku politickým väzňom v znení zákona č. 665/2002 Z. z. Úvodom mi dovoľte krátke historické entrée, pretože k tomuto zákonu to akosi prináleží. S popravami v bývalom Česko-Slovensku sa začalo po roku 1948, presnejšie v roku 1949. Do roku 1963 bolo popravených 232 osôb, z toho 50 Slovákov. Posledný v zozname na „Ž“ bol Žingor. Nebol do Schindlerov zoznam zachránených, ale obetovaných, aby sa naplnilo ultima ratio politikum, teda posledný argument politiky – vražda. Albert Camus to predpovedal už na sklonku 40. rokov, keď v eseji „Revoltujúci človek“ vyhlásil, že „v dobe ideológií sa treba vysporiadať s vraždou“. Jeho proroctvo sa, žiaľ, naplnilo. Nebohý baťko Mináč mi rozprával o tých, čo podpísali rozsudky smrti. Racionalizovali svoje právo na vraždu, ospravedlňujúc to povýšením ideológie nad právo človeka na vlastný názor, prijímajúc dobrovoľne rolu ideologických sudcov. Na slovenské pomery absolútnou výnimkou v tejto veci bol spisovateľ a publicista Ladislav Mňačko, ktorý o typických 40 rokov, keď vypršal čas od popravy Viliama Žingora, poprava bola vykonaná 18. decembra 1950, uverejnil v Národnej obrode z 29. augusta 1990, teda v čase pripomenutia si Slovenského národného povstania, svoju spoveď pod názvom „Nijaké ohľady“. Mňačko v tejto spovedi píše: „Kto zabil Viliama Žingora? Súdruh „sa“ azda? Robilo „sa“, perzekvovalo „sa“, zatváralo „sa“, popravovalo „sa“. Režim? Ale veď ten režim nebol bez tváre. Jeho stúpencami boli státisíce občanov, členov, ba i nečlenov strany. Aj justícia mala svoje konkrétne tváre a mená. A aj tlač, ktorá bola ochotná odobrovať každú podlosť, chváliť hanebnosť, podporovať zločin. Na Žingorovej tragédii som sa podieľal aj ja. Aj ja som zabil Viliama Žingora. Nakoľko to z akýchsi príčin, možno z ohľadov, nenapísali publicisti, ktorí sa v poslednom čase Žingorovým prípadom obšírne zaoberali, som nútený urobiť tak ja sám. Ale čo mám, čo môžem povedať k tým mnohým živým i mŕtvym obetiam Žingorovho procesu? Tým súdeným i tým, čo trpeli ako príbuzní a známi za nespáchané „zločiny“ ich blízkych, nemilosrdne zgniavených neľudskou justíciou a jej „prevodovými“ pákami? Ako im vysvetliť, zdôvodniť vlastnú spoluúčasť na zabití, nie na zabití – na vražde. Ako túto spoluúčasť ospravedlniť?“ Táto výzva bola ohromujúca. Mňačko vystúpil so svojím priznaním, so svojím podpisom pod trest smrti, ale na popravisku 50. rokov zostal sám. V spovedi „Nijaké ohľady“ Mňačko ďalej píše: „Považujem priam za povinnosť každého z občanov, ktorí boli v tých rokoch politicky či publicisticky činní, aby verejne vyúčtovali svoj podiel na deformáciách z čias totalitnej diktatúry. Radšej prv ako neskoršie, lebo pamäť dejín je neúprosná, všetko vyjde najavo.“ Koniec citátu z Mňačkovej spovede. Každá doba sa zviditeľňuje cez nejaký zoznam. V ilúzii, že zviditeľňuje svoju moc, zviditeľňuje aj svoje slabiny. Zoznam, ktorý mňa neprestáva ťažiť, je zoznam popravených. Pri niektorých menách v Piete politických väzňov je iba dátum narodenia a dátum popravy. Bez príbehu individuálnej vzbury, bez vnútornej trýzne. Počty popravených boli takéto: - rok 1949: 23 popravených, - rok 1950: 57 popravených, - rok 1951: 54 popravených, - rok 1952: 43 popravených, - rok 1953: 27 popravených, - rok 1954: 11 popravených, - rok 1955: 7 popravených. Potom sa z krvavého súdka odlievalo obozretnejšie – dvaja, štyria, jeden za rok. Pravdepodobne aj preto, že k sudcom súdiacim podľa vtedy platných zákonov pribudli poradcovia pre vyšetrovanie a volili radšej väznenie alebo prenasledovanie ako popravu. Sama Komunistická strana sa od popráv v 50. rokoch dištancovala. V predkladanej novele zákona ide o spravodlivosť. O to, že nielen popravení a väznení trpeli, ale aj ich rodiny a deti, že to bolo utrpenie nesené na pleciach dvoch-troch generácií ako stigma. Skláňam sa pred ich tragickým pocitom života, pred ich osamelou pravdou. K chopeniu sa iniciatívy vo vzťahu k novele zákona č. 462/2002 Z. z. o poskytnutí jednorazového príspevku politickým väzňom nás viedli dôvody, na ktoré upozornila prax. V máji tohto roku som interpelovala podpredsedu vlády Slovenskej republiky a ministra spravodlivosti Slovenskej republiky Daniela Lipšica v otázke spomínaného zákona, pretože cez konkrétny osud pani Zimanovej, ktorej popravili otca v roku 1953, som poznala, že pozostalí po popravenom pánovi Valentovi nedostali finančný príspevok od Sociálnej poisťovne s odôvodnením, že zákon č. 462/2002 Z. z. nepamätá na popravených. Na moju interpeláciu odpovedal pán minister Lipšic listom, z ktorého citujem: „Pri príprave poslaneckého návrhu zákona č. 462/2002 Z. z. o poskytnutí jednorazového finančného príspevku politickým väzňom v znení zákona č. 665/2002 Z. z. zrejme nedopatrením sa stalo, že pozostalí po politických väzňoch, na ktorých bol vykonaný trest smrti a ktorí boli odškodnení Ministerstvom spravodlivosti Slovenskej republiky podľa zákona č. 119/1990 Zb. o súdnej rehabilitácii v znení neskorších predpisov, nie sú pojatí do okruhu oprávnených osôb. Je mi to úprimne ľúto. Preto vítam vašu poslaneckú iniciatívu na zabezpečenie nápravy.“ Tu sa citácia pána ministra končí. Po interpelácii som prizvala k spolupráci aj pánov poslancov Horta a Mikloška, pretože som sa dozvedela, že ešte koncom minulého volebného obdobia podali vlastný návrh na novelizáciu. Záujem predložiť túto novelu do parlamentu v spolupráci s koalíciou chce byť ukážkou spolupráce v duchu politickej kultúry. Prejavom možnosti tejto novej spolupráce, ak ide skutočne o spravodlivú a dobrú vec. Prvým variantom zabezpečenia nápravy bol poslanecký návrh novely, ktorý bol príliš široký a zaťažoval štátny rozpočet finančnou sumou viac ako 40 mil. korún. Takýto návrh novely by bol nepriechodný. Výsledkom ďalších úvah je tento skrátený návrh novely, z ktorej pán Hort podpis stiahol. Predkladaný návrh novely zákona si kladie za cieľ odstrániť medzeru v zákone a odškodniť pozostalých po popravených a zároveň väznených tak, aby sa poskytol jednorazový finančný príspevok pozostalým po osobách, ktoré počas väznenia zomreli alebo na ktorých bol vykonaný trest smrti, čo zákon č. 462/2002 Z. z. v znení zákona č. 665/2002 Z. z. v súčasnosti, žiaľ, neumožňuje. V tomto duchu sa k tejto novele pozitívne vyjadrila aj pani Dr. Prístavková, riaditeľka odboru legislatívy civilného práva Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky. Po utorňajšom rokovaní so zástupcami Konfederácie politických väzňov a Zväzu protikomunistického odboja pripúšťame, že ešte aj tento návrh je možné do druhého čítania skrátiť a vypustiť z neho okruh oprávnených osôb spadajúcich pod zákon č. 87/1991 Zb. o mimosúdnych rehabilitáciách v znení neskorších predpisov, aby požiadavky na zaťaženosť štátneho rozpočtu boli minimálne. Rovnako sme otvorení k pozmeňujúcim návrhom, ktoré by novelu zákona v druhom čítaní zjednoznačnili, doprecizovali a prípadne obohatili. V predloženom návrhu zákona sa ďalej navrhuje vypustiť z doterajšieho znenia text, podľa ktorého oprávnenou osobou na poskytnutie jednorazového finančného príspevku bol len občan rehabilitovaný Ministerstvom spravodlivosti Slovenskej republiky, a nie aj ten občan, ktorý bol rehabilitovaný Ministerstvom vnútra Slovenskej republiky alebo ministerstvom obrany v čase rehabilitačných procesov federálnym orgánom. Predložený návrh zákona v § 2 ods. 1 nerozširuje okruh oprávnených osôb, ktoré boli rehabilitované, a zachováva aj podmienku, že osoba oprávnená na toto odškodnenie bola väznená aspoň 3 mesiace. V praxi by táto novela znamenala, že všetky oprávnené osoby, teda nielen tie, ktoré boli rehabilitované ministerstvom spravodlivosti a ktoré boli väznené tri a viac mesiacov, by získali jednorazovým finančným odškodnením 20 000 korún a za každý ďalší priznaný mesiac 3 000 korún. A ďalej oprávnené osoby väznené rok a viac by získali odškodnenie vo výške 80 000 korún. Finančný príspevok by podľa predkladaného návrhu mal patriť pozostalým, vdove, vdovcovi, aj keď uzavreli nové manželstvo, a ak ich niet, deťom. Novela zákona ďalej zohľadňuje aj nárok na jednorazové odškodnenie tým oprávneným osobám, ktorým z rôznych dôvodov poskytnuté nebolo. Napríklad preto, že v zákonnej lehote svoje právo na ne neuplatnili, a to do vykonateľnej lehoty účinnosti tohto zákona, ktorá je stanovená na 30. december 2004. Osobitosťou nami predkladanej novely zákona je ustanovenie v bode 4 o odstránení tvrdosti zákona, pokiaľ ide o dĺžku trvania väzby alebo iného nezákonného zbavenia osobnej slobody podľa osobitných predpisov uvedeného v § 2 ods. 2 predkladanej novely, ktorým sa rozširuje ods. 3 v tom zmysle, že toto právo patrí ministrovi spravodlivosti, ministrovi vnútra a ministrovi obrany. V praxi totiž dochádzalo k tomu, že do ustanovenej doby trvania väznenia, teda ide o lehotu 3 mesiace alebo 1 rok, chýbalo často iba niekoľko dní, napr. 2, 3 dni, a preto nárok na vyplatenie odškodnenia zanikol. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ustanovenie o odstránení tvrdosti zákona je v našej právnej sústave vykonateľné a uplatňuje sa napr. v zákone č. 100/1980 Zb. o sociálnom zabezpečení, podľa ktorého môže tvrdosť zákona, citujem, „odstrániť v rozsahu svojej pôsobnosti minister práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky, minister obrany Slovenskej republiky, minister vnútra Slovenskej republiky a minister spravodlivosti Slovenskej republiky“. Teraz krátko k finančnému aspektu predkladanej novely zákona. Po spomínaných úpravách vypustenia zákona č. 87/1991 Zb. o mimosúdnych rehabilitáciách v znení neskorších predpisov by podľa našich odhadov nemali náklady vo vzťahu k zaťaženosti na štátny rozpočet presiahnuť 10 mil. korún. Na realizáciu zákona č. 462/2002 Z. z. schválila Národná rada Slovenskej republiky 9. júla 2002 rozpočet 503 mil. korún na roky 2003 a 2004. Podľa prípisu ministerstva financií bolo už v roku 2003 poukázaných 143 mil. korún. Doteraz bolo vyčerpaných okolo 90 mil. korún. Doteraz je nevybavených okolo 500 žiadostí politických väzňov a rozpočtovaná suma sa pravdepodobne nevyčerpá. Predpokladaná suma našich cca 10 mil. by preto mohla byť využitá aj z nevyčerpaných prostriedkov, ktoré boli na tento účel už vyčlenené. Toľko k právnej úprave našej navrhovanej novely. A na záver mi dovoľte jedno filozofické podobenstvo. Najznámejším popraveným v staroveku bol Sokrates. Posledná veta, ktorú vyslovil po vypití čase bolehlavu, bola: „Kritón, nezabudni Asklepiovi vrátiť kohúta.“ Vtedy sa kohút obetúval bohu zdravia Asklepiovi. Keďže išlo o filozofa, obetovaným bol Sokrates, ale vrátením dlhu bohu zdravia sa malo čosi ozdraviť aj v spoločnosti medzi Grékmi. Boli by sme radi, keby sa čosi začalo ozdravovať aj v našej spoločnosti, medzi Slovákmi. Som presvedčená, že tento ozdravovací proces u nás doma treba začať od popravených, ktorých pozostalí žijú medzi nami. Sme to dlžní nielen im, ale aj sebe. Úprimne si myslím, že nejestvuje ľudský dôvod, aby niekto hlasoval proti odškodneniu pozostalých po popravených a väznených. Pán predsedajúci, skončila som. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem, pani poslankyňa. Prosím, zaujmite svoje miesto určené pre navrhovateľov. Dávam slovo spravodajcovi, ktorého určil navrhnutý gestorský ústavnoprávny výbor, pánovi poslancovi Stanislavovi Husárovi. S. Husár, poslanec: Ďakujem pekne. Vážená pani predsedajúca, vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, Ústavnoprávny výbor Národnej rady Slovenskej republiky uznesením z 2. septembra 2003 ma určil za spravodajcu k návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 462/2002 Z. z. o poskytnutí jednorazového finančného príspevku politickým väzňom v znení zákona č. 665/2002 Z. z. (tlač 376). V tejto súvislosti si dovolím hneď úvodom poukázať na skutočnosť, že nasledujúcim bodom programu, ktorého som taktiež určeným spravodajcom, je návrh skupiny poslancov, ktorým sa mení a dopĺňa ten istý zákon. Vecne, obsahovo je viac-menej totožný s tým, ktorý práve prerokúvame. Bude na rozhodnutí poslancov, ktorí s návrhom disponujú, prípadne pléna Národnej rady, či budeme pokračovať v rokovaní o obidvoch návrhoch. V súlade s § 73 ods. 1 zákona o rokovacom poriadku podávam v prvom čítaní spravodajskú informáciu v poradí k prvému návrhu, teda tlači 376. Návrh zákona obsahuje z formálnoprávnej stránky všetky náležitosti uvedené v § 67 a 68 zákona Národnej rady Slovenskej republiky o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov, ako i náležitosti určené v legislatívnych pravidlách. Zo znenia návrhu je zrejmý účel navrhovanej úpravy. Všeobecná časť dôvodovej správy obsahuje informáciu o súlade návrhu zákona s Ústavou Slovenskej republiky, o súvislostiach s inými zákonmi a medzinárodnými zmluvami, o zhodnotení súčasného stavu, o dôvode potreby novej úpravy, o hospodárskom a finančnom dosahu na štátny rozpočet, o finančnom dosahu na rozpočet obcí a rozpočty vyšších územných celkov, o vplyve na zamestnanosť a životné prostredie. Osobitná časť dôvodovej správy obsahuje odôvodnenie jednotlivých ustanovení. Návrh zákona svojou problematikou nepatrí medzi prioritné oblasti aproximácie práva. Vychádzajúc z oprávnení, ktoré pre mňa ako spravodajcu vyplývajú z § 73 zákona o rokovacom poriadku, odporúčam, aby sa Národná rada Slovenskej republiky uzniesla, že podľa § 73 ods. 3 písm. c) rokovacieho poriadku odporučí uvedený návrh zákona prerokovať v druhom čítaní. V súlade s rozhodnutím predsedu Národnej rady Slovenskej republiky č. 367 podľa § 71 rokovacieho poriadku Národnej rady Slovenskej republiky navrhujem, aby návrh zákona prerokovali výbory: ústavnoprávny výbor, výbor pre financie, rozpočet a menu, výbor pre ľudské práva, národnosti a postavenie žien. Za gestorský výbor navrhujem Ústavnoprávny výbor Národnej rady Slovenskej republiky. Odporúčam, aby výbory predmetný návrh zákona prerokovali v druhom čítaní do 30 dní a v gestorskom výbore do 31 dní od jeho prerokovania v prvom čítaní na schôdzi Národnej rady Slovenskej republiky. Dovolím si upozorniť všetkých kolegov a kolegyne, ktorí možno z nedostatku času nemohli venovať pozornosť obsahu tohto zákona, že ide o najzávažnejšie prípady politických perzekúcií. A z tohto dôvodu si vás dovolím poprosiť, alebo smerovať na vás skromnú prosbu, nie ako spravodajca, ale ako najstarší poslanec v tomto parlamente, aby rozprava k tomuto návrhu bola dôstojná. Pani predsedajúca, prosím, otvorte rozpravu. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem vám, pán poslanec. Otváram všeobecnú rozpravu o tomto bode. Písomne sa neprihlásil do rozpravy žiadny poslanec. Nech sa páči, ak ešte má niekto záujem, hláste sa, dámy a páni, ústne. Uzatváram možnosť hlásiť sa ústne do rozpravy. Pán poslanec Mikloško, nech sa páči.