Richter, Ján, minister práce, sociálnych vecí a rodiny SR (2015-03-19):
Ďakujem pekne za slovo, pán predseda Národnej rady. Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, v prvom rade si vás dovoľujem uistiť, že medzi naším ministerstvom a Ministerstvom spravodlivosti Slovenskej republiky je veľmi úzka spolupráca pri príprave oboch týchto legislatívnych úprav a zamestnanci oboch ministerstiev navzájom svoj postup koordinujú, a to nielen z obsahového, ale aj z časového hľadiska, jednoducho v spoločnej koordinácii celého legislatívneho procesu. Zákon o podpore a ochrane obetí je na Ministerstve spravodlivosti Slovenskej republiky pripravovaný z hľadiska transpozície, to by som rád podčiarkol a zopakoval, transpozície smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/29/EÚ z 25. októbra 2012, v ktorom sa stanovujú minimálne normy v oblasti práv, podpory a ochrany obetí trestných činov, podľa ktorej má Slovenská republika ako členský štát povinnosť implementovať túto smernicu do svojej legislatívy do 16. novembra tohto roku. Pripravovaný návrh zákona o prevencii a eliminácii násilia na ženách, deťoch a domáceho násilia je však potrebné považovať za súčasť ratifikácie procesu takzvaného Istanbulského protokolu. Do 7. apríla 2011 Výbor ministrov Rady Európy prijal Dohovor Rady Európy o predchádzaní násiliu na ženách a domácemu násiliu v boji proti nemu, ktorý bol vypracovaný počas 9 externých zasadnutí v rokoch 2009 až 2011, ad hoc výboru pre predchádzanie a boj proti násiliu na ženách a domácemu násiliu. Tento dohovor bol otvorený na podpis v Istanbule 11. mája 2011. A bol v tento deň podpísaný trinástimi štátmi (Rakúsko, Fínsko, Francúzsko, Nemecko, Grécko, Island, Luxembursko, Čierna Hora, Portugalsko, Slovensko, Španielsko, Švédsko a Turecko). Slovenská republika ho podpísala 11. mája 2011, čím sa stala jedným z prvých členských štátov Rady Európy a tiež Európskej únie, ktoré podpísali túto medzinárodnú zmluvu Rady Európy. K 20. februáru 2013 Istanbulský dohovor podpísalo 27 členských štátov Rady Európy, pričom tri štáty z nich, Turecko, Albánsko a Portugalsko, ho aj ratifikovali. Istanbulský dohovor nadobudol platnosť v auguste minulého roku po tom, ako ho ratifikovalo desať krajín Rady Európy. Jedným z kľúčových východísk na prípravu a prijatie tohto návrhu zákona je princíp vychádzajúci z Istanbulského dohovoru, ktorým je nepodmienenosť pomoci obetiam podaním trestného oznámenia, návrh zákona pripravený na pôde Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky má ambíciu okrem pomoci obetiam násilia, kde to bude kvalifikované ako trestný čin, pomáhať a chrániť aj tie obete, u ktorých sa nebude pomoc podmieňovať trestným činom. V záujme obete a polície by mal byť do návrhu zákona implementovaný prístup odrazu rizika a povinnosti konať, ak by to malo byť obsiahnuté v návrhu zákona záväzne pre všetky zainteresované zložky od mimovládnych organizácií, štátnych orgánov, polície, prokuratúry, súdov, ak bude hlásenie o násilí opakované, polícia musí mať možnosť konať v takzvanom špeciálnom režime. Z uvedeného teda vyplýva, že návrh zákona pripravovaný na pôde Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky má ambíciu v širšej právnej úprave riešiť tieto problémy než pripravovaná transpozícia na pôde Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky so zohľadnením i viacerých rizík podmienenosti pomoci podľa ustanovenia tohto režimu. Zároveň je tu aj ďalšia úloha, ktorá vyplýva z Národného akčného plánu pre elimináciu a prevenciu násilia na ženách na roky 2014 až 2019, kde je prijaté v tomto smere uznesenie vlády. Na potreby prípravy špeciálneho zákona na účely implementácie spomínaného dohovoru sa konsenzuálne zhodla medzirezortná pracovná skupina vytvorená na prípravu jeho ratifikácie. O potrebe takéhoto zákona dlhodobo hovorí aj odborná verejnosť a občianska spoločnosť, ktorá je zapojená do pomoci ženám a deťom ohrozeným násilím. Preto bola takáto úloha na prípravu špecifického zákona schválená aj v rámci úloh Národného akčného plánu pre prevenciu a elimináciu na ženách na roky 2014 až 2019, ktorý bol schválený vládou Slovenskej republiky 18. decembra 2013. Na základe týchto skutočností pristúpilo naše ministerstvo k spolupráci s inými relevantnými rezortmi, inštitúciami, odbornou verejnosťou vrátane mimovládnych organizácií k príprave takéhoto zákona. Za týmto účelom vytvorilo pracovnú skupinu, v ktorej okrem iného je zastúpené aj ministerstvo spravodlivosti práve preto, aby pri príprave predmetných návrhov zákonov sa postupovalo synergicky. Nakoniec aj spomenutá smernica Európskej únie jasne uznáva potrebu špecifických opatrení pre ženské obete rodovo motivovaného násilia a ich detí, a to z dôvodu vysokého rizika druhotnej viktimizácie, zastrašovania a pomsty súvisiacich s takýmto násilím. Na záver iba pripomeniem, že takýto špecifický zákon je štandardný legislatívny prvok. Obdobnú legislatívnu úpravu k násiliu na ženách a na deťoch k domácemu násiliu majú viaceré krajiny Európskej únie ako napríklad Rakúsko, Španielsko, Nemecko, Poľsko, Slovinsko či Česká republika. Z celosvetového hľadiska má takúto legislatívu 104 krajín, čo je viac ako polovica všetkých krajín sveta. Ďakujem pekne, skončil som.