M. Číž, poslanec: (2003-04-24):
Ten proces Ľubice a Vojenského výcvikového priestoru Javorina, ten skutočne je tu od roku 1993 a ja ako človek som mal možnosť, teda pracovník, sa stretnúť s niektorými, teda už s tými prvými aktivitami, ktoré smerovali k celému tomuto procesu, ktorý trvá už 8 rokov a ktorý nemá koniec. Nepochybne, že bolo prirodzené, že aj vlastníci v tom priestore, bývalí vlastníci pozemkov, z ktorého vznikol vojenský výcvikový priestor, ale pripomínam, pán navrhovateľ, zabudli ste to komusi tu povedať, že v roku 1946 zákonom o vojenských újezdoch vznikol v povojnovom období ako priestor, ktorý tento štát, ktorý vznikol, ktorý sa snažil vyrovnať s povojnovou situáciou, definoval svoje pomery a jednoducho sa rozhodol, že potrebuje vojenský výcvikový priestor. Obávam sa, že už čokoľvek, čo sa tu dialo v tomto štáte, nepochybne družstevníctvo a problém združstevňovania atď., ale ak niečo chcel spraviť korektne a transparentne, to bol tento priestor. Dnes je preukázateľné, že hádam v máloktorých iných aktivitách, kde štát mal tendenciu zaberať alebo nejakým spôsobom využívať priestor, vyhlásil ho za štátny a podceňovať nároky vlastníkov, v tomto priestore sa tak udialo minimálne. Neprekážalo by, pretože to je môj pohľad a pravdepodobne vlastníci to uvidia nejako inak. V doterajšom priebehu, veď bol k dispozícii zákon č. 229 a prebehol riadny reštitučný proces, obávam sa, keby tento celý proces, ktorý tam prebiehal, bol serióznym spôsobom preskúmaný, objavili by sa tam obrovské a veľmi zaujímavé veci. Ale, prosím, nerekriminujem. Počas celého priebehu sa podarilo zorganizovať veľmi zaujímavú nátlakovú skupinu v tomto priestore, ktorá z toho prvopočiatočného úprimného nadšenia dnes vytvorila celkom slušnú mašinériu so všetkým, ktorá už dnes nemá problém zorganizovať, lebo však pokiaľ ide o vlastnícke veci, akcie typu, že prídu do vojenského výcvikového priestoru vojaci s gazíkom, tak im nadáte a pre istotu ich vymlátia kompletne, kde sa už veľmi zaujímavým spôsobom organizuje občianska neposlušnosť, ktorú zorganizovať za tejto sociálnej situácie a zvlášť v tom priestore, kde naozaj tej práce je málo, je veľmi jednoduché, s tým, že už ako keby nemal v tomto štáte niekto povedať, že je tu aj záujem o čosi, čomu sa hovorí verejné blaho. Pán kolega, ja som si pozrel to verejné blaho, napríklad, to je jedno, napr. v hospodárskej etike kresťanského typu, nuž pre ten verejný majetok isté porozumenie tam je. Škoda, že nie je v tejto veci a že niekto pravdepodobne nezohľadnil aj ten majetok štátu – vojenský výcvikový priestor, budúce potreby armády. Keby sme seriózne zvažovali a požiadali o stanoviská armády, ja som videl mnohé, no tak už pri tom obrovskom tlaku tá armáda už ho pomaly ani nepotrebuje. Ale napriek tomu celému si pamätám, že akékoľvek cvičenie, ktoré sa tam uskutočňuje, v Poľsku, na Cypre a v Maďarsku stojí desaťnásobne viac, v Poľsku trojnásobne viac. Pritom som sledoval, ako napríklad vznikali výcvikové priestory v Nórsku a podobne, aké problémy spoločnosť s tým mala. Objektívne vždy, keď vzniká výcvikový priestor, treba vyvlastniť nejaký majetok, spravidla sa hľadá pôda, ktorá je najmenej hodnotná atď. atď., a je to výsledkom veľmi zložitej aktivity. Slovensko stratilo tento výcvikový priestor, pretože ak tento zákon prejde, tak aj ten posledný zvyšok výcvikového priestoru tam prestane existovať. Pán kolega, asi to predpokladám, že viete. O právnych veciach typu, že boli vyvlastnení, že tam bolo vystavaných 100 domov v jednej dedine, v druhej, že dokonca všetci tí, ktorí dokonca boli vyvlastnení bez náhrady, a to boli často pôdy, ktoré mali minimálnu cenu a podobne, všetci mali podľa existujúceho reštitučného nároku riadnu lehotu na uplatnenie svojho nároku. Dovtedy by sa dala aktivita Ľubičanov a iných, ktorí sú s týmto, chápať. Ale toto, čo tu je, zavádza hrubú a transparentnú neústavnosť a obávam sa, pán navrhovateľ, že vy musíte vedieť, že je tam hrubá a vážna protiústavnosť. Spočíva v tom, že pre istú skupinu ľudí z istého ohraničeného územia zrazu vytvárame nový reštitučný nárok, že im staviame novú lehotu a že sa vôbec nezaoberáme, či keď teda im vrátim ten majetok, či mi vrátia plnenia, ktoré som im poskytol pri tom vyvlastnení. Každý, kto sa trošku zaoberal právom, vie, že toto sa nerobí. Ale pri tejto príležitosti posledná veta, vážení kolegovia. Ja som presvedčený, že každý z vás predal aspoň raz za tých 40 rokov, čo tu fungovalo, alebo vaši blízki, záhradu štátu. Garantujem vám, že všetci sme ju predali za 40 halierov. Ak aj bolo do 1 500, do 3 000 metrov, že podľa typu bonity, záhrada a podobne, trošku viacej nad tých 1 500 metrov, sme všetci dostávali 40 halierov. Aj ja som predal záhradu v roku 1976 tomuto štátu, všetci Petržalčania, na ktorých stojí to sídlisko, predalo svoju pôdu tomuto štátu a garantujem vám, že okrem výmery do 1 500 metrov, kde dostali 10 korún, tak za zvyšok dostali 40 halierov, a to, prosím, inú bonitu v Petržalke. Prečo zavádzame ľudí a jednoducho znevažujeme všetko to, čo má trošičku priestor k tomu verejnému, a týmto spôsobom narušujeme veľmi ťažkú a veľmi zložitú atmosféru, ktorá teraz sprevádza reštitúcie. Pretože základný problém reštitúcie je v tom, že môžeme chrániť a môžeme sa vracať k právnym nárokom, ktoré pred 40 a 50 rokmi boli narušené, ale v takom prípade musíme aj vyriešiť, čo s právnymi nárokmi, ktoré boli narušené za roky až do rokov 1989. A všetci, ktorí sa trošku tým zodpovedne, pán navrhovateľ, zaoberajú, vedia, že musíme limitovať tie názory, že chápanie tej spravodlivosti v takomto prípade musí zvažovať celý široký diapazón, že ide o citlivú nielen odborne, ale aj politickú tému, kde jednoducho to vyrovnanie spoločenskej spravodlivosti musí mať vážnu etickú dimenziu a obávam sa, že aj vážny rozum alebo ratio, aby som sa nikoho nedotkol v tejto veci. Preto považujem tento návrh zákona, ktorý vlastne absolútne obchádza etické právo, aby sme sa teraz všetci rozbehli po Slovensku a pýtali sa, kto by ešte mal pocit, že bol protiprávne zbavený majetku, a že by sme mohli prípadne prijať nejaký návrh zákona, aby sa jemu ešte ten majetok vrátil. Pritom špecificky a veľmi zložito sa dospelo k tomu, že sme povedali, ako sa bude u fyzických osôb reštituovať, ako sa bude reštituovať u právnických osôb, a stanovili sme prekluzívne lehoty. Je veľmi dôležité, že práve tá prekluzívna lehota, ktorá je v tom zákone č. 229, ktorá je primárna, ktorá je prepadnutá. Nezabúdajme, že existujú ďalšie reštitučné nároky. To znamená teraz čo? Ideme zase riešiť aj tie iné reštitučné nároky, ktoré tu sú, a znovu im meniť lehoty? To znamená, proces reštitúcií má vážne svoje limity. Je to Pandorina skrinka. Nie je problém hovoriť vždycky o individuálnych, skupinových či iných záujmoch a vzťahu k štátu. Ale objektívne riešiť problém a limity na riešenie. Tie limity boli dané zákonom č. 229 a všetkými tými novelami, ktoré do toho roku 2000 prešli. Ale takáto novela, z nej čučí úzka záujmová, a tu chcem povedať, už aj veľmi transparentná nekorektnosť a zjavná protiústavnosť. Je proti tomu vláda, je proti tomu Legislatívna rada vlády a tak ďalej atď. Všetko tu bolo povedané. Ja by som ani nepovažoval za potrebné vystúpiť, lebo by som si myslel, že to je jasné pre každého, o čo ide. Len začali tu byť signály, že by to azda mohlo prejsť. A z toho dôvodu toto plamenné vystúpenie. Ospravedlňujem sa, ak som sa vás nejakým spôsobom dotkol, ale táto vec je pre mňa zásadná a vážne vás prosím, pozrite sa dobre, o čom budete hlasovať, a nerobme čosi, čo zneváži prácu nášho parlamentu. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)