F. Mikloško, poslanec: (2007-09-20):
Moja prvá interpelácia je na predsedu vlády Slovenskej republiky Roberta Fica. Vážený pán predseda vlády Slovenskej republiky, dňa 3. augusta 2007 ste navštívili Maticu slovenskú v Martine, kde ste svojím slávnostným príhovorom otvorili Matičné slávnosti 2007. Váš slávnostný prejav uverejnili Slovenské národné noviny 14. 8. 2007 č. 16/2007 str. 2. V tomto príhovore opisujete ako, citát: „Ponovembroví demokrati prišili v marci 1992 so šrobovákmi v rukách, slobodne a demokraticky“ koniec citátu, demontovať, teda odstraňovať z výstavy nezávislej literatúry exponát predsedu Matice slovenskej Jozefa Markuša. A ešte ste dodali: „Nechtiac si pripomíname 15. výročie tejto trestnej výpravy.“ A potom ste, pán predseda vlády, povedali: „Ako predseda slovenskej vlády považujem za svoju morálnu povinnosť, aby som sa za tieto príkoria vedeniu výboru, aj spolkovému hnutiu Matice slovenskej verejne ospravedlnil.“ Vážený pán predseda vlády, v marci 1992 sme skutočne viacerí navštívili, a ja som bol tiež medzi nimi, výstavu nezávislej literatúry v budove Matice slovenskej v Martine, ale demontovali nie exponáty predsedu Matice slovenskej Jozefa Markuša, ale demontovali sme svoje exponáty. Tomuto nášmu kroku predchádzal list správcu Matice slovenskej, ktorý podpísalo 16 signatárov: Ivan Hoffmann, František Mikloško, Martin Šimečka, Jozef Jablonický, Silvester Krčméry, Vladimír Jukl, Ján Langoš, Rudolf Sýkora, Milan Habada, Albert Marenčin, Juraj Meliš, Martin Lauko, Miroslav Kusý, Desana Tatarková za Dominika Tatarku, Július Vanovič, Pavel Hrúz. V prvej časti tohto listu sme uviedli niektoré citáty z knihy Jozefa Markuša, ktorá vyšla oficiálne v roku 1987. A potom sme napísali, citát: „ Vážený pán správca Matice slovenskej, akiste uznáte, že nami uvedené citáty svedčia o tom, že zaradenie Jozefa Markuša na túto výstavu je nepatričné. Prosíme vás preto, aby ste vyňali z výstavy exponáty zaraďujúce pána Jozefa Markuša do nezávislej disidentskej literatúry. V opačnom prípade vás musíme požiadať, aby ste po 7. marci 1992 stiahli z výstavy všetky exponáty týkajúce sa našej účasti na tvorbe nezávislej disidentskej literatúry v rokoch 1969 až 1989.“ Pretože zo strany správcu Matice slovenskej k tomu nedošlo, naše exponáty sme z výstavy stiahli sami. Vážený pán predseda vlády Slovenskej republiky, vaše posunutie, že sme odstraňovali exponáty Jozefa Markuša z výstavy nezávislej literatúry namiesto toho, že sme si demontovali z výstavy naše vlastné exponáty, sú hodné Rádia Jerevan z čias komunizmu a nie sú hodné predsedu vlády Slovenskej republiky v roku 2007. Vaše nepravdivé tvrdenia o trestnej výprave ponovembrových demokratov sa týkajú ľudí, ktorých mená som tu citoval a ktoré vám nemusím snáď predstavovať. Sú to všetko ľudia, ktorí za slobodu a demokraciu platili v živote dlhoročným väzením alebo násilným umlčaním v oblasti umenia a vedy. Pán predseda vlády, žiadam vás, aby ste sa po vašom ospravedlnení Matici slovenskej ospravedlnili všetkým signatárom listu, zvlášť tým, ktorí boli v Martine osobne prítomní, pretože ste ich na verejnosti nepravdivo osočili. Moja druhá interpelácia je adresovaná predsedovi vlády Slovenskej republiky Robertovi Ficovi. Vážený pán predseda vlády Slovenskej republiky, nedávno ste sa zúčastnili na oslave 50. výročia slovenského zbrojárstva v Dubnici n/Váhom. Na tomto stretnutí ste označili bývalého prezidenta Václava Havla za „naivného a slobodomyšlienkárskeho experimentátora“, to je váš citát, a oživili ste mýtus o jeho podiele na zničení nášho zbrojárskeho priemyslu. Povedali ste, citát: „Začalo platiť, že výrobky slovenskej zbrojovky boli antihumánne a vražedné, ale výrobky českých, amerických a iných zbrojoviek slúžili posvätnej obrane demokracie. Taká bola pravda v 90. rokoch“, koniec citátu. Po týchto slovách ste si vyslúžili búrlivý potlesk. Pán predseda vlády, nehovorili ste pravdu. Je možné, že vám je to jedno, hlavná vec, že vám ľudia tlieskajú. Pravda o zbrojárskom priemysle na Slovensku je taká, že ju nestlmil Václav Havel, ale komunistická moc pred novembrom 1989. V druhej polovici 80. rokov predsedníctvo ÚV KSČ i vláda ČSSR prijímali opatrenia na využitie uvoľnených kapacít špeciálnej výroby a utlmovanie zbrojárskeho priemyslu. Vzhľadom na vývoj situácie rozhodla vláda ČSSR v septembri 1989 o útlme výroby tankov a jej ukončení v priebehu roku 1990. Václav Havel mal v tomto období pacifistické reči o zrušení zbrojárskeho priemyslu, tie reči však nikoho nezaväzovali a najmä nezaväzovali vlády – federálnu, českú, slovenskú. Adamcova vláda prijala uznesenie o utlmení výroby ťažkej zbrojárskej techniky na základe toho, že túto techniku nemá kto odoberať tak, aby ju zároveň aj zaplatil. Ťažké zbrojárske podniky na Slovensku boli rozšírené v 70. rokoch, kedy ich výrobky, najmä tanky a obrnené transportéry odoberala Československá armáda, armády Varšavskej zmluvy, aspoň niektoré súčiastky, a viaceré arabské štáty. Arabské štáty približne do konca 70. rokov platili za odobrané zbrane, ale v 80. rokoch už zbrane odoberali, ale platiť prestali. Mimochodom, tak vznikli veľké pohľadávky, ktoré máme doteraz voči Alžírsku, Iraku, Líbyi a ďalším štátom. Československá armáda a armády Varšavskej zmluvy taktiež nemali peniaze a nepotrebovali také množstvo zbraní, aké tie závody vyrábali. Čalfova vláda stála pred problémom, ako dať zbrojárskym závodom na Slovensku objednávky. Mimochodom na dodávky zbraní, najmä ťažkých zbraní, je potrebný aj medzinárodný súhlas. Tým, že odberateľmi zbraní mohli byť azda iba arabské štáty, ktoré ich potenciálne použili proti Izraelu, bola by tá otázka neobyčajne citlivá. Práve vďaka pádu komunistického režimu a nastolením demokratickej vlády ČSFR sa vytvorili podmienky na získanie medzinárodného súhlasu, konkrétne súhlasu Spojených štátov a Izraela alebo aspoň nie námietky týchto štátov na dodávky ťažkých zbraní arabským štátom. Manažéri zbrojárskych podnikov, samozrejme, poznali svojich potenciálnych zákazníkov a usilovali sa o získanie objednávok. Vďaka spojenému úsiliu manažérov, podnikov a politickej podpore aj federálnej vlády sa podarilo získať asi tak v roku 1991 objednávku od Sýrie na dodávku asi 200 tankov. Žiadna komunistická vláda by toho nebola schopná, pretože medzinárodné spoločenstvo by sa na ňu vrhlo a perestrojkový Sovietsky zväz by ju už nebránil. Dosť na tom, dodávka tankov pre Sýriu znamenala vlastne zmenu uznesenia Adamcovej vlády o útlme ťažkej zbrojárskej výroby. Z objednávky pre Sýriu žili ZŤS Martin asi do roku 1996. Zbrojárska výroba v Čechách bola na drobné zbrane, pre ktoré sa ľahšie nachádzali zákazníci ako pre tanky a transportéry. Zbrojárska výroba Varšavskej zmluvy bola navzájom prepojená tak, že na Slovensku sa vyrábali, povedzme, motory a pancierovanie, v Poľsku prevodovky a podobne. Po rozpade Varšavskej zmluvy a RVHP aj toto zreťazenie zbrojnej výroby sa rozpadlo, pretože nedostatok zákazníkov postihlo všetky bývalé komunistické krajiny. Ostatne po skončení studenej vojny došlo k zníženiu armád vo všetkých európskych krajinách, a to malo taktiež závažný dosah na zákazníkov ťažkých zbraní. Takáto bola pravda 90. rokov, aby som použil vaše slová, pán predseda vlády, v Dubnici nad Váhom, a nie taká, ako ste ju nepravdivo popísali. Zbrojársku výrobu na Slovensku ste zastavili vy, komunisti ešte pred rokom 1989. Pán predseda vlády, využite najbližšiu príležitosť, aby ste sa všetkým dotknutým ospravedlnili, aby ste ako predseda vlády SR dali vaše výroky na pravú mieru. A moja tretia interpelácia je dnes venovaná predsedovi vlády Slovenskej republiky Robertovi Ficovi. Vážený pán predseda vlády Slovenskej republiky, už na spomínanom stretnutí s Maticou slovenskou v Martine 3. augusta 2007 ste v závere svojho príhovoru povedali: „Nezabúdajte na takých ľudí, ako bol Vladimír Mináč.“ Vážený pán predseda vlády, v jednom vašom rozhovore ste povedali, že ste si ani nevšimli, že bol november 1989. Ja mám pocit, že november 1989 ste si až príliš dobre všimli a prežívate to ako osobnú traumu až dodnes. Celá symbolika vašich prejavov a gest sa vracia a opiera o obdobie komunizmu. Vladimír Mečiar je toho prostým príkladom. Vladimír Mečiar je výrazným symbolom 40 rokov komunizmu na Slovensku. Symbolom nacionálneho, netolerantného a kariérneho komunizmu. Vladimír Mečiar... (Hlasy v pléne.) Vladimír Mináč, pardon, ospravedlňujem sa, ale pán... (Hlasy v sále.) To je tým, že pán Mečiar tu nesedí, takže potom mi stále chodí po rozume. Opakujem teda odznovu. Vladimír Mináč je výrazným symbolom 40 rokov komunizmu na Slovensku. Symbolom nacionálneho, netolerantného a kariérneho komunizmu. Vladimír Mináč už v roku 1948 v časopise Bojovník napísal recenziu divadelnej hry Leopolda Laholu z pozície boja proti imperializmu. Začiatkom 50. rokov sa síce dostal na krátky čas do línie buržoáznych nacionalistov, ale rýchlo z tohto vlaku vyskočil a stal sa znovu súčasťou komunistickej nomenklatúry. Tu sa datuje aj jeho rozchod s Dominikom Tatarkom. V roku 1967 na IV. zjazde československých spisovateľov sa postavil proti reformnému hnutiu v spisovateľskej obci. V roku 1968 odstúpil z redakčnej rady Kultúrneho života, ktorý zahrňoval reformných intelektuálov. V 70. rokoch nabehol plne na normalizačný prúd a bol jeho súčasťou a tvorcom. Bol členom normalizačného predsedníctva Zväzu slovenských spisovateľov a od roku 1974 predseda Matice slovenskej. Ako predseda Matice slovenskej napísal koncom 80. rokov grobiansky list Svetovému kongresu Slovákov, ktorý ho žiadal, aby Matica slovenská zorganizovala svetové stretnutie slovenskej mládeže na Slovensku. Jeho známy usvedčujúci článok z roku 1974 Alexandrovi Solženicynovi tu už nebudem ani spomínať. Vladimír Mináč je symbolom dusného normalizačného komunizmu. A jeho ideologický koniec stojí naozaj za povšimnutie. 11. apríla 1993 dal Vladimír Mináč rozhovor Peter Halberdandovi vo švédskom časopise Svenska dagbladet. V tomto rozhovore povedal: „Ako komunista som zlyhal, ale ako Slovák stojím na okraji budúcnosti. Komunizmus padol, hor´ sa na národné témy.“ Tohto človeka ste zvečnili na Župnom námestí, tohto človeka dávate za vzor Slovákom a Slovensku. Pomáhal vám on riešiť vaše osobné problémy, pán predseda vlády? V Martine ste spomenuli tiež Ladislava Novomeského, aby sa naňho nezabudlo. Ladislav Novomeský bol spolutvorcom komunistickej boľševickej éry v 40. rokoch. Potom ho mašinéria komunistickej zlovôle zomlela, čo je nám, samozrejme, ľúto. Po návrate z väzenia stál až do svojej smrti v zástupe Gustáva Husáka. To je druhý človek, ktorého nám dávate za vzor. A dnešný vrchol vašej politiky symbolov je odhalenie pamätnej tabule 19. septembra 2007 Vladimírovi Clementisovi na budove Ministerstva zahraničných vecí Slovenskej republiky. Vladimír Clementis je strojca komunistickej zlovôle v Československu. V roku 1948 bol členom a tvorcom tzv. cirkevnej päťky, ktorá začala brutálne prenasledovanie všetkých veriacich v Československu. Potom ho komunistická mašinéria, ktorej bol tvorcom, samého zomlela. Pán predseda vlády, začínate budovať symboly Slovenskej republiky, rehabilitujete pritom tvorcov komunizmu a jeho zla, čím si riešite osobný problém komunistu, ktorý vsadil svoju kariéru na túto ideológiu a 17. november ho zaskočil alebo nie, je jedno. Pustili ste sa do zápasu o výklad posledných dejín Slovenska a pustili ste sa do tohto zápasu z pozície komunistu. Chcem vám v tejto interpelácii povedať, že to nebudete mať ľahké. Pripomínam vám slová Andreja Hlinku: „Dovtedy budem pracovať a dovtedy budem žiť, kým z červeného Slovenska nebude Slovensko biele.“ Možno slovenským nacionalistom v SNS a HZDS to neprekáža, ale KDH to prekáža. Čakajú vás v tomto smere problémy. Ďakujem. (Potlesk.)