Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2012-05-11):
Vážené kolegyne, vážení kolegovia, členovia vlády, vážení hostia, prvá vec, ktorú som urobil, keď som sa pozeral na programové vyhlásenie tejto vlády, bolo „Ctrl F“ a zadal som si do vyhľadávania slovíčko sloboda. Dokument hovorí nula, nie je. Skúšal som v iných gramatických tvaroch, v singulári nula, nie je. Tak skúsil som v pluráli aspoň a nejaké štyri, päť kúskov sa tam našlo, ale vždycky iba v tých takých prilepených floskuloidných vyjadreniach o tom, ako treba ochraňovať, hlavne v medzinárodnom práve a v medzinárodných stykoch, ako treba ochraňovať slobody a zaoberať sa slobodami, a v justícii, aby, ako treba ochraňovať slobody, ale sloboda ako hodnota, na ktorej by mala byť postavená naša spoločnosť, v programovom vyhlásení tejto vlády chýba, a tak mám také podozrenie, že sloboda tejto vláde smrdí, prekáža, vadí, že sloboda nie je niečo, čo by táto vláda chcela, aby si občania Slovenska pestovali, aby na nej stavali, aby ju rozvíjali. Nechcú slobodu občanov zvyšovať, maximálne tak, chcú všeobecne zadefinované a medzinárodnými dokumentmi popísané slobody chrániť, a to je málo. Jedna oblasť, kde ma to mimoriadne mrzí, je oblasť školstva. Pán minister je tu, som rád, že počúva. Nie je blbosťou, pán minister, že slobody je v školstve málo. Vy to sám viete. Učiteľ nemá slobodu učiť tak, ako by chcel, lebo je zavalený byrokraciou, papiermi a nariadeniami, a nie je možné, aby sa poctivo pripravil na hodinu len kvôli tomu, že musí na základnej škole vyškrtávať triedne knihy sprava doľava a na gymnáziu zľava doprava. (Ruch v sále. Reakcia na podnet z pléna.) Však, ale hovoríš, že hovorím blbosti, tak mu hovorím, aký je stav. Slobodu nemajú ani deti. Snažili sme sa to riešiť. Napriek tomu, že oni sú tými, ktorí budú formovať budúcnosť tohto štátu, tejto krajiny, budúcnosť Slovenska, nepýtame sa ich, aké sú ich potreby. Opäť máme ministra, ktorý podľa programového vyhlásenia vlády vie, ako bude vyzerať v budúcnosti tento svet. Vie, aké budú potreby trhu, vie, aké budú potreby spoločnosti, vie, čo deti potrebujú, a z moci štátom mu zvolenej, on im to do tých rúk dá a to je zle. Už som to povedal včera a zopakujem to ešte raz: Učitelia vychovaní drezúrou 70. rokov nemôžu vzdelávať deti 20. rokov 21. storočia, pretože sú to pre nich mimozemšťania, oni im nerozumejú, oni nevedia, ako rozmýšľajú, čo chcú a aké majú potreby, a preto by sa mali v prvom rade od nich učiť. Vo svete stále viac zaznieva potreba tzv. child oriented education, vzdelávania orientovaného na potreby dieťaťa. Nepýtame sa, čo potrebuje spoločnosť. Nepýtame sa, čo potrebuje pracovný trh, pýtame sa, čo je najväčšou potrebou dieťaťa a čo mu musíme na školách dať na to, aby spoločnosť bola v budúcnosti podľa našich predstáv, hodnotových, a tam je to jednoduché. Dieťa má mať čo najviac slobody, už od útleho veku troch rokov, sa má čo najviac rozhodovať. Má poznať svoje hranice, ale v rámci nich má samourčovať svoju vlastnú cestu a toto sú princípy, ktoré aj do predškolského, aj do základnoškolského, aj do stredoškolského prostredia by sme mali zavádzať. To sú princípy, na ktorých bolo písané aj programové vyhlásenie bývalej vlády, a to sú princípy, ktoré dnes v programovom vyhlásení vlády chýbajú. A musím smutne konštatovať, že aj z posledných vyjadrení a krokov pána ministra to vyzerá, že kým doteraz sa školstvo aspoň po maličkých kúskoch pohybovalo vpred, tak ak nezmení svoj názor a svoje postupy, tak zažijeme veľký skok dozadu, naspäť do 70. rokov 20. storočia, kedy štát vedel najlepšie, čo je pre deti dobré, dopravil im to priamo do lavíc, každému rovnako, píšte všetci modrým perom, iná farba nebude. Druhá vec, ktorá ma mimoriadne zarazila v programovom vyhlásení vlády, a pán Blaha možno bude so mnou súhlasiť, keďže ho považujem za intelektuálneho strážcu sociálnodemokratických princípov v tomto parlamente a teším sa na konfrontáciu s ním. Programové vyhlásenie vlády hovorí, že manželstvo je jedinečný zväzok muža a ženy, ktorý má spoločnosť chrániť a napomáhať jeho dobru. Proti tomu nič nemám. Áno, rodina je základným prvkom spoločnosti, ale nie je jediným. Áno, heterosexuálni ľudia sú väčšinou v tejto spoločnosti, ale nie sú tu sami. Tak som si nalistoval ďalej v tom programovom vyhlásení vlády, že čo sa hovorí pri menšinách. Hovorím si: „Ó, menšiny majú vlastnú kapitolu – super – a tam len národnostné, žiadne iné menšiny nemáme v tomto štáte?“ Napriek tomu, že Stano Fořt tu už nesedí, neverím, že bol jediným „teplým“ poslancom tejto snemovne. Nejaký tu ešte bude, máte tu ďalej bratov, sestry, deti, kamarátov, nebudeme myslieť aj na túto menšinu v tomto štáte? Pán Blaha, nepatrí to k základným atribútom sociálnej demokracie v modernej Európe? A ja sa pýtam: „Ako ďalej?“ Ďalšie štyri roky budeme ignorovať, že tu máme štyri alebo viac percent obyvateľov Slovenska, ktorí sa nemôžu domôcť svojich základných práv na šťastný a spokojný život v tejto spoločnosti? Ja vám poviem jednoduchý príbeh. Predstavte si, v malej obci vyrastá „teplý“ Janko, celá dedina to o ňom vie a otec vychovaný v katolíckej viere, nie je úplne tolerantný, vykáže „teplého“ Janka z domu. „Teplý“ Janko príde do Bratislavy, lebo tu sa stratí, nájde si priateľa. Pätnásť-šestnásť rokov s ním žije v monogamnom peknom vzťahu, majú spolu vzťah, spoločný majetok, spoločné záväzky a jedného pekného dňa na ulici Kapucínskej, studená električka „teplého“ Janka prejde. A teraz ten jeho partner príde do nemocnice spýtať sa po šestnástich rokoch vzájomného spolužitia, ako sa má ten môj Janko, ako sa mu darí, a oni mu povedia: „Vy ste cudzí človek, my vám nemôžeme nič povedať.“ Príde faktúra domov za telefón, „teplý“ Janko nevie faktúru zaplatiť, ale partner nemá nijaký spôsob, aby dokázal za neho splatiť jeho dlhy, lebo je preňho cudzím človekom. A keď nebodaj tá električka trafila dobre a „teplý“ Janko to neprežije, tak všetok jeho majetok zdedí ten jeho bigotný otec, ktorý ho vyhodil z domu a pre jeho blaho a pekný život neurobil nič, a jeho partner v tom byte, na ktorý nemá žiadny nárok, bude plakať a nebude môcť urobiť vôbec nič. Tak sa pýtam: Bude to pokračovať ďalej? Budeme túto menšinu naďalej ignorovať? Budeme ignorovať to, že sú to ľudia, ktorí majú svoje potreby a potrebujú si zastať svoje základné spoločenské postavenie v tejto spoločnosti? Budeme ich vynechávať z každého dokumentu, ktorý každá ďalšia vláda v tomto štáte prijme? Ak chcete vedieť zopár detailov, ako si žijú títo ľudia, čo chcú a čo sú ich základné požiadavky na to, aby mohli v tejto spoločnosti normálne fungovať, pozývam vás 9. júna 2012, príďte na „Pride“, porozprávajte sa s nimi. Ručím vám za to, nebudete vidieť žiadne polonahé kreatúry, ktoré tam ovešané perím budú tancovať na námestí. Budete vidieť normálnych ľudí v normálnych vzťahoch, s normálnou, často romantickou predstavou o celoživotnom monogamnom spolužití, ktorí chcú jednoducho, aby spoločnosť uznala, že tu sú a že existujú. A aj keď v programovom vyhlásení vlády o nich nie je ani slovo, pevne dúfam, že táto vláda na nich nezabudne. Ďakujem veľmi pekne. (Potlesk.)