D. Muňko, poslanec: (2005-12-09):
Vážený pán podpredseda k tomu pozmeňujúcemu návrhu, ktorý dal pán Šulaj, je podľa mňa správny a treba to prepočítať a treba tú úpravu spraviť. Čo sa týka mojich poznámok, týkajú sa hlavne a spočívajú vo vzťahu k rozpočtu na rok 2006 na verejné financie. Je úplne zrejmé, že za každú cenu snahu stlačiť deficit verejného okruhu pod 3 % sa premieta do vzťahu ku všetkým štyrom okruhom verejných financií. Okrem toho v rozpočte je konštatované, že štátny rozpočet bude mať deficit 2,9 % a všetky ostatné časti, t. j. zdravotné poistenie, má mať prebytky, samosprávy majú mať vyrovnané hospodárenie, Sociálna poisťovňa nebude v žiadnom prebytku, pretože jej bude chýbať minimálne v oblasti penzijných fondov minimálne 18 miliárd. Okrem toho sa ukazuje jasne presun finančných aktív zo štátneho rozpočtu do Sociálnej poisťovne. Druhá vec je, že Sociálna poisťovňa bude mať zdanlivo získaný prebytkový rozpočet jedine s presunmi prostriedkov z fondu zamestnanosti a prostriedkov z fondu nemocenského poistenia. No zámerne znižovanie týchto fondov znamená popieranie základných legislatívnych rámcov, v ktorých sú konštatované tieto okruhy. V oblasti zdravotných poisťovní je známe, že dlhy nemocníc, ktoré spadajú do vyšších územných celkov a samosprávy, dosahujú straty okolo 11 miliárd korún. Vláda chce riešiť iba oddlženie 2,7 miliárd, ostatným dlhom sa nemieni zaoberať. Tento dlh však nezaniká, naopak vo väzbe na odblokovanie blokácie exekúcie od januára 2006 vytvára priamy priestor, ba dokonca návod na to, aby tieto zadĺžené zdravotnícke zariadenia začali v rámci exekučného konania rozpredávať. To isté sa týka aj budúceho obchodovania s pohľadávkami, ktoré prevzal Veriteľ a ktoré budú predmetom odpredaja súkromným finančným skupinám. Je zrejmé, že toto vôbec nie je spôsobom zefektívnenia zdravotníctva. Okrem toho legislatíva, ktorá je predložená v pripomienkovom konaní, znamená ďalšie zvýšenie spoluúčasti pacientov, to znamená, že oproti minulosti pred reformou zvýšila sa účasť pacientov o 16 miliárd. Kde je tých 16 miliárd v systéme teraz? A dnes sa zvyšuje znova. Poplatky z 50 na 70 korún, z 20 na 30 korún, ďalej doprava z 2 korún na 4 na km. Okrem týchto pripomínam, že štátne nemocnice v pôsobnosti ministerstva zdravotníctva za prvých 10 mesiacov roku 2005 vygenerovali dlh, ktorý predstavuje zhruba 300 miliónov a nemocnice v pôsobnosti vyšších územných celkov a miestnych samospráv vygenerovali ďalší dlh v hodnote 700 miliónov. To znamená, zadlžovanie pokračuje, len sa znížila výška zadlžovania. Je nutné počítať s tým v každom prípade, že zdravotný systém za rok 2005 vygeneruje ďalšiu 1 miliardu straty. A máme tu otvorený aj ďalší zásadný problém. Na vyšších územných celkoch sa presunuli kompetencie v doprave. Dnes sa uvažuje o tom, že sa na ne presunie aj kompetencia v železničnej doprave. V železničnej doprave rozpočet vedome predkladá nepokrytie výkonov vo verejnom záujme, kde je hodnota 7 miliárd, ale skutočne poskytujete iba 4 miliardy, ale nedofinancovanie výkonov vo verejnom záujme v železničnej doprave znamená nedostatok finančných prostriedkov v rozpočte 2,3 miliárd. A nedofinancovanie starých dlhov v oblasti autobusovej dopravy znamená ďalších 500 miliónov korún. Ak dnes sa odporúča železniciam, aby hospodárili so stratou, tým, že nová vláda po voľbách má tie 3 miliardy vyrovnať, je to vedome nekorektný prístup. Okrem toho je úplne jasné, že vo väzbe na dopravnú obslužnosť územia, ak by došlo k ďalšej redukcii vlakov, ktorá súvisí so zmenšením prostriedkov poskytnutých štátov na výkon vo verejnom záujme, sa odrazí v nižšej dopravnej obslužnosti, vo vyšších cenách a to má byť zrejme súčasť politiky zvýšenie mobility pracovných síl dochádzkou do práce, respektíve za vzdelaním. Z toho hľadiska jednoznačne treba povedať, že nedofinancovanie výkonov vo verejnom záujme zakladá pre akúkoľvek budúcu vládu výrazný vnútorný dlh v rozsahu minimálne 3,5 miliardy. K tomu však musíme pridať aj ďalšie skutočnosti. Fiktívne vybilancovanie či prebytok Sociálnej poisťovne je naozaj len účtovným prebytkom. Treba pripomenúť slová jej predstaviteľa pána Halmeša z októbra 2005, ktorý konštatoval, že pre budúci rok odhaduje deficit v rozsahu 25 miliárd korún. Po druhé je zrejmé, že predpokladané príjmy, ktoré súvisia s rastom miezd, zvýšením poplatkov do Sociálnej poisťovne, sú taktiež fikciou, o čom svedčí aj reálny výber poistného, ktoré je o 2,5 miliardy nižšie už v roku 2005. V takomto prípade ďalšie navyšovanie predpokladaného výberu poistného je len fikciou. Okrem toho upozorňujem na zásadný problém, ktorý sa týka Sociálnej a zdravotnej poisťovne. V návrhu rozpočtu na rok 2006 štát predpokladá, že vybraná kategória, ide zhruba o 3 220 000 občanov, bude platiť 630 korún. V skutočnosti by mala platiť 980 korún, aby sa štát dostal k svojím záväzkom. Výdavky na tento okruh by mali byť vyššie zhruba o 14 miliárd. V takomto prípade by bol však penzijný systém solventný. Takže ak niekto tu kladie otázku, prečo musíme zaviesť reformy a prečo je dnešný systém nesolventný, odpoveď je jednoduchá. Pretože najväčším dlžníkom ostáva štát, ktorý si vedome skracuje platby u obidvoch poistných systémov a na základe skrátených platieb a deficitu v týchto systémoch hovorí o prehodnocovaní dôchodkov zvyšovaním spoluúčasti pacientov a nutnosti upraviť ďalšie platby pacientov do systému tak, aby sa negenerovali dlhy. To znamená, že chceme pokračovať tým spôsobom, že štát síce formálne v štátnom rozpočte ušetrí, ale všetky dlhy prenesieme na občana a okrem toho prenesieme na občana aj dlhy cez samosprávy, pretože tie pochopiteľne nebudú schopné utiahnuť to, čo v týchto systémoch existuje. Logickým dôsledkom takéhoto riešenia je potom záver, aký je reálny deficit štátneho rozpočtu. Ak tomu pridáme ďalšiu skutočnosť, že štát toleroval roky, že Slovenské elektrárne neplatili reálnu sumu do fondu na likvidáciu jadrového odpadu, dnes sa štát chce zbaviť akejkoľvek zodpovednosti za minulé roky a vyhlásiť, že celý tento problém majú vyriešiť občania v budúcnosti v cene energií, a tu ide nielen o občanov, ale i o podnikateľské subjekty, tak je úplne zrejmé, že v honbe za fiktívnym znižovaním deficitu verejných financií sa dospieva k stavu, v ktorom čokoľvek má štát vyriešiť ako svoje vlastné dlhy a záväzky, o nich dnes povie, že ho netýka, o prenesení, iné okruhy verejných financií. Štát hrdo vyhlásil, že deficit je vo výške 2,9 %. Treba povedať, že reči o tom, v akom stave je v skutočnosti, Sociálna a zdravotné poisťovne, vyplýva však zo samotnej štruktúry predloženého návrhu štátneho rozpočtu. Pokiaľ rozumne uvažujúci človek číta jednotlivé položky, je zrejmé, aký je rozsah vnútorných dlhov v systéme zakotvený. Okrem toho, ak chceme reálne pripustiť, že by mali občania výrazným spôsobom zvýšiť svoje spolupodieľanie sa na produkcii, tak potom znamená jednu zásadnú vec: Občanom treba otvorene povedať, akú mieru spoluúčasti od nich očakáva. Občanom treba úplne otvorene povedať, aká miera chaotickosti je v zdravotníckych zákonoch, a treba im úplne otvorene povedať, že na jednej strane ak minister zdravotníctva vyhlasuje, že už nebude zvyšovať spoluúčasť občanov, tak na druhej strane prečo predkladá ďalšie návrhy, ktoré fakticky tvrdo reálne zvyšujú spoluúčasť občanov. Jedným z najväčších nebezpečenstiev bude v priebehu roku 2006 predložený návrh zákona o jednotlivých typoch diagnóz a miere spoluúčasti pacientov. Ak sa dnes predkladá, že okrem 3000 diagnóz je plne hradených poisťovňami, všetky ostatné predstavujú spoluúčasť pacientov od 10 do 90 %, tak potom sa treba spýtať, kedy ministerstvo zdravotníctva predloží taký zásadný okruh diagnóz, ktorý zásadným spôsobom ovplyvní platiteľov príspevku do zdravotného poistenia. V takom prípade možno povedať iba jedno, prečo u vybilancovaných zdravotných systémov sú iba fikciou, schválne hovorím o vybilancovaní zdravotných poisťovní a nie zdravotného systému ako takto v prípade tieto účtovné finty a finesy nie sú ani na úrovni finančného účtovníctva základného podniku. K tomu však pristupuje ďalšia skutočnosť. Samosprávy vôbec nemali prechodné obdobie na likvidáciu komunálneho odpadu. Po roku 2008 musia plne zodpovedať za likvidáciu súčasných skládok komunálneho odpadu, ktorý, podľa minimálnych odhadov je potrebné na to asi 12 až 15 miliárd Sk. Ak tento objem dopadu má byť zlikvidovaný a samosprávy si ho majú financovať vlastným spôsobom, máme tu hneď odporúčanie, pán podpredseda vlády, od vás, nech si zvýšia úver a zoberú ďalšie dlhy. Otázkou je, či sú schopné tieto úvery a dlhy splácať. Či v rámci našich exekučných konaní nedôjde vlastne k tomu znova, či sa všetko hodí na plecia občanovi. V takom prípade umelé a fiktívne znižovanie deficitu verejných financií je smiešnou otázkou. Ak k tomu dáme skutočnosť, že sa ženieme za znížením deficitu verejných financií pod 3 % preto, aby sme potvrdili vstup do RN dvojky a mohli sme víťaznou slávobránou mašírovať do Európskej menovej únie v roku 2009. Treba sa však skutočne spýtať na dôsledky takejto hospodárskej politiky, ktoré zasiahnu každého občana, ale aj každého podnikateľa. Ak sa ukazuje, že v priebehu rokov sa neustále prijímajú nové a nové zákony, či už v oblasti zdravotného poistenia, v oblasti Sociálnej poisťovne, v oblasti spotrebných daní, tak potom akú cenu má konštrukcia rozpočtu, ktorý je umelo vybalansovaný, ale pritom v reálnej podobe obsahuje zásadné diely, predovšetkým bloku verejných financií. Treba naozaj na rovinu povedať, že jednotlivé bloky verejných financií sú úplne v inom stave, ako prezentuje rozpočet. Ak však zdravotný a sociálny systém je v deficite, tak potom rozpočet bude podstatne menší z hľadiska deficitu, ako je proklamovaných 44 miliárd, čiže 2,9 % z hrubého domáceho produktu. Ďalej treba povedať, že schválenie výnimky započítania nákladov na penzijnú reformu má takisto progresívny charakter. V prvom roku sme nemuseli započítavať spustenie reformy, 100 % nákladov na penzijnú reformu. Ale v ďalších rokoch v každom sa však bude o 20 % zvyšovať a započítavať tieto náklady. To znamená, že v roku 2008 už budeme musieť započítať plnú výšku nákladov na penzijnú reformu. Ak zoberieme do úvahy, že odhadový deficit - a to niet prečo spochybňovať, výpočet Sociálnej poisťovne, odhaduje sa 25-30 miliárd korún. Ročne si tak treba položiť zásadnú otázku, čo s týmto deficitom robiť, pretože všetky zdroje z privatizácie už budú minuté v predchádzajúcich obdobiach a zároveň - okrem SPP - nebude čo privatizovať. Pravda, v tomto kontexte do iného svetla prichádza aj privatizácia letísk, Carga a aj niektoré ďalšie zvyškové podniky, ktoré mali byť privatizované v priebehu roku 2006. Obraz je jasný. Reálny stav verejného sektora je podstatne horší, ako prezentuje rozpočet. V skutočnosti rozpočet má deficity vo všetkých okruhoch. Reči, že to je vykryté štátnymi dlhopismi, sú pekné, ale potom treba priznať, že máme priestor v rámci plnenia maastrichtských kritérií v oblasti zadĺženia štátu, kde je priestor zhruba na 160 miliárd ďalších pôžičiek. To však potom treba povedať na rovinu, povedať, že tento priestor využijeme výlučne na sanovanie dier vo verejnom sektore, s tým, že nechceme zaťažiť štátny rozpočet. V takom prípade by bolo korektné od predkladateľa rozpočtu, aby túto filozofiu oficiálne, otvorene a jasne prezentoval, a nie reči o tom, že nebudeme zadlžovať budúce generácie, nech ich zadlží iná vláda, ktorá príde budúci rok po parlamentných voľbách. V tomto kontexte je úplne zreteľné, že zakrývanie dier deficitov vo verejnom okruhu bude znamenať v budúcnosti výrazný a rozhodujúci blok, ktorý zaťaží, a bude zasahovať na rozpočtovú a hospodársku politiku po roku 2006. V takomto prípade, s ohľadom na výdavky v penzijnej reforme, kde optimisti hovoria - až do 500 miliárd nákladov a pesimisti ešte viac -, budeme v situácii, že všetok majetok štátu už bude predaný a my budeme musieť v plnom rozsahu započítať náklady penzijnej reformy do celého systému verejného sektoru. V takom prípade má ďalší minister len dve veci. Buď reálne povie, aký je skutočný stav a čo budeme musieť robiť, alebo budeme naďalej kamuflovať situáciu ako v daňovej reforme, kde je v preambule napísané, že daňová reforma je fiškálne neutrálna, zníži priame dane, zvýši nepriame dane, ale pritom občanovi sa prezentuje len prvá časť, ako sa znížili priame dane. A druhá časť, že rovnako sa zvýšia nepriame dane, sa mu už nepovie. Ak chceme týmto spôsobom postupovať v konštrukcii a pohľadom na rozpočet, tak potom je to jasný dôkaz nielen nekompetentnosti, ale skutočne, presunu budúcich záväzkov na budúce generácie. Vážené dámy, vážení páni, chcel by som sa vrátiť ešte k ďalšej kapitole a to čo sa týka poľnohospodárstva. Predstavitelia poľnohospodárstva tvrdia, že vďaka cieľavedomej agrárnej politike na Slovensku reálne hrozí zánik poľnohospodárskej výroby. Prečo sú tieto slová také závažné a prečo je skepsa medzi poľnohospodármi v druhom roku po vstupe do Európskej únie. Slovenskí politici, viaceré média takmer denne opakujú, že na vstupe do Európskej únie najviac zarobili poľnohospodári a pritom sa stále dožadujú ďalších dotácií. Poľnohospodárstvo je preto podľa nich bezodnou studňou pre peniaze daňových poplatníkov. Aká je však realita. Je pravda, že Európska únia dáva najviac peňazí práve do poľnohospodárstva. Pravda však je aj to, že v predvstupovom období mala Európska únia strach z možnej konkurencie zo strany V4, kde je pomerne vyspelá a koncentrovaná poľnohospodárska výroba, preto únia tak urputne presadzovala rozdielne financovanie poľnohospodárstva v pristupujúcich krajinách v porovnaní s pôvodnými krajinami spoločenstva. Po veľmi zložitých prestupových rokovaniach so zástupcami pristupujúcich krajín sa podarilo dohodnúť, že priame platby vrátane národného doplatku môžu v roku 2006 dosiahnuť 65 % z úrovne Európskej únie, pätnástky. Ja to považujem za diskrimináciu, lebo tým sa porušila zásada rovnosti a sleduje sa tým likvidácia produkčného poľnohospodárstva v týchto krajinách, aby sa otvorili trhy pre pôvodné krajiny. V čom teda spočíva jadro programu alebo ako poľnohospodári mrhajú peniaze daňových poplatníkov? Napriek tomu, že slovenskí poľnohospodári môžu v roku 2006 dostať 65 % priamych platieb z úrovne v Európskej únii, Ministerstvo financií v rozpočte na budúci rok uvažuje iba s 53,9 %. Pôvodné krajiny Európskej únie pritom podporujú svojich poľnohospodárov ešte aj ďalšími financiami. Farmári z takzvaných starých krajín Európskej únie teda dostávajú na jednotku plochy či produkcie niekoľkonásobne viac peňazí než slovenskí roľníci. Ceny vstupov, stoje, energia, pohonné hmoty, hnojivá, chémia, sú však už aj u nás niekoľko rokov rovnaké, ba v niektorých prípadoch vyššie ako ostatných krajinách v Európskej únii. Preto môžu tieto krajiny vyvážať na Slovensko svoje potraviny za podstatne nižšie, často až dampingové ceny a produkcia slovenských poľnohospodárov je potom prakticky nepredajná. Človek nemusí byť ani ekonóm, aby pochopil, že slovenskí roľníci nemôžu byť za takýchto podmienok konkurencieschopní, takýto stav ich doslova likviduje. Danú situáciu využili spracovatelia ale aj obchodné reťazce a prudko znížili nákupné ceny poľnohospodárskych komodít. Napríklad iba cena obilia v ostatných dvoch rokoch klesla zhruba o tretinu. Cena pšenice aj napriek enormnému rastu vstupných nákladov je v roku 2005 je zhruba na rovnakej úrovni ako cena v roku 1999, ale cena za toto obdobie chleba vzrástla štvornásobne. Kto teda zapríčinil rast cien chleba. Kto na nich profituje? Aby štát pomohol slovenským poľnohospodárom minúť priame platby, zaviedol ďalšie špecifikum. Daň z pôdy. Poľnohospodári ako jediní v celom národnom hospodárstve tak platia nezmyselnú daň zo svojho základného výrobného prostriedku, ktorým je pôda. Aby z roľníkov vyžmýkala aj ďalšie zdroje, bývalú cestnú daň premietol do zákona o miestnych daniach ako daň z motorových vozidiel. V ňom stanovil krajskej samosprávy možnosť vyberať od poľnohospodárov daň i zo špeciálnych vozidiel, ktoré počas roka možno ani raz nevyjdú na cestu. Na pomoc poľnohospodárom, čo môžu urobiť s toľkými peniazmi, veľmi rýchlo prišiel aj Slovenský pozemkový fond, ktorý zhruba o polovicu zvýšil nájomné za štátnu pôdu a pôdu nezistených vlastníkov. Ak je pravda, že poľnohospodári dostávajú po vstupe do Európskej únie neprimeranú finančnú pomoc, prečo je priemerná mzda v tomto odvetí zhruba o štvrtinu nižšia, ako je priemer v národnom hospodárstve? Je teda politika štátu voči agrárnemu odvetviu seriózna a racionálna? Sú vyjadrenia našich politikov na adresu poľnohospodárom seriózne alebo demagogické a zavádzajúce? Podľa môjho názoru o serióznosti a racionálnosti takýchto postupov by bolo možné hovoriť vtedy, keby okrem zdôrazňovania výdavkov zo štátneho rozpočtu na poľnohospodárstvo sa hovorilo aj o tom, akým dielom roľníci napĺňajú štátne a iné celospoločenské zdroje. Odvetvie s viac ako 100 000 pracovníkmi v prvovýrobe a nadväzujúcich spracovateľských či dodávateľských odvetviach platí okrem dane z pôdy aj daň z príjmu, časť spotrebných daní, odvody do sociálnych a zdravotných poisťovní, do fondu zamestnanosti, nájomné za pôdu Pozemkovému fondu, občanom i cirkvám. O koľko by teda spoločnosť prišla likvidáciou poľnohospodárstva? K tomu ešte treba pripočítať dávky nezamestnanosti týmto občanom a povinné odvody. Koľko miliárd by sme museli zaplatiť cudzím investorom za vytvorenie 100 000 pracovných miest? Ešte stále sa niekomu zdá, že na poľnohospodárstvo doplácame. A čo tak sa pozrieť na multifunkčnosť poľnohospodárstva, na jeho nezastupiteľnú úlohu v krajinotvorbe osídľovania vidieka a vo vytváraní sociálneho zmieru. Aj tu je ďalšia otázka. Budeme zo zahraničia nakupovať lacné potraviny aj vtedy, keď zlikvidujeme našich producentov a budeme na dovoz potravín odkázaní? Asi sotva. Prečo sme počas nedávneho sucha, keď sme mali nedostatok obilia, nakúpili zo zahraničia tonu po 6 000 korún drahšie a rok predtým nám ju ponúkali po 2 500 korún. Jednoducho preto, že každý sa pozerá na svoju vlastnú potravinovú bezpečnosť, až potom na druhých. Každý predáva lacno iba dovtedy, kým ho nezničí konkurencia. Dovolíme, aby sme aj v prípade základných potravín boli odkázaný na dovoz? Približujeme sa k rozvinutým štátom alebo ku krajinám tretieho sveta. Prečo sme vstupovali do Európskej únie, keď v takom rozhodujúcom odvetví robíme opačnú politiku ako únia. Keď zoberieme, že chýba do 65 % dorovnania priamych platieb, že je to zhruba 1,5 miliardy korún, strana Smer podporí pozmeňujúci návrh, ktorý predložil predseda výboru alebo pán Maxon, čiže za tento pozmeňujúci návrh zahlasujeme. Vážené dámy, vážení páni, ďakujem za pozornosť.