M. Hort, podpredseda NR SR: (2006-08-03):
Verím, že ako s príslušníkom generácie, ktorá sa narodila, vyrastala a časť svojho produktívneho veku prežila v komunizme, sa väčšina z vás so mnou zhodne na niektorých základných hodnoteniach komunistického režimu a jeho ideológie. Jeho smutnými charakteristikami bola predovšetkým nesloboda, triedny boj, triedni nepriatelia, likvidácia predstavy Boha od najútlejšieho detstva, likvidácia cirkví, kláštorov, väzni, či dokonca obete svedomia. Ďalej ilúzia o novej sociálnej spravodlivosti, rovnosti, solidarite – falošná ilúzia. Zlikvidovanie vlastníckych vzťahov k pôde, majetku, ale tiež zlikvidovanie konkurencie, a tým prirodzenej ľudskej aktivity. Nakoniec rozvrat hospodárstva až do ekonomického kolapsu celého systému so zanechaním takého civilizačného dlhu, ktorého časť tlačíme ešte aj dnes pred sebou. Aj keď v prípade komunizmu sa potvrdilo, že je zlo samozničiteľné, 40 rokov cieleného vplyvu komunistickej ideológie proti filozofii subsidiarity zanechalo v ľuďoch nenapraviteľné škody. Snáď najhorším zlom a pozostatkom komunizmu bolo zdeformované myslenie ľudí. Strata zmyslu pre zodpovednosť za seba samého, za svoj vlastný život. Tu si nemôžem nespomenúť na svojho staručkého stredoškolského profesora angličtiny Dr. Josefa Svozila, mnoho Bratislavčanov ho určité pozná, bol aj spoluzakladateľom Obchodnej akadémie, ktorý mi zvykol rozprávať svoju životnú múdrosť: „Synak, ja som prežil časť svojho života v demokracii, bol svoj v 1. aj v 2. svetovej vojne na frontoch v Rusku, teraz žijem v komunistickej totalite. Nebolo to ľahké, ale sa nesťažujem. Zažil som jedno aj druhé. Tebe však Tvoju budúcnosť nezávidím. Ak sa nedožiješ pádu komunizmu, nikdy nepochopíš, o čom je demokracia, nepocítiš slobodu, ale ak áno, tak toľko rokov, koľko prežíval komunizmus, bude vaša generácia zápasiť s jeho rezíduami v hlavách, mysliach, zvyklostiach a návykoch.“ Moja 16-ročná skúsenosť s obdobím po nežnej revolúcii je potvrdením životnej filozofie a poznania tohto môjho múdreho učiteľa. Po roku 1989 sa niektorí z nás tešili na slobodu, ktorá prišla ako dar z nebies, iní na okamžitý príchod kapitalistickej životnej úrovne, iní na to, ako sa pomstia komunistom. Aká však bola realita? V období rokov 1994 – 1998 bol vládny program formovaný nacionalizmom tzv. národniarov, naivizmom údajných zástupcov robotníkov, ale aj šikovnosťou bývalých komunistických špičiek či tých druhosledových vplyvných, ktorí sa infiltrovali medzi demokratov a cez nekontrolovanú privatizáciu rozkradli ešte aj to chudobné, ako-tak použiteľné dedičstvo komunizmu. No predovšetkým sme sa v tomto období a v podstate od roku 1990 báli pozrieť pravde do očí, kde sa po rozpade RVHP reálne nachádza slovenská ekonomika. Fabriky buď stratili trhy, alebo boli postupne vytunelované, vykazovala sa umelá zamestnanosť, pričom všetky straty z tohto obdobia vrátane nesplatených úverov sa neskôr hodili do Slovenskej konsolidačnej, čo spoločne splácame všetci dodnes. Zatiaľ čo roky 1998 – 2002 boli rokmi návratu z tejto cesty do pekla, späť do civilizovanej, demokratickej a kultúrnej Európy, za posledné 4 rokmi sme cez bolestné reformy postupne ozdravili ekonomiku a celý verejný sektor. No predovšetkým, a to chcem podčiarknuť, našou snahou bolo konečne obrátiť myslenie ľudí od návykov a nánosov komunizmu od demotivujúceho falošného sa spoliehania občanov na všemocný štát k myšlienkam subsidiarity, to znamená väčšej zodpovednosti každého jedinca za seba samého. A to sa prvýkrát po novembrovej histórii začalo skutočne aj dariť. Toto snaženie presadiť zmenu myslenia ľudí rešpektovalo práve tie hodnoty, na ktorých otcovia novodobej Európy, či to boli Schuman, Adenauer, alebo de Gasperi, položili základy aj súčasnej prosperity národov Európskej únie. Mimochodom, princíp subsidiarity priniesla cirkev vo svojej pápežskej encyklike „Quadra-gesimo anno“ ešte v roku 1931, keď videla ohrozenie jedinca rodiny, a tým aj celej spoločnosti zo strany vtedy nastupujúceho nacizmu a fašizmu. Čiže nemá pravdu súčasný premiér, keď tvrdí, že sme v rokoch 2002 – 2006 urobili zo Slovenska chudobnú krajinu, keď tu je najväčší exodus Slovákov do zahraničia za prácou a tak ďalej. Je to lož, demagógia a nepravda. Práve v tomto období sme sa dostali z prepadliska, ktoré sa predchádzajúca garnitúra snažila úspešne maskovať. V rokoch 1998 – 2006 sme však boli svedkami ešte aj inej iniciatívy. Iniciatívy Roberta Fica, zneucteného vtedy poslanca vtedajšej SDĽ, ktorý všetko svoje snaženie podriadil jedinému cieľu – dostať sa k moci. Bola to jeho 8-ročná propagácia návratu k oným už spomínaným falošným ilúziám všemocného štátu. Presný opak toho, čo malo byť liekom na dušu slovenského národa. Chrlenie sľubov ako „štát vyrieši všetky nespravodlivosti, za ktoré, pravdaže, môže neľudská pravica“, vyššie dôchodky, vyššie sociálne istoty, vyššie platy, pôvodný Zákonník práce, znižovanie cien pohonných hmôt, nižšie ceny energií, odškodnenie nebankových subjektov, zdravotníctvo zadarmo, lacnejšie lieky, potraviny, vysokoškolské štúdium zadarmo. A navyše vytrestanie tých, čo majú príjem, teraz najnovšie, nad 50-tisíc korún. To všetko už dnes, páni a dámy, nie je predvolebná rétorika, ale slová premiéra pri predkladaní programového vyhlásenia vlády. Čiže, občan, buď pokojný, všemocný štát sa o teba opäť postará. Toto opätovné devastovanie duše národa považujem za najhorší odkaz vládneho programu a jeho filozofie 16 rokov po páde komunizmu. Ako hovorí klasik, „je to návrat k mentálnemu boľševizmu“. Ak navyše vznikne otázka, kto alebo z čoho to celé zaplatí, tým sa vláda bude zaoberať až v druhom kole. Vyznieva to naozaj donkichotsky, najprv miniem, až potom sa zamyslím, či na to vôbec mám peniaze. (Potlesk.) Je to nekompetentnosť, je to nezodpovednosť alebo je to strach, aby sa novinári náhodou nepýtali pána premiéra, prečo neplní predvolebné sľuby, ktoré s ľahkosťou a bez akejkoľvek zodpovednosti vypúšťal pred voľbami ako bubliny? A preto sa vás pýtam aj ja, pán premiér, odkiaľ zoberiete tie desiatky miliárd, niekto to odhaduje až na 100, na splnenie takto definovaného vládneho programu? Vo vašom včerajšom úvodnom slovo ste avizovali zmenu využitia zdrojov z Európskej únie. Zmena využitia zdrojov z Európskej únie. Použite prostriedkov z Európskej únie zo skúseností nových členských krajín pozná v podstate tri prístupy: - Írsky model, ktorý rozumne zainvestoval do znalostnej ekonomiky a rozvoja infraštruktúry, čím sa stal aj pre nás vzorom. - Portugalský model pretavil prostriedky Európskej únie takpovediac do betónu, pričom na vedu, výskum a vzdelanie akosi pozabudol. - No a tretí, často spomínaný ako grécka cesta, tieto prostriedky jednoducho prejedol. Pán premiér, čaká vzhľadom na vaše predvolebné sľuby a zrejmú nereálnosť ich plnenia z rozpočtových zdrojov aj Slovensko najbližšie 4 roky tzv. grécka cesta? Ak áno, bude to prejavom nie neschopnosti, ale sebectva, egoizmu a nezodpovednosti voči tým, čo prídu po nás. Odporúčam oprášiť si starú múdrosť z rozprávky O troch grošoch. Toľko k filozofii programového vyhlásenia a priznám sa aj k neistote, ktorá na človeka dýchne pri poznaní všetkých, nielen ekonomických súvislostí. Ako človeku, ktorý sa dlhé roky venuje reforme verejnej správy, dovoľte mi ešte pár poznámok k tejto časti vášho programového vyhlásenia. Aj keď na prvý pohľad vyzerá, že okrem rušenia krajských úradov nemáte vo vzťahu k samosprávam a k štátnej správe najbližšie 4 roky žiadne ambície, predsa len ma vyrušuje charakter plánovaného prenesenia kompetencií na samosprávu. Ak ho chcete realizovať v režime preneseného výkonu pôsobnosti štátnej správy, bude to znamenať vážny odklon od budovania oddeleného výkonu pôsobnosti štátnej správy od roku 1990 a porušenie všetkých princípov decentralizovaného štátu. Išlo by o centralizáciu moci na úrovni VÚC a v ďalšom kroku pravdepodobne na úrovni obcí. Myslím tým obce poverené výkonom štátnej správy. To by išlo o model, kde samospráva je skôr fikciou. Je to de facto postupné vybudovanie a etablovanie gubernátorov, ktorí sú predĺženou rukou centrálnej vlády, a nie skutočnými reprezentantmi samosprávy. (Potlesk.) Reforma verejnej správy nebola vždy predovšetkým samosprávou vnímaná pozitívne. No dnes je miesta regionálna samospráva základným pilierom demokracie na Slovensku. Má jasne definované originálne kompetencie a cez fiškálnu decentralizáciu už aj zákonom garantovanú aj finančnú istotu. Ak by ste po tom, čo ZMOS už druhýkrát na svojom sneme potleskom poďakoval bývalej vláde za svoje súčasné postavenie, dokázali ísť aj na tom ostatnom ich sneme medzi nich, dozvedeli by ste sa, že návrat späť už nechce snáď ani jeden starosta. Z vlastných skúseností viem, že problémy v tejto oblasti, ktoré prináša každodenný život našim starostom a primátorom, je možné zhrnúť do troch oblastí: Po prvé, v dôsledku dedičstva komplikovaného uhorského práva sú to nevysporiadané pozemky pod cestami, školami, kultúrnymi ustanovizňami, čo znemožňuje starostom a primátorom uchádzať sa o granty Európskej únie. Druhý problém je komplikované a zbytočne finančne náročné mechanizmy pri predkladaní projektov a snaha získať peniaze z Európskej únie. Myslím tým skutočnosť, že musia dopredu nastaviť projekt až do štádia stavebného povolenia, a pritom nemajú žiadnu garanciu, či vôbec sa k peniazom dostanú. No a po tretie je to municipalizácia. Myslím tým tých 1 900 alebo viac 2 900 obcí na Slovensku, čo nebolo cieľ, aby to bol prvý kontakt s verejnou správou, ale tá by mala byť pred prijatím akejkoľvek právnej normy výsledkom dohody koalície, opozície a stavovských organizácií samosprávy. Je to len jedna, verte mi, nie nepodstatná oblasť verejného života, v ktorej vaše programové vyhlásenie nenavrhuje žiadne riešenie. Namiesto toho nič nehovoriace frázy o zlepšení riadenia, o potrebe analýzy a o podpore využívania občianskej iniciatívy. A ja ešte dodávam, aj obava z postupného návratu k tomu integrovanému modelu verejnej správy, ktorý sme opustili už po roku 1992. Ak tu už bola viackrát vo vzťahu k charakteru programového vyhlásenia vlády spomenutá všeobecnosť a nekonkrétnosť, tak pri týchto dvoch kapitolách, myslím tým verejná správa, ale tiež regionálny rozvoj, naozaj neviem, vo vzťahu k čomu budete tomuto parlamentu predkladať jeho odpočet. Z tohto dôvodu ani ja, ani poslanecký klub SDKÚ nemôže toto programové vyhlásenie podporiť. Ďakujem vám všetkým za pozornosť. (Potlesk.)