J. Figeľ, poslanec: (2004-03-05):
Po druhé. Odznela tu informácia, že v zmluve je len 90 miliónov na odstávku. To je preto, lebo zmluva pokrýva obdobie od 1. mája 2004 ďalej. To celkove dohodnuté číslo alebo to, ktoré znamená investície aj v predvstupovom období v súčte s tými povstupovými, 180 mil. eur na fond pre jadrovú elektráreň, ktorý je len zo strany Európskej komisie. Ale sú tam aj bilaterálni, jednotliví prispievatelia. Dovoľte mi niekoľko pohľadov na tému uznesenia, alebo vôbec záväzku vlády. Ten treba vnímať aj v kontexte historickom, politickom, ekonomickom, v akom sa rodil a nachádzala Slovenská republika v roku 1998 - 1999, kedy sa rokovania odohrali, a, samozrejme, môžeme hovoriť aj o dnešnej situácií aj o budúcnosti, ale zaznelo tu veľa argumentov práve o rokovaniach. Chcem len pripomenúť, že všetko sa deje v prostredí aj ekonomickom, ale aj politickom. To ekonomické alebo ekonomicko-energetické by som nazval, bolo dané aj tým, že na Slovensku V1 znamenala istý otáznik, pretože od začiatku 90. rokov, ak nehodnotím obdobie pred tým, dostávala len jednoročnú licenciu kvôli niektorým nedostatkom. Neboli to nedostatky na odstavenie alebo na zastavenie, ale nedostatky, ktoré jednotlivé úrady, a hlavne teda Úrad pre jadrový dozor tlmočil a oni mali byť a boli postupne odstraňované, až sa nakoniec rozhodlo o veľkej rekonštrukcii, ktorá bola naozaj náročná, stála tých spomínaných vyše 8 miliárd korún. Pri týchto súvislostiach vznikol aj záväzok vlády z roku 1994, že elektráreň bude odstavená najneskôr v roku 2000 s tým, že sa dostavia medzitým, čo sa aj podarilo, prvý blok mochoveckej elektrárne. Tento záväzok bol v 94. tlmočený mnohým inštitúciám, dostal sa do medzinárodných dokumentov, bol aj na pozadí toho, čo sa v Európe odohrávalo v tom čase, napríklad samit G7 - siedmich najvyspelejších alebo industriálne najsilnejších štátov sveta v Mníchove v roku 1992 uviedol tento typ reaktorov, ktorý je vo V1 za typ, ktorý nie je možné za rozumných nákladov zdokonaliť na požadovanú úroveň. Citujem z postoja G7. Pripomínam len, že to všetko sa dialo potom, čo v 1986 sa stala najväčšia tragédia v Černobyle a v 1977 roku Slovensko alebo Československo odstavilo kvôli havárii svoju A1. Do tohto prostredia prichádza politika, hlásime sa do Európskej únie, v 1997. roku Slovensko nebolo pozvané, nespĺňalo politické kritériá, dostalo negatívny posudok a samozrejme sa ocitalo v mnohých negatívnych súvislostiach, ktoré pramenili z nedôvery. Zvyšovanie tlaku európskej pätnástky vtedy už narastalo, pretože v únii napríklad pribudlo Rakúsko, ktoré je bezjadrové. Už som spomínal rozhodnutie na úrovni G7. V 1998. roku sa zmenila vláda v Nemecku, pripomínam, vtedy mali voľby ako my, oni v nedeľu, my v piatok - v sobotu v septembri a do vlády nastúpilo SPD a Zelení, pokračuje to aj ďalej. O pár mesiacov bolo Nemecko predsedníckou krajinou únie, v Kolíne bol samit Európskej únie, v lete alebo v júni 1999, kde sa skonštatovalo, na samite, že jadrová bezpečnosť v kontexte rozširovania Európskej únie je veľmi dôležitým faktorom a samit vyzval Európsku komisiu, aby túto problematiku zdôraznila vo výročných hodnotiacich správach o pokroku kandidátskych krajín. My sme ešte vtedy ani nerokovali, ale tento aspekt veľmi pribudol do politiky pätnástky. Rokovania začínali vo fáze, keď naozaj Slovensko nebolo ani v prvej skupine, ani nemalo isté, že môže dostihnúť, že vôbec pozvanie by mohlo prísť v krátkej dobe, tých súvislostí aj energeticko-ekonomických bolo veľa, nerád by som už išiel do detailov, skôr chcem povedať, že toto bola najcitlivejšia bilaterálna otázka z môjho pohľadu medzi nami a pätnástkou. A naozaj to boli rokovania medzi štátom a 15 štátmi, komisia bola medzi tým. To nebolo rokovanie s komisiou. A aj výsledok považujem za najcitlivejší kompromis, alebo najboľavejší z kompromisov, lebo kompromisy sú dané tým, že bolia. Politologicky sa hovorí, že kompromis je, že buď že sa všetci tešia alebo že všetci ustúpia. Európska komisia, ktorá moderovala rokovania, požadovala odstavenie v niekoľkých variantoch alebo modeloch, ten najtvrdší model bol 2000, vychádzajúci práve z toho, čo sa dostalo do medzinárodných dokumentov. Ja len pripomeniem, že keď Slovensko žiadalo o najväčšiu pôžičku v dejinách Európskej banky pre obnovu a rozvoj v 90. rokoch za vtedajšej vlády deň pred zasadaním rady guvernérov o tejto najväčšej pôžičke na dostavbu Mochoviec, minister financií vtedy oznámil, že vláda zmenila názor a túto pôžičku nebude žiadať. Tým sa vytvorila tiež veľmi negatívna klíma voči tejto elektrárni, ale súvislosť, tú základnú, už som pomenoval, že tento typ nie je považovaný za taký bezpečný, ako je V2, ako sú jej podobné elektrárne, už či Duchovany, Pécs alebo Krško v našom regióne s podobnou históriou, s podobnými danosťami. Aj keď bol požadovaný teda ten prvý termín 2000 - 2002, podarilo sa nám posunúť to obdobie dohody na ďalšie roky. Zámysel bol, samozrejme, vyšší, chceli sme ísť až za rok 2010 na obdobie 2014, ale kompromis 2006, 2008 bol nakoniec po zložitých rokovaniach prijatý ako možný s tým, že aj v tej chvíli bol veľmi otázny, či bude vôbec prijateľný pre štáty, lebo komisia je len komisia. Na druhý deň po rozhodnutí vlády napríklad Rakúsko oznámilo, že toto riešenie nie je prijateľné, je to porušenie slova. Už tu spomínaný Viktor Klima, kancelár, pripomenul, že slovenská vláda už rozhodla o uzavretí Bohuníc v roku 2 000. Terajšie najnovšie rozhodnutia Rakúsko neberie do úvahy. Hovorca liberálov Thomas Bahrmüller hovorí teda o roku 2000 – 2002: „To sa musí dodržať, v tomto bode niet o čom rokovať so Slovenskom bez ohľadu na postoj Európskej únie“. Treba veci poznať v súvislostiach a preto som ich chcel pripomenúť, lebo ono sa dá vždy hovoriť z boku alebo ex post, rôzne a hlavne že viac, rýchlejšie, lepšie. Chcem povedať, že bez dohody by nebolo možné začať rokovania, a to je o vstupe Slovenska do únie spolu so susedmi, spolu s ostatnými. Už nechcem pripomínať súvislosti, čo by znamenalo, keby sme išli v inej fáze, už či sa pozrieme na západ alebo na juh, alebo inde, veci či politické, či schengenské, ekonomické, finančné. Nebolo by možnosť čerpať 1,6 mld. eur, lebo tu miliardy lietali dosť, zo štrukturálnych fondov, samozrejme, za podmienok. Ale veď chceme aj isté regionálne disparity odstraňovať a infraštruktúru budovať, nemôžeme hovoriť len o jednom a nepamätať na ostatné. Nebola by investícia Peugeot/Citroen, ktorú nepovažujem za alternatívu v zmysle keby - keby, ale nebola by, lebo to súvisí naozaj s tým, že Slovensko dnes je dôveryhodné ako Európsky štát, ako štát, ktorý bude za tých istých podmienok právnych a ekonomických fungovať v jednej únii. Čo sa týka uznesenia, rád by som povedal, že v ňom vidím dominantne politiku. Včera tu bol návrh na zmenu Ústavy Slovenskej republiky, teda základného zákona, aby parlament mohol zaväzovať vládu vo vzťahu k orgánom únie, respektíve. pri prijímaní rozhodnutí na pôde únie. Nebol prijatý. Prečo? A teraz vyzývame vládu, aby rokovala s úniou, včera vyzývame vládu, že by dala protest voči únii, že voľný pohyb osôb. Myslím, že bolo treba včera konať inak, aby dnešný návrh bol dôveryhodnejší. Odpoveď na situáciu je hospodársky rast krajiny, investovanie, rozvoj všetkých druhov energetiky včítane alternatívnych zdrojov, ale aj jadrovej za rozumných podmienok, za podmienok bezpečnosti. Uznesenie to nerieši. Čo je riešením - a tu už skončím -, je naozaj vážne členstvo v únii, tak ako aj hovoril Vojtech Tkáč, so schopnou prezentáciou, reprezentáciou, politikou, ktorá bude do rozhodnutí únie presadzovať naše záujmy aj do primárneho, aj do sekundárneho práva. Využiť všetok možný náš vplyv v prospech Slovenska a ovplyvňovať aj budúce zmluvy a politiky únie tak, aby nám to pomáhalo. A to aj v oblasti energetiky. Ďakujem pekne. (Potlesk.)