Michelko, Roman, poslanec NR SR (2024-04-18):
Ďakujem za slovo. Takže, o tomto zákone sa hovorilo veľmi veľa a ja som si dôkladne naštudoval pripomienky Fondu na podporu umenia. Musím, bohužiaľ, konštatovať, že veľmi veľa z toho, čo odznelo, nebolo pravda, nechcem povedať priamo, že to bola hrubá demagógia, ale realita je troška iná, ako sa prezentuje. Chcem zdôrazniť, že s pánom Špotákom som minimálne trikrát mal stretnutia, áno, ešte v čase, kedy som nebol poslanec, ale keďže dvadsať rokov robím v brandži a od roku ´17 mám tu česť alebo nečesť byť žiadateľom nie ako osoba, to zdôrazňujem, nikdy v živote som nežiadal grant na seba ako autora, mám osem kníh, ani jedna z nich nebola podporená z Fondu na podporu umenia, pretože vždycky to robili iní vydavatelia, sám seba som nikdy nevydával, a tí vydavatelia to vydali aj bez podpory jednoducho preto, lebo sa im zdalo, že tie knihy nepotrebujú podporu, budú dostatočne atraktívne aj bez toho. Takže rozhodne to nie je, že moja iniciatíva vychádza z toho, že by som bol nejaký urazený alebo niečo podobné, ale len a len z toho, že viem, ako to funguje a viem, aké sú problémy. Ten základný problém tohto návrhu zákona alebo oponentúra je v tom, že vlastne tie komisie sú špičkovo kvalitné, odborné a vlastne predstava, že niekto by mohol korigovať ich rozhodnutia, je ako krajne kacírska. No mojím cieľom bude hovoriť, že to tak nie je, že naozaj neomylné nie sú. Budem to ilustrovať prípadmi a navrhnem aj riešenie, ktoré, samozrejme, sa nemusí zdať pre všetkých úplne ideálne, ale dokiaľ sa nenájde lepšie, tak ako ručná brzda, ako niečo, čo treba skorigovať, lebo vznikajú veľké škody v zmysle, že veľa dobrých a kvalitných projektov nie je podporených a tieto výhrady sú dlhodobé a je najvyšší čas, aby sa tým niekto začal zaoberať. A samozrejme, nemám problém po polroku, a to môže byť aj verejná výzva, urobiť potom diskusiu, ak by sa náhodou toto riešenie ukázalo ako nešťastné a hľadať riešenie ďalej. Ale my už sme naozaj nemohli čakať, keď mnohí vydavatelia kvalitných periodík alebo mnohých zaujímavých titulov v podstate sa len zúfalo pozerali, čo všetko podporené bolo, ale to nie je až taký problém, ale čo kvalitné podporené nebolo. No, keďže som človek z brandže a, samozrejme, kultúra má mnoho rozmerov a nikto nie je dokonalý polyhistor, aby bol rovnako špičkový vo výtvarnom umení, v tanečnom umení, v dramatickom umení a tak ďalej, lebo Fond na podporu umenia podporuje všetky druhy umenia s výnimkou audiovizuálneho, teda filmov, tak budem hovoriť predovšetkým o tom, kde som doma a kde mám hlboké znalosti a aj osobné skúsenosti, a to je predovšetkým oblasť literatúry. Samozrejme, medzi prvým a druhým čítaním som mal obrovské množstvo stretnutí s ľuďmi aj z iných odborov umenia, ale kolegom nechám, nech teda sami povedia, aké oni majú skúsenosti, lebo kolega Malatinec je známy ako vicežupan pre kultúru a má napríklad s festivalmi oveľa lepšie skúsenosti ako ja. Sú tu ľudia z, ja neviem, filharmónie, resp. z hudobného umenia a tak ďalej, tak tieto veci rád prenechám im a ja budem hovoriť to, kde som sa dnes a denne stretával s ťažkou frustráciou. Takisto chcem, ešte takto, aby som vysvetlil, o čom je teda ten záchranný mechanizmus. Ten je taký, že tie komisie sú rôzne. Ja sám som pravidelne žiadal granty v štyroch a musím teda uznať, že niektoré boli relatívne v poriadku a v zásade som nemal problém, že niektoré priemerné alebo nie úplne špičkové projekty neboli podporené. A zase boli komisie, kde som mal extrémnu frustráciu, lebo tie najlepšie neboli podporené a také, ktoré by neboli podporené a keby sa ich nepodporili, tak naozaj Slovensko by nejakú akože ťažkú kultúrnu ujmu nemalo, tie podporené boli. Ale dobre, nie som malicherný, ja nikomu nezávidím, keď aj priemerný projekt je podporený, viem to prežiť, lebo veľmi ma, trpím, ak kvalitné projekty nie sú. Ale aby som nehovoril všeobecne, budem aj ilustrovať a dávať nejaké veci a potom aj poviem napríklad aké typy projektov alebo aká mega kvalita bola podporená úplne jasne ilustratívne. Takže, a nakoniec sa, samozrejme, budem bod po bode zaoberať výhradami Fondu na podporu umenia. Takže horúca vec, minuloročné grantové kolo. Z nejakých pätnástich projektov štyri boli nepodporené, ktoré mi teda akože veľmi nieže srdce krvácalo, ale bola tá obrovská frustrácia. Scotus Viator – Národnostná politika v Uhorsku. Presne ten typ titulu, ktorý má byť podporený, základný prameň, ktorý po Černovej nie veľa ľudí, ktorí sa zaoberali Slovenskom, boli vlastne iba dvaja, Bjornstjerne Bjornson a Scotus Viator alebo Seton-Watson, ako chcete, ktorí v reakcii na černovskú streľbu napísal vlastne pomery Apponyiho reformy, všelijaké tie odnárodňovacie zákony, a napísal to pohľadom všeobecne uznávaného intelektuála a predstavte si, že my dodnes túto knihu sme nemali vydanú tak, aby si ju mohli ľudia kúpiť. V roku 1911 mali Česi preložené, my dodnes nie. Áno, v deväťdesiatkách to vydalo jedno občianske združenie ako internú publikáciu, a tá kniha nikdy nebola v kníhkupectvách, kto sa nepoznal, nekamarátil s tým občianskym združením, tak nemal šancu sa k tomu dostať. Máme to preložené, ale je to nedostupná vec. Je to zásadný prameň našich dejín a je obrovská škoda, že to nebolo podporené. To nie je žiadna politika. Scotus Viator nebol člen SNS ani SMER-u, ani HLAS-u, to je vec, ktorú každý kultúrny národ takýto prameň mal mať. Ďalšia vec, Devečková Turoc. Prvá slovenská absolventka Sorbonny v roku 1912. Graduovala na Sorbonne doktorskou dizertáciou o Štúrovej filozofii, nepodporené. Preboha, prečo? Mali sme brilantnú ženu, intelektuálku. Jasné, že to nie je kniha, ktorú budú tisíce ľudí, ale je vecou cti každého kultúrneho národa, aby takýto titul mal podporený. Ďalší titul – Goszczyńska. Najvýznamnejšia poľská slovakistka a jedna z najvýznamnejších svetových slovakistiek napísala brilantnú esejistickú štúdiu Veľké spory malého národa, rozoberala mesianistov, Hroboňa, Hodžu a tak ďalej, a je veľmi zaujímavé, ak ľudia z vonku vnímajú nás, Slovensko, slovenskú literatúru, a mimochodom má veľmi podobný názor ako Chmel a podobne, ale bolo by veľmi vhodné, keď už niekto kompetentný píše o slovenských reáliách, aby sme mali šancu sa k tomu dostať. Nepodporené. Nedokážem pochopiť prečo. To sú len tri z tohto. Ale potom neboli podporené ľudí ako, päťkrát mi nepodporili napríklad Milana Rastislava Štefánika Equadorský denník, neboli podporené diela Orwella, Wellsa. Ja neviem, ako každý troška kultúrny človek vidí, že to nie sú žiadni šuntoví autori a jednoducho nebolo možné s tým urobiť nič. Druhá vec je, že vo Fonde na podporu umenia absolútne chýbajú aj niektoré komisie, ktoré dávajú šancu urobiť z nás kultúrny národ. Ja som s hrôzou zistil, viete, my máme takú, takú, taký optický klam, lebo, samozrejme, ešte minimálne ľudia v mojom veku úplne bezbariérovo čítajú české knihy a každý z nás čítal Rousseaua, Voltairea a tak ďalej a tak ďalej a ja som vlastne zistil, keď som bol vydavateľom, že doteraz zásadné diela týchto autorov nemáme preložené, napríklad o vedách a umeniach, o nerovnosti medzi ľuďmi, spoločenskú zmluvu. Až po roku 2000 sme začali tieto veci vydávať. Moreovu Utópiu sme vydali presne päťsto rokov po jej vydaní. Vyšiel malý fragment v antológii a nikdy predtým a nikdy potom. Ale to ešte stále nestačí, máme obrovské dlhy a na to treba urobiť špeciálnu grantovú schému na viacročné projekty. Bolo dobrým zvykom, že sa vydávali špičkovým autorom vybrané alebo zobrané spisy k nejakému výročiu k sedemdesiatke, k osemdesiatke. Po roku deväťdesiat je takých chabý pokus, tuším, Richter 18 alebo 19 sa snaží robiť zobrané spisy Milana Rúfusa, teraz ku koncu vyšli aj nejaké ďalšie. No, viete, vy nemôžte začať niečo vydávať, keď jeden diel vám dajú a druhý nie a tretí nie a čakáte. Napríklad podľa mňa najvýznamnejší slovenský prozaik Ladislav Ťažký dostal podporu na fon... teda ešte predtým Pro Slovakia na Amenmária – Samí dobrí vojaci, čo je najvýznamnejší slovenský vojnový román. Pokračovanie tohto románu Evanjelium čatára Matúša štyri roky nebolo podporené, štyrikrát som žiadal, štyrikrát to bolo zamietnuté, absurdné. A teraz poďme ešte k obrovským deficitom a tomu, čo je naozaj hanba, lebo, lebo jednoducho neomylné komisie si tak rozhodli alebo vôbec ani nie sú nastavené na to, na to, grantové schémy. Dušan Makovický je asi obrovská osobnosť v zmysle, že je to človek, ktorý bol veľmi blízko Levovi Nikolajevičovi Tolstojovi a napísal Jasnopoljanské zápisky. Táto kniha bola preložená v 25 jazykoch. Jeden jediný, ktorý by sa najviac hodil, nie je, a to je slovenčina. Áno, jasné, on na horizonte 40 strán na jeden mesiac opisuje všetky názory, myšlienky Leva Nikolajeviča Tolstého a vlastne kto si prečíta túto knihu, tak vie skoro všetko o jeho myslení, názoroch a podobne. Máme malý fragment v češtine, asi 500 strán zo 4 700-stranovej knihy, alebo teda štyroch zväzkov, a máme, samozrejme, Škarvana, ktorý vydal v podstate menšiu, menšiu knihu. Kto, ak nie Slováci, majú vydať také niečo. Ďalší príklad obrovskej, by som povedal, kultúrnej straty, až dokonca, by som povedal, hanebnosti. Česi majú zo 17. storočia Kralickú Bibliu, vyšlo, tuším, 47 vydaní, je to základ ich písomníctva. Je to vlastne niečo, čo sa ako keby kodifikovalo, predkodifikovalo český jazyk. Bolo to bohoslužobný jazyk. Viete, a bolo to v 17. storočí napísané, teda preložené. A viete, že my máme Kamaldulskú Bibliu, ktorá bola v 18. storočí? A viete, že iba 100 rokov po Kralickej Biblie sme už mali my preklad do biblie a že doteraz v podstate nevyšla? Presnejšie povedané, vyšlo faksimilné vydanie v náklade 200 kusov, a teraz sa podržte, s nemeckých poznámkovým aparátom. A viete prečo? Lebo šéf Volkswagenu sa nemohol pozerať na to, aký sme hrubo nekultúrny národ a on to zafinancoval. Pritom, samozrejme, tá kniha je v počítačoch, je prepísaná, málokto je to schopný čítať to faksimilné, teda to písmo, hej, ktoré, písané to bolo, hej, nie tlačené. Samozrejme, že to nie je kniha, ktorá sa zaplatí, ale každý kultúrny národ by také niečo mal mať. My sme extrémne oneskorene mali Tisíc a jednu noc, až za Maďariča prvý preklad, Česi mali už v 19. storočí. Danteho Božská komédia vychádza prvé vydanie od roku ´64 do roku ´87. Tridsať rokov trvalo, dokiaľ sme vydali kompletnú túto. Marcela Prousta: Hľadanie strateného času, dodnes nemáme vydané. Máme trikrát prvú časť Swannova láska, ale nikdy sa nenašlo že všetkých sedem zväzkov. Česi majú v roku ´36 prvé vydanie, potom odeonské vydanie ´77 až ´85 a potom, tuším, v 2017 sa vydalo kompletné dielo tretíkrát. My ani raz. Prečo? Nie sú granty, ktoré by takého tipy literatúry, zobrané spisy, zásadné edičné počiny boli schopné podporiť. To všetko by mali kompetentných ľudí v FPU rozmýšľať, ako urobiť, ako urobiť troj-, štvor-, päťročné projekty. Ako povedať, dobre, nemôžme niekto naraz 4 700 strán z roka na rok dať. Ale tak máte garanciu, že v priebehu troch-štyroch rokov toto vydáte. Lebo každý kultúrny národ by mal mať vydané zásadné diela svetovej literatúry. Taká grantová schéma nie je a keby ste skúšali, že dobre, však každý rok vydám jeden, tak jeden rok vám to podporia a potom štyri roky nič, potom ďalšie, možno ďalších 20 rokov by sme Prousta vydávali, čo by bolo absurdné. Dobre, poďte teraz ešte z tohto na príklad Medňanský: Dávne povesti o hradoch, významný rytec, asi, asi akože nespochybniteľná osobnosť. Písal síce po nemecky, mal silné slovenské cítenie, veľmi krásna výtvarná kniha, nepodporená. Nedokážem pochopiť prečo. A naozaj z tých titulov, ktoré boli žiadané v tomto grantovej schéme, bola najlepšia. Akože naozaj atraktívna kniha aj výtvarne, aj obsahovo, aj v podstate je to slovenská klasika, nepodporená. Dôvod? Vraj nepresvedčivá umelecká hodnota. Kniha, ktorá sa vydáva 200 rokov, alebo najmenej 170 rokov, stále má čo povedať, absurdné. Dobre, poďme ešte k ďalším veciam. Takže komisie sú neomylné, ja si dovolím túto tézu spochybniť. A to nehovorím teraz o iných druhoch umenia, ako jeden významný tanečný umelec, ktorý, už som to aj spomínal, dostal Krištáľové krídlo, ktorý vie sa dostať do Carnegie Hall, ktorý v Michalovciach alebo v Dolnom Kubíne mu príde 350 ľudí nie na muzikál, na moderný tanec, tak tento človek má skóre na FPU 25 : 1. Neomylné komisie. Poďme aj k ďalším veciam. Prístup komisii k žiadateľom. Takže, alebo ešte iná vec. Fond na podporu umenia má aj grantové schémy na tvorivé štipendiá. To znamená, autor príde, dá nejaký úryvok diela, dá nejaké posudky a komisia rozhodne, či podporí tvorbu tohto diela, dá mu štipendium na tri, štyri, päť mesiacov, on dopíše dielo, lebo komisia rozhodla že je to kvalitné dielo. Na budúci rok, po tom, čo napíše rukopis, zažiada grant na vydanie tohto diela a ejhe, jedna komisia podporí tvorbu, druhá nepodporí vydanie. Načo teda tá komisia, do grantu to napíše, tento rukopis bol podporený Fondom na podporu umenia, tvorba tohto rukopis. No ale načo, aby mal doma v šuplíku alebo niekde na harddisku počítača? Toto nemá logiku. Ďalšie krásne veci. Nedávno teda moji bývalý kolegovia už teraz vydávali najvýznamnejšie dielo o arménskej genocíde, tisícstranovú knihu, Štyridsať dní Musa Daghu. Bolo sfilmované, vyšlo vo viacerých vydaniach, po sedemdesiatich rokoch nový preklad. Rozsah tisíc strán. Štipendium na preklad tri mesiace. Debut jedného autora, teda debut autora nie v tom zmysle, že by to bol prvý, prvý jeho opus, ale prozaický debut, bol to známy básnik, nemal s tým problém, 280-stranová kniha memoárov, štipendium dvanásť mesiacov, 280 strán, dvanásť mesiacov štipko, tisíc strán tri mesiace, sorry, nechápem. Možno vy mi to vysvetlíte, možno komisia, neviem. Ďalšia vec, komisia pre časopisy. Literárny týždenník, vravel som to viackrát, vychádzajúci od roku ´88. Pozrite si deväťdesiate roky, aké brilantné eseje tam boli, pozrite sa, koľko prekladov tam vychádzalo. Zásadné je periodikum, ktoré intelektuálne pripravovalo perestrojku a potom dotvorenie našej štátnosti. Tri roky po sebe nedostalo ani cent. Áno, úroveň išla dole. Ale viete, keď niekomu nedáte ani cent tri roky, čo očakávate? Vôbec celý princíp podpory literárnych časopisov je obrovská otázka. Treba to riešiť systémovo, lebo naozaj nemôžte za nič očakávať obrovskú kvalitu. Ja nebudem teraz hovoriť o tých, čo boli podporené, ale dobre, možno jeden spomeniem. Tak ale viete, keď prídu a povedia, že to nie je špičkový časopis, no však keď ho vyhladujete, nie je. To je tak, že keď niekoho máte v koncentráku, potom ho postavíte na maratón a čudujete sa, že nedá dva hodiny desať minút. No tak nedá. Celý problém je v tom, že aj de minimis blokuje, tuším, na 210-tisíc za tri rokov, čo je nejakých 67-tisíc ročne a za to sa kvalitný elitný intelektuálny časopis vydávať nedá. A nebol to iba Literárny týždenník, bolo to aj už spomenutý Verbum, Dotyky, dokonca Romboid, hej, čiže tak všelijak. Ja som sa pýtal, škoda, že nikto z kádehákov tu nie je alebo, neviem, tuším jeden kolega. Verbum je podľa mňa, môžte si niekto myslieť, čo chcete, ale naozaj intelektuálne vyzretý časopis, založil ho Hanus, bola tam celá generácia ľudí, sú tam zaujímavé eseje. Vychádza napriek tomu vzdorovito, ale mohol by mať oveľa lepšiu periodicitu, viac prekladov, lepšie honoráre, živorí. A na druhej strane, dobre, však Glosolália, nech, nech si má, ja s tým nemám problém, dostala nejakých 20-tisíc, 5-tisíc za každé číslo. Ja sa pýtam, naozaj toto je že úplne objektívne? Zo všetkých literárnych časopisov pre deti boli jedno jediné veci ako Zornička, Ohník, Dráčik, neviem, čo všetko. Nič, jeden jediný bol podporený. Slniečko vychádza v literárnom centra alebo v Slovenskom literárnom centre, dobre, tak to je niečo iné. No, teraz poďme k prístupu fondu k žiadateľom. Naozaj niekedy mám pocit, že žiadateľ je nejaký otravný hmyz, ktorý dobrých úradníkov otravuje, lebo chcú vydávať nejakú nekomerčnú literatúru alebo teda robí nejaké nekomerčné umenie. Keď žiadate, viete, keď bol ešte štátny fond, tak bolo to normálne, dostali ste grant, mali ste v zmluve prísne účelovo viazané prostriedky, toľko na polygrafiu, toľko na honoráre, toľko na grafické spracovanie a bolo to v poriadku. Vydokladovali ste do posledného centu alebo do poslednej koruny. Dali ste spolufinancovanie 5 alebo 10 % a nikto neriešil veci, ktoré teraz päť rokov dozadu začínajú vyťahovať, aké boli tržby za prvý rok, aké za druhý a toto a tam a teraz napíšte, koľko bolo recenzií a nie každá kniha má recenziu. A koľko bolo prezentácií a koľko bolo neviem čoho, úplne. A teraz píšete vecné vyhodnotenie a stále vám to vracajú, že nedostatočne, ste blbec, dávajú, že stále čakáme na opravu a teda ako brutálne vás akože doslova šikanujú. To, čo funguje na FPU, to je brutálne byrokratická šikana. To nie je vôbec nič priaznivé pre žiadateľov. Žiadatelia sú väčšinou idealisti, ktorí robia nekomerčné umenie a extrémne trpia za tú drzosť požiadať. Potom vám to pekne osladia. To nie je žiadny proklientský prístup. A najväčšia bomba, päť rokov po realizácii projektov, v roku 2017 sme realizovali nejaké, teda kolegovia už teraz, projekty a naraz v roku ´23 dali nové ustanovenie, že no ale zle ste v tom roku ´17 odhadli tržby, tak 10 % prostriedkov naspäť z uzavretého projektu z roku 2017. To je čo za retroaktivita, to je aký prístup? Toto naozaj nedokážem pochopiť. Samozrejme, tí ľudia sú ako vydieraní, lebo však dobre, bloknú im možno žiadať, tak potom vrátia tých pár drobných, ešte dávajú a sú v stálom strese. Ja viem presne, čo to je, keď prišla aplikácia z FPU, zase niečo chcú, aleže úplná šikana. Zažil som aj štátny fond. Raz sa 10-15 rokov prišla nejaká kontrola po dvoch týždňoch, keď išli do, a povedali, je to okej, v poriadku. No, poďme ďalej. Hodnotenie nejakých ľudí. Kolegyňa mi nedávno písala, teda nie odo mňa, ale z iného vydavateľstva, žiadala tiež nejaký grant, tam sú nejaké hodnotenia, že hodnotitelia, kvalifikácia a tak ďalej. Tak si povedala, ja všetkým autorom hovorím, nech vám to zhodnotí nejaká osoba, ktorá je nespochybniteľná profesná autorita, významný literárny vedec, autor, ktorý má veľa ocenení, kníh a tak ďalej. Profesorka Fordinálová, v Hirschovom indexe úplne hore, množstvo dobrých monografií, v hodnotiacich kritériách 30 %. Tak ja nechápem, čo teda akože má mať Nobelovu cenu za literatúru, alebo čo by ešte malo byť? Má byť, akademička už nemôže byť, lebo akademikov zrušili, má byť hosťujúca v nejakých univerzitách za niečo, alebo čo? Akože naozaj tie kritériá nedokážem pochopiť. A ďalšia vec. Slovo o pluku Igorovom, zásadný epos ruských dejín, nepodporený. Dobre. Toto sú veci, ktoré som si tak akože skrátka dal a asi som ešte niečo zabudol, možno si ešte spomeniem, ale poďme teraz k takým tým veciam, že, aha, počkaj, ešte jedna strana. Áno. Bola zrušená grantová schéma, ktorá extrémnym spôsobom obohacovala knižný trh ešte keď bol štátny fond. Pôvodná prekladová spoločensko-vedná umenovedná literatúra, hej? Dneska máte tri grantové schémy, štyri. Pôvodná literatúra, próza, poézia, detská literatúra, umelecký preklad a literárna veda. Spoločensko-vedná umenovedná neexistuje. Ono sa to síce tak všelijak fejkuje a sem-tam aj akože žánrovo sa nedá, a prečo neurobiť túto špeciálnu grantovú schému? Vyšli tam takí autori ako Noam Chomsky, Zygmunt Bauman, Peter Singer, Ulrich Beck a tak ďalej a tak ďalej. Slovenský literárny trh je extrémne ochudobnený tým, že neexistuje systémová podpora tohto typu literatúry. To je tiež vec, ktorú by mala riešiť rada fondu. A ešte aby bolo jasné, niekto si povie, že Chomsky je, neviem, blázon alebo čo. Viete čo? Ja nemám problém s tým, že nech vychádza aj Milton Friedman, F. A. Hayek, Mises, nech aj ultrakonzervatívni, mne je to jedno, nech je debata. Ja mám všetkých, aj týchto pravicových libertariánskych v knižnici, čítam ich, nesúhlasím, ale viem ich argumenty. Ja nemám, že teraz budú nejakí ľavicoví alebo nejakí podobne orientovaní, nech je to otvorené. Nech máme umenovedné, ale také niečo žiadna systémová zmena pre podporu tohto typu literatúry neexistuje. No o tých ďalších ani nehovorím. Ešte také pikošky, aby ste vedeli. Robil sa nejaký festival a teraz, samozrejme, boli tam nejaké teda mobility, do vyúčtovania sa dali letenky, nestačí, musí byť palubný lístok. Šikana. Neuzná sa náklady, lebo nie je palubný lístok. Samozrejme, ex post niekoľko mesiacov, dokonca rok a pol po tom, čo sú dané, teraz hľadať to, no úplne absurdné. Ďalšia vec. Robila sa nejaká v Smoleniciach medzinárodná konferencia, kde v nákladoch bolo že nájom. Tak samozrejme, že zaplatili hotel medzinárodným účastníkom. Ale to neakceptovali, že to nie je nájom. Hej? Čiže tritisíc eur sa muselo vracať v, poviem vám presne to občianske združenie, ktoré sa mi vyplakávali, že skrátka nemohli, žiadal fond, aby vrátili prostriedky, ktoré zaplatili za ubytovanie zahraničným účastníkom, lebo to nie je nájom. V poriadku. Asi to zle pochopili, neviem. Ale samozrejme, to existenčne ohrozilo tú, to občianske združenie, ktoré sa venovalo literatúre a teda ľudia chodia vyplakávať ku mne a hovoria, že to je katastrofa. No a teraz, potom poviem úplne ku koncu, takže teraz som povedal, ktoré kvalitné, podľa mňa kvalitné projekty, a to podľa mňa každý normálny, príčetný človek, ktorý nie je extrémne tendenčný, minimálne mus... keď nesúhlasí, ale teda nepovie úplne natvrdo, že to je hlúposť. A teraz vám poviem niečo, čo neomylná komisia fondu podporila. Tá kniha má 163 strán a teraz pozor, nepoviem meno, nepoviem vydavateľa a nepoviem názov tej knihy z troch dôvodov. To, že autor nemá súdnosť, je v poriadku. Ak je špičková a odborná komisia, tak ona to má vychytať a stopnúť takého autora. Nechcem urobiť reklamu, lebo možnože teraz to bude viral, a nechcem ani útočiť na vydavateľa, lebo on mal možno takú predstavu, že, preboha, toto neexistuje, aby bolo podporené. Však dobre, plakal mi, ja si to zažiadam, určite to zastavia. Nezastavili. Mimochodom nezastavili ani jednu knihu tohto autora, tak len aby ste videli, čo je teda nespochybniteľné umenie, čo je naozaj že ako vrchol literatúry a vrchol kvalitného umenia a dajme si to do kontrastu s tým, čo som povedal o tých tituloch. Ešte raz, ja nemám ani problém, ja som nie malicherný, ja som veľkorysý. Nech sa kľudne aj toto podporí, ale nech sa zároveň podporia aj kvalitné veci. Takže tento autor mal nejakú obsedantnú fekálnu alebo neviem akú predstavu a tuná mám tri strany. Nebudem ich čítať všetky, ale tak zopár, nejakých 10 krátkych úryvkov so stranami poviem, aby ste vedeli, čo je vysoké umenie podľa komisií. „Mal som tri sprchy, ktoré tiež liečia, a vysral som sa až o jedenástej nahý.“ Dvadsiata štvrtá strana: „Dal som si hneď čaj aj cigaretku a po nej mi prišlo na sranie. Zvyknem srať nahý pred sprchou, ale teraz sa bojím, že prechladnem. Beriem teda čaj a idem nahý na záchod. Bola to teda riedka sračka, takže som sa ľahko vyprázdnil. Ani som sa neutrel, šiel som pod sprchu. Prišla na mňa sračka. Poriadne som vytlačil zo seba a minul som veľa papieru. Mám dosť. Nevadí.“ Niektoré... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)