D. Jarjabek, poslanec: (2008-04-08):
Dámy a páni, už zopár týždňov čítame a počúvame o návrhu nového tlačového zákona kadečo hrôzostrašné, ba priam katastrofické. Takže asi niet iného východiska, ako opäť a znovu hovoriť o veciach, ktoré sa nám pôvodne videli byť natoľko jasné, logické a všeobecne akceptované, že sme jednoducho podcenili potrebu opakovať ich. Takže prepáčte, ak sa niektorým z vás, povedzme, tým bystrejším bude zdať, že hovorím o tom, čo všetci vieme. Zjavne to všetci nevieme alebo vedieť nechceme, alebo to niekoho veľmi baví, niekto považuje za vtipné vydávať sa za nedôvtipného a prekrývať to, čo mu na návrhu zákona najväčšmi prekáža, hlušinou predstieraného naivizmu. Takže pre začiatok trošku širšie. Každé ľudské spoločenstvo si vo vlastnom záujme definuje určité systémy mantinelov, ktoré vymedzujú terén a pôsobnosť jednotlivých jeho členov pri rozmanitých činnostiach a aktivitách. Tieto mantinely nie sú raz pre vždy dané. Modelujú sa podľa civilizačných postupov, ale i konkrétnych zvyklostí a obyčajov. Popri „mantineloch“, takpovediac univerzálnych, za aké možno označiť v našom geopolitickom a kultúrnom kontexte napr. biblické Desatoro, poznáme aj iné súbory pravidiel, ktoré nemajú platnosť univerzálnu, ale iba regionálnu či dokonca lokálnu. Ak napr. malá obec má málo výdatný vodný zdroj, zakáže v horúcom lete z neho polievať vodou záhrady a umývať autá. Ak dopravný inšpektorát zistí, že v niektorej obci je obvyklá šesťdesiatka riziková, zníži tam rýchlosť na 30 či 40 kilometrov. Ak letecká spoločnosť chce ochrániť pasažierov pred hrozbou radikálneho teroristického atentátnika, prikáže im podrobiť sa prehliadke. A keď niekde opravujú dom, zabránia chodcom prechádzať popod stenu, z ktorej im dačo môže padnúť na hlavu. To nie sú príkazy, zákazy a usmernenia globálne a celospoločensky platné, ale reakcia na konkrétnu situáciu. Nuž, dovoľte, aby som sa opýtal spoločne s predstaviteľom slovenských vydavateľov a mnohými opozičnými politikmi, prečo neprotestujeme proti takému flagrantnému porušovaniu práv a slobôd, prečo nejaký starosta, dopravný inšpektorát, podnikateľ v aerodoprave alebo majiteľ stavebnej firmy obmedzuje naše ľudské práva, kde je tu rozhodnutie nezávislého súdu. Totiž ak moji vzácni opoziční kolegovia tvrdohlavo označujú návrh tlačového zákona za náhubkový, obmedzujúci slobodu tlače alebo ktorýmkoľvek z iných teraz tak frekventovaných synoným odôvodňujúc svoj postoj nehoráznosťou, za ktorú je vydávaný fakt, že predkladateľ prevzal z platného zákona, konkrétne jeho novelizácie prijatej za vlády Dzurindovej koalície, ustanovenie o práve ministerstva pokutovať porušenie zákona, nezostáva nám nič iné, ako podobne merať aj v iných oblastiach. Ako je potom, vážení kolegovia, možné, že potravinársky inšpektor dáva pokuty za predaj pokazeného mäsa. Kde je tam rozhodnutie súdu? Prečo akceptovať, že za omeškanie podania daňového priznania vám daňový úrad naparí pokutu? Kedy o tom rozhodol súd? Prečo platiť,  keď vás chytia v autobuse bez lístka? Je vari revízor súčasne i nezávislým sudcom? Keď sa predkladateľ rozhodol, že nemá zmysel čeliť zúrivým výpadom opozičných poslancov a vydavateľov, a súhlasil s tým, aby sme v druhom čítaní paragraf o pokutách vypustili, pretože nie je to problém riešiť v inom zákone, našli sa iné dôvody a zámienky, prečo je vraj predložený  návrh zákona zlý. Opakoval sa starý známy scenár. Poslabšie či celkom chýbajúce argumenty domácej opozície začali zachraňovať jednoducho inštitúcie zahraničné, ktoré boli najskôr veľmi nepresne informované. Zaujímavé je, že žiadna z týchto organizácií  a inštitúcií zahraničných neprotestovala, keď sa v roku 2004 dostali hrozivé mediálne pokuty do tlačového zákona ako novelizácia vtedajšieho tzv. tlačového zákona z roku 1966... (Vystúpenie prerušené predsedajúcou.)