P. Minárik, poslanec: (2009-04-21):
Dámy a páni, ja sa neviem oháňať menami ani Stiglitzom, ani chicagskou školou. A nebudem sa ani vysmievať, keď niekto hovorí o Stiglitzovi, tak ako sa nám vysmievali, keď sme spomenuli pri inom návrhu, ktorý sme tuná predkladali pred štyrmi dňami, mená niekoľkých ústavných sudcov nemeckých. Pán Kvorka, dobre vám to napísali, teda nemyslím vecne, myslím z pohľadu štátneho jazyka, teda gramaticky, syntakticky, sémanticky. Len neviem, ako došli na to, že je to v rozpore s dobrými mravmi. Totiž hovoriť o takomto návrhu, ktorý je použitý v mnohých krajinách, že je v rozpore s dobrými mravmi, je veľmi silné vyjadrenie. Ja by som vedel povedať mnoho vecí, čo je príkro, príkro v rozpore s dobrými mravmi, kde to priam kričí, také nahradenie Januška Štefanovom. Alebo mlátenie potenciálnych rómskych mladistvých delikventov na policajnej stanici, alebo napr. špiniť dobré meno občana, tak ako sa to stalo v prípade Hedvigy Malinovej, to je v rozpore s dobrými mravmi. Ale podávať štandardný legislatívny návrh, ktorý sa uplatňuje v mnohých krajinách, to asi s dobrými mravmi nie je. Málo od toho chýbalo, aby som sa nahneval, ale vo vašom prípade ma takéto vyjadrenia už nevzrušujú. Chcem len podotknúť, že od štátu sme v tomto návrhu nič nežiadali, nieto ešte financie. A toto v tomto prípade a v takýchto prípadoch by to bolo strašne od nás, konzervatívnych demokratov, vzdialené. O mzdách ľudí práce sme nehovorili, len o potenciálnej práci pre ľudí bez práce sme hovorili v tomto návrhu zákona. A už vôbec sme nehorovali za akékoľvek, nieto ešte veľmi vysoké odmeňovanie manažmentov. Ani sme sa o tom nezmieňovali. Dámy a páni, kríza je tu na Slovensku tak ako na celom svete. Je hlboká a napriek chlácholeniam vlády spred pár mesiacov nás ani neobišla. Ani sa nám nevyhla, ani nás len tak zľahka nelizla, ale trafila nás naplno a dopadá na slovenskú ekonomiku veľmi tvrdo. Dopadá na ňu tvrdo hlavne z troch dôvodov. Naša ekonomika je malá, je otvorená a malý domáci trh je len doplnkom pre rozhodujúci podiel exportujúcej slovenskej ekonomiky. Kríza dopadla tvrdo na nemecké a, všeobecnejšie, na európske trhy, hlavný smer nášho exportu a po tretie a v neposlednom rade zasahuje nás takto tvrdo preto, lebo vláda sa k nej nepostavila čelom, nepostavila sa k nej chlapsky. Je isté, že ovplyvniť európsku ekonomiku alebo svetovú ekonomiku, na to nemáme. A o to smiešnejšie je, ak sa na tom ako napr. pri šrotovnom pokúšame, vraj zo solidarity. Vieme však ovplyvňovať naše prostredie. Čo v tom robíme a čo sa v tom robiť dá? Ovplyvňujeme, a to pomerne masívne, domácu spotrebu, zatiaľ je pre mňa otázkou, či súkromnú alebo verejnú, cez nástenkové tendre, dotujeme americké firmy cez emisné povolenky, sypeme zdroje do dlhodobo neefektívneho Carga, pripravujeme nový new deal širokorozchodnej a schvaľujeme sociálne podniky. Čo sa dá robiť? V prvom rade si treba uvedomiť našu pozíciu, našu silu a naše záujmy. A to všetko hovorí, že máme presadzovať v Európskej únii otvorené, konkurenčné prostredie, máme sa pozerať na to, čo robí svet, a poučiť sa z toho, lebo nie všetko, čo robí, je vždy to dobré, pravé orechové, vzhľadom na našu silu a veľkosť to my robiť nemôžeme. Európsky a americký prístup sú pri riešení tejto krízy v čomsi veľmi podobné, ale aj v čomsi veľmi rozdielne. Je tu kríza, pravdepodobne spôsobená spoločným, nezodpovedným prístupom politikov, finančných a priemyselných manažérov. A je to zároveň aj veľké lákadlo pre politikov, aby sa stali spasiteľmi a urobili veľké riešenie. A tak sa lejú v Amerike aj v Európe do ekonomiky obrovské zdroje, zdroje zatiaľ neexistujúce, zdroje budúce, zdroje daňových poplatníkov. Lejú sa tam dokonca v takej miere, že to nie sú len zdroje týchto daňových poplatníkov, ale aj zdroje budúcich a budúcich budúcich daňových poplatníkov. V tom sú si Európania a Američania veľmi podobní. Rozdiel je v dôraze na to, kam sa majú naliať. Američania viac lejú do finančného sektora a Európania chcú viacej regulovať. Ale to možno ani tak nehovorí o vôli týchto dvoch ekonomík čo chcú, ako skôr o tom, akú silu majú a aké zdroje vedia rýchlo zmobilizovať. A zdá sa, že Američania vedia mobilizovať podstatne viac. Európania keď nájdu zdroje, tak ich lejú viacej do priemyselných odvetví a podporujú viacej výrobu. To však tiež nehovorí o preferenciách, to skôr hovorí o tom, že kto sa kde viacej presadil. A tu si spomínam na Bastiatovu petíciu sviečkarov, ktorí písali petíciu vláde, že by chceli nariadenie, aby sa zatemnilo. Dnes sa nielen, prosím pekne, také petície píšu, dnes, sa zdá, takým petíciám aj vyhovuje. To, že Američania viacej podporujú finančný sektor, podľa mňa nehovorí nič iné, len že sviečkari v Amerike skôr sedia na Wall Street ako v Detroite. A to, že Európa viacej podporuje automobilový priemysel, hovorí, že Volkswagen je asi silnejší ako nemecké banky. Nikoho v takomto prípade ale nezaráža, že sa smejú primárne tí, ktorí zväčša ten problém spôsobili a ktorí sú schopní vlády presvedčiť, že by práve ich sektory mali vlády sanovať, napriek tomu, že pri svojom podnikaní potlačili z podnikania dve veľmi závažné a podstatné skutočnosti, to, že podnikanie má byť zodpovedné a že poistka proti nezodpovednému podnikaniu je práve riziko. Zdroje smerujú tam, kde problémy vznikli. A nikto sa nepýta na morálne príčiny, prečo to vzniklo. Dokedy je možné špičkovať výrobu a spotrebu vyrobeného aj za cenu zadlžovania? Dnes už nikto nevie povedať, že aspoň v čase krízy sa treba uskromniť a treba kumulovať zdroje na to, aby sa výroba dala znova naštartovať. Každý chce zdroje okamžite, hneď, od vlády, a to aj za cenu zadlženia. Čo robíme my v takomto prípade? No pozeráme sa von, pozeráme aj na tých Američanov, aj na Európanov. A pretože máme zasanovaný finančný sektor a ozdravené banky, americkou cestou, chvalabohu, nemusíme ísť, tak sa vyberáme európskou. Excelentný príklad je šrotovné, nemecký vynález a Frédéric Bastiat po druhý raz, dokonca zdokonalený. Nielenže máme byť spokojní s rozbitým pekárovým oknom, lebo sa tým vytvára pracovná príležitosť pre sklenára, my dneska za zdroje daňových poplatníkov najímame chlapcov, aby rozbehli sklenársky biznis, takže budú tým pekárom a nielen ním okná vytĺkať. Dámy a páni, čo môžeme v takejto situácii robiť my. Môžeme robiť niečo iné? Niektoré nástroje už v rukách nemáme, niektoré ešte máme. Napr. menové nástroje už nemáme, nemáme kurz, ktorý by nám rýchlo indikoval výkonnosť našej ekonomiky aj to, ako naša ekonomika stráca dych. Primárne sa to odráža v tom, že slovenskí daňoví poplatníci sanujú okolité krajiny nákupom až do hĺbky 30 – 40 kilometrov na ich území z hĺbky 30 – 40 kilometrov z nášho územia. Tá DPH-čka, ktorá je na tovaroch, ktoré sú dovezené takto cez hranice, tá ostane tam. Našim obchodníkom, našim poskytovateľom služieb, našim živnostníkom vďaka tomu, že nemáme kurzový mechanizmus, ostanú akurát tak oči pre slzy a v našom rozpočte rozpočtová diera. Ďalej, máme, síce obmedzené a, chvalabohu, maastrichtskými kritériami obmedzené, rozpočtové možnosti. Ako sa vieme pozrieť na tieto možnosti? Nuž, dámy a páni, pozrite sa, ako sa naložilo s návrhmi pánov kolegov poslancov Mikloša a Bauera pri schvaľovaní programu tejto schôdze. Bol taký radikálnejší návrh pána Mikloša, aby sme sa pozreli, ako treba prehodnotiť rozpočet, a aby potom padla správa v tomto parlamente. Dostal rýchlu odpoveď: Nie. Veľmi skromná, skôr, by som povedal, defenzívna požiadavka kolegu Bauera, aby sme dostali aspoň informáciu o tom, ako sa vyvíja rozpočet na príjmovej strane, na výdavkovej strane, dostal rovnaké nie. Zrejme to nie padlo radšej preto, lebo to asi nebude žiadna sláva, ani na tej príjmovej, ani na tej výdavkovej strane. Dane sa nebudú asi vyvíjať dobre a pri ochote šetriť a tak kompenzovať podporu Carga, kúpy Transpetrolu, výpadky z rôznych TIPOS-ov a nákupu log pre ministerstvá, z nečerpania eurofondov, z nápadov ako šrotovné, tak vlastne ani nevieme, skadiaľ sa to bude a ako sa to bude realizovať, jednoducho preto, lebo ste to zamietli. Medzi nami keď už sme pri tom šrotovnom. Len každé siedme auto kúpené na základe šrotovného bolo vyrobené na Slovensku. Inými slovami, ak si to prepočítame, tak vláda každé auto kúpené cez šrotovné zo slovenskej výroby podporila viacej ako 9 000 eur. To je dosť, to je, prosím pekne, 270 000 korún. A to mali byť kupované len malé autá a aj boli teda. Viem si predstaviť, že záujem vlády je, aby podporila výrobu. Ale za takúto cenu každého siedmeho auta, 15 %? To už neviem. A určite nemá byť záujem vlády, aby ktokoľvek v tejto krajine mal na úkor ostatných daňových poplatníkov nové auto. Aké ďalšie nástroje ešte máme. No máme dane. Máme priame dane a o sadzbe ešte môžeme dlho rozhodovať. Minulý týždeň ste rozhodli, že s daňami pracovať nebudeme. A akékoľvek zníženie daní a odvodov ste razantne zamietli. Daňový základ koľko ešte budeme mať, neviem. Ale s tým sa tiež asi nechce pracovať, pretože neboli ste schopní podporiť ani deklaráciu o daňovej zvrchovanosti a už vôbec nie tlak na vládu, aby harmonizáciu daňového základu brzdila. Dámy a páni, máte ešte chvíľu čas s daňovým základom, lebo ja tipujem, že to už dlho nepotrvá. Páni socialisti, niektorí ešte s horšou komunistickou minulosťou v Európskej komisii ako napr. komisár Kovács sa s agendou harmonizácie daňového základu veľmi rýchlo zrejme vysporiadajú hneď potom, ako demokratická Európa spacifikuje rebelujúce Írsko a v opakovanom referende Íri Lisabonskú zmluvu prijmú. Ale to vás zrejme netrápi, lebo naozaj s daňami pracovať nechcete. Nuž moc ďalších možností nám neostáva. Z účinných sa nám, konzervatívnym demokratom, zdala ešte možnosť zvýšiť flexibilitu trhu práce. Preto je tu ten návrh, ktorý práve prerokovávame. Je otázka, prečo sme predložili práve návrh na zmenu Zákonníka práce po tom, čo premiér dohodol s odborármi a vyhlásil nikdy a za žiadnu cenu. Nuž preto, lebo len nejaký týždeň po tom, čo padlo nikdy a za žiadnu cenu, sa Zákonník práce v tejto Národnej rade na minulej schôdzi menil novým článkom v druhom čítaní v nesúvisiacom zákone. Celé to poslancovi Madejovi od prečítania návrhu až po odhlasovanie netrvalo ani 40 minút. Tak sme si mysleli, že Zákonník práce je najmäkšia norma, s ktorou sa dá pracovať, a skúsili sme to cez ňu. K samotnej flexibilite. V úvodnom slove o tom kolega Bauer dlhšie hovoril, takže ja sa tomu už nebudem až tak rozsiahle venovať a v krátkosti poviem, že čo to tá flexibilita je. No flexibilita nahrádza istotu práce pre konkrétneho zamestnanca na konkrétnom mieste za istotu viac práce pre viac zamestnancov. A toto je určite verejný záujem aj záujem každého jedného človeka, ktorý sa chce živiť svojou vlastnou prácou. To by malo byť aj záujmom odborárov podľa môjho názoru a z nejakého pre mňa výsostne záhadného dôvodu to nie je. V každom prípade to musí byť záujem najmä v čase krízy zodpovednej vlády. Dnes je kríza, kríza hlboká, a zodpovednosť vlády je o to väčšia. Slovenská vláda totižto zodpovedá za rast nezamestnanosti u nás v tejto krajine, a tá už presiahla 10 %, a nie za to, aby sa firme Škoda Auto v čase krízy darilo. Aj jedno, i druhé je dnes skutočnosťou. Ďakujem pekne.