Žarnay, Oto, poslanec NR SR (2019-09-24):
Ďakujem za slovo. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, v súčasnosti sa veľa píše a hovorí o morálnom úpadku spoločnosti. Od mladej generácie očakávame, že sa poučí z chýb starších ročníkov, nepreberie ich vzorce správania a svoje životné kroky bude viesť k morálnemu a slušnému spôsobu života. S nádejou či skôr s presvedčením očakávame, že si bude ctiť zákony tohto štátu a podľa nich sa aj správať. Mladej generácii dávame za príklad čestných a poctivých ľudí, vštepujeme jej hodnoty slušnosti a charakteru v očakávaní, že sa nimi bude riadiť. Áno, to je vízia lepšej, morálnejšej spoločnosti, ktorú chceme vybudovať na troskách tejto mravne rozvrátenej krajiny, kde sa často zákon vykladá rôznymi spôsobmi, kde ho krivia ľudia s deformovaným charakterom a kde ho tzv. naši ľudia účinne využívajú vo vlastný prospech. Počiatočný optimizmus často vystrieda frustrácia alebo osobná skúsenosť mnohých z nás je odlišná od predstavy, ako by mal svet a ľudia v ňom vyzerať, a oveľa desivejšia, než nám ju sprostredkúvajú médiá. Zvlášť v školskom prostredí je absolútne nevyhnutné, aby v ňom pôsobili charakterní ľudia, mravne čistí a bezúhonní. Ľudia, ktorí dokážu mladým ľuďom okrem odovzdávania vlastných vedomostí a skúseností aj vštepovať hodnoty mravnosti a čestnosti a sami ísť svojim žiakom príkladom. Rovnako ako to platí pre pedagógov, platí to aj pre riaditeľov škôl, ktorí sa spolupodieľajú na výchove a vzdelávaní mladej generácie. Ak títo ľudia vážne pochybili, mali by za to niesť aj zodpovednosť. Tento návrh zákona nemá ambíciu znovu stanoviť už uzákonené. Návrh zákona je tou pomyselnou tenkou čiarou, ktorá myslí na prípady nejednoznačného výkladu v budúcnosti na základe súčasných skúseností. Bezúhonnosť bola jednoznačne stanovená pre všetkých pedagogických a odborných pracovníkov v novom zákone 138/2019 Z. z. Prihliada sa na ňu v školstve prísnejšie ako v iných odboroch, čo je aj pochopiteľné. Deti musia profesionálne vzdelávať a vychovávať skutočne bezúhonní ľudia. Novelou zákona 209/2019 Z. z. prijatou v júni tohto roku sa podmienky na bezúhonnosť ešte sprísnili, kedy všetci pedagogickí a odborní pracovníci musia predložiť odpis z registra trestov, v ktorom sú zviditeľnené aj zahladené trestné činy. Či už je takáto plošná prísnosť namieste alebo nie, neprináleží mi teraz hodnotiť. Chcem sa pozastaviť nad tým, že riaditeľ školy je klasifikovaný ako vedúci pedagogický zamestnanec, preto je jeho povinnosťou spĺňať stanovené kritériá bezúhonnosti. Zatiaľ. Ak napríklad riaditeľ školy nebude mať z nejakého dôvodu vyučovaciu povinnosť, potom môže nastať situácia, že teda nemusí spĺňať kritériá bezúhonnosti ako pedagogický alebo odborný zamestnanec a ako podporný argument môže slúžiť to, že riaditeľ školy nie je klasickým zamestnancom školy. Ak opomenieme súkromné školy a zariadenia, tak zriaďovateľmi väčšiny škôl na území Slovenska sú obce, mestá, prípadne VÚC. Pre ich zamestnancov platí predovšetkým zákon 552/2003 Z. z. o výkone práce vo verejnom záujme, ktorý bezúhonnosť poníma oveľa laxnejšie ako zákon o pedagogických a odborných zamestnancoch. A presne s takýmto prístupom sme sa v praxi stretli. Za normálnych okolností sa všetky kritériá spôsobilosti vykonávať funkciu riaditeľa školy majú skúmať už pred výberovým konaním. No počas výkonu funkcie bezúhonnosť nikto neskúma. Hoci existuje v zákone uvedená povinnosť oznámiť zriaďovateľovi skutočnosti spojené s trestným stíhaním, ak bola podaná obžaloba alebo dnes už dokonca obvinenie, nič sa v podstate nedeje, ak tak riaditeľ neurobí. Dnes už zriaďovateľ pri obvinení môže a pri podaní obžaloby musí riaditeľa školy odvolať. No v praxi, ako to bolo doposiaľ, sa tak nedeje. Starosta obce či primátor sa tvári, že nič nevie, nemá v ruke právoplatný rozsudok, a tak to neurobí, pretože mu to z nejakého dôvodu nevyhovuje. Takýchto prípadov bolo na Slovensku viac. A na koho sa obrátiť? Kto má kompetenciu a ako konať? Dostane mesto, obec či VÚC smiešnu pokutu po dlhom správnom konaní a život ide ďalej? Ak vo veci kompetentní nekonajú ihneď, ako daná situácia nastala, tak sa celý zákonný postup stáva fraškou a míňa sa účinkom. Súčasné zákonné vyjadrenie povinnosti zriaďovateľa v zákone č. 596/2003 Z. z. o štátnej správe v školstve a školskej samospráve ukladá odvolanie riaditeľa školy, ak bol právoplatne odsúdený za trestný čin, čo v konečnom dôsledku nedostatočne korešponduje s novoprijatým platným a už účinným zákonom o pedagogických a odborných zamestnancoch, ktorý obsahuje podstatne širšiu a presnejšiu špecifikáciu. Tu zriaďovateľ nemusí nič dokazovať ako pri závažnom porušení všeobecne záväzných predpisov, ale koná na základe už stanovených noriem, ktoré sú jednoznačné, jasné a zrozumiteľné, a koná ex lege, zo zákona. Pokiaľ mu danú skutočnosť o obvinení, čiže obžalobe na svoju osobu; o obvinení či obžalobe na svoju osobu neoznámil riaditeľ sám, ale dozvedel sa to z iných médií, je starosta obce, primátor či predseda VÚC povinný konať a nie operovať vyjadrením, že nemá v ruke právoplatný rozsudok. Podľa nášho názoru bolo potrebné zosúladiť novoprijatý zákon o pedagogických zamestnancoch a odborných zamestnancoch a zákon o štátnej správe v školstve a v školskej samospráve. Konkretizovali sme podmienky povinnosti odvolania riaditeľa školy podľa už spomenutého zákona č. 138/2019 Z. z., jeho postavenia mimo službu, ako aj udeľovania sankcií za ďalšie zamestnávanie osôb, ktoré nespĺňajú podmienky bezúhonnosti podľa odpisu z registra trestov po zákonom stanovenom prechodnom období. Žijeme na Slovensku. Čo nie je jednoznačne jasné a zrozumiteľne uvedené v zákone, to ako keby vôbec neexistovalo. V spoločnosti, no i vo verejnej správe tolerované vyhýbanie sa povinnostiach a snahám hľadať únikové ľahšie cesty sú na dennom poriadku. V tomto sa môžeme naozaj považovať za veľmi kreatívnu spoločnosť. No tento jav nemôže byť samozrejmosťou. Rovnako ako nemôže byť samozrejmosťou, ak kompetentní v štátnej i verejnej správe nekonajú, hoci konať mohli a mali. Dôvody na nečinnosť sú rôzne. Od osobných spojených s klientelizmom či rodinkárstvom alebo nedostatkom erudovanosti cez profesné opomenutie po bezzubosť sankcií alebo nedostatočné kompetenčné postavenie, teda povinnosť pre daný orgán verejnej moci danú skutočnosť kontrolovať, prešetriť, uviesť veci na pravú mieru a udeliť sankciu. Sankciu, ktorá má účinne pôsobiť pre budúcnosť, aby sa daná situácia nezopakovala. Ako som už bol povedal, žijeme na Slovensku, bez udeľovania citeľných sankcií za nesplnenie zákonných povinností nie je možné dostatočne bojovať s neprofesionálnym a laxným prístupom. Smiešna peňažná pokuta 300 alebo aj 1 000 euro udelené po roku či až troch od spáchania právneho deliktu sa míňa účinkom. Rozpočet to znesie. Málokedy sa pokuta zosobní, tak sa v podstate nič nedeje. Ak sa však celý proces zrýchli, následná kontrola nepreukáže odstránenie nedostatkov alebo kontrolovaná strana nespolupracuje a robí obštrukcie, možnosť udeľovania okamžitej pokuty opakovane až do úhrnnej výšky 20-tisíc eur v jednej danej veci je šancou na výraznú zmenu. Isteže, ozvú sa hlasy, že všetko je zneužiteľné a je potrebné predchádzať šikanovaniu zo strany štátnych orgánov a orgánov verejnej správy. Súhlasím. Vždy je všetko zneužiteľné a podľa „kto chce psa biť, palicu si nájde“, aj zrealizovateľné. No bez toho, aby som sa chcel kohokoľvek osobne dotknúť, ak spoločnosť nie je dostatočne vyspelá, ak toleruje nežiaduce javy, klientelizmus, úplatkárstvo, rodinkárstvo, ba dokonca ich berie ako samozrejmosť, tak je, bohužiaľ, potrebné z dlhodobého hľadiska zaviesť a realizovať sankčné opatrenia takého charakteru, aby aspoň tie odrádzali od nečinnosti či laxného prístupu. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, bezúhonnosť či mravná zachovanosť, čistota by mali byť prirodzenou súčasťou každého z nás. Bohužiaľ, nie sú. Svet vôkol nás rozhodne nie je bezúhonný. A je smutné, že nielen v politike, ale aj v školstve sa stretávame s tými, ktorí prekročili hranicu morálnosti, ale aj zákonnosti. Ak teda chceme mladej generácii otvárať dvere k spravodlivejšej spoločnosti, musíme jednoznačne a nekompromisne a zákonným spôsobom eliminovať tých, ktorí zákon obchádzajú či porúšajú, pretože nám ide predovšetkým o deti ako také. Zabezpečenie ich bezpečnosti a ochrany je prioritou, ktorú netreba žiadnym spôsobom spochybňovať či zľahčovať. Deti musia byť v bezpečí. A ľudia, ktorí s nimi profesionálne pracujú, musia byť jednoznačnou zárukou, že v ňom aj reálne budú. Ďakujem za pozornosť.