P. Minárik, poslanec: ():
Podľa Ústavy Slovenskej republiky sme pred štyrmi rokmi všetci slávnostne sľúbili na svoju česť a svedomie vernosť našej krajine, sľúbili sme, že budeme záujmy našich voličov obhajovať. A výsledok? Výsledok je kombinácia zmien, na ktoré sme hrdí, a nedôvery, o ktorej pravidelne čítame v každom prieskume. A oboje je podložené. Je to paradox či slovenská železná parlamentná logika. Uplynulé štyri roky boli pre našu krajinu mimoriadne dôležité. Vládna koalícia, v ktorej bolo KDH tri a pol roka, teda po celý čas, keď vláda efektívne uskutočňovala svoj program, súčasťou, zmenila tvár našej krajiny. Takže si pokojne môžeme povedať: „Sme pripravení na 21. storočie.“ V tom tento parlament podal excelentný výkon, ale sám pošiel v ničotu, akoby sa sám seba strávil. Dnes patríme do zjednotenej Európy, sme  členmi NATO. Máme dobré medzinárodné zmluvy aj zlepšujúce sa medzinárodné postavenie. Naposledy sme to potvrdili napríklad v Čiernej Hore. To nie je samozrejmosť. To je veľký úspech. A ešte väčšie úspechy sme dokázali urobiť vo vnútri krajiny. Slovensko je bezpečnejšie, oveľa bezpečnejšie. Samozrejme, nie úplne bezpečné, ale tak bezpečné, ako môže byť slobodná krajina. Zmeny, ktoré sme urobili, viedli k najlepšiemu bezpečnostnému stavu od roku 1993. Najmenej vrážd, najmenej krádeží vlámaním, najvyšší počet objasnených trestných činov, najmenej mŕtvych na cestách a policajti si zobrali za svoje, že podstatou ich práce je slušnosť k občanovi a tvrdosť k zločinu. Prebehla reforma spravodlivosti. Máme Špeciálny súd, Úrad špeciálnej prokuratúry, inštitúty agenta, korunného svedka, máme trikrát a dosť, nový Trestný zákon, Trestný poriadok. To je v minulosti nevídaný tlak na mafie a korupciu. Reformovalo sa školstvo. Neriešili sme jogu a podobné trápnosti. Nato nebol čas. Zrovnoprávnenie cirkevných súkromných a štátnych škôl sme fixovali Zmluvou so Svätou stolicou s ostatnými cirkvami. Máme adresné financovanie, máme počítačové učebne, nové ihriská a telocvične. To sú výsledky našej štvorročnej práce, ktorú sme urobili s touto vládou. A mohlo ich byť viac, keby táto snemovňa neodmietla poplatky, ktoré by ruka v ruke so štipendiami viedli k vyššej kvalite a vyššej dostupnosti vysokoškolského štúdia. A táto snemovňa odmietla aj obsahovú reformu vzdelávania. Presne takú, po akej volajú odborníci, učitelia aj rodičia. To nepotreboval Fronc, to potrebovali naše deti, to potrebovali naši študenti. Presadzovali sme i návrhy našich koaličných partnerov zo spoločného programu, rovnako ako oni presadzovali naše, napríklad rovnú daň, a sme radi, pre väčšinu z nich sme získali väčšinu hlavne vďaka našim partnerom z SDKÚ a SMK. Takto má v koalícii byť. A ja to chcem oceniť. Vláda, ktorej sme boli súčasťou, nereformovala len dane, ale aj dôchodkový systém, sociálny systém, nástroje rodinnej politiky, zdravotníctvo, financovanie samospráv. Vskutku široký záber. Sú oblasti, kde sa všetko nepodarilo, ale to, čo sa podarilo, sa zapíše a bude fungovať, fungovať dlho, naozaj dlho. To bol a je veľký úspech. A bol by bez chyby, keby nemal svoj tieň. A tým tieňom je hniloba, ktorú tak cítiť. Všetko, čo táto snemovňa urobila, urobila z moci svojho ústavného postavenia. Inak to ani spraviť nemôže, ale mohla by tieto svoje možnosti podporiť autoritou. Autorita je moc, ktorú netreba vynucovať silou. Autoritu si vážime, ako si váži dieťa svojich rodičov, ako si veriaci vážia svoju cirkev. Autorita je niečo, čo táto snemovňa nemá. A právom. Našou povinnosťou bolo diskutovať a prijímať rozhodnutia. Autoritu si môžeme získať len dobrou diskusiou, dobrými rozhodnutiami a životom súladným s tým, čo sme hovorili a k čomu sme zaviazali občanov Slovenska, a tým aj seba. Ale pozrime sa na uplynulé roky. Táto snemovňa hlasovala o vojne. O vojne, ktorá sa nás netýkala, diskutovala veľmi vlažne o vyslaní vojakov do štátu, ktorý nás neohrozoval. O vyslaní, s ktorým občania nášho štátu nesúhlasili. A bola to vskutku kuriózna parlamentná koalícia, ktorá toto vyslanie odhlasovala. Ale našla sa. Našlo sa rozhodnutie a sme tam. Novú diskusiu už sme s odstupom času nepripustili. Parlament rozhodol, že nebude diskutovať a pred pár týždňami len tak mimochodom mandát vecne aj priestorovo rozšíril. Iný príklad je presne naopak. Mnohohodinová veľmi tvrdá a korektná rozprava. Boli sme tu, aj sme sa počúvali. Rozhodnutie sme neprijali dodnes. V čom? V tom, o čom rozhodovať vlastne ani nemôžeme a jediným naším dobrým rozhodnutím by bolo konštatovať to. V rozhodovaní o živote. O živote, ktorý je ako jediný bezpochyby bez viny. O živote nenarodeného. Že v tom má nejasno väčšina starších a skúsenejších parlamentov, nemôže byť pre nás poľahčujúca okolnosť. Faktom však je, že právo na život môžeme len uznať a pri každej príležitosti ho chrániť. Tento parlament však pokojne hlasoval o iných veciach. Napríklad o Európskej ústave. Čo tam po tom, že suverenitu Slovenskej republiky nevlastní 150 poslancov ani 16 členov vlády, ale občania tejto republiky. Pre túto snemovňu to nebol problém a suverenity, ktorá jej nepatrí, sa pokojne vzdala bez toho, aby sa spýtala vlastného obyvateľstva, tak ako to vyžaduje ústava. A nakoniec prišiel test súladu nášho žitia s pravidlami. Neochota niektorých spomedzi nás a angažovanosť iných zatlačila tento parlament do bahna korupcie. Tak akurát dopoly, ani odhaliť sa nedá, čím by sme sa mohli očistiť, ani preukázať. Ostalo to niekde na pol ceste. Náš predseda na začiatku volebného obdobia hovoril o novej politickej kultúre. Na začiatku tu aj bola, ale keď sa prestane dodržiavať slovo, keď sa prestanú dodržiavať dohody a záväzky, je po kultúre, a preto sme všetci radšej pristúpili k predčasným voľbám. Prečo parlament prestal okamžite fungovať, prestal robiť svoju prácu, diskutovať a rozhodovať a jedným hlasovaním odmietnutím 56 zákonov skrátil svoje fungovanie o ďalšie tri mesiace je pre nás nepochopiteľné. Čo s parlamentom, ktorý rezignuje na svoje funkcie? Čo so soľou, ktorá stratila svoju chuť? Voľby prinesú tejto krajine nový parlament, nových poslancov. Verím, že aj vďaka skúsenosti z tohto obdobia bude parlament stabilnejší a vypočítateľný až do konca volebného obdobia. Parlament menej dánsky, parlament s väčšou autoritou. Vážené dámy a páni, nech bolo, ako bolo, ale všetci sme tu strávili štyri roky svojho života, verím, že veľká väčšina z nás s úprimným záujmom naplniť náš poslanecký sľub, a preto mi dovoľte na záver ešte za poslanecký klub poďakovať pánovi Hrušovskému a Bugárovi ako predsedajúcim tomuto parlamentu, ktorí sa s nami asi najviac natrápili, rovnako ako podpredsedom parlamentu. Naozaj nebolo asi ľahké viesť naše schôdze. Dámy a páni, dovoľte mi, aby som pre dvoch kolegov, ktorí sa tu už nemôžu s nami zúčastniť tejto schôdze, vyprosoval odpočinutie večné a svätý pokoj, kolegom, ktorí odchádzajú mimo politického života prajem veľa úspechov v „civile“ a nám ostatným prajem bezkonfliktnú kampaň, spoľahlivých partnerov a korektných protivníkov. Moja vďaka, ako aj vďaka celého klubu patrí celému osadenstvu Kancelárie Národnej rady, všetkým ostatným, ktorí nás v našej poslaneckej práci podporovali, ako i novinárom, ktorí sprostredkúvajú naše konanie širokej verejnosti. Voličom želám dobrú voľbu, a to je vlastne akési želanie pre nás všetkých. Dámy a páni, verme, že na 20. výročie novembra 1989 sa tuná stretne o tri roky parlament v lepšej kondícii, ako je tento. Boh nám to žehnaj. (Potlesk.)