P. Gabura, poslanec: (2008-09-16):
Biblická správa o kamenných doskách obsahujúcich desať základných pravidiel hovorí o ochrane života v piatom prikázaní veľmi stručne. Nezabiješ. Pri odovzdávaní biblickej archy však Boh podľa tejto správy poskytol k prikázaniam aj stručný komentár. Kto zločinne a úkladne zabije svojho blížneho, aj od môjho oltára ho odtrhneš, aby zomrel. Ochrana života je pravidlom desatora nepoznajúc kompromis. Dokonca i neúmyselné zabitie požaduje trest, aj keď menej prísny. Ak to však neurobil úmyselne, ale azda Boh to dopustil, tak ti ustanoví miesto, kde sa budeš môcť utiecť. Základom takého prísneho pravidla na ochranu života bolo vedomie, že na rozdiel od mnohých iných ochraňovaných hodnôt v ľudskej spoločnosti tá najväčšia – život nepochádza od človeka. Človek nie je pánom života. Ak niekomu život vezme, už mu ho nemôže nikdy vrátiť. Vznik života je síce biologicky pozorovateľný, ale napriek tomu je tajomstvom. Nikto nedokáže znova oživiť, či znova vytvoriť neopakovateľnú bytosť, ktorou je konkrétny človek. Preto sa ochrana života stala od úsvitu ľudskej civilizácie nielen mravným pravidlom, ale premietla sa aj do pravidiel, za ktorou stála donucovacia moc štátu dopravných noriem. A práve právne normy museli riešiť i veľmi konkrétne otázky. Odkedy je život životom. Odkedy ho treba chrániť. Za akých okolností a dokedy. Už staroveké Rímske právo túto otázku riešilo celkom jasne. Od počatia. Počatý sa má pokladať za narodeného, kedykoľvek ide o jeho prospech. Pokiaľ ide o ochranu majetku, toto ponímanie ľudského života preberajú aj moderné právne poriadky v súčasnosti. Dediť po otcovi bude teda počaté dieťa, aj keď jeho otec umrel pred jeho narodením. Nadobúda práva, ale i povinnosti, ktoré nemôže nadobudnúť nikto iný ako človek. Túto úpravu preberá aj náš Občiansky zákonník č. 40/1964 Zb. v platnom znení v § 7. Spôsobilosť fyzickej osoby mať práva a povinnosti má podľa tohto ustanovenia aj počaté dieťa. S dôvetkom, ak sa narodí živé. Môže sa stať, že ho matka z prirodzených dôvodov nedonosí, ale môže sa stať, že mu to jeho blížni nedovolia. A to napriek tomu, že Ústava Slovenskej republiky v čl. 15 zakotvuje, že každý má právo na život. A nielen to. Náš základný zákon ďalej vyslovene ustanovuje, že ľudský život je hodný ochrany už pred narodením. Právne vzniká aj tu otázka odkedy? Občiansky zákonník odpovedá. Od počatia. Pretože od počatia počaté dieťa môže nadobúdať práva a povinnosti. V roku 1957 však Národné zhromaždenie Československej republiky ustanovilo pre jedno právo odlišné pravidlo. Aj keď všetky práva nadobúda počaté dieťa od momentu počatia, to najzákladnejšie  –  právo na život mu štát garantuje až neskôr. Stalo sa tak zákonom o umelom prerušení tehotenstva. Tento zásah do ochrany života potom prebrala Slovenská národná rada v roku 1986 novým zákonom pod č. 73. Už samotný názov zákona je nepoctivý. Nejde o žiadne prerušenie tehotenstva. Zákrok, ktorým zákon umožňuje tehotenstvo ukončiť bez možnosti jeho pokračovania. Počaté dieťa, ktoré už bolo spôsobilé nadobúdať práva a povinnosti podľa platného Občianskeho zákonníka, svoju životnú cestu končí. Umiera. Príkaz desatora – nezabiješ sa tu na základe tohto zákona celkom otvorene porušuje. A nie je vôbec dôležité, či ide o 12., alebo 24., alebo akýkoľvek iný týždeň. Ak je život hodný ochrany pred narodením, ako to predpokladalo už Rímske právo, ako to predpokladá Občiansky zákonník ako právo počatého dieťaťa, tak ústavné pravidlo o ochrane života pred narodením nemožno časovo umiestniť niekde inde ako od momentu počatia. Z tohto dôvodu navrhujem zrušiť zákon Slovenskej národnej rady o umelom prerušení tehotenstva č. 73/1986 Zb. v platnom znení. Som presvedčený, že chrániť život je potrebné vždy, ale osobitne v tých prípadoch, keď sú jeho nositelia bezbranní. Deti pred i po narodení, chorí, bezvládni a starí občania by mali požívať väčší, nie menší rozsah ochrany zo strany štátu. Ak niektorí argumentujú slobodou matky rozhodovať sa o tom, či dieťa donosí, treba veľmi vážne upozorniť na slobodu, či skôr nedostatok slobody počatého dieťaťa, ktoré ju nemá možnosť nijako uplatniť. Pritom i náš ústavný a právny poriadok mu priznáva práva. Neupierajme mu teda to najzákladnejšie – právo na život. Drobná novela Trestného zákona má len formulačný charakter, ktorý má predísť problémom pri výklade. Bezo zmeny ponecháva koncepciu trestnoprávnej ochrany, podľa ktorej sa trestného činu nedovoleného prerušenia tehotenstva dopúšťa každý, kto koná bez súhlasu tehotnej ženy a zároveň ponecháva tehotnú ženu v tejto veci mimo trestnej zodpovednosti. Pre prípad, že sa umelé prerušenie tehotenstva má vykonať so súhlasom tehotnej ženy, nahradzuje sa formulácia, v ktorej sa dopúšťal trestného činu ten, kto konal postupom alebo za podmienok, ktoré odporovali všeobecne záväzným právnym predpisom o umelom prerušení tehotenstva novou, presnejšou a ústavnejšou formuláciou. Táto formulácia smeruje k tomu, aby sa nevyskytovali problémy pri uplatňovaní trestnoprávnej ochrany pred nedovoleným prerušením tehotenstva aj po zrušení zákona o umelom prerušení tehotenstva. Akékoľvek umelé prerušenie tehotenstva aj so súhlasom tehotnej ženy bude zakladať skutkovú podstatu trestného činu, pokiaľ nebude vykonané postupom a za podmienok, ktoré ustanoví zákon. Potreba zákonnej úpravy vyplýva aj z rozhodnutia Ústavného súdu Slovenskej republiky. Keďže ústava garantuje ochranu práva na život, a to tak pred narodením, ako aj ochranu práva tehotnej ženy na jej život, tak pre prípad konfliktu týchto dvoch práv prichádza do úvahy možnosť zákonnej úpravy, ktorá by bola pre využitie ustanovenia § 151 ods. 1 a ďalších potom relevantná. Táto úprava ale nie je predmetom úpravy navrhovaného zákona. Návrh zákona nebude mať negatívny vplyv na štátny rozpočet. Naopak, v strednodobom horizonte povedie k zdravšiemu demografickému vývoju, a tak i k lepšiemu vývoju príjmov štátneho rozpočtu. Návrh neodporuje žiadnej medzinárodnej zmluve ani právu Európskej únie a je v súlade s Ústavou Slovenskej republiky. Ďakujem za pozornosť.