Draxler, Juraj, minister školstva, vedy, výskumu a športu SR (2016-02-11):
Je to úplne rovnaké, ako keby sme sa tvárili teraz odmysliac si ľudí dobrej viery, že všetkým, ktorí tieto akcie vyzerajúce, že sú v prospech školstva, organizujú a organizovali len preto, ide naozaj len o školstvo a že to nemá nič spoločné so snahou ovplyvniť výsledky volieb. Som presvedčený, že ako vláda sme spravili všetko pre to, aby sme tú situáciu upokojili. Premiér dvakrát deklaroval, že v tomto okamihu a s takýmto druhom požiadaviek nevieme pracovať a naozaj nemá zmysel opúšťať žiakov a študentov. A, ešte raz, ak aj niekto chce presadzovať požiadavky nátlakovou formou, prečo to v budúcnosti nemáme robiť štandardným spôsobom? Každý u nás môže zaregistrovať odbory. Koniec koncov jedny alternatívne školské odbory tu už pred tromi rokmi vznikli ako nové školské odbory. Dnes majú možno členov 150 registrovaných, 10 aktívnych. A to je súčasť väčšieho problému. Potrebujeme nielen odbory, ale aj stavovské organizácie, ktoré normálne pracujú a ktoré verejnosť vníma ako solídne profesionálne prvky celého toho systému. A to nám stále chýba. Samozrejme, v tomto neutriedenom prostredí potom ľahko dochádza k prepiato emocionálnym aktivitám, zvlášť ak im výrazne pomáhajú médiá. A pri médiách sa na chvíľku zastavím. A začnem bulvárom. Bulvár si niekoľko mesiacov na školstvo ani nespomenul. Nemali sme ani nahú učiteľku pobehujúcu po triede, ani ministra, ktorý by na párty tancoval po stole. To sa zmenilo začiatkom leta. Veľmi populárny týždenník Plus 7 dní zrazu začal venovať pozornosť osobne mne bombastickým titulkom Minister býva vo vile. Pripomeniem, že bývam v secesnom bytovom dome, kde môj byt je dokonca najmenší z celého toho domu. Rovnaký týždenník tvrdil, že nosím švajčiarske hodinky za 1 500 eur. Mimochodom, sú to presne tieto (Ukázanie hodiniek.) Mali ich tam dokonca odfotené. Len pripomeniem, že je to dánska značka za tuším 120 eur. Nikto sa mi za to nikdy neospravedlnil. To sú tie vtipnejšie veci, ale médiá pokračovali v jednom článku za druhým škandalizujúcim ministerstvo. Jedným z hlavných námetov v spomínanom týždenníku bola údajne strata pol milióna z účtu MPC. Pritom od začiatku fungovania účtu MPC aj ministerstvo potvrdilo, že prostriedky, ktoré sa podvodníci pokúsili dostať z účtu MPC na svoje účty, sa podarilo na bankových účtoch zadržať a nestratil sa ani cent. Od októbra potom ako na povel aj ostatné médiá, s ktorými sme inak, musím povedať, mali korektné vzťahy, zrazu prejavili veľmi dramatický záujem o náš rezort, a to príspevkami a článkami, ktoré boli založené často na úplných nezmysloch. Príklad. Denník N vydal v decembri článok o pripravovanom projekte Edunet, kde pod titulkom Štát nachystal pomalý internet pre školy, zazneli veci. A teraz citujem: „Dnes sa už takmer historická technológia DSL spomína znova. Nápad pripojiť cez ňu všetky slovenské školy k internetu znova ožil a štát chce na to minúť znova desiatky miliónov eur.“ Je to úplná hlúposť. Veď si stačí tam pozrieť súťažné podklady, kde máte tabuľky pripojenia škôl, a tak uvidíte, že tie rýchlosti pripojenia sú na míle vzdialené nejakým DSL. Navyše nikoho do pripojenia cez Edunet nenútime. Škola môže pokojne pokračovať v pripojení, ktoré má, alebo si nájsť nejaké nové pripojenie. Je to čisto na školách. Tento projekt navyše nie je cielený na to, aby sme len dostávali internet na školy. Ide o vybudovanie plnohodnotnej školskej siete, školy dostanú, po prvé, technickú podporu, aby si nemuseli robiť správu siete po vlastnej linke, čo ich mimoriadne zaťažuje. Na všetkých školách sa pýtajú, či môžu dostať nejaký takýto druh podpory. Áno, dostanú ho. Takisto ako v hocijakej väčšej firme s pobočkami po celom Slovensku nemáte správcov siete v jednotlivých budovách, máte to riešené externe, sa pripravuje takéto riešenie aj cez projekt Edunet. Po druhé, celá tá sieť bude fungovať ako VPN s obsahom filtrovaným podľa vekových kategórií tak, aby sa deti mohli úplne pohodlne cez svoje Ad pripojiť cez hocičo, cez notebook, cez tablet v priestoroch školy na internet, ale tak, aby si cez školské pripojenie nepozerali napríklad pornografiu. Koľko to bude stáť? To nevieme, pretože nevieme, ako sa počet tých pripojení vyvinie. Suma, ktorá tu zaznieva, je len rámcová maximálna možná na štyri roky. Navyše si vyprosím formulácie typu, to už narážam na jedného blogera, ktorý najprv napísal pre TREND blog, potom ho citovali ako experta, že ešte pred voľbami chce ministerstvo minúť 81 mil. na pomalý a drahý internet pre školy. Ešte raz, ide len o prípravu projektu vzhľadom na naliehavosť nutnosti riešenia toho pripojenia škôl, pričom ja samotný projekt v rámci aktuálneho mandátu ani nepodpíšem. Nikdy som to neplánoval, ale máme povinnosť pripravovať riešenia aj pre novú vládu. Za takéto nezmysly sa nikto nielen mne osobne, ale ani ministerstvu neospravedlnil, naopak, takéto články veselo kolujú po sociálnych sieťach a aktivisti ich uvádzajú ako príklad nezodpovedného prístupu ministerstva, pričom nezodpovedný a klamár je niekto iný. Podobne sa mi neospravedlnil nielen žiaden novinár, ale ani niektorí poslanci, z ktorých spomeniem poslanca Beblavého, ktorý pred letom do médií pustil niekoľko perličiek, zosmiešňoval projekt digitálnej angličtiny. Tvrdil napríklad, že je absurdné, aby sme požadovali tú metodickú podporu v slovenčine. Ťažko to ironizoval, pričom na zasadnutí výboru som mu ukázal, že metodickú podporu v slovenčine bežne dodávajú hocijaké medzinárodné vydavateľstvá v rámci tých britských, z ktorých sa angličtiny bežne na slovenské školy dodávajú. Bežne to robia, pán poslanec to už v tej chvíli len mlčky prešiel. V médiách sa ďalej spomína centrálne úložisko digitálneho obsahu. Nejde o nakupovanie nejakej novej alebo rozšírenej planéty vedomostí. Ministerstvo potrebuje úložisko digitálneho obsahu pre školy, ktorého je v tejto chvíli už veľa, potrebuje efektívne riešenia pre informačné systémy, ktorých máme, mimochodom, vyše 100. A sú to rôzne registre, je to edičný portál a tak ďalej a sú rozhádzané kade-tade. Takže potrebujeme platformu na zdieľanie digitálneho obsahu. Museli sme sa rozhodnúť, či ju budeme budovať nanovo alebo či využijeme niektoré z existujúcich platforiem. Keďže planéta vedomostí je zďaleka najpoužívanejšou platformou v školstve, má viac ako 20-tisíc registrovaných užívateľov s niekoľko tisíc pripojeniami za deň, celkom logicky padlo rozhodnutie, že rozšírime túto platformu, ale zároveň s požiadavkou, aby bola plne otvorená. To znamená, bude možnosť zdieľať cez ňu digitálny obsah. Napríklad učitelia budú mať tak možnosť vkladať digitálny obsah na túto platformu. Takže rozoberajte aj tento projekt, ak chcete, rôzne jeho aspekty, len vás prosím, aby sa v tom neklamalo. Zoberme si projekt polytechnickej výchovy na školách. Ešte pred krátkou dobou, pripomeniem, to bol pre týždenník TREND projekt, ktorého údajne celým cieľom bolo vypracovať manuály povolaní. Zrazu sa o ňom hovorí v úplne inom svetle, a to ako o projekte, ktorého jedinečným cieľom by malo byť nakúpenie nejakých sifónov. Jednu vec uznám, to, že si dodávajúca firma rozpísala do tabuľky tie jednotlivé položky tak, že nakoniec im vyšli aj také čísla, aké sa spomínajú v médiách, nie je celkom šťastné, na vysvetlenie ale musím povedať, že sa tam nesúťažilo o jednotlivé položky, ale o celý balík, projekt ako taký, a to v elektronickej anonymnej aukcii, v ktorej jedna z firiem, ktorá sa nakoniec stala dodávateľom toho, získala takto celý ten balík. Takže prosím, aby sme aj toto vnímali v danom kontexte. V novinách sa objavili titulky Draxler dotuje Sládkovičovo, Draxler dotuje Skalicu. Ja nič nedotujem. Pripomeniem, na jeseň prebehla výzva, z ktorej boli vylúčené vysoké školy, ktoré budujú vedecké parky, keďže tu bola požiadavka aj z Bruselu, aby sme otvorili štrukturálnu pomoc aj ďalším pracoviskám vrátane súkromných firiem na technické vybavenie. V takomto zadaní prebehla výzva, do ktorej sa ktokoľvek mohol prihlásiť. Bola hodnotená externými hodnotiteľmi. A títo rozhodli, že popri iných projektoch sa do toho mohli zapojiť aj príslušné dve vysoké školy, ku ktorým, mimochodom, môj vzťah asi je verejne známy. A musím pripomenúť, že podobné školy sú medzi prvými, ktoré by sa potešili, keby som nepokračoval ako minister, pretože vedia, aký osud ich v takom prípade čaká. No, dobre, čiže tu je vypätá atmosféra, ktorá ma rozhodne neteší, v médiách vidíme rôzne vyhlásenia aktivistov, na druhej strane je tu veľká podpora rôznym nátlakovým akciám. Čo školstvo v skutočnosti potrebuje? Mnohé z dnes veľmi módnych diskusií o školstve sa končia veľmi všeobecnými výzvami typu: „Potrebujeme zlepšiť sociálny status učiteľa,“ alebo typu, „naše deti musia odteraz menej memorovať.“ To ale nestačí, lebo školstvo potrebuje systémové, technické zmeny. Vždy, samozrejme, treba tu začať zdôrazňovaním cieľa základným obrazom, ktorý musí viesť všetky diskusie o lepšom vzdelávaní, totiž musí byť dieťa alebo mladý človek, ktorý nasáva vedomosti. Tieto vedomosti môžu byť rôzneho druhu, samozrejme, dieťa alebo mladý človek nasáva rôzne životné postoje, hodnoty. Túto kategóriu by som nechal na zložitejšiu diskusiu, ale zároveň dieťa na škole získava sumu jasne definovaných vedomostí a schopností, ktoré môžeme merať. Tu by som sa chcel zastaviť a poukázať na to, čo môžeme so systémom robiť. Práve preto, že vedomosti môžeme merať a máme to robiť, pripravujeme prechod na štandardizované, centralizované vstupné testy na stredné školy a postupne aj maturity v rovnakom formáte. Tieto testy musíme využívať aj v školskej praxi. Ak testom zistíte, že dieťa, ktoré má dobré vedomosti, alebo aspoň predpoklady, získava zlé známky, máte signál, že niečo v škole nie je v poriadku a teda musí nastúpiť intervenčný mechanizmus. Bohužiaľ, historicky bola štátna školská inšpekcia nastavená na veľmi formalistický prístup, jednoducho povedané, kontrolovala skôr papiere. Ten prístup sa mení aj pod vedením hlavnej školskej inšpektorky, ale tá inšpekcia potrebuje viac jednak legislatívnej a jednak materiálnej podpory na to, aby mohla prejsť na úplne nový moderný systém intervenčnej politiky. A, mimochodom, testovať nepotrebujeme len deti, Slovenská republika doteraz nemala žiaden systém na pravidelné overovanie vedomostí a schopností samotných učiteľov. Máme vôbec málo mechanizmov zisťovania, čo sa vlastne na školách deje, vieme napríklad zo sťažností žiakov alebo rodičov, že niekde pretrvávajú praktiky zo socializmu, kde deti cez veľkú prestávku musia chodiť v tichosti vo dvojiciach v kruhu, ale systematický prehľad o tom nám chýba. Nemáme ani efektívny systém na to, aby sme na školy dostávali nové praktiky, áno, systém kontinuálneho vzdelávania skutočne historicky nie je dobre nastavený, z kurzov osobnostného rozvoja alebo z kurzov, ako pripraviť lyžiarsky výcvik, si aj samotní učitelia uťahujú, ale príprava nového systému kontinuálneho vzdelávania bola jedným z prvých zámerov, ktoré som po príchode na post ministra oznámil. Mimochodom, naši analytici návrh nového modelu v tomto pripravia v krátkom čase. Aj tu potrebujeme nový súbor štandardov v podobe modernej kontinuálnej politiky, je čo doháňať. V učebnicovej politike, tam sme síce, ako som už povedal, dobehli niektoré z najhorších restov z minulosti, ale potrebujeme aj trh s učebnicami čiastočne otvoriť tak, aby na každý predmet bol výber aspoň z dvoch kníh, kvalitne pripravený. A, mimochodom, celý ten proces schvaľovania učebníc je síce pre verejnosť veľmi viditeľnou aktivitou, ale je to absolútne kľúčová práca. Potrebujeme sa zároveň vyrovnať, a to sú dve z najväčších výziev pre školstvo v tejto chvíli, s dedičstvom dvoch veľkých decentralizačných akcií z minulosti, z ktorých jedna prebehla ešte za Dzurindovej vlády, to bola tá decentralizácia majetku, okrem iného na úroveň samospráv, no a druhá je tá decentralizácia, ktorá vytvorila dvojúrovňový systém riadenia, na úrovni štátnych vzdelávacích programov, školských vzdelávacích programov, ktorú zaviedol na sklonku svojho vládnutia vtedajší minister za SNS Mikolaj. V jednom aj druhom decentralizačnom prípade to boli dobré zámery, dobré ciele, dobré snahy, bohužiaľ, o celom tom procese sa nie najšťastnejšie komunikovalo a nebolo to dobre pripravené. Doteraz sa s tým boríme a musíme sa s tým ešte nejaký čas boriť, ale predovšetkým musím diskutovať o tom so školským prostredím, ako presne všetky mechanizmy dokončiť v ich nastavení. Pri vysokých školách sú výzvy v hrubých obrysoch úplne jasné, akreditačný systém potrebujeme upraviť tak, aby sme neakreditovali študijné programy, ale študijné odbory, zber dát musíme zjednodušiť na kľúčové kategórie, čo v podstate vieme spoločne s Akreditačnou komisiou definovať. Samotná Akreditačná komisia zároveň potrebuje pre svoju prácu jasnejší manuál. Zároveň potrebuje podporu v podobe informačného systému, ktorý jej prácu zjednoduší. Dohodnúť sa musíme vôbec na základnom modeli akreditácie tak, či chceme jednu agentúru alebo dve agentúry s tým, či chceme, aby jedna agentúra akreditovala a zároveň merala výskumnú výkonnosť, alebo či chceme tieto činnosti rozdeliť. Je to otázka základného nastavenia. Potrebujeme sa na tom raz a navždy dohodnúť a potom roky pokračovať v systéme, na ktorom sa všetci zhodneme s tým, že tak to má vyzerať. Pri vysokých školách zároveň potrebujeme zaviesť sledovanie vnútorných procesov kvality. V tejto chvíli ho nemáme, takže ministerstvo ani nikto iný systematicky neporovnáva úroveň služieb študentom. Nemáme ani systém kontroly pracovnej disciplíny, lebo my vieme len anekdotálne, že aj na niektoré pracoviská prednášajúci prichádzajú na čas, na iných pracoviskách to tak ani zďaleka nie je. Nesledujeme ani pedagogickú výkonnosť, ani získavanie kľúčových kompetencií. Pre úroveň vysokých škôl, mimochodom, nemáme ani systém kontinuálneho vzdelávania. Vysoké školy zároveň zdedili historicky ťarbavý, ťažkopádny model vnútorného riadenia s rozhodovaním akademických senátov, ktoré funguje zle. Je to systém, ktorý navyše znemožňuje príchod profesionálnych manažérov do kľúčových pozícií. To kľúčoví ľudia v systéme vysokých škôl sami uznávajú, pričom volajú po zmene. Treba tiež konečne vyriešiť problém kategorizácie vysokých škôl, kde je, mimochodom, teraz zákon nastavený dosť bizarne, najmä z hľadiska reakcie na výsledky komplexnej akreditácie. Ale hlavne sa treba dohodnúť, ako treba vysoké školy zmysluplne rozdeliť, a tak ďalej a tak ďalej. Čo sa toho financovania týka, potrebujeme stabilizovať metodiku rozpisu dotácií a dlhodobejšie prejsť na cielenejší systém, pravdepodobne systém výkonových zmlúv. Bez diskusie je aj to, že do grantového systému musí natiecť viac peňazí. Je v zásade dobre nastavený, ale trpí na podvýživu. Pri Slovenskej akadémii vied potom musíme dokončiť pripravovanú transformáciu so zavedením oveľa efektívnejšieho riadenia. Toto všetko vieme. Vieme aj to, že na úrovni vysokých škôl nepôjde o univerzálne populárne opatrenia, podobne ako nebudú všetci tlieskať, až sa v spomínanom regionálnom školstve zavedie reálna kontrola kvality a vyradia sa zlé školy zo siete, ale ministerstvo predstavy o tom a príslušné náčrty má. Urobiť to už naozaj potrebujeme, pretože ako štát, je pravda, nie vždy účelne rozdeľujeme zdroje, ktoré k dispozícii na školstvo máme. Ešte raz sa ale vrátim ku kľúčovému okamihu preto, aby tu bola kritická masa na zmeny. Ak dovolíte, poviem pár viet naozaj tvrdej pravdy. Hrozí nám, a teraz reálne nám hrozí, že po všetkých tých týždňoch aktivít na školách, teraz na univerzitách, po tých diskusiách organizovaných rôznymi iniciatívami, často s naozaj dobrými úmyslami, po minulotýždňovom sedení v školskom výbore a teraz na tomto plenárnom zasadnutí sa o krátky čas prebudíme ako po opici, včerajšok si budeme pamätať len matne, zato nám bude dosť zle a budeme celkom jasne vedieť, že nejaký čas už tu nebudeme schopní nič užitočné urobiť, nastúpi letargia. Diskusie, ktoré som videl na úrovni podporných akcií nátlakovým akciám, sa končia síce oduševnenými vyjadreniami, že so školstvom treba niečo robiť, ale tam sa aj naozaj končia. Príslušné stavovské organizácie a odbory síce tvoria niečo, čo má byť memorandom pre programové vyhlásenie vlády, zatiaľ je to ale pomerne hmlisté slohové cvičenie. My nepotrebujeme siahodlhé deklarácie, potrebujeme niekoľko reálnych záruk pokoja pre školstvo a potom priestor pre riešenia, pre dotvorenie technických vecí, ktoré ministerstvo zodpovedne s odborníkmi pripravuje. Takže, dámy a páni, diskutujte, len vás prosím, aby ste sa neznížili k čisto partajným útokom alebo k sentimentálnym a k emocionálnym deklaráciám, ktoré budú skrytými straníckymi útokmi, myslite na to, že veľa odborníkov v tichosti bez protestov čaká len jedno, aby mohli dokončiť prácu na kľúčových opatreniach pre budúcnosť školstva a že každý politický útok vyvoláva obavy, či tu nerastie chaos a či naozaj budú mať na svoju prácu potrebný priestor. Ďakujem. (Potlesk.)