M. Vášáryová, poslankyňa: (2008-07-04):
Ale na svojom blogu som 4. septembra 2007, teda približne v čase, keď sa riaditeľom Ústavu pamäti národa stal z vôle SNS a tejto vlády Ivan Petranský a po tom, čo ma upozornili moji poľskí priatelia na jeho šokujúce vystúpenie na konferencii poľského Instytutu Pameci Narodowej 24. mája 2006, napísala (je to na mojom blogu už zavesené vyše roka, môžete si prečítať): Ak chcete vedieť, čo si niekto skutočne myslí, počúvajte, čo hovorí v zahraničí. Pán Petranský informoval zdúpnených poľských historikov – a pár citácií: „Pražská vláda dokonala vojenský prevrat na Slovensku 9. marca 1939 s tichým zvolením Nemecka.“ Podľa pána Petranského zohrala v SNP rozhodujúcu úlohu „Československá armáda, ktorá spôsobila, že boje trvali až do konca a znamenali pre obyvateľov Slovenska straty na životoch zo strany partizánov, nemeckých vojakov a vojakov Červenej armády“ – v tomto poradí. Alebo: „Slovenské orgány neboli informované o skutočnom osude deportovaných“ – a to je jediná veta, ktorú povedal k osudu 70-tisíc židovských spoluobčanov. Venoval sa vypuknutiu Povstania 29. augusta 1944, o ktorom sa Nemci rozhodli preto, citujem, „lebo na Slovensku vzrástlo ohrozenie partizánskymi akciami už v lete 1944“. A v poznámke č. 18 uvádza: „Povstanie známe je tiež pod názvom SNP. Tento propagandistický a kontroverzný termín bol vymyslený až po vojne a v komunistickom režime bol jediným prípustným označením tejto historickej udalosti.“ Končím citáciu. Upozorňuje, citujem: „Treba si uvedomiť, že počas Povstania sa prvýkrát zmocnila vlády na Slovensku extrémna Komunistická strana (spolu s Občianskym blokom). Týmto spôsobom sa tu vytvoril zárodok totalitárneho komunistického systému, ktorý vznikol po 2. svetovej vojne.“ Ja som si myslela, že Sovietska armáda sem priniesla časť komunistického systému. Pre mojich poľských priateľov, ktorí mi telefonovali okamžite, nebolo šokujúce, že takéto názory sa na Slovensku vyskytujú, poznali ich už spred 60 rokov aj medzi slovenskou emigráciou, či už v USA, alebo v Taliansku, si ich vypočuli veľakrát. Zaujalo ich na tom to, že tieto názory prezentuje tak mladý človek. „Znamená to, že vaša historiografia sa bude vyvíjať od steny k stene?“ – spýtal sa ma riaditeľ Instytutu Pameci Narodowej vo Varšave. Nedokázala som im na to odpovedať. Hovorím tento krátky úvod preto, aby som dala najavo, že rozhodne nie som obhajcom tohto vedenia Ústavu pamäti národa a považujem ho za nevhodné, a to tak dovnútra nášho štátu, ako aj smerom pre spoluprácu so zahraničím. Ale bolo dosadené touto koalíciou, ktorá dnes na toto vedenie útočí. Je to paradoxné, ale príznačné. Aj preto považujem moje vystúpenie za dôležité aj pre mňa osobne, a preto chcem povedať pár slov, budem oveľa kratšia ako môj kolega, o situácii v ÚPN a okolo ÚPN. ÚPN existuje a musíme si na to zvyknúť a pomaly, ale isto začína plniť úlohy dokumentačného centra, ktoré zhromažďuje informácie a archívy z mnohých rokov neslávneho 20. storočia a dvoch totalitných režimov, ktoré nám bolo načim prežiť na tomto území. Nejde len o snahu a potrebu vyspelého národa a štátu pozrieť sa zblízka a čo najobjektívnejšie na to, ako sme sa správali počas trvania totalitných praktík. Podobný inštitút – a zrejme tiež vedeli prečo – si založili ako prví Poliaci, po dvoch cestách pána Langoša do Varšavy, ktoré som organizovala ako veľvyslankyňa, sme založili ÚPN aj my, pod naším vplyvom určite Česi v Prahe a podobný inštitút majú aj Maďari v Budapešti. Okrem našej individuálnej pamäte, ktorá definitívne mizne spolu s našou existenciou, poznáme všetci rôzne príbehy a rozprávky skôr ako ilustrácie a podobenstvá, než popisy skutočných udalostí, ktoré si prinášame väčšinou z rodinného prostredia alebo čítaním historických čítaniek v školách. Jan Assman, jeden z najmodernejších kulturológov dneška, dnes dokazuje, že: „Ale pamäť je dnes aj niečím iným. Je substanciou kultúry a je určite dlhšia ako pamäť odovzdávaná jednoducho z pokolenia na pokolenie.“ Hannah Arendt je presvedčená vo svojom The Human Condition: „Len politicky zjednotené spoločenstvo umožňuje zachovanie a kultivovanie spoločnej pamäte. Len politické spoločenstvo je toho schopné.“ A tak si musíme ako politické spoločenstvo dať otázku, ako budeme zachovávať a kultivovať túto pamäť? Čo znamená, ako ju chrániť pred chuťou neustále ju vymazávať a zjednodušovať. Čo chceme zanechať budúcim generáciám z našej skúsenosti? Ako ju zachránime pre tieto budúce generácie? Vymazali sme z našej historickej pamäte už príliš veľa, aby sme si dovolili urobiť niečo podobného aj s 20. storočím, ktorého minimálne druhú polovicu si aj ja osobne pamätám. Je to zároveň aj odpoveď na otázku, čo odovzdáme Európe z tejto našej pamäte, z našich skúseností? Registrujúc tie priehľadné útoky a snahy zatrieť stopy, sa musíme pokúšať udržať debatu, debatu na Slovensku na veľmi dôležitú tému. Na tému porozumenia, ktoré by malo byť prezentované ako zabúdanie. Dúfam, že súhlasíte, pán navrhovateľ, s tým. Porozumenia nesprávne mysleného ako výzvu: „Zabudnime, veď sme si všetci svoji a odpustime si utrpenia, ktoré sme si vzájomne uštedrili. Veď čo už, raz sme takí.“ Zdá sa, že sme si ale tieto inštitúty v krajinách strednej Európy vytvorili aj preto, aby sme si trochu pomohli aj vzájomne sa zbaviť tradície vytvárať neustále tú idealizovanú a neznesiteľne schematickú históriu spojenú s nevyberanými útokmi na akékoľvek kritické myslenie, ktoré je kvalifikované okamžite ako protinárodné. Oveľa ľahšie sa iste sníva o heroickej minulosti, prípadne o mesianistickej úlohe národa, aby to bolo čo najnekonkrétnejšie. Pamäť, samozrejme, bola a vždy bude predmetom záujmu moci a kto si myslí opak, je naivný. Naša spoločnosť je predsa stále rozdelená aj podľa toho, na ktorej strane bojovali naši dedovia a z čoho mali prospech staré mamy, či skončili v ešte teplých židovských perinách, či ich obrali o majetok až v 50. rokoch, alebo im dali tituly doktorov práv za dva roky štúdia koncom 50. rokov. ÚPN teda potrebujeme tak, ako potrebujeme aj ďalšie nezávislé historické ústavy a ich časopisy, v ktorých publikujú historici, či už zo SAV-ky, alebo z iných akademických kruhov. Preto treba zdôrazniť, že ÚPN je len jedným zo žriediel faktov a analýz, na základe ktorých by si mal občan Slovenska utvárať svoj názor a ktoré by mali byť potom systematicky spracovávané do učebníc po veľkej debate. Takáto cesta je modernejšia a európskejšia, ako keby sme vracali do učebníc politickými rozhodnutiami staré vypáchnuté mýty a kŕmili deti predsudkami. A preto je dôležité, aby aj iní historici – a na inom mlieku kŕmení ako pán Petranský – pracovali v archívoch ÚPN a sprostredkovávali nám svoj pohľad tentoraz aj iný ako neoľudácky. Hranicou demokracie, ktorú by sme nikdy nemali prekračovať, je vedomie, že klamstvo a využitie mocenského násilia proti tým, ktorí s nami nesúhlasia, je neprípustné. Zároveň nemôžeme nikoho z tohto procesu spomínania a hodnotenia vyhodiť podľa našich predstáv, čo je trošku v paradoxe s tým, čo som povedala predtým, ale je to tento paradox. Tým, samozrejme, si zakladáme aj možnosť blamáží a zneužitia, ale to je cena verejných debát o pamäti. Treba, aby sme si uvedomili tu, v parlamente, teda parlament, ktorý stvoril ÚPN, že v demokracii pluralistických informácií si nemožno silou presadiť ani pravdu, ani lož. Lebo uverejnenie faktov slúži na ochranu pred tyraniou presne tak, ako to robí naša ústava alebo charta ľudských práv. Začiatkom roku 2007 ale Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky vypovedalo ÚPN zmluvu o prenájme, ktorá bola v roku 2006 podpísaná na päť rokov. Teraz minister Harabin pripravuje polročné dohody o predĺžení nájmu. Ako to môžeme vnímať inak, ako formu nátlaku a zneisťovania ústavu? Ako snahu pomaly, ale isto zaplombovať archívy ÚPN? Zároveň sa musíme všetkými prostriedkami brániť aj tomu, aby sa inštitúcie ako ÚPN na prianie politikov zmenili na expozitúry tesného nacionalizmu, keď si ich učitelia už vyskúšali v minulosti úlohy obrancov internacionalizmu, pre istotu. Okrem toho historici v demokracii nemôžu byť jedinými kustódmi pamäte. Národná rada Slovenskej republiky svojím hlasovaním zriadila ÚPN, a preto by sa mala aspoň chvíľu venovať tejto správe, ktorú tu máme odsúhlasiť. Stojí za to prečítať si v tej správe aj takéto vety: „Ústav je legitimovaný v sporoch ako vlastník dokumentov a ten, ktorý zverejnil prepis registrov zväzkov, ale nie ako právny nástupca ich pôvodcu. Doteraz ani jedno rozhodnutie súdu neurčilo, že ústav má vymazať údaje, ani neurčilo povinnosť ospravedlniť sa v prípade uznania neoprávnenosti evidencie.“ A tu si musíme položiť otázku, či zákon o ÚPN je skutočne taký, aby historici, ktorí pracujú s archívmi, nemuseli chodiť na súdy. Porozmýšľajme o tom, aké legislatívne kroky by sme mali pripraviť, aby ÚPN nestrácal energiu, peniaze a čas na riešenie sporu – a v tomto súhlasím s mojím predrečníkom pánom Rafajom. Vždy som bola proti tomu, keď som videla, že Instytut Pameci Narodowej vo Varšave, teda prvý inštitút, ktorý bol takto zriadený, má aj svojich prokurátorov. Zdalo sa mi, že sú to funkcie, ktoré historickému dokumentačnému, a teda vedeckému pracovisku neprináležia. Ale idea jedného súdu, ktorý by so znalosťou riešil žaloby občanov za to, že protestujú, že boli zverejnení na zoznamoch alebo boli zapísaní do registrov, by snáď stála za našu úvahu. Ďalší problém, citujem: „Budeme musieť integrovať údaje z digitalizovaného archívneho systému do európskeho digitálneho archívu.“ Ale ÚPN je rozhodnutím slovenskej vlády vylúčený podľa zverejneného manuálu Operačného programu informatizácie spoločnosti v časti Rozvoj pamäťových a fondových inštitúcií ako oprávnený žiadateľ peňazí zo štrukturálnych fondov Európskej únie. A to je, vážení priatelia, nelogické. A to sú len dva problémy, ktoré mi napadli pri čítaní vašej správy, pán riaditeľ. Najnebezpečnejšie pre spoločnosť je, ak sa moc snaží ovládnuť pamäť a manipuláciou s ňou spoločnosť. Tým spoločnosť ale rozdeľuje a nespája. Takáto moc necháva spoločnosť v stave rozpadu. Čím je teda? Prečo by bolo dôležité ukončenie sporov? Čo by potrebovalo ukončenie sporov? Vymazanie navždy z pamäti, kto bol v ŠtB a kto nie, kto v POHG a kto nie a podobne? Lebo to, či bol niekto v KGB, alebo nie, to sa tak ľahko nedozvieme. Kulturologička Marianna Hirsch dokazuje, že „sa nič nedá vymazať, lebo existuje niečo ako postpamäť“. Ide o termín na opísanie situácie, kde pamäť je mocensky potlačená, ale ako trauma sa presúva na budúce generácie. – Peknú budúcnosť by sme im pripravili. ÚPN a iné vedecké inštitúcie majú možnosť analyzovať chyby, ktoré sme ako občania, teda tí, čo boli pred nami, i národ urobili tak, aby sme nemali pocit, že patríme k detinským a vystrašeným obyvateľom, ktorí neznesú, aby zobrali na seba zodpovednosť aj za chyby predošlých generácií a dokázali sa vyrovnať aj s ich zločinmi. Pamäť a možnosť o nej hovoriť a skúmať ju zo všetkých strán je prejavom slobody. Možno budeme v budúcnosti schopní vytvoriť si aj nášho vlastného Monty Pythona. Ďakujem vám za vašu pozornosť.