Á. Biró, poslankyňa: (2009-04-15):
Preto je dôležité, aby si človek ctil a vážil svoj materinský jazyk, a ak si ho ctí, je schopný  podobnou úctou pristupovať k jazyku iných národov. Slovensko chápe mnohokultúrnosť a mnohoetnickosť za svoju veľkú devízu, ktorú je schopné príkladne rozvíjať a podporovať.   Hovoril to vo svojom príhovore podpredseda vlády Slovenskej republiky pre vedomostnú spoločnosť, európske záležitosti, ľudské práva a menšiny pán Dušan Čaplovič na konferencii  k 10. výročiu nadobudnutia platnosti Rámcového dohovoru na ochranu národnostných menšín a Európskej charty regionálnych a menšinových  jazykov a tvrdil, že naša spoločnosť, znova ho citujem, „nebráni sa diskusii, je ochotná načúvať a viesť tolerantný dialóg a odborný  spor za niečo, a nie proti niekomu“. Potiaľ citát. Vážený pán minister, milí kolegovia, kolegyne, ja vás k tomuto dialógu vyzývam vo viere, že sme ochotní navzájom sa počúvať. Dovoľte mi, aby som sa na úvod pristavila pri samotnom  označení predmetu zákona, o ktorom rokujeme, totiž pri pojme štátny jazyk. Citujem: „Autoritatívna definícia štátneho alebo oficiálneho jazyka neexistuje.“ Napísal to Eduard Chmelár a píše ďalej. „Niektoré štáty – Švédsko alebo USA nemajú vo svojej legislatíve  vôbec stanovený štátny alebo úradný jazyk, Česká republika dokonca nemá tento termín ani definovaný.“ Potiaľ citát. Ale ako je to v našej legislatíve? Podľa čl. 6 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky, citujem, „na území Slovenskej republiky je štátnym jazykom slovenský jazyk“. Potiaľ citát. A ďalej podľa odseku 2 toho istého článku, citujem, „používanie iných jazykov než štátneho jazyka v úradnom styku ustanoví zákon“. Ešte raz. Používanie iných jazykov než štátneho jazyka v úradnom styku ustanoví zákon. Logika celého článku 6 napovedá, že pod štátnym jazykom by sme mali rozumieť všeobecný prostriedok komunikácie v úradnom styku, teda ten jazyk, ktorý sa obyčajne nazýva jazyk úradný. Z akého iného dôvodu by zákonodarca cítil potrebu osobitne vyzdvihnúť odkaz na používanie iných jazykov než štátneho jazyka práve v úradnom styku. Navyše, ak sa v čl. 34 ods. 2b ešte raz a osobitne uvádza právo používania materinského jazyka v úradnom styku pre osoby patriace k národnostným menšinám a etnickým skupinám. Skutočnosť, že pod štátnym jazykom podľa čl. 6 ústavy treba chápať jazyk úradný, naznačuje aj oficiálny preklad ústavy na stránke Úradu vlády Slovenskej republiky. Článok 6 ods. 1 je tu v anglickom preklade uvedený takto. Teraz sa ospravedlňujem tým, ktorí perfektne ovládajú angličtinu, teda v anglickom jazyku. „The Slovak language is the official language of the Slovak Republic.“ To znamená, že nie štátny, ale „official language“. Zákon o štátnom jazyku č. 270/1995  a jeho teraz predkladaná novela idú nad rámec toho, čo predpokladá ústava. A nad rámec toho, čo prezentuje vláda Slovenskej republiky smerom k zahraničiu na svojej webovej  stránke. Zákon o štátnom jazyku totiž rozširuje pôsobnosť  pojmu štátny jazyk na de facto všetky oblasti verejného styku. Dokonca novým odsekom 5 § 1 rozširuje pôsobnosť zákona okrem štátnych orgánov a orgánov územnej samosprávy aj na, a citujem, „iné orgány verejnej správy, právnické osoby, fyzické osoby – podnikateľov a čo je nové, fyzické osoby v rozsahu a za podmienok ustanovených týmto zákonom“. Potiaľ citát z novely. Zasahuje teda aj do súkromnej sféry a neprípustne tým obmedzuje slobodu prejavu súkromných, právnických a fyzických osôb. Zákony podobné nášmu zákonu o štátnom jazyku sú v Európe skutočnou raritou, pán minister.  I keď sa dôvodová správa odvoláva na niekoľko štátov, kde sú prijaté jazykové zákony, jedným z týchto uvádzaných príkladov je Maďarsko a jeho zákon o uverejňovaní  hospodárskych reklám, obchodných nápisov a jednotlivých oznamov verejného záujmu v maďarskom jazyku z roku 2001. Tento zákon sa však týka výhradne ochrany záujmu spotrebiteľa, a nie verejného styku vo všeobecnosti. Maďarský zákon vyslovene uvádza, že jeho ustanovenia nijakým spôsobom neobmedzujú  používanie hospodárskych reklám a obchodných nápisov v jazyku  menšiny v obciach, ktorých podľa zákona o menšinách, lebo aj také majú, pôsobia menšinové samosprávy a už vôbec sa netýka oblasti kultúry, školstva či styku pacientov so zdravotníckym personálom. Je pritom dôležité vedieť, že menšinové samosprávy v Maďarsku môžu vznikať v obciach už v prípade, keď o ich vytvorenie požiada aspoň päť voličov patriacich v danej národnosti s trvalým pobytom v danej obci. Keď si to porovnáme s obmedzením, ktoré platí v používaní menšinových jazykov na Slovensku, vidíme zjavný nepomer. Slovenská republika sa hlási k tomu, že národnostné práva ako ľudské práva sú práva individuálne a ako také sú neodcudziteľné, nedeliteľné a neodňateľné. Aj v zmysle Rámcového dohovoru Rady Európy by teda mali prislúchať všetkým občanom patriacim k národnostným menšinám, ktoré sú na území štátu menšinami domovskými. Zákon o štátnom jazyku, ako aj iné zákony regulujúce používanie jazykov menšín však toto právo obmedzujú a obce s minimálnym podielom 20 % príslušníkov danej národnostnej menšiny bez dostatočného vysvetlenia, prečo je táto hranica taká vysoká. Ako som na to poukázala v Maďarsku, v krajnom prípade stačí päť občanov, aby sa uplatnili ich jazykové práva v danej obci. Na Slovensku niekedy nestačí ani 10-tisíc v prípade Košíc, či 20-tisíc v prípade Bratislavy občanov patriacich k národnosti. Odkaz na jazykový zákon v Maďarsku teda nie je korektným uvádzaným príkladom. Pre väčšinu národnostných menšín 20-percentná hranica znamená absolútnu prekážku pre uplatnenie ich jazykových práv zaručených Ústavou Slovenskej republiky v teoretickej rovine. Z 12 evidovaných národnostných menšín preto toto ústavné právo môže efektívne využiť len päť komunít: maďarská, rómska, rusínska, ukrajinská a nemecká, ale aj tá len v prípade jednej jedinej obce. No aj pre tých päť je hranica značne obmedzujúca, pretože vylučuje z možnosti uplatnenia daného práva neúmerne veľký počet jednotlivcov patriacich k danej národnosti. Vylučuje sa až tak neúmerne vysoký podiel príslušníkov menšín, až je odôvodnená otázka, či toto právo v Slovenskej republike má reálny obsah, či nie je len prázdnou formou. Preskúmanie opodstatnenosti uvedenej 20-percentnej hranice pre komunikáciu so správnymi orgánmi bolo a je jedným z odporúčaní ministrov Rady Európy po ukončení prvého monitorovacieho cyklu implementácie záväzkov Slovenskej republiky vyplývajúcich z ratifikácie Charty regionálnych alebo menšinových jazykov. Vláda v odpovedi na toto odporúčanie uvádza, citujem: „Uvedený podiel vychádza jednak z vysokého počtu národnostných menšín na území Slovenskej republiky, ich vysokého podielu na obyvateľstve Slovenskej republiky a súčasne zo stavu osídlenia Slovenskej republiky, ktoré je charakterizované vysokým počtom obcí s malým počtom obyvateľstva.“ Nezdá sa vám, vážení kolegovia, že táto odpoveď je protirečivá? Vychádzame z faktu vysokého počtu národnostných menšín a ich pomere vysokého podielu na celkovej populácii. Výsledkom zákonnej úpravy je však obmedzenie priznaného práva na čo najmenší počet národnostných menšín a na čo najmenší počet ich príslušníkov, ktoré týmto právom reálne dokážu disponovať. Pričom opakujem, východisková axióma ľudsko-právnej politiky Slovenskej republiky je téza, že ľudské práva vrátane práv národnostných sú právami individuálnymi. Dôvodová správa sa ďalej odvoláva na jazykové zákony v troch pobaltských štátoch – Estónsku, Lotyšsku a Litve. Lenže viete sám dobre, pán minister, že v pobaltských štátoch je problém úplne iný. Tam nemajú uspokojivo vyriešený ani problém občianstva. Ruská menšina je rozdelená do dvoch kategórií na osoby, ktoré mali trvalý pobyt na území zmienených štátov pred rokom 1940, a tých, čo sa tam prisťahovali počas nasledujúcich 50 rokov považovaných pobaltskými národmi za obdobie ruskej okupácie. Tri pobaltské jazyky sa počas tohto obdobia naozaj dostali na pokraj fyzického zániku, a preto je pochopiteľné, že novovzniknuté štáty sa zamerali na ich zvýšenú ochranu. Navyše materinská krajina ruských menšín nie je krajinou Európskej únie. A ak sa pobaltské štátny obávajú o svoju suverenitu zo strany Ruska, určite na to majú svoje dôvody. Poukazovania na podobnú paralelu, ktoré občas počúvame aj z vládnych kruhov a o nebezpečenstvách číhajúcich z Maďarskej republiky, člena NATO a EÚ na Slovenskú republiky, tiež člena NATO a EÚ sú však, ako dúfam, uznáte, pán minister, čírou demagógiou. Ak máte o tom pochybnosti, obráťte sa na pána ministra zahraničných vecí, možno vám dá kvalifikovanú odpoveď. Napokon neviem, či považujete za príklad hodný nasledovania estónsku právnu úpravu, ktorá prikazuje aj poslancom miestnej územnej samosprávy v čisto ruských mestách ako Narva, všetci sú a pripomínam Rusi, viesť zasadnutie v estónčine. Oni to riešia tak, že sa zídu hodinu či dve hodiny pred zasadnutím, všetko prerokujú v ruštine a potom sa stretnú oficiálne a o pár minút formálne odsúhlasia v estónčine všetko, na čom sa predtým dohodli. Ďalším príkladom, o ktorom som chcela hovoriť a na ktorý sa odvolávate, je jazykový zákon Slovinskej republiky. Tento jazykový zákon z roku 2004 upravuje používanie slovinského jazyka v úradom a verejnom styku a zavádza aj pomerne vysoké sankcie za jeho porušovanie. Len zabúdate na jednu vec. V Slovinsku sú autochtónna talianska a maďarská menšina uznané za štátotvorné entity a v oblastiach, ktoré sú obývané ich príslušníkmi platí oficiálna dvojjazyčnosť. Talianske a maďarské názvy sa uvádzajú dokonca aj na mapách vydaných slovinskými úradmi a príslušníci menšín môžu slobodne používať talianske a maďarské národné symboly aj na verejnosti. V národnostne zmiešaných obciach sú týmito symbolmi, napríklad maďarskými zástavami označené aj verejné budovy. Vidíte, že filozofia slovinského a slovenského jazykového zákona sa dosť zásadne odlišujú. Náš zákon o štátnom jazyku výslovne stanovuje, že slovenský jazyk má prednosť pred ostatnými jazykmi používanými na území štátu, pričom to zdôvodňuje tým, že Slováci sú jediným štátotvorným subjektom Slovenskej republiky. Nuž tak toto je značný rozdiel oproti slovinskej úprave. A ostáva mi už len posledný zákon spomenutý v dôvodovej správe, a to francúzsky jazykový zákon. A zase neovládam francúzštinu, tak sa ospravedlňujem, nazývaný aj Loi Toubon. Na francúzsky jazykový zákon sa slovenský zákon o štátnom jazyku dosť značne podobá. Francúzska legislatívna norma vo svojom čl. I stanovuje, že citujem: „Francúzsky jazyk, jazyk republiky podľa ústavy je základným prvkom osobitosti a kultúrno-historického dedičstva Francúzska.“ Potiaľ citát. V preambule zákona o štátnom jazyku sa uvádza nasledovné: „Slovenský jazyk je najdôležitejším znakom osobitosti slovenského národa, najvzácnejšou hodnotou jeho kultúrneho dedičstva a výrazom suverenity Slovenskej republiky a všeobecným dorozumievacím prostriedkom jej občanov, ktorý zabezpečuje ich slobodu a rovnosť v dôstojnosti a v právach na území Slovenskej republiky.“ Potiaľ citát zo zákona o štátnom jazyku. Ale hlavným motívom francúzskeho jazykového zákona je ochrana francúzštiny pred vplyv amerikanizácie. Rozširovaním multinacionálnych korporácií a rozvojom informačných technológií začiatkom 90. rokoch sa francúzština začala čoraz väčšmi vytláčať z oblasti hospodárskeho života, zmluvných vzťahov a z oblasti informačnej spoločnosti. Loi Toubon bol predovšetkým reakciou na tieto javy. Ako viete, Francúzsko je krajina, ktoré národnostné menšiny oficiálne neuznáva, neexistujú tam. Štát uznáva len niektoré regionálne a kultúrne jazykové odlišnosti. Napriek tomu v čl. XXI francúzskeho zákona sa vyslovene  uvádza, citujem: „Ustanovenia tohto zákona, francúzskeho jazykového zákona sa uplatňujú bez predsudkov k zákonom a pravidlám vzťahujúcim sa k regionálnym jazykom Francúzska a nepredstavujú prekážku ich používaniu.“ Potiaľ citát. Slovenský jazykový zákon si však nekladie za primárny cieľ zabrániť amerikanizácii jazyka. Nekladie si za primárny cieľ ani ochranu jazyka ako kultúrnej hodnoty napriek tomu, že sa k tomuto cieľu v dôvodovej správe prihlásil. Slovenský jazyk ako kultúrnu hodnotu je totiž potrebné chápať v jeho celistvosti vrátane širokého spektra nárečí, ktoré sú súčasťou nevyčerpateľného bohatstva slovenského kultúrneho dedičstva. Jazyk je potrebné chápať v jeho dynamickom vývoji, a nie v jeho strnulosti, zakonzervovanom vždy na určité obdobie jazykovými príručkami. Zákon o štátnom jazyku aj jeho novelizácia nie je o ochrane jazyka ako kultúrnej hodnoty a nie je ani o ochrane pred jeho amerikanizáciou. Je mi ľúto, ale najvýstižnejšie podstatu zákona a jeho novely vrátane ustanovenia o sankciách ste vystihli po rokovaní vlády vy, pán minister, keď ste odpovedali na otázku jedného z novinárov a povedali ste, budem vás citovať. Povedali ste, „že sa nemôže stať, aby čo i len jediný občan slovenskej národnosti na Slovensku sa stretol s textom, ktorému nerozumie.“ Potiaľ citát. Pričom ste mali na mysli predovšetkým južné Slovensko a mali ste na mysli, predpokladám, maďarčinu, jazyk 10 % občanov tohto štátu. Súhlasím s vami. Pripravme také prostredie, aby sa každý občan Slovenskej republiky bez problémov dorozumel s jej ktorýmkoľvek iným občanom. Niekedy k tomu nie sú potrebné zákony, pán minister, páni kolegovia, kolegyne, stačí a stačila by len dobrá vôľa a dostatočne rozvinutá kultúra politických a ľudských vzťahov. Tá  však musí  prýštiť zhora z najvyšších poschodí. Ak sa odtiaľ šíri nenávisť a intolerancia, ťažko očakávať, že úradníci na nižších stupňoch hierarchie či bežní občania budú vo svojich vzájomných vzťahoch sledovať idylické princípy kresťanskej lásky a porozumenia. Je však veľmi zvláštne až orwellovské, pretože podobný výraz nenájdeme ani v jednom jazykovom zákone, keď sa povie, že štátny jazyk je výrazom suverenity štátu či prostriedok, ktorý zabezpečuje slobodu a rovnosť občanov v dôstojnosti a právach. Vaša vláda, pán minister, vo svojom programovom vyhlásení, ktorý, ja dúfam, že ešte platí, sa prihlásila k cieľu a budem citovať: „Rozvíjať multietnický a multikultúrny charakter spoločnosti občanov Slovenskej republiky.“ Potiaľ citát. A k tomuto cieľu sa prihlásil a tento potvrdil pán podpredseda vlády na už spomínanej konferencii k 10. výročiu nadobudnutia platnosti Rámcového dohovoru a charty, ale ja neviem, či má vláda dostatočne preštudované, čo znamená multikultúrna spoločnosť. Určite nie takú spoločnosť, kde jazyk jednej skupiny obyvateľstva, i keď väčšinovej má vždy, všade a za každých okolností prednosť pred jazykom menšiny. Určite nie spoločnosť, kde menšina nemá možnosť efektívne ovplyvniť rozhodnutia, ktoré sa týkajú identity jej členov, alebo ak chcete jej národnostných práv. Toto nie je efektívna rovnosť. Toto je princíp, všetci sme si rovní, ale niektorí sú rovnejší. Koncepcia štátneho jazyka tu už nadobúda podobu akejsi ideológie v štáte, ktorý sa podľa článku 1 zase len našej ústavy na žiadnu ideológiu neviaže. No vyššie citované ustanovenia z preambuly nášho jazykového zákona sa nenachádzajú ani vo francúzskom jazykovom zákone, ale aj keby sa nachádzali, Francúzsko predsa nemá národnostné menšiny, alebo aspoň oficiálne neuznáva ich existenciu. Slovenská republika sa však, naopak, hrdí na všetkých medzinárodných fórach, že práva národnostných menšín zaručuje na nadštandardnej úrovni. Škoda, že navrhovateľ nenechal v dôvodovej správe odkaz aj na úpravu jazykového práva vo Fínsku, ktorý sa tam nachádza v prvej verzii. Možno by sme sa dozvedeli, čo je skutočná občianska rovnosť v oblasti používania jazyka. Vo Fínsku, kde švédska menšina netvorí ani 10 % obyvateľov, je ich len 6 %, je švédsky jazyk druhým štátnym jazykom. Na územiach, kde žije švédska menšina, je úplne rovnocenným úradným jazykom. V obciach, kde žijú Švédi, vo väčšine sa všetky nápisy uvádzajú najprv vo švédčine a až potom vo fínčine. Považuje sa to za absolútne prirodzené, za znak toho, že občania patriaci k rôznym národnostiam sú si skutočne rovní. A pretože rovnosť nie je v tom, ako sa to snaží vsugerovať náš zákon o štátnom jazyku, že menšina sa musí vždy prispôsobiť väčšine, a ak sa jej jazyk vôbec môže používať, tak vždy a za každých okolností až v druhom rade. Alebo až v treťom či v x-tom rade. Veď mnohé štátne inštitúcie či iné štátne, či neštátne subjekty bez problémov poskytujú informácie v rôznych cudzích jazykoch. Štátne orgány si považujú za povinnosť informovať verejnosť v angličtine, pozri webové stránky. Chcete si zakúpiť lístok v automate na stanici? Môžete to urobiť. V španielčine, v taliančine, ruštine. Chcete si vybrať peniaze z automatu? Môžete to urobiť vo francúzštine. No nie v maďarčine či inom jazyku domovskej menšiny. Turisti sú zrejme pre tento štát dôležitejší ako vlastní občania. Štát si dokonca vyhradzuje právo nepoužívať jazyky 15 % svojich, zdôrazňujem, svojich občanov, ale svojim 15 % občanov stanovuje povinnosť hovoriť v štátnom jazyku. Nie štát je tu pre občanov, ale občania pre štát. Slovenský zákonodarca sa správa k slovenskému jazyku, ako keby bol menšinový jazyk, ktorý je ešte navyše aj v ohrození. Štruktúra zákona o štátnom jazyku verne sleduje štruktúru Charty regionálnych alebo menšinových jazykov Rady Európy. Náš zákon rieši používanie slovenského jazyka v úradnom styku, v školstve, hromadných informačných prostriedkoch, na kultúrnych podujatiach a na verejných zhromaždeniach, v súdnom a správnom konaní, v hospodárstve, v službách, v zdravotníctve, v ozbrojených silách, v ozbrojených zboroch  a v požiarnych  zboroch, pričom vláda v predloženej novele navrhuje doplniť aj ďalší odsek s názvom, citujem: „Používanie štátneho jazyka v oblasti geografických názvov.“ Charta menšinových jazykov obsahuje vo svojej záväzkovej časti nasledovné kapitoly. Porovnajte. Vzdelávanie, súdnictvo, správne orgány, verejné služby, t. j. úradný styk, médiá, kultúrna činnosť a kultúrne zariadenia, ekonomický a sociálny život, cezhraničná spolupráca s jedinou odlišnosťou. Ide teda o rovnaké oblasti akurát v inom poradí. Naozaj si slovenská politická elita tak málo dôveruje, že si v 21. storočí potrebuje chrániť svoj jazyk podľa vzoru Charty menšinových jazykov? Výbor ministrov Rady Európy vo svojom odporúčaní na záver prvého monitorovacieho cyklu charty navrhuje orgánom Slovenskej republiky, aby preskúmali obmedzenia v používaní regionálnych alebo menšinových jazykov, ktoré vyplývajú zo zákona o štátnom jazyku. Vláda toto odporúčanie odmietla. Jej odpoveďou je ďalšie sprísnenie zákona o štátnom jazyku. Vláda nechápe, že Rada Európy pri implementácii charty očakáva od štátu aktívny prístup k podpore používania menšinových jazykov, nie politiku typu, ak už niečo existuje, nech to čert vezme, ale viac menšinám a hlavne Maďarom nedáme ani za svet. Štát stále nechápe, že jeho úlohou nie je ľudské práva dávať či rozdávať. Jeho úlohou je ľudské práva garantovať. Verte mi, ako bývalá štátna tajomníčka ministerstva kultúry i ako občianka Slovenskej republiky si ctím a vážim slovenský jazyk, ctím a vážim slovenskú kultúru. Rovnaký vzťah k týmto základným hodnotám slovenského národa majú aj moji kolegovia a drvivá väčšina Maďarov žijúcich na Slovensku. Naozaj nemajú žiadny problém s tým, ak si slovenský národ chce chrániť svoj jazyk a pestovať a rozvíjať svoju kultúru. Želajú si však, aby štát rovnako rešpektoval aj ich jazyk a ich kultúru a aby ich rešpektoval aj ako ľudské bytosti. Dámy a páni, je to taká nepochopiteľná túžba? Je bezpodmienečne nutné, aby štát namiesto alarmujúceho stavu zdravotníctva a zabezpečenia štandardných služieb pre všetkých pacientov riešil otázku, kto akým jazykom hovorí, keď sa dostane v ťažkostiach do nemocnice? A či je ešte nemocnica v norme 20 %? Alebo už túto hranicu prekročila? Je normálne, ak štát zasahuje aj do slobody myslenia v materinskej reči a zákonom núti občanov k tomu, aby svoju reč používali len ako preklad, ako to prikazujú novonavrhované odseky 5 a 7 § 5 zákona? Ja som naozaj zvedavá, čo sa stane, ak niekto alebo niektorá obec, alebo kultúrna organizácia bude chcieť na pamätnej tabuli uviesť citát z básne či diela menšinového autora, ktoré zatiaľ nie je preložené do slovenčiny. Podujme sa pán minister kultúry, ministerstvo kultúry vytvoriť rovnocenný originál v slovenskom jazyku, aby sa potom text mohol akože spätne preložiť do maďarčiny? Pred chvíľou som poukazovala na zahraničné jazykové normy, na ktoré sa odvoláva predkladateľ pri zdôvodnení svojho návrhu. Zdôvodnila som, že slovenská norma zachádza v mnohých pohľadoch ďaleko nad rámec všetkých uvádzaných zákonov. Predsa som však našla jeden zákon, na ktorý sa slovenský zákon o štátnom jazyku veľmi podobá. Je to zákonný článok IV o názvoch obcí a iných o verejných názvoch prijatý uhorským snemom v roku 1898. Dovoľte mi citovať z tohto zákona. „§ 1. Každá obec...