D. Jarjabek, poslanec: (2004-03-16):
Pokúsme sa do istej miery analyzovať typ politiky, ktorý zosobňuje pán minister financií, z istého zovšeobecňujúceho nadhľadu. Jeho prvou prioritou je ekonomický egoizmus. Je to iba reakcia na zážitky z mladosti, keď už ako samotný pojem súkromie znel podozrivo a spoločné vlastníctvo výrobných prostriedkov sa fetišizovalo? Možno. Je to iba dôsledok podceňovania generácií, ktoré nemajú za sebou stáže v západných krajinách, nepohybujú sa so suverenitou na burzách a nekalkulujú v dolároch a v eurách? Asi. Viem, že je to spor, ktorý má korene vo filozofii pohľadu na svet. Sme tu preto, aby sme hromadili majetok a peniaze alebo aby sme žili harmonický život? Žiť ľudsky bohaté, hodnotovo naplnené individuálne osudy nemožno bez toho, aby sme nevnímali a neuvedomovali si ľudí okolo seba, aby sme sa nepodelili s bedármi, nepomohli tým, ktorí sú na pomoc odkázaní. Na druhej strane je pravdou, že nie všetci, ktorí sa humánne správajú, disponujú zreteľa hodnou ekonomickou silou. Ba je dosť pravdepodobné, že pud vlastníctva je silnejší ako vnímavosť k problémom tých, s ktorými žijeme a povedľa ktorých žijeme. Pre európsku civilizáciu je v tomto zmysle kľúčové posolstvo kresťanskej lásky k blížnemu, ochoty priniesť obetu pre jeho spásu. A hoci dejiny ponúkajú plným priehrštím príklady, keď sa rozmanití mocní tohto sveta nesprávali podľa biblického príkladu, ba konali v rozpore s ním, predsa možno generalizujúco povedať, že ak sa Európa stala na dlhé stáročia civilizačným lídrom v celosvetovom meradle, bol to práve a predovšetkým dôsledok rešpektovania vyšších kresťanských morálnych kritérií, teda aj úcty k iným, humanistickému altruizmu, ktorý sa nedá získať vzdelaním či naučiť v krúžku, ale ktorý sa prenáša z generácie na generáciu ako súčasť ľudskej prirodzenosti. Pokúsme sa zistiť, koľko vnímavosti pre odkázaných a pochopenia pre súžiacich je v ekonomickom konaní dvoch vlád, v ktorých drží mešec verejných zdrojov pán minister financií. Aby sme sa zapáčili alebo, ako to zvyknú naši vládni predstavitelia elegantnejšie formulovať, aby nás akceptovali vyspelé ekonomiky ako nadnárodné korporácie, vzdali sme sa veľkoryso vlastníctva kľúčových strategických statkov počnúc Železiarňami cez banky, plynovod a končiac teraz energetikou. Dámy a páni, darmo sa to v štatistike vykazuje ako príliv zahraničných investícií, bolo to rozpredanie jestvujúcich hodnôt, operácia kúpy a predaja, pri ktorej nevzniklo nič nové, lepšie a kvalitnejšie. Iba ten, kto mal istý majetok, dostal zaň peniaze, ktoré každým rokom tratia desatinu svojej hodnoty. A ekonomický líder našej vlády vydumal ešte čosi, čo akiste vojde do ekonomických dejín ako kuriozita nevídaná a neslýchaná. V duchu scestného hesla „Štát je najhorší vlastník“ sme sa veľkoryso vzdali aj práva riadiť a kontrolovať podniky, v ktorých ešte stále väčšinovým vlastníkom je štát, teda občania tejto republiky. Pán minister namiesto toho, aby sa trošičku potrápil a predviedol svoju schopnosť naj medzi Slovákmi tých múdrejších a šikovnejších, ktorí vedia naše firmy správne a efektívne riadiť, odovzdá radšej správu aj tých väčšinovo ešte slovenských vecí verejných do rúk nájomným manažérom zahraničných firiem, ktorých si ich akcionári vybrali preto, aby im zarobili čo najviac peňazí. Kto by sa po tomto „geniálnom kroku“ ešte čudoval, ak vysmiati akcionári pána ministra za ním poklepkávajú po pleciach, ten si asi naozaj nevie zrátať dva a dva. Z tohto obchodovania sa môžu tešiť tí, čo na ňom dobre zarobili, no ľudia, na ktorých by každej vláde malo najväčšmi záležať, teda občania štátu a voliči z neho majú iba oči pre plač. Druhou hlavnou črtou krokov a skutkov objektu nášho dnešného uvažovania, teda ministra financií je nedočkavosť. Pozrieme sa iba na ukážku, čo napr. narobila fatamorgána rýchleho prijatia eura, ktorá zaslepila nášho pána ministra natoľko, že v jej mene primal vládu, aby prijala rozhodnutie stlačiť schodok štátneho rozpočtu na minimum. Rezorty zostali prakticky bez zdrojov na rozvoj a živoria z podstaty. Štát redukuje a spoplatňuje po druhý raz to, čo si už raz občan predpláca v daniach či v povinnom poistení. Štát nemá prakticky žiadne operatívne použiteľné rezervy, z ktorých by bol schopný odstrániť dôsledky nepredvídateľných udalostí, či už ide o povodne alebo o zrútenie oporného múru na Trenčianskom hrade. Dnes nám už z rôznych euroinštitúcií otvorene odkazujú, aby sme na euro na najbližšiu budúcnosť zabudli. A akiste to nie je iba preto, že by priveľmi bilo do očí, za aké úbohé platy pracujeme od smetiarov po ministrov rad-radom všetci. A čo sa súčasne deje vo vyspelých štátoch? Nemecko a Francúzsko nie po prvý raz ignorujú príkaz euroúradníkov obmedziť deficit, pretože svojim občanom sú odhodlané poskytovať to, k čomu ich zaväzuje platná legislatíva. Prax, ktorú Dzurindove vlády zaviedli u nás, teda že parlamentná koaličná väčšina na želanie vlády schvaľuje novelizácie zákonov tak, aby jej vyhovovali, tam nie je prípustná. Koľkože, a priznajme, účelových noviel zákonov prešlo týmto parlamentom na želanie pána ministra? Spomeňme, vážení kolegovia a kolegyne, ako ste po príchode do tejto snemovne šmahom ruky rušili zákony prijaté na jar a v lete roku 2002 s odôvodnením, že sú príliš sociálne. Pred voľbami boli dobré na predvádzanie ušľachtilých zámerov, po voľbách ste zobrali pred občanmi na seba zodpovednosť za to, že ste ich anulovali, aby vládu „neobmedzovali“. Netrpezlivosť, chvat, radikalizmus a neschopnosť vidieť dôsledky, to vždy bývala výsada mladých ľudí plných energie a vôle rýchlo meniť veci na svoj obraz. A zvrat „pomaly ďalej zájdeš“ zase vystihoval múdrosť dospelých, ktorí už pochopili, že nie každú kašu treba horúcu rýchlo jesť a že rozumný človek si najsamprv premyslí, čo chce docieliť, a potom koná. Kto by dnes porátal, koľko strán v novinách a rozličných analýzach, koľko hodín diskusií v elektronických médiách sa venovalo problémom korupcie? Takmer denne padali a padajú rozličné podozrenia, vyslovujú sa všakovaké mená i sumy a akiste to nie je bez príčiny. Kto sa prejde po Slovensku, nemôže nevidieť množstvo veľkoryso vybudovaných rezidencií, hoci naozaj úspešných podnikateľov, odborníkov, športovcov, umelcov či hoci vojakov, ktorí si uplatnili v zahraničí a za svoje výkony dostali primeranú odmenu, z ktorej si ich mohli vybudovať, je nepochybne omnoho menej. Je v tomto okamihu úplne jedno, či ide o ľudí, ktorí dokážu využívať nedokonalosť zákona a neschopnosť štátu zabezpečiť kontrolu aspoň nad rešpektovaním jestvujúcich noriem. V takomto prostredí naozaj nie je núdza ani o tých, ktorí za peniaze či iné výhody vedia prižmúriť oči či inak vyjsť v ústrety, ani o tých, pre ktorých sa zákon stal zdrapom papiera, ktorým sa nehodno zaoberať, pretože ak by aj niekto protestoval, sú cesty, ako mu zapchať ústa. Dámy a páni, prečo sme ešte nedostali návrh zákona, ktorý by obmedzil investície započítané do nákladov na zveľaďovanie iba tých kapacít, ktoré efektívne slúžia na rozvoj podnikania? Prečo si z daňového základu môžu naši podnikatelia odrátať svoje sauny, vínne pivnice, bazény, stajne, kurty či poľovnícke zámočky? Je pritom viac ako jasné, že po čase sa potichu tento „nadbytočný majetok“ z firmy prevedie na manželky, deti či súrodencov a firma môže začať investovať znova niekde inde. Aby bolo jasné, nie som proti tomu, aby si ľudia, ktorí si na to zarobia, vytvorili vynikajúce podmienky pre pokojný život. Ale prečo to mám spolufinancovať ja? Prečo to máme spolufinancovať my všetci? Veď každý milión, ktorý skončí v takejto účelovej investícii, odoberal z našich spoločných peňazí donedávna vyše 300 000 a po novom to bude 190 000 v podobe nenaplneného daňového príjmu štátu. A o koľko peňazí odviedli takíto „šikovní podnikatelia“, o to viac sa muselo vyzbierať od tých ostatných. Preto je dnes Slovensko asi jediným európskym štátom, ktorý nepozná nižšiu sadzbu dane z pridanej hodnoty, ktorý zdaňuje jedným metrom kaviár i mlieko, mercedes i noviny, koňak i sunar, erotické služby, učebnice, letenky i lístky do filharmónie. Podľa odborníka doc. Novotného smerovalo do podpory kultúry v členských štátoch, v krajinách Európskej únie výrazne viac zdrojov ako u nás, vo Francúzsku 3,1%, v Rakúsku 1,3 %, vo Fínsku 2,5 %, v Litve 3,6 %, v Slovinsku 2,8 %, v Bulharsku 1,84 %, v Maďarsku 1,7 % a u nás na Slovensku 1,7 %. Na občana vynakladá náš štát z verejných zdrojov 25 eur na uspokojovanie jeho kultúrnych potrieb, kým je to v Estónsku 80 eur a v Slovinsku 70 eur. Verejná podpora kultúre zo všetkých zdrojov v roku 2001 bola nižšia zhruba o 1 tretinu oproti roku 1996. Vlády, v ktorých pôsobí minister Mikloš, skrátka používajú v minulosti toľko kritizovanú zostatkovú metódu verejnej podpory kultúry. Vláda je slepá a hluchá k argumentom, že v zjednocujúcej sa Európe nebudeme zaujímaví ani sieťou McDonald‘s ani Tescami, ale môžeme zaujať tým, čo inde nemajú, čo ich obohatí, teda našou kultúrou a umením. Mám znova opakovať, že o Slovensku sa už v čase tvrdej čechoslovakistickej propagandy vedelo najmä cez diela Hložníka, Brunovského, Jakabčica, Kompánka a desiatok ďalších skvelých výtvarníkov, cez našu brilantnú operu, bábkové i činoherné divadlá, cez Uherove, Jakubiskove i Hanákove výborné filmy, cez Mináčove, Mňačkove, Ťažkého, Jarošove a Ballekove pútavé romány a novely, cez Smrekove a Rúfusove skvostné básne a tak ďalej a tak ďalej? Kultúrou a kultúrnosťou sa ako národ môžeme v Európe prezentovať ako rovný medzi rovnými. V umení nemusíme aproximovať. No tomuto všetkému akoby rezort financií a jeho minister nie a nie porozumieť. A tak vytrvalo vyčleňuje na podporu kultúry a umenia omrvinky a de facto z roka na rok menej a menej. Neviem, či to má byť testovanie schopností kultúry prežiť aj s tzv. holým zadkom, či to má byť dávanie šance „dokázať životaschopnosť v núdzi a v biede“ alebo či je to iba ignorancia hodnôt, ktoré sa nedajú vyčísliť v korunách a miliónoch. Jedno je ale isté, ani jedna z vlád, v ktorých pán minister Mikloš mal na starosti peniaze, nevojde do našich dejín ako vláda kultúrna a kultúre žičlivá. Dámy a páni, vieme všetci veľmi dobre, že práve s menom pána ministra Mikloša sa spájajú aj kauzy, ktoré ja osobne vnímam veľmi citlivo, pretože majú priamu väzbu na oblasť, v ktorej profesijne pôsobím. Nemôžem preto nepripomenúť, že do dejín vojde pán minister Mikloš celkom nepochybne ako autor nápadu zbaviť sa Národného divadla ako čohosi „zbytočného“. I keď po masívnych protestoch kultúrnej verejnosti začal zdôrazňovať, že mu nejde o inštitúciu, ale iba o novostavbu, nebudem opakovať argumenty, ktoré som už na tejto pôde predniesol.  Tí, ktorí ich počuť chceli, ich poznajú, a tí, ktorým stranícka disciplína alebo necitlivosť ku kultúre bránia porozumieť, tí aj tak tomu neporozumejú. Garantujem vám však, že by ste na druhý deň márne hľadali v kresle ministra, ktorý by v poľskom Sejme navrhol riešiť problémy rozpočtu zastavením financovania obnovy ktoréhokoľvek zo symbolov poľskej  kultúry a národnej svojbytnosti, ktorý by v mene podštvorpercentného   schodku maďarského rozpočtu škrtol peniaze na sochy národných hrdinov či ktorý by pred našich českých kolegov predstúpil s návrhom zbaviť sa, povedzme, Lánskeho zámku alebo Karlštejna, pretože to štát stojí peniaze.  Príklad nedostavania Národného divadla použiť nemôžem, pretože vo všetkých týchto štátoch si svoje národné divadlá vybudovali pred pol druha storočím a dnes sa teda o ne už iba veľkoryso a s nami neporovnateľne starajú. Druhým zásadným omylom pána Mikloša v mojej sfére pôsobnosti je jeho predstava o šetrení na verejnoprávnych médiách, ale o tom sa už tiež tuná pohovorilo veľmi veľa. Dámy  a páni, je v tomto maratóne neľahkou úlohou získať si a udržať vašu pozornosť a chápem, že mnoho vyrieknutých argumentov sa na rôzne varianty opakuje. Možno sa mnohým z vás vidí, že v porovnaní s kurzovou stratou či reštrukturalizáciou zadlženia bánk je to, o čom sa rozhodol hovoriť ja, menej úderné. No myslím si, že ministrovi financií možno ľahšie tolerovať odborné rozhodnutia, ktoré sa časom ukážu ako zlé, hoci je v našom spoločnom záujme, aby ich bolo čo najmenej, než rozhodnutia, ktoré sú zlé principiálne. Nikdy by som si netrúfol radiť napr. ministrovi  Lászlóovi Miklósovi, ako sa má starať o prírodu, hoci do nej rád chodievam. A preto ma tak znepokojujú výlety pána ministra Ivana Mikloša do oblastí, v ktorých je laikom on. Aj keď možno rád chodieva na nejaké tie muzikály alebo si pozrie  nejakú talkshow v Slovenskej televízii. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)