D. Čaplovič, poslanec: (2004-01-20):
„Žijeme vo svete relativizmu. Všetko je premenné. Karl Poper nás presvedčil o tom, že to, čo nemôžeme dnes a okamžite spochybniť, nemôže byť ani pravda. Čo platí teraz a tu, zajtra už nebude. Všetko je sfalzifikované.“ Problém kresťanov je, že túto vedeckú tézu si bez námietok a nekriticky prisvojili. Dokonca ju intenzívne začali aplikovať aj v duchovnom živote. Obklopuje nás reálny menlivý svet, v ktorom my sami podliehame zmenám a menia sa aj naše hodnoty. Ak teda nejestvuje nemenná hodnota, hodnotová stupnica pre ľudský život, potom stupníc, ktoré podliehajú vývoju, môže byť prinajmenšom toľko, koľko je na svete ľudí, alebo aspoň toľko, koľko je cirkevných spoločenstiev. Etické hodnoty sa premenili na komoditu na trhu. Nastala súťaž hodnotových stupníc. Sebavedome hlásame, že my a iba my sme vlastníkmi pravdepodobne konečnej pravdy, na jednej strane prijímame výzvu modernej vedy, že: „Všetko je relatívne a všetko podlieha zmene, no na druhej strane tento princíp hrubo porušujeme.“ V konkurenčnom zápase na trhu s duchovnými hodnotami popierame reflexívnosť. V cirkevných komunitách zdôrazňujeme slovko my,  my kresťania, my baptisti, my evanjelici, my katolíci. Je to slovník skopírovaný zo života sekulárnej spoločnosti, veď aj tu často počujeme my demokrati, my socialisti, my liberáli, my kresťanskí demokrati, my podnikatelia, my Slováci, my Maďari a podobne.“ Toľko celý citát. Tieto slová som nepovedal ja, ale vyslovil ich a napísal Štefan Markuš, bývalý slovenský veľvyslanec v Maďarskej republike v príhovore na ekumenických bohoslužbách v Maďarskom parlamente pri príležitosti miléniových osláv roku 2000 a napokon vo svojom príspevku Kríza kresťanskej jednoty v nedávno, koncom minulého roka vydanej monografii Maďari pod lupou. Odporúčam túto monografiu vám, ctené poslankyne, vážení poslanci, si preštudovať. Vážené kolegyne, vážení kolegovia. Tento citačný vstup som si vybral zámerne, aby som mohol odborne a veľmi citlivo vstúpiť do diskusie k predkladanému návrhu na uzavretie Dohody medzi Slovenskou republikou a registrovanými cirkvami a náboženskými spoločnosťami o náboženskej výchove a vzdelávaní, ale aj návrhu na uzavretie Zmluvy medzi Slovenskou republikou a Svätou stolicou o katolíckej výchove a vzdelávaní. Budem hovoriť k obidvom návrhom, pretože sú takmer, ako to povedal aj predkladateľ, aj spravodajca, identické a majú jediný cieľ - vytvoriť predpoklady na výučbu náboženstva v našich predškolských zariadeniach, vo všetkých tentoraz už základných a stredných školách, to znamená aj na prvom stupni, to znamená v prvom aj štvrtom ročníku, ďalej vytvoriť predpoklady na činnosť pedagogických a katechetických centier s celoslovenskou pôsobnosťou, teologického vzdelávania a výchovy na bohosloveckých fakultách, kňazských seminároch a teologických inštitútoch i pastoračnej duchovnej a vzdelávacej činnosti vo vysokoškolských pastoračných centrách. V záujme otvorenej, úprimnej výmeny názorov upozorním na niektoré problémy, ktoré schválením týchto zmlúv môžu nastať v praxi. Ďalej poukážem na následne očakávané kroky tentoraz zo strany cirkví a náboženských spoločností vo vzťahu k občanom i k ich štátu či novému štátnemu zväzku, t. j., a to by som zvlášť tu chcel pripomenúť, našej budúcej dvojdomovosti, dvojobčianstvu vo vzťahu k Slovenskej republike a súčasne aj k Európskej únii, ako aj stále istej nerovnosti v postavení návrhu vnútroštátnej dohody a medzinárodnej zmluvy. Chcem ešte pripomenúť, že Smer nie je ateistická strana, že je za slobodu uplatňovania náboženského vyznania, slobodné postavenie a nezávislú činnosť cirkví a náboženských spoločností, zabezpečovania vyučovania náboženstva, tak ako ho poznáme v demokratických štátoch, nielen v Európskej únii. Plne rešpektuje Ústavu Slovenskej republiky, konkrétne čl. 24 v znení jeho ods. 1 až 4, ale na druhej strane pripomíname čl. 1 ods. 1 tejto ústavy, že Slovenská republika je zvrchovaný demokratický a právny štát a neviaže sa na žiadnu ideológiu a ani na náboženstvo. Dovolím si pripomenúť poučenie z dejín, že náboženstvo, jeho hodnoty sú najúčinnejšie, ak sa nikomu nevnucujú, len vtedy každého oslobodzujú a nabádajú rozvíjať jeho individualitu a schopnosti. Ak sa tak nedeje, ak sa formujú takmer jednostranné záväzky, škodí to a negatívne vplýva na vzťah občan a cirkev, občan a náboženská spoločnosť. Kým dohoda medzi Slovenskou republikou a registrovanými cirkvami a náboženskými spoločnosťami o náboženskej výchove a vzdelávaní nemá doložku prednosti pred zákonmi v Slovenskej republike v zmysle čl. 7 ods. 5 Ústavy Slovenskej republiky, návrh na uzavretie Zmluvy medzi Slovenskou republikou a Svätou stolicou, keďže ide o medzinárodnú zmluvu, túto doložku má. Už v tomto existuje isté ich vzájomné, možno pre dakoho len formálne nerovnoprávne postavenie. Beriem na vedomie, že v Národnej rade Slovenskej republiky bola v roku 2000 schválená a neskôr vo Vatikáne prezidentom Slovenskej republiky parafovaná či podpísaná základná Zmluva medzi Slovenskou republikou a Svätou stolicou a ako demokrat akceptujem daný právny stav. Naďalej je pre mňa však nepochopiteľné, že aj zo základnej zmluvy vyplývajú povinnosti prijatia štyroch čiastkových, svojím charakterom medzinárodných zmlúv napriek tomu, že čl. 13 tejto základnej zmluvy je zodpovedajúco ošetrený a je tu ošetrený aj vzťah štátu a katolíckej cirkvi v oblasti vzdelávania a výchovy Slovenskej republiky. Prečítajte si tento čl. 13 a tam máme jednoznačne konštatované to, čo je ďalej, by som povedal, doslovne špecifikovane rozvíjané v tejto čiastkovej zmluve. Podobne je to obsiahnuté aj v zmluve medzi Slovenskou republikou a registrovanými cirkvami a náboženskými spoločnosťami z roku 2002. Som presvedčený o tom, že pre dobré vzťahy medzi štátom na strane jednej a cirkvami i náboženskými spoločnosťami na strane druhej úplne a štandardne postačuje schválený zákon č. 308/1991 Zb. o slobode náboženskej viery a postavení cirkví a náboženských spoločností v znení zákona č. 394/2000 Z. z., ďalej jednoznačne články Ústavy Slovenskej republiky z roku 1992 a obidvoch veľkých zmlúv, ktoré sú v európskom kontexte štandardné a v niektorých oblastiach si dovolím trúfať až nadštandardné. Opäť sa pýtam. Vstupujeme po 1. máji 2004, ako som to už povedal v minulom roku, do Európskej únie, respektíve do Vatikánu? V štátoch Európskej únie okrem Holandska sú cirkevné školy považované za súkromné s príspevkom štátu na konkrétne vzdelávacie, kultúrne a športové aktivity a jednotlivé projekty. Doterajšie praktické kroky štátu svedčia o tom, že sa veci riešia, riešili v prospech cirkví a náboženských spoločností. Napokon v oblasti školstva ich až nadštandardné postavenie voči civilným, verejným takzvaným štátnym školám bolo schválené v zákone č. 596/2003 Z. z. o štátnej správe v školstve a školskej samospráve, napríklad, povedal som to aj v gestorskom výbore, že samosprávne orgány v cirkevných školách neexistujú, o takmer všetkom rozhoduje zriaďovateľ, t. j. cirkevná vrchnosť, a v zákone č. 597/2003 Z. z. o financovaní základných škôl, stredných škôl a školských zariadení, ktorý sa navonok javí ako zrovnoprávnenie financovania na žiaka, čo považujem za pozitívne, ale zabúda sa na vytvorené možnosti dokonca viaczdrojového dofinancúvania najmä cirkevných, ale, samozrejme, aj súkromných škôl. Cirkevné školy majú aj ďalšie výhody a pán minister mi vo výbore nato neodpovedal,  napríklad nemusia uskutočňovať verejné zaobstarávanie. Som presvedčený o tom, že na riešenie týchto vzťahov by plne postačovali len vnútroštátne čiastkové zmluvy, respektívne dohody, ktoré by v mnohom potvrdili už existujúci právny stav vyplývajúci napríklad v oblasti školstva zo spomínanej schválenej, respektíve pripravovanej legislatívy. Nikto mi doteraz logicky nezdôvodnil, prečo je potrebné takto nadštandardne postupovať, kto má takýto záujem. Postavenie oboch zmlúv ako vnútroštátnych by vytvorilo porovnateľnosť záväzkov štátu k obom dohodám, respektíve k zmluvám, a nevytváralo by v jednom prípade prednosť jej obsahu pred zákonmi Slovenskej republiky. Žiaľ, to tak nie je. Pre mňa je kontroverzné na zmluve a dohode najviac to, že hovorí iba o záväzkoch štátu na strane jednej a nehovorí o záväzkoch cirkví a náboženských spoločností na strane druhej. Pre mňa je nepochopiteľné, že jednoducho povedané štát má platiť cirkevné školy, podporovať zavedenie a financovanie náboženstva ako povinný voliteľný predmet od prvej triedy základnej školy, dokonca umožniť vyučovanie náboženstva aj v predškolských zariadeniach, ale môže sa len nezáväzne vyjadrovať k obsahu náboženskej výchovy nielen v cirkevných školách. Cirkevné školy budú financované štátom, len nebudú učiť, čo je v rozpore s ich učením, napríklad evolučnú teóriu, iné pohľady na križiacke výpravy, iné pohľady na reformáciu a protireformáciu, iné pohľady na obdobie prvej Slovenskej republiky v rokoch 1939 až 1945 a odmietajú a odmietnu, samozrejme, sexuálnu výchovu a výchovu k občianstvu. To sa umocní po prijatí pripravovanej tretej čiastkovej zmluvy a dohody o uplatňovaní výhrady svedomia. Napríklad v oblasti sexuálnej výchovy by sa mala akceptovať Charta sexuálnych a reprodukčných práv - IPPF, kde sa explicitne píše: „Nikto nesmie byť počas svojho života diskriminovaný, pokiaľ ide o prístup k informáciám, zdravotnej starostlivosti alebo službám, ktoré súvisia so sexuálnym a reprodukčným zdravím, sexuálnymi a reprodukčnými právami na základe pohlavia, veku, sexuálnej orientácie a telesného či duševného postihnutia.“ Odmietam pokusy, ktoré tu už odznievajú často, aj počujem kolegov, ktorí hovoria z lavíc, ideologizovať tento problém najmä v takom citlivom prostredí, ako je školstvo. Tak ako som bol kritický voči jednostranným krokom niektorých predstaviteľov Ministerstva školstva Slovenskej republiky voči cirkevnému školstvu v rokoch 1998 až v roku 2002, tak aj teraz som kritický voči často jednostranným krokom niektorých predstaviteľov Ministerstva školstva Slovenskej republiky voči civilným školám, to znamená verejnému takzvanému štátnemu školstvu. Je to čisto odborný a podotýkam pedagogicko-psychologický problém, či je potrebné zaviesť už do dosť prehustenej výučby na prvom stupni základných škôl medzi povinne voliteľné predmety náboženstvo, samozrejme, v aprobácii alebo v rozhodovaní s etikou. Či to nepostačuje tak ako doteraz od druhého stupňa základných škôl. To, že sa navrhuje zaviesť výučbu náboženstva od prvej triedy základnej školy, má svoju príčinu, ktorú vo svojom vystúpení  prezentoval ešte na začiatku minulého roku pán minister tu prítomný Martin Fronc. Citujem: „Deti majú problémy zostávať v škole v popoludňajších hodinách, majú problémy s cestovaním a zavedenie náboženstva im pomôže aj v príprave  na sväté prijímanie a konfirmáciu.“ Nuž a to je  pravá príčina zavedenia povinne voliteľného predmetu náboženstva od prvého ročníka. Ak sú problémy s cestovaním  pre malé  deti, tak stačí pokračovať v terajšom stave výučby od druhého stupňa základných škôl v alternácii s etikou a prípravu na sväté prijímanie a konfirmáciu realizovať mimo škôl, konkrétne v autonómnom prostredí cirkví. Pamätám si, ako sme sa tešili na nedeľné besiedky na evanjelickej fare v Senici. Taktiež terajšiu alternáciu vyučovania náboženstva s etikou, ktorá sa zaviedla po roku 1993, považujem za nešťastnú. Prečo? Pretože deti navštevujúce náboženstvo sú vzdelanostne diskriminované. Deti navštevujúce etiku, náuku o mravnosti, sa učia všeobecnú etiku, t. j. etiku o sústave noriem o mravnom, morálnom a spoločensky vhodnom správaní ľudí v dejinách, kde je náboženská, konkrétne kresťanská etika jedným zo segmentov etickej výchovy. Deti chodiace na náboženstvo sa venujú len tomuto segmentu a sú ochudobnené v dejinách o prijímané a uplatňované morálne normy aj svetského života, hodnoty antickej civilizácie, humánne, osvietenecké  a demokratické hodnoty v minulosti a, samozrejme, aj v súčasnosti. Porozmýšľajme o výhodách, o nekonfesionálnom vyučovaní náboženstva v civilných školách, tak ako to prebieha v mnohých štátoch Európskej únie, dokonca aj v štáte, kde je evanjelická cirkev štátnym náboženstvom, ako je Švédsko, pritom v cirkevných školách je celkom prirodzené, že  náboženstvo bude vyučované konfesionálne. Máme dostatočný počet kvalifikovaných katechétov náboženstva a pedagógov etiky aj pre prvý stupeň základných škôl? Keď vieme, že je ich nedostatok na druhom stupni, ale najmä aj na stredných školách, ale predovšetkým v oblasti etiky. Nebudú katechétov nahradzovať v školách kňazi či farári? Je výučba náboženstva  pripravená tak, že môže prijateľne komunikovať so žiakmi prvého stupňa a  v predškolských zariadeniach takým spôsobom, že to bude dialóg či škola hrou, alebo monológ a náročné vysvetľovanie dogiem, alebo to bude o hodnotách? Z tohto hľadiska mám vážnu obavu, aby sme neuškodili viac, ako pomohli. Najviac sa obávam situácií v tých školách, ktoré sú multináboženské. Či nebudú často stavané proti sebe deti, ktoré tam budú chodiť na náboženstvo a potrebný fenomén tolerancie obsiahnutý v ekumenizme nebude nahradený vzájomnou revnivosťou,  nevraživosťou, ba až nenávisťou. Zvládnu to deti v školách najmä v triedach prvého stupňa 1 až 4? Východiskom by bola jedna učebnica náboženstva pre všetky cirkvi a náboženské spoločnosti. Tomu sa však musia dopracovať cirkvi v Slovenskej republike, ktorá bude obsahovať výchovu o hodnotách, nie o dogmách, a histórii jedného náboženstva, ktoré v dejinách  často stálo voči druhému náboženstvu. Vo Švédsku, opakujem, kde je evanjelická cirkev štátnou cirkvou, sa zaviedla ekuména v tom najširšom zmysle aj v učebnici náboženstva, ktorá nesie názov Náuka o náboženstve, ktorá je postavená na všeobecne platných hodnotách, morálnych pilieroch, ktoré prežili svoje dejiny a stali sa pre ľudstvo všeobecne platnými. To je výzva aj pre cirkvi a náboženské spoločnosti na Slovensku, potom nebude potrebná súčasná diverzifikácia v jeho výučbe, ktorá veľmi  sťažuje organizáciu alebo bude sťažovať organizáciu vzdelávacieho procesu v civilných školách. A pri prerokúvaní týchto dokumentov by sme nemali zabúdať na tu už spomínaný a možno často obchádzaný  v našom parlamente Dohovor o právach dieťaťa, ku ktorému sme pristúpili ako Slovenská republika, ktorá tento dohovor uznáva s  právom dieťaťa na slobodu myslenia, svedomia  a náboženstva, aby sa záujem dieťaťa stal prvoradým hľadiskom pri akýchkoľvek činnostiach týkajúcich sa detí, nech sú  uskutočňované verejnými alebo súkromnými zariadeniami,  správnymi alebo zákonodarnými orgánmi.  O tom, že dieťa má právo na slobodu prejavu, slobodu vyhľadávať, prijímať a rozširovať informácie a myšlienky každého druhu. Podľa voľby dieťaťa zabezpečiť dieťaťu, ktoré je schopné formulovať svoje vlastné  názory, právo tieto názory slobodne vyjadrovať vo všetkých záležitostiach, ktoré sa ho dotýkajú, pričom názorom dieťaťa musí štát venovať patričnú pozornosť zodpovedajúcu jeho veku a úrovni. Bude sa to diať aj na prvom stupni základných škôl a v predškolských zariadeniach? Preto nemôžem súhlasiť so zavedením povinne voliteľného predmetu náboženstva v alternácii s etikou na prvom stupni základných škôl civilného charakteru a vstupom náboženstva na pôdu civilných materských škôl, čo však deťom nebráni  slobodne navštevovať náboženstvo mimo výchovného a vyučovacieho procesu, tak ako som ho absolvoval v prvých ročníkoch školy v rámci hodnotných nedeľných besiedok v prostredí senickej farnosti. Čo sa týka postavenia pedagogických a katechetických celoslovenských centier, sledujeme, a to by som chcel podčiarknuť pozitívne, ako povedal aj pán minister, skôr cestu vytvárania oddelení pri existujúcich štyroch metodických centrách. Postavenie pastoračných centier je už zrejme finančne ošetrené. V § 99 druhá veta v prijatej novele zákona  č. 131/2002 Z. z. o vysokých školách, ktorá znie. Citujem: „Osobitným druhom podpory športových činností a kultúrnych činností študentov je podpora vysokoškolských telovýchovných jednôt, vysokoškolských športových klubov, akademických umeleckých súborov a univerzitných pastoračných centier.“  Toľko citát. V osobitnej časti,  t. j. zdôvodnenia navrhovanej zmeny v schválenej novele zákona predkladateľ, t. j. Ministerstvo školstva Slovenskej republiky, píše: „Formálna úprava znenia ustanovenia a doplnenie univerzitných pastoračných centier ako subjektu podporovaného zo zdrojov na podporou športových  a kultúrnych aktivít študentov vysokých škôl.“ Nuž toto je trošku viac-menej v rozpore dokonca aj s navrhovanou čiastkovou zmluvou  v oblasti výchovy a vzdelávania. Prekvapuje ma, že v základnej zmluve a v základnej dohode nie je obsiahnuté sociálne určenie cirkví. Napríklad, ako sa akceptovala myšlienka  Jána Pavla II. z roku 1981,  konkrétne z 15. septembra,  z jeho  encykliky Labore exercens, v ktorej kritizoval  akýkoľvek druh násilia, aj sociálneho, keď vyzýva rešpektovať dôstojnosť pracujúceho človeka, a upozornil, že, citujem: „Je síce pravda, že človek  je určený a povolaný pracovať, ale predovšetkým je tu práca pre človeka, a nie človek pre prácu.“ Aby sme ľudí neodstavovali od chleba, a potom im z neho veľkoryso ponúkali omrvinky, ako to napísal a povedal  nedávno Milan Rúfus. Doslovného odmietnutia ekonomiky antisociálneho  neoliberalizmu. Vážený pán minister, ctené kolegyne, vážení kolegovia, na záver mi  dovoľte povedať, ako sa pozerám v ekumenickom duchu na budúcnosť cirkví a náboženských spoločností v treťom tisícročí, napokon v tomto duchu bolo prednesené aj moje vyjadrenie v predloženej dohode a zmluve. Malo by obsahovať a spĺňať v duchu názorov Hansa Künga, profesora teológie, tieto štyri podmienky: Nepozerať sa  do minulosti, cirkev nesmie byť patriarchálna, nesmie byť  konfesionálna, t. j.  podliehať  konfesionálnej výlučnosti, a teda musí byť ekumenická, a napokon nesmie byť eurocentrická, uplatňovať výlučne kresťanské nároky, t. j. musí byť znášanlivou univerzálnou cirkvou. Znamená to prechod ku globálnej etike, t. j. hľadania spoločnej etiky pre celé ľudstvo, čo môžu podporovať všetky cirkvi a náboženstvá, ba aj neveriaci či ľudia  bez náboženského vyznania. A tu by som chcel podčiarknuť, čo sa tu často spomína, pretože neveriaci neexistujú v duchu pohľadu modernej religionistiky, aj neveriaci verí a uznáva, či sa riadi ľudskými hodnotami. Moderní kresťanskí myslitelia upozorňujú,  že naša planéta bez globálnej celosvetovej etiky neprežije a nie je možné stavať jednu etiku proti druhej. O to sa  musí usilovať spoločenstvo kresťanov a najmä  inštitúcie kresťanov, korí sú neustále na ceste. Znamená to odmietnutia antagonistických koncepcií, t. j. v našom prípade  vo výchove a vzdelávaní hľadať také cesty, ktoré nebudú stáť tak medzi veriacimi, praktizujúcimi veriacimi, ale aj medzi civilným občianskym štátom a cirkvami a náboženskými spoločnosťami, t. j. putovať po ceste dobrovoľnosti, vo vzájomných vzťahoch, nie príkazníctva, vynucovania či nanucovania prostredníctvom dohôd, zmlúv a paktov. Stavať mosty a rúcať múry. Napokon dnes prevažná väčšina  kresťanov, náboženských spoločenstiev, a to ma nesmierne teší, na našej planéte vo svete prakticky vykonáva autentický ekumenizmus v súlade s Evanjeliom, a to aj napriek odporu mnohých cirkevných štruktúr. Cesta navrhovaných dohôd a zmlúv medzi štátom a cirkvami a náboženskými spoločnosťami sa vzďaľuje od týchto prístupov a je, dovoľte mi to povedať, istý návrat späť, späť do minulosti. Opakujem. Musíme si uvedomiť, či vstupujeme do Európskej únie ako moderný, kultúrny a civilný štát so zachovaním autentickej slobody cirkví a náboženských spoločností. Dialóg spoločnosti, vzájomnú úctu  nemôže nahradzovať diktát v úvodzovkách a zvýhodňovanie jedných proti druhým. Anton Srholec upozornil, že medzi ateistami a veriacimi nie je nijaká hrubá čiara, že nemali by sme jednoducho oddeľovať náboženské od svetského. Svedomie funguje rovnako u človeka veriaceho i „neveriaceho“. Napokon náboženské v našom živote sa čoraz viac presúva do súkromia, a preto som presvedčený, že vieru, nábožnosť, zbožnosť si nemožno vynucovať, ba dokonca aj legislatívne priklincovať. Všestrannými vysoko kultúrnymi osobnosťami sa z mladej generácie stanú najmä tí, ktorí nebudú o nič ochudobnení, to znamená, aby sme v človeku rozvíjali intelektuálne danosti, pestovali na jednej strane vedecké poznanie, na strane druhej aj morálne hodnoty. Pretože ak potrieme intelekt a zvýrazníme len morálku, dospejeme, ako povedal profesor katolíckej univerzity v Lubline Tadeus Zasępa, iba moralizátorstvo. Len uplatňovaním princípov vyváženosti a podčiarkujem dobrovoľnosti môžeme sa stať soľou zeme a svetlom sveta. V zmysle rokovacieho poriadku Národnej rady Slovenskej republiky § 34 a § 38 podávam procedurálny návrh, aby sme o Dohode medzi Slovenskou republikou a registrovanými cirkvami a náboženskými spoločnosťami a o náboženskej výchove a vzdelávaní a Zmluve medzi Slovenskou republikou a Svätou stolicou o katolíckej výchove a vzdelávaní hlasovali tajne, a to v zmysle § 39 ods. 8. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)