Jurinová, Erika, poslankyňa NR SR (2017-06-14):
Vážený pán predsedajúci, milé kolegyne, kolegovia, dovoľte mi tiež vystúpiť k návrhu novely zákona, ktorá nás možno ani tak neprekvapila, pretože sme očakávali, že niečo príde, nevedeli sme, kedy to príde a v akej sile to príde. Ústav pamäti národa je inštitúcia, ktorá má strážiť pamäť národa a nie si ju prispôsobovať podľa aktuálnej politickej situácie. A túto vetu beriem ako alfu a omegu pri debatách o fungovaní o Ústave pamäti národa. Hneď v úvode poviem, že celý klub OĽANO – NOVA nedokáže podporiť takúto novelu, a hneď v úvode poviem aj to, že žiadame predkladateľov o stiahnutie tohto návrhu zákona, poprípade o jeho prepracovanie. Už od začiatku tohto volebného obdobia sa vo výbore pre ľudské práva opakovane zaoberáme Ústavom pamäti národa, predovšetkým kvôli podaniam zo strany bývalých zamestnancov, dozornej rady i správnej rady, ktoré upozorňovali na nedostatky v tejto inštitúcii. Musím však povedať, že s Ústavom pamäti národa som ako poslankyňa i podpredsedníčka Národnej rady Slovenskej republiky začala spolupracovať už dávnejšie, teda v predchádzajúcom volebnom období, najmä po tom, ako náš poslanecký klub akceptoval žiadosť vtedy novozvoleného predsedu správnej rady pána Krajňáka o prijatie a prezentovanie činnosti ústavu, vízií nového predsedu. Ako viem, tak nový predseda vtedy oslovoval všetky politické strany, všetky politické kluby vrátane jedinej vládnej strany SMER – SD. Jedným z výstupov tejto spolupráce bol aj návrh novely zákona o protikomunistickom odboji, ktorým sa pokúšame zmeniť veľmi nespravodlivú situáciu, kedy ľudia prenasledovaní komunistickým režimom, najmä politickí väzni, v súčasnosti poberajú mizerné výsluhové dôchodky a príslušníci komunistickej tajnej polície, ktorí si základ pre svoje aj riadne dôchodky vybudovali práve ich týraním a prenasledovaním, poberajú k tomu ešte tzv. výsluhové dôchodky. Situácia na Slovensku je v porovnaní s porovnateľnými krajinami bývalého tzv. východného bloku naozaj až zahanbujúca. V tomto smere sa Slovensko dodnes nevysporiadalo so smutnou minulosťou eštebáckych dôchodkov. Ako podpredsedníčka Národnej rady som v minulom volebnom období mala aj príležitosť zúčastňovať sa na mnohých podujatiach, ktoré ústav začal realizovať práve po nástupe nového predsedu. Dostal sa do povedomia širokej verejnosti. Je rovnocenným partnerom a reprezentantom aj v medzinárodnom kontexte. V minulom roku bol napr. spoluusporiadateľom dvojdňovej konferencie ministrov spravodlivosti v rámci slovenského predsedníctva v Rade Európskej únie, k čomu by iste vedela niečo viac povedať pani ministerka spravodlivosti, ktorá sa, mimochodom, tiež zúčastňuje mnohých spomienkových akcií tohto ústavu. Sledovala som popritom narastajúcu kvalitu odborných a verejných podujatí a veľký ohlas vo verejnosti, preto som vždy mala záujem na výbore vypočuť si, čo je za sťažnosťami na predsedu správnej rady, a preto som sa nikdy ani nebránila ako predsedníčka výboru prijímať informácie od ktorejkoľvek strany a na výbore som vytvárala priestor na to, aby všetky strany mali rovnaký priestor na vypočutie. V tejto súvislosti sa veľmi často argumentovalo pojmom zlé medziľudské vzťahy. Snažila som sa prísť na to, či to je to, čím sa má skutočne zaoberať zákonodarca a v prenesenom zmysle akoby zriaďovateľ inštitúcie. Tak som si položila otázku, čo by asi robil majiteľ firmy, ktorému by niekto donášal sťažnosti na manažment. Asi by sa zamyslel v prvom rade a nechal si skontrolovať, ako jeho firma prosperuje, či je úspešná na trhu a akú má povesť. A tu mi práve niečo nehrá. Pretože správy o činnosti, ale aj moja vlastná skúsenosť hovorí o narastajúcej kvalite výstupov z činnosti Ústavu pamäti národa voči verejnosti, voči občanom. Pritom činnosť Ústavu pamäti národa možno chápať v dvoch rovinách. Jednou je klasická práca v archívoch, publikácie, vedecké štúdie, ktoré by sme si vedeli predstaviť možno aj ako náplň historického ústavu. Ale to, čo je naviac, to je výrazné smerovanie k verejnosti a k budúcnosti. Ústav pamäti národa nie je historický ústav pre obdobie rokov 1939 až 1989. Toto je ústav pamäti národa, podčiarkujem, pamäti národa. No a najrôznejšími spôsobmi získavať informácie pre archív a pre historikov a ešte teraz, keď žijú pamätníci, zbierať vzácne osobné svedectvá, ktoré môžu byť zdokumentované a ďalej spracované, ale majú byť predovšetkým posúvané ďalej verejnosti, mladej generácii a budúcnosti. Ako je napísané na pamätníku, ktorý odhalila pod hradom Devín kráľovná Alžbeta II.: Čím ďalej dovidíme späť do minulosti, tým jasnejšie uvidíte svoju budúcnosť. Novela sa však snaží obmedziť tú činnosť, ktorá smeruje ku komunikácii dedičstva budúcim generáciám, čo je podľa mňa veľká chyba. Nemyslím si teda, že parlament ako zástupca, v úvodzovkách, majiteľa firmy, ktorý nie je zároveň jej riaditeľom, by sa mal zaoberať medziľudskými vzťahmi na pracovisku, ktoré nemôže poznať z vlastnej skúsenosti. Nechcem popierať, že je citeľné napätie medzi predsedom a správnou radou. Premýšľala som, čím môže byť spôsobené. Keď úmyselne vynechám zlé úmysly a intrigy, môžeme predpokladať, že ide o rozdielne predstavy čí vízie, čo má ústav robiť. A ak je to tak, majú tieto vízie právo na súťaž. Tá by sa mala ale realizovať podľa platných pravidiel a ak sa nám zdajú zlé, tak ich zmeňme. Ale po dôkladnom zvážení a najmä bez bočných úmyslov. Ale nemôžeme ich meniť uprostred hry, pretože to je jednoducho nefér a nedáva to hlavne žiadny zmysel, iba ak ide o osobnú pomstu alebo dokázanie vlastnej moci. Ak predkladatelia úprimne myslia svoje tvrdenie, že im ide o zvýšenie transparentnosti riadenia, nech pripravia a predložia nové pravidlá, ktoré začnú platiť s dostatočným časovým odstupom, tak aby všetci tí, ktorí majú víziu o smerovaní ústavu, ju mohli predložiť a súťažiť o pozíciu, z ktorej ju budú môcť realizovať. Či sa tá pozícia bude volať predseda správnej rady alebo riaditeľ, nie je vôbec podstatné. Isté však je, že to nemôže byť deväťhlavý štatutár, ktorým by podľa predloženého návrhu mala byť správna rada. To nie je reálne, bolo by to vtedy až podľa nás nefunkčné, ale možno aj o to práve niekomu ide. Súhlasím s názorom, že úloha Ústavu pamäti národa je ťažká. Má skúmať a dokumentovať veci, ktoré sa stali nie až tak dávno, a mnohí protagonisti sú medzi nami a vôbec sa im to nepáči. Chápem, že niektorí politici by Ústav pamäti národa najradšej zrušili. Niektorí si však uvedomujú, že také priamočiare zrušenie ústavu by medzi voličmi nemuselo byť pozitívne prijaté, ale je tu ešte možnosť ho aj znefunkčniť. Táto novela je podľa môjho názoru určená presne na to. Znefunkčniť pracovisko, ktoré má dokumentovať, usvedčovať a udržiavať v pamäti niekedy aj ich osobnú históriu. Súhlasím s názorom, že mnohí by radi spravili hrubú čiaru za obdobím neslobody a Ústav pamäti národa túto čiaru neustále vymazáva. Takže ešte raz celkom jasne a zreteľne: Žiadam predkladateľov zákona, aby vysvetlili, v čom je súčasná činnosť Ústavu pamäti národa, podotýkam, podľa zákona, ktorým sa riadi, hovorím o činnosti, nedostatočná, pretože to je to, čo nás má predovšetkým zaujímať. Teda aby jasne pomenovali, ktoré zo svojich hlavných úloh ústav neplní. Pre tých, ktorí problematiku veľmi nepoznajú, si dovolím pripomenúť, čo sú hlavné úlohy Ústavu pamäti národa. Nebudem ich čítať všetky, sú od písmena a až po písmeno k takže zopár: Vykonávať úplné a nestranné hodnotenie doby neslobody, hlavne analyzovať príčiny a spôsob straty slobody, prejavy fašistického a komunistického režimu a ich ideológií, účasť domácich a zahraničných osôb na nich. Sprístupňovať prenasledovaným osobám dokumenty o ich prenasledovaní. Zverejňovať údaje o vykonávateľoch tohto prenasledovania a ich činnosti. Dávať podnety na trestné stíhanie zločincov a trestných činov podľa § 1, spolupracovať pritom s Generálnou prokuratúrou Slovenskej republiky. Poskytovať informácie orgánom verejnej moci. Propagovať myšlienky slobody a obrany demokracie pred režimami podobnými nacizmu a komunizmu. Rozhodovať o priznaní postavenia účastníka protikomunistického odboja. Neprečítala som teda všetky. Prosím, odpovedzte na otázku, v čom z týchto bodov, ktoré som prečítala, ale ktoré máte aj v zákone o Ústave pamäti národa, ústav zlyháva. Alebo je to tak, že predkladateľom prekáža iniciatíva a potrebuje ústav jednoducho skrotiť a dostať pod kontrolu? Tomu nasvedčuje aj to, že práve predkladatelia v § 8 ods. 1 v úvodnej vete chcú vypustiť jedno slovíčko, „najmä“. Čiže pracovnú náplň určí niekto tam hore, možno zákonom a bude – alebo aj nie – dohliadať na jej dodržiavanie. Najmä bude si vyberať, čomu sa má ústav venovať. A možnože bude môcť sankcionovať potom podľa zákona. Takže beriem to ako moc, kontrola a zastrašovanie, a pripomína mi to 80., možno aj 70. roky. Ako som už povedala, návrh, aby štatutárnym orgánom bola správna rada ako kolektívny orgán, považujem za absurdný a realizovaný nedôstojným spôsobom, pri ktorom si predkladatelia ani trochu neponamáhali mozog, aby vymysleli elegantnejšie a menej priehľadné riešenie, z ktorého by nekričalo na sto honov, že im ide len o odstránenie súčasného predsedu správnej rady. Je neprípustné ukončiť funkčné obdobie súčasného štatutára predčasne a bezodkladne. Je to proste poprava k presne určenému termínu. A je zrejmé, že toto ústav znefunkční. Ale ako som už povedala, možno to je práve zámer novely. Najmä tieto tri zmeny, o ktorých som teraz hovorila, sú podľa nás neodôvodniteľné, pokiaľ ako dôvody neuznávame prázdne frázy o transparentnosti, kolektívnom štatutárovi a komplexnom odstraňovaní nedostatkov aplikačnej praxe, ktoré vznikli počas doterajšej existencie tejto verejnoprávnej inštitúcie. Pre mňa sú naozaj až trápne. Sú urážkou pre mysliacich ľudí a pre tých, ktorí sa snažia a sú prínosom, nie prísavkami tejto spoločnosti. V uplynulých dňoch ma ako predsedníčku výboru pre ľudské práva a národnostné menšiny oslovili dcéry bývalých politických väzňov so žiadosťou, aby som poslancov ľudskoprávneho výboru i ostatných zoznámila s ich výzvou, ktorú vám neskôr prečítam. Dovoľte mi pripomenúť však, že proces tvorby novely tu nemáme prvýkrát. A dovoľte mi tiež pripomenúť, ako dlho a ťažko sa rodilo znenie novely zákona o Ústave pamäti národa, ktorý sa snažil reformovať inštitúciu, ktorá sa s problémami potýkala naozaj od samotného vzniku. Táto zmena sa mala udiať ešte v roku 2012, nedošlo k tomu. Samotnému Langošovi bolo jasné, že takáto verejná inštitúcia nebude po chuti viacerým. Preto budú na ňu útočiť a vytvárať politické tlaky, aby sa stala menej tvrdou, menej akčnou vo vzťahu k bývalým prisluhovačom režimu. Aj vtedy chceli reformovať ústav, ale s tým rozdielom, že by išlo o zmeny, ktoré boli vopred konzultované aj dolaďované s odborníkmi, zamestnancami, s vedením a títo všetci sa aktívne spolupodieľali, aj s poslancami, a aktívne sa všetci spolupodieľali na príprave tejto novely. Takže prosím vás, aby ste si všetci uvedomili ten rozdiel. Dnes nám je predstavená novela, ktorá zavádza totálnu podriadenosť predsedu správnej rady členom správnej rady, ktorá je výsostne politicky nominovaný orgán, výsostne politicky nominovaný orgán. Predseda správnej rady sa volí spomedzi členov, takže z funkcie, ktorá bola doteraz volená parlamentom, tým jej bola daná dôležitosť a vážnosť, sa stáva človek fixne zavesený na ostatných členov správnej rady. Uvedomuje si niekto, aké sú skutočné problémy Ústavu pamäti národa? Koľko rokov sa ústav potýka s tým, že nemá svoje sídlo? V úvodzovkách, poneviera sa a žobroní o budovy. Mali sme tu v nedávny, blízky čas, kedy sa naozaj nevedelo, kde bude Ústav pamäti národa prichýlený. Nezamýšľa sa niekto nad tým, že by si zaslúžil naozaj vlastné sídlo? Prečo napríklad toto nerieši novela? Prečo nedáva aspoň závdavok riešenia tejto situácie? V takomto sídle by iste nebol problém zriadiť ani stálu expozíciu múzea zločinov komunizmu. Avšak ako veľmi dôležité tiež vnímam vyriešiť právne nástupníctvo, prenos právnej zodpovednosti na nástupnícky úrad, čo je v podstate štát, ktorý bol zodpovedný voľakedy za všetky archívne zložky v prenesenom; možnože v prenesení na ministerstvo vnútra. Skrátka je dôležité, aby úrad nezodpovedal za prípadné nepravdivé údaje v dokumentoch, ktoré sám nepripravoval a nezostavoval. Lebo ľahko sa stane, že pár rozsudkov s odškodnením zlikviduje celý ústav. Som presvedčená o tom, že Ústav pamäti národa po rokoch opäť získal kredit u nás i v zahraničí. Organizuje množstvo udalostí, spomienok, konferencií, dokumentuje svedectvá, má medzinárodnú autoritu a je súčasťou Európskej pamäti národa. Toto všetko nás oprávňuje vyjadrovať presvedčenie, že zmena, ktorú kolegovia predstavili, je vysoko politická, účelová, ale najmä neodborná. Nespokojnosť s takouto novelou vyjadrili rôzne organizácie, ako je Svetové združenie protikomunistických bojovníkov, dcéry politických väzňov a niektoré okresné zväzy konfederácie politických väzňov. Dovoľte mi v závere prečítať výzvu, ktorú podpísalo takmer 1 200 občanov a ktorá bola doručená i všetkých členom výboru, ale teda najmä pánovi predsedovi parlamentu Dankovi: „Vážené panie poslankyne a páni poslanci Národnej rady, žiadame vás, aby ste nepodporili poslanecký návrh novely zákona o pamäti národa, ktorý do Národnej rady Slovenskej republiky predložila skupina poslancov za strany SMER – SD, Slovenskej národnej strany a MOST – HÍD. Predkladatelia údajne chcú zaviesť efektívny a predovšetkým transparentný model riadenia a odstrániť nedostatky aplikačnej praxe, ktoré vznikli počas doterajšej existencie tejto verejnoprávnej inštitúcie. Ako dcéry politických väzňov pozorne sledujeme činnosť ústavu a jej výstupy. Práve v poslednom období sme začali intenzívne pociťovať zmysluplné aktivity ústavu smerom k širokej verejnosti a aj voči priamym obetiam zločinov totality. Činnosť ústavu nie je zatvorená v archívoch, naopak, aj z našich osobných svedectiev čerpá informácie a nám pomáha hľadať čriepky do mozaiky obrazov našich stratených rodičov, takých dôležitých pre každého človeka. My sme ešte autentickými svedkami zločinov komunizmu ako deti rodičov, ktorí boli nespravodlivo prenasledovaní, mučení, väznení alebo odvlečení do gulagov. Naše rodiny boli rozbité a v detstve sme veľmi intenzívne cítili faloš hesiel o budovaní mieru a šťastnej budúcnosti. Rovnako falošné nám pripadajú aj dôvody, ktoré uvádzajú predkladatelia novely. Ak by ich návrhy prešli, neviedlo by to k zvýšeniu transparentnosti, ale naopak. Rozhodujúci a zodpovedný by bol kolektívny orgán z pozadia, manipulovaný podľa potrieb držiteľov moci. A o to podľa nás ide. Mať moc manipulovať s pravdou, odmeňovať trafikami našich ľudí a ochraňovať pohrobkov komunizmu a jeho aktívnych pomáhačov. Siahať na pamäť a svedomie národa je trestuhodný čin poškodzujúci odkaz obetí, ktorý je výzvou, aby sa pravda, sloboda a spravodlivosť nemuseli rodiť z ľudského utrpenia. Vážené panie poslankyne a páni poslanci, svojím rozhodnutím o zrušení Mečiarových amnestií ste urobili významný krok k tomu, aby sa spravodlivosť na Slovensko vrátila a začala platiť pre každého. Nezastavujte ju teraz tým, že likvidáciou nenahraditeľnej činnosti Ústavu pamäti národa zabránite ukazovať na zločiny fašizmu i komunizmu a naprávať krivdy, ktoré nesmú prejsť do zabudnutia. Na našich tričkách máme nápis “Odpustili sme“, ale stále čakáme, že politickým väzňom a ich rodinám niekto povie „prepáčte“. Predložená novela zákona však namiesto “prepáčte“, hovorí „už s tým dajte pokoj“. Prosíme, aby ste nedovolili prijatie likvidačnej novely zákona o pamäti národa.“ Jedna zo signatárov petície k svojmu podpisu pripojila aj takýto dôvetok: „Pripájam sa k výzve a k petícií dcér politických väzňov v snahe pomôcť slobodnej vôli a spravodlivosti vo večnom boji proti zlu každého totalitného režimu, proti hlúposti, neznášanlivosti a ľahostajnosti tých, ktorí sa ku svojej moci dostali aj vďaka dlhému a bolestnému zápasu našich rodičov. “ Toto bola teda výzva a zároveň petícia, ktorú môže ktokoľvek na internete podpísať. Bola doručená všetkým poslancom. A ak si uvedomíte, čo obsahovala výzva, na čo som sa rovnako snažila zamerať vo svojom príspevku, tak je to strach o to, že sa zmení smerovanie Ústavu pamäti národa. Je nám jasné, že ide o politický boj. Bohužiaľ, je to politický boj, ktorý môže vyústiť k tomu, že Ústav pamäti národa bude naozaj pôsobiť ako neefektívny ústav, ktorý je odsúdený na ukončenie svojej činnosti. Takže obraciam sa na všetkých predkladateľov, že či si toto naozaj chcete zobrať na tričko. Apropo, osobne som presvedčená o tom, že tí predkladatelia, ktorí v skutočnosti by mali byť napísaní, nie sú predkladatelia, ktorí sú uvedení na obálke novely zákona. Ďakujem pekne. (Potlesk.)