M. Fronc, poslanec: (2008-04-01):
Ale čo za podstatné pokladám, je, že hovoríme naozaj o zákone, ktorý má urobiť reformu vzdelávania. Tak čo je to reforma vzdelávania? Skúsme si odpovedať v prvom rade na túto otázku. Je reforma vzdelávania redukcia učiva? Podľa verejných vystúpení pána ministra Mikolaja je táto reforma najmä o redukcii učiva alebo, mám niekedy pocit, dokonca len o redukcii učiva. A musím povedať, že mám pochybnosti dokonca, či aj tento cieľ sa podarí naplniť a či to len nebude smerovať k tomu, že jedno učivo sa nahradí druhým učivom. A budú potom všetci veľmi prekvapení. Dámy a páni, reforma vzdelávania sa nemôže zužovať len na redukciu učiva. Skutočná reforma vzdelávania je totiž niečo úplne iného. Reforma vzdelávania, ktorú potrebujeme, je o inom spôsobe vzdelávania. Je o tom, aby škola bola priateľskejšia k žiakom a študentom, aby vytvárala jednoducho priestor pre tvorivosť, aby sa žiaci a študenti nielen naučili vedomosti, ale najmä aby získali skutočne kompetencie, to znamená tieto vedomosti aj používať, a aby vedeli samostatne formulovať svoje postoje a názory. Reforma vzdelávania je o vytvorení otvoreného súťaživého prostredia. Musí byť nielen súťaž v škole pomocou známok medzi žiakmi a študentmi, ale musí byť aj súťaž medzi žiakmi a školami a školami navzájom. A musí to byť aj o pestrej ponuke vzdelávacích programov v školách. Reforma vzdelávania je teda o slobode, slobode žiaka a študenta, aby si mohol zvoliť svoju vzdelávaciu cestu. Čo to je, zvoliť si vzdelávaciu cestu? Jednoducho povedané, je to, aby si aspoň čas učiva mohol vyberať podľa svojho záujmu a svojho nadania, podľa svojich schopností a takisto aby do istej miery aspoň mohol voliť tempo vzdelávania primerane svojim schopnostiam. To znamená, ak je niekto talentovaný, tak bude sa vzdelávať podstatne rýchlejšie, ak je niekto menej talentovaný, tak bude mať primeranejšie tempo, čosi pomalšie. A reforma vzdelávania je aj o tom, aby učiteľ nebol vodca, ktorý vedie a riadi, ale aby bol skôr starší priateľ, ktorý usmerňuje a radí. Reforma vzdelávania je aj o slobode pre rodičov, aby si mohli slobodne vybrať školu pre svoje dieťa, ktorá je pre toto ich dieťa podľa ich presvedčenia najlepšia. No aby sa toto mohlo uskutočniť, je potrebné, aby, po prvé, mali dostupné, naozaj objektívne informácie o tom, ktorá škola čo poskytuje, aké má výsledky. A o tom boli niektoré kroky, ktoré sa udiali v minulom volebnom období, o tom bola nová maturita. Ale treba, aby aj tie výsledky boli zverejňované, minimálne medzi školami. O tom bol monitor, o tom sú výročné správy. Ale nestačia len informácie, musí byť aj ponuka. A je to o tom, aby sme mali naozaj rôzne druhy škôl. Niečo sa podarilo ťažko, máme rôzne školy podľa zriaďovateľov. Ale je dôležité, aby sme mali v oveľa väčšej miere rôzne školy podľa ponúkaných vzdelávacích programov, to znamená, aby oveľa viac bola orientovaná jedna škola, povedzme, matematicky, iná škola jazykovo, športovo. Ale je to nielen o tom, ale aj o spôsobe a prístupe k žiakom. Dneska sa veľa hovorí o tvorivo humanistickom modeli. Aj taký je. A myslím si, že je dôležité, aby aj taký bol. A možno aj zachovajú sa niekde aj  štandardné ponuky, niektoré z nich aj dnes máme a mnoho ďalších ponúk. A podľa mňa, aby sa to dalo naplniť, v neposlednom rade je to aj o slobode škôl a pedagógov, to znamená, aby pedagógovia neboli zviazaní učebnými osnovami a plánmi, aby naozaj mali priestor na vlastnú tvorivosť, aby škola, nielen riaditeľ, ale riaditeľ na čele celého pedagogického zboru mohli sa rozhodnúť, akým spôsobom budú vzdelávať, aký vzdelávací program ponúknu, a aby aj učiteľ mal väčší priestor na to, čo a ako bude učiť. A ja sa pýtam: Dáva tento návrh zákona naozaj priestor na to, aby takáto zmena nastala? Ja si myslím, že ho nedáva. Druhú otázku, o ktorej si myslím, že je potrebné položiť a si na ňu odpovedať, je: Kto chce reformu vzdelávania? A musím hneď vopred povedať, že ten môj záver bude dosť smutný. Sú to rodičia? No čiastočne áno, ale len čiastočne, musím povedať. A hlavne niekedy mám pocit, že ten motív je ten, že škola prostredníctvom detí a povinností, ktoré dáva, rodičov neraz zbytočne a veľmi zaťažuje. Sú to pedagógovia? Česť tým, ktorí to chcú. Ale musím povedať, že mnohí pedagógovia to nechcú a ani dobre nemôžu chcieť, pretože nie sú na to motivovaní. A to nechcem hovoriť len o financiách, ale aj o spoločenskom ocenení pedagóga. Za posledné obdobie spoločenský význam pedagóga tak výrazne klesol v povedomí spoločnosti, že je to čosi, čo pokladám za katastrofálne pre budúcnosť tejto krajiny. A je pravdou, že mnohí mladí pedagógovia prichádzajú, a to celkom prirodzene s elánom a s entuziazmom. A chceli by takto robiť, no len tie podmienky ich tak veľmi rýchlo ubijú, že jednoducho zaradia sa postupne do radu. A je to spoločnosť? No nie som o tom presvedčený. A poviem to aj v súvislosti s tým, čo dnes hýbe spoločnosťou, s tlačovým zákonom, ktorý je zlý, ktorý tu oponujeme. Ale vnímam, ako médiá dokážu bojovať za tlačový zákon, ktorý spôsobí škody. Len si myslím, že zlý školský zákon spôsobí minimálne také isté škody a bude mať dlhodobé dopady a tuná je to na okraji záujmu médií. Žiaľbohu, musím to povedať. A sú to politici? No najprv aktuálne k tým, ktorí rozhodujú dnes, to znamená k vládnej koalícii niečo poviem. Ja vidím a som presvedčený, že dnes vládna koalícia má marginálny záujem o reformu vzdelávania. Z tohto pohľadu úloha ministra školstva ani tohto nie je vôbec jednoduchá, to rovno poviem. A svedčia o tom aj investície, ktoré dáva táto vláda. Podiel z hrubého domáceho produktu postupne klesá do školstva. To sú objektívne čísla. Ale čo pokladám za dôležité. Ja som si nevšimol, že by pán premiér hovoril o reforme vzdelávania, o potrebe zmeniť to, za celý čas. Tony Blair bol ochotný položiť hlavu na klát. A jednoducho pri reformovaní vzdelávania išiel do parlamentu sám a predkladal problémové veci. A niekedy ho zachránili traja či piati poslanci pri hlasovaní. Jednoducho toto nie je agenda, žiaľbohu, nášho premiéra. A vnímam to tak, že v tejto chvíli je to skôr ako nepríjemná povinnosť, ktorú si treba splniť, pričom treba odfajknúť zoznam, lebo to bolo v programovom vyhlásení, a tým to končíme. A tak existuje určite istá skupina odborníkov, zanietených ľudí, pedagógov, ktorí chcú reformu. Ale mám pocit, že je to pomerne malá skupina. Aj preto sa reforma ťažko rodí. A treba povedať, že to nebolo jednoduché ani v minulosti. Áno, tu kolegyňa hovorila o zákonoch. Ešte raz by som povedal, a musím ju trochu opraviť, všetci ministri, ktorí nasledovali v tom období, pripravovali aj pripravili rôzny návrh zákona, školského a napriek tomu, pani kolegyňa, že som z inej strany spektra, musím povedať, mal som veľké rozpory s predchádzajúcim jedným z ministrov pánom Ftáčnikom, ale povedať, že nemal víziu, pokladám od vás za dosť nevhodné, pretože mal víziu takú, s ktorou som ja síce nesúhlasil, a nemyslím, že bola dobrá, ale určite ju mal. Takže tá situácia bola ale v inom zlá, pretože ani vtedy nebol záujem o to, aby sme naozaj investovali do vzdelania a ho zmenili. A vy si dobre pamätáte, keď som bol ministrom, áno, jeden náš koaličný partner, volal sa presne aj ANO, vyhlásil, že jednoducho nič nepustí z dielne ministerstva školstva. A jednoducho uprednostnil politiku, politické záujmy a politikárčenie na úkor toho, aby bola prijatá nejaká reforma vzdelávania. Tak to bolo. A preto sa ďalej veci nepohli. Aj preto vtedajší štátny tajomník, už ho nebudem spomínať menom, lebo je nebohý, jednoducho napadol reformu vzdelávania, keď ešte ani nevedel, ako ten zákon vyzerá. To boli jednoducho politické záujmy. Nebol záujem o skutočnú reformu vzdelávania. A teraz tá posledná, dôležitá otázka, na ktorú, takisto si myslím, máme odpovedať. A to je otázka, či tento navrhovaný zákon je naozaj reformným zákonom v tom zmysle, ako som to tu povedal. Ja som presvedčený, pán minister, že tento navrhovaný zákon zabetónuje súčasný stav, jednotnú školu. Totiž ako som už povedal, podstata reformy vzdelávania nie je v redukcii učiva, ale v inom spôsobe vzdelávania, vo vytvorení súťaživého prostredia, v pestrej ponuke vzdelávacích programov. Viete, pán minister, prirovnal by som to k demokracii v Česko-Slovensku pred rokom 1989. Česko-Slovensko si vtedy hovorilo, že je demokratická krajina, dokonca trochu trápne, lebo hovorilo si, že je ľudovodemokratická krajina. Boli vtedy takisto voľby. Existovalo vtedy Národné zhromaždenie, teda takisto parlament, ktorý prijímal takisto zákony. A bola to demokracia? Nebola to demokracia. Pán minister, vo vašom návrhu zákona sú takisto štátne vzdelávacie programy, školské vzdelávacie programy, ale to nie je reforma. Ten šat používate naozaj nový, čo sa týka terminológie. Ale vecne zmena, podpora konkurenčného súťaživého prostredia, vytvorenie priestoru na súťaživosť a vytvorenie tej slobody pre pedagógov, žiakov, študentov a rodičov v tom zákone nie je. Pán minister, dneska ste, myslím, na tlačovej konferencii povedali, že je taká školská kuchárka tento zákon. No ja som si prečítal tlačovú správu a musím povedať, že v tomto jednom s vami súhlasím, je to kuchárka. Ale keď urobíte kuchárku, tak pedagógovia budú chodiť s takouto hrubou kuchárskou knihou a budú si hovoriť toto, toto, toto, presne takto pôjdem a žiaden priestor pre súťaž, tvorivosť, žiaden priestor pre novú školu nebude. Preto hovorím, že to, čo sa tu deje, to je zabetónovanie existujúceho stavu jednotnej školy. A niekoľko príkladov uvediem. Trh s učebnicami, stále fixný, schvaľovaný jedine ministerstvom, dokonca aj povolenie treba, aby dalo ministerstvo. Je priestor na vytvorenie konkurenčných neštátnych  škôl? Veď ho vecne zužujete. Tá podmienka 30 študentov minimálne predpoklad a 150 sa vzťahuje takisto na všetky školy. Teda obmedzujete možnosť vzniku inej školy. Robíte istým spôsobom sociálne inžinierstvo. Z populačného ročníka 5 %, dokonca v návrhu pôvodnom ich bolo šesť, pokiaľ si pamätám, pán minister, teraz už len 5 % z populačného ročníka bude môcť nastúpiť na gymnáziá? (Hlas z pléna.) Osemročné gymnáziá. Však to je jedno, či je také alebo aké. To je jednoducho o tom, že buď necháme priestor ľuďom, aby sa rozhodovali sami, alebo im ho nedáme. A potom takisto vplyv štátu cez dvoch zástupcov, ktorí budú mať právo hlasovať v rade školy pri výbere kľúčovej osoby riaditeľa, to je posilňovanie štátnej ingerencie. Možnosť zobrať 15 % súkromných školám, to je naozaj to, čo pociťujú všetci, že postupne vytláčate tieto súkromné a neštátne školy a jednoducho zužujete ten priestor na súťaživosť. Ja viem, že spôsobujú niekedy starosti, nepríjemnosti, že niekedy sa správajú možno tak, že musíte zasiahnuť, a aj tak, že sa správajú niekedy ale ako šťuka v rybníku. Prichádzajú s novými podnetmi, návrhmi. Jednoducho hýbu vecou a to je dobre. A čo je pre mňa šokujúce. Musím spomenúť aspoň jeden z tých detailov toho zákona, Kurikulárnu radu. To by mal byť orgán, ktorý je naozaj významný, ktorý ovplyvní dianie vo vzdelávaní, ktorý ovplyvní vôbec, ako budú vyzerať vzdelávacie programy. Ja si myslím, že by mal dokonca hovoriť čosi o tom, ako bude vyzerať na dlhú dobu tzv. národný vzdelávací program, ktorý nemáte definovaný v zákone. Ale to sa dá zmeniť, samozrejme. Z tejto Kurikulárnej rady v jednom paragrafe sa stal, pardon za výraz, jeden úplne vykastrovaný, bezprávny orgán. To je len ozdoba. A teraz čo tento návrh zákona spôsobí, ak bude prijatý. Ja to môžem pomenovať len jedným jediným slovom, chaosom. Viete, nebola široká diskusia, pán minister. Všetci vieme, ako ten zákon vznikal. Kolega Szigeti tu už mal vo faktickej poznámke pripomienku. Je tu tá časová tieseň, skutočnosť, že začne platiť k prvému júlu, lebo vy chcete, aby prvého septembra nabehli nové aspoň časti ročníkov, čo pokladám za nezmyselné, ale dobre, aby nabehli školské vzdelávacie programy. To snáď nikto nemôže myslieť vážne. Skúste sa porozprávať s pedagógmi, ako to oni vnímajú, ale nie ako minister, ale ako jeden medzi kolegami, pretože ako minister keď tam prídete, viete, to vyvoláte skôr možno strach. Musíte sa naučiť s nimi komunikovať trošku iným spôsobom, aby sa vás nebáli. Nie je to jednoduché, ale treba to, ak chcete poznať pravdu. Potom to bude vyzerať inak. A tak ja chcem tejto Národnej rade položiť na záver otázku, či máme prijať tento návrh školského zákona alebo zachovať starý z roku 1984, ako spomínala kolegyňa spravodajkyňa, ktorý bol devätnásťkrát, ja viem, že to bolo dvadsaťkrát, ale to už je naozaj jedno, novelizovaný. Naozaj som sa nad tým zamýšľal, pretože je cítiť potrebu istej zmeny, dlhodobo ju je cítiť. A tak si pomôžem trošku úvahou, ktorú mal nedávno jeden z popredných komentátorov jedného denníka v súvislosti s tlačovým zákonom. Keď sa zamýšľal nad tým, či má zostať takisto starý nevhodný tlačový zákon alebo sa má prijať nový zlý tlačový zákon, ktorý navyše prináša ešte aj mnohé nepoznané zlo, záver jeho úvahy bol jednoznačný, radšej nemeniť aj keď zlý zákon, ako prijať nový s nepoznaným zlom. A ja poviem ešte jeden dôvod, prečo si myslím, že by nemal byť prijatý. Nielen to je to, že prinesie chaos, že to bude stáť mnoho práce a úsilia celého pedagogického zboru na Slovensku a že účinok sa minie. Ja si myslím, že to veľmi vážne je aj v tom, ako som spomínal, ten neveľký reformný potenciál sa zmrhá. A tým, myslím, bude to podstatné zlo, čo takto prijatý zákon spôsobí. A preto na záver v zmysle rokovacieho poriadku Národnej rady, pani spravodajkyňa, navrhujem, aby tento návrh zákona bol vrátený predkladateľovi na dopracovanie. A ešte raz, pán minister, verejne tu deklarujem, že sme ochotní s vami spolupracovať na tom, aby bol prijatý dobrý reformný zákon, aby sa naozaj rozbehla reforma. Dámy a páni, ďakujem za trpezlivosť a pozornosť. (Potlesk.)