Ritomská, Mária, poslankyňa NR SR (2014-06-10):
Ďakujem pekne. Vážená pani podpredsedníčka, vážená pani ombudsmanka, vážení kolegovia, vážené kolegyne, dovolím si prispieť k správe verejnej ochrankyne práv aj ja svojím názorom. Za vznik tohto nezávislého a zároveň bezzubého štátneho úradu zodpovedá Európska únia. Nielenže netrvali na tom, že verejný ochranca práv musí mať právo a zodpovednosť, ale dokonca sa žiadalo, aby nemal ani právo, ani zodpovednosť. Mal byť od začiatku len akýmsi ústavným apelantom. Od roku 2001 je pôsobnosť verejného ochrancu práv garantovaná v ústave a v zákone 564/2001 Z. z. o verejnom ochrancovi práv v znení neskorších predpisov a vzťahuje sa výlučne na ochranu základných práv a slobôd fyzických osôb a právnických osôb v prípadoch, keď k porušovaniu práv dochádza konaním, rozhodovaním alebo nečinnosťou orgánov verejnej správy. Verejný ochranca práv nám vo svojej správe predkladá svoje poznatky o nedodržiavaní základných práv a slobôd fyzických osôb a právnických osôb orgánmi verejnej správy a jeho návrhy a odporúčania na nápravu zistených nedostatkov. Časť podnetov od občanov, s ktorými sa obracajú na verejnú ochrankyňu práv, je o právach maloletých detí. Podávatelia, obvykle rodičia, vyjadrujú svoju nespokojnosť s postupom úradov práce, sociálnych vecí a rodiny pri výkone funkcie kolízneho opatrovníka a tiež aj s postupom súdov v konaní. Najčastejšie dôvody sťažností sú na kolíznych opatrovníkov, ktorí svojimi postupmi porušujú rodičovské práva, a teda aj práva detí na rodičov. Deti majú svoje neredukovateľné právo na rodičov. Parafrázujem najčastejšie chyby spomínané v správe verejnej ochrankyne práv: kolízny pracovník porušuje práva dieťaťa; kolízny pracovník je zaujatý v prospech druhého rodiča; kolízny pracovník nekoná s oboma rodičmi, ale iba s jedným; kolízny pracovník sa nevhodne správa voči dieťaťu a voči rodičovi; kolízny pracovník nepoctivo a zaujato zisťuje sociálne vzťahy medzi dieťaťom a rodičmi; kolízny pracovník podáva súdu neobjektívne správy o sociálnom náleze; a nie nakoniec je bežná ostrá výhrada proti dlhotrvajúcim konaniam súdov. Vzájomná súčinnosť súdov, úradov práce, odborov sociálnych vecí a rodiny pri vykonávaní funkcie kolízneho opatrovníka nezabezpečuje každému dieťaťu možnosť byť vypočuté v každom súdnom konaní, ktoré sa ho dotýka. Porušuje sa tým článok 12 ods. 2 Dohovoru o právach dieťaťa. Z prieskumu verejnej ochrankyne práv vyplýva, že kolízni opatrovníci zisťujú názor dieťaťa iba vtedy, ak ich o to požiada súd. Porušenie práv dieťaťa je v tom, že pred súd mali byť predložené kompletné svedectvá a názory všetkých zúčastnených strán, teda najmä zo strany dieťaťa. Právo vyjadrovať svoje názory je dieťaťu garantované článkom 12 ods. 1 Dohovoru o právach dieťaťa. Toto právo je vždy porušené, ak si uvedomíme, že dieťa je schopné vyjadriť svoj názor na otázku, s kým chce byť, už vo veku 18 mesiacov. Nemusí to byť vyjadrené rečou, stačí gesto. A dôkazom o vôli dieťaťa má byť videozáznam o vyjadrení o tomto geste alebo gestách dieťaťa. Podľa tohto dohovoru, citujem, „sa dieťaťu poskytuje najmä možnosť, aby sa vypočulo v každom súdnom alebo správnom konaní, ktoré sa ho dotýka, a to buď priamo, alebo prostredníctvom zástupcu, alebo príslušného orgánu, pričom spôsob vypočutia musí byť v súlade s procedurálnymi pravidlami vnútroštátneho zákonodarstva“. Verejná ochrankyňa práv usvedčuje štát z porušovania neredukovateľných práv dieťaťa. Neredukovateľné práva dieťaťa – zákonmi garantované a predsa porušované – sú tieto: rovnaké občianske práva, na ktoré je dieťa spôsobilé, tak ako má práva každý občan štátu, teda právo na svoje vyjadrenie o sebe, ak je na to spôsobilé, má na to neredukovateľné ústavné právo a zaručuje mu to aj dohovor, článok 12 ods. 1. Dieťa má právo, a to neredukovateľné právo na oboch rodičov, pričom práva dieťaťa majú prednosť pred právami rodičov. Túto základnú poučku si musia zapamätať všetky orgány tohto štátu, lebo dieťa nie je vec. Dieťa si svoju sociálnu situáciu neskonštruovalo, vinníkmi sú obidvaja rodičia a štát. Preto štát musí stáť na strane dieťaťa jednoznačne a bez výhrad. Dieťa má neredukovateľné právo na súcitného, morálneho, spravodlivého a právne zdatného štátneho zástupcu, ktorý zastupuje dieťa v kolíznom konaní medzi rodičmi a uprednostní práva dieťaťa aj pred záujmami štátu, aj pred individuálnymi záujmami rodičov, ak by mali byť v rozpore s právom a vôľou dieťaťa. Uvediem príklad: na mňa sa obracia už dva roky jedna matka, pani Sýkorková, a mám od nej aj súhlas, aby som mohla povedať o jej prípade. Otec jej dvoch detí manipuluje úrady a úrady totálne vynechali matku aj deti zo všetkých konaní. Úradne blokujú vzťah medzi matkou a dvomi deťmi. Zdôrazňujem, úradnými cestami odtrhli matku od dvoch detí, pričom obe deti písomne aj rečou vyjadrujú svoju túžbu po matke. Pýtam sa: Kde to žijeme? Tretí sektor kypí konferenciami, Ministerstvo zahraničných vecí Slovenskej republiky sa angažuje za ľudské práva, ale kam to speje? Všetci iba rečnia a rečnia. A čo táto matka? Kto je vlastne verejný ochranca práv? Je to tretí sektor? Lebo sa zdá byť bezmocný. Ale verejný ochranca práv je ústavný činiteľ. Preto sa pýtam: Kto ho akceptuje? Ďalej sa v správe verejnej ochrankyne práv vôbec neuvádza špeciálna štatistika, ako sa občania sťažujú, kto na koho, kto pre aké porušenie práv. Chýbajú konkrétne čísla za konkrétne obdobie s konkrétnymi slovnými definíciami porušenia práv v neprospech občanov. Všeobecný charakter správy verejnej ochrankyne práv nedovoľuje zostaviť ani len čiernu listinu porušovateľov občianskych a ľudských práv. Myslím, že takáto listina by nám dosť pomohla. Mám o tom prehľad, lebo verejný ochranca práv funguje ako prestupná zastávka medzi sťažovateľom a naším občianskym združením Práca a vzťahy. Občania sú nespokojní s bezzubou ambulanciou verejnej ochrankyne práv, kde sa môžu akurát tak vyrečniť. Obracajú sa na mňa a žiadajú ma, aby som ich právne zastupovala v súdnych sporoch, a to z titulu predsedníčky občianskeho združenia Práca a vzťahy, kde mám túto činnosť ústavne garantovanú. Chodím na súdy ako na nejaké bezprávne inkvizičné rituály ako právna zástupkyňa poškodených občanov, najmä v prípadoch nezákonného porušenia pracovného pomeru. Upozorňujem vás, ani keby sme mali 10-tisíc Ritomských, tak tieto súdne procesy nestíhame absolvovať. Pozrite sa napríklad na pána učiteľa Žarnaya, keď som mu napísala návrh na žalobu, aby ju podal na okresnú prokuratúru, žiadala som ho, aby sa nemedializoval. Neuposlúchol a rozbehol sa dosť divoko za pravdou, a ani sa mu nečudujem. Medializoval sa, dostal nejaké medaily a kde je dnes? Už vyše roka pokračujú rituály s odročeniami, so zamietnutými sťažnosťami, s krivými obvineniami a pohadzujú si ho od Kajfáša k Pilátovi. A ja sa pýtam: Vari ho ukrižujú za to, že chcel povedať pravdu a trval na svojom? Kde je Kancelária verejnej ochrankyne práv? Prečo ho nespomína? Kde sú advokáti? Prečo mu nepomáhajú zadarmo? Veď sa stala krivda či nie? Bola som presvedčená, že pri takej medializácii a s najatou advokátkou sa jeho prípad rýchlo vyrieši, lebo žalobu som mu napísala veľmi presnú a vecnú. Pýtam sa: Kde je tá žaloba? Ako to, že to nebolo prejednané samosudcom, veď kauza učiteľa Žarnaya bola vyriešená už samotnou žalobou. Aké pojednávania to chcú inscenovať? Kauzu ma vyriešiť samosudca, sám v kancelárii. Mal k tomu predložené dôkazy a žalobu. Pýtam sa: Kde to žijeme? Rituály sudcov sú jednoznačné. Sudcovia majú sprava biznis a samoľúbe teátro. Človek s poškodenými právami je pre nich iba prostriedok na získanie lukratívnych sudcovských výplat a bonusov a rozhodovanie je jednoduché. Vždy v prospech silných. Na mieste by bola otázka: Kto je skorumpovaný? Štát, ktorý toto podporuje? Alebo sudcovia, ktorí si takto žijú už vyše 25 rokov? Ja svoje rituály nemením. Bojujem za práva ľudí, najmä za ich právo na sociálne korektné vzťahy v zamestnaní. Uverejnila som zborník, ktorý som pánu ministrovi Richterovi poslala, a pán minister Richter si ho ani nečítal. Ale pán minister Richter zaplatil za všeobecné a nič neriešiace dokumenty istého inštitútu. Pán minister Richter je vinný, že naše pracovnoprávne vzťahy sú stále horšie a horšie a sú otrockejšie. Je príkladom kauza Ota Žarnaya. A čo my tu vlastne chceme od nášho štátu, ktorý sám bojkotuje Kanceláriu verejnej ochrankyne práv a odmieta prideliť organizačnej štruktúre Kancelárie verejnej ochrankyne práv finančné prostriedky a Kancelária verejnej ochrankyne práv ešte stále nie je ani personálne, ale ani materiálne dobudovaná. Nemá dostupné ani jedno z ôsmich regionálnych pracovísk ustanovených v organizačnom poriadku verejnej ochrankyne práv. Inou otázkou je rešpekt. Ústava Slovenskej republiky zaručuje kancelárii verejnej ochrankyne práv rešpekt, ale u nás na Slovensku je to ako v Burundi. Aby sme to mohli porovnať, pozrime sa do Česka. Kancelária českého verejného ochrancu práv napísala podnet na české ministerstvo spravodlivosti a to okamžite konalo v zmysle navrhnutého opatrenia. Čo nám to hovorí? Mne je to jasné. Ale zamyslieť by sa mala predovšetkým vláda Slovenskej republiky so svojou parlamentnou väčšinou. Zamyslime sa aj my všetci mimo parlamentnej väčšiny. Čo vlastne chceme? Chceme iba rečniť o zákonoch alebo chceme problémy občanov aj riešiť? Ja riešim veci, na ktoré mám kompetencie, ale čo vláda? Ústava Slovenskej republiky priznáva občanom právo na zachovanie ľudskej dôstojnosti, osobnej cti, dobrej povesti a ochranu mena. Pod pojmom ľudská dôstojnosť rozumieme sociálnu hodnotu občana exaktne merateľnú vzťahmi občana. Medziľudské vzťahy sú exaktne spočítateľné počtom, ale aj vyjadriteľné hĺbkou vzťahu, kvalitou vzťahu, teda pravdivosťou a reálnou dokázateľnosťou vzťahov, napríklad skutkami. Vynikajúcu školu o vzťahoch poskytuje Biblia. Na tú všetci odborníci zabúdajú, hoci to nebolo ani tak dávno, keď rímske právo sa o ňu opieralo. Ľudskú dôstojnosť však vyjadrujú dva kardinálne vzťahy, z ktorých by sa všeobecne malo vychádzať pri hodnotení medziľudských vzťahov. Prvý kardinálny vzťah je vzťah Boha k človeku. Nie, lepšie nemáme, tak nech to rešpektujú aj neveriaci. Mojžišov zákon platil aj pre neveriacich. Druhý kardinálny vzťah medzi vzťahmi je vzťah štátu k občanovi ako k právnej osobe. Týmto merateľným vzťahom má byť ústavný zákon Slovenskej republiky a jeho podstatnou merateľnou hĺbkou má byť praktické uplatnenie tohto vzťahu, teda uplatnenie zákonov Slovenskej republiky v prospech osoby, občana Slovenskej republiky. Pýtam sa znova to isté ako už mnohokrát predtým: Má tento štát nejaký vzťah ku svojmu občanovi? Správa verejnej ochrankyne práv hovorí, že nie. A ja to potvrdzujem zo svojej právnej skúsenosti, zo skúsenosti so súdnymi procesmi, kde štát ďalej poškodzuje už poškodených občanov. Štát poškodzuje občanov svojou podporou rôznych nezákonností na súdoch. Navrhujem, aby Národná rada svojím uznesením zaviazala vládu k určenej lehote, dokedy má vláda Slovenskej republiky zabezpečiť vhodné a dôstojné sídlo Kancelárie verejnej ochrankyne práv situované v Bratislave, aby boli doplnené všetky náležitosti k riadnemu zberu štatistických údajov v Kancelárii verejnej ochrankyne práv o porušovaní ľudských práv. Štatistika a konkrétne údaje budú dôležité pri budúcom riešení problémov. A nezabudnime na neredukovateľné práva detí. Žiadam, aby vláda Slovenskej republiky presadila absolútny rešpekt voči neredukovateľným právam detí. Ďakujem za pozornosť.