Jurinová, Erika, poslankyňa NR SR (2016-12-06):
Vážený pán predsedajúci, vážená pani ministerka, pán predkladateľ, kolegyne, kolegovia, spojili sme dve témy, ktoré, najskôr som sa tešila, že dobre, že o tom budeme rokovať spoločne, nakoniec, keď sme si to vydiskutovali a vyrozprávali, vyrokovali, tak sa mi zdá, že je škoda, že tieto dve témy sú spojené. Je škoda, že vláda sa priklonila k spôsobu riešenia stavu štátneho terorizmu spôsobom, aký si zvolila. V prvom rade spomeniem to, čo už tunák bolo spomínané, a to spôsob, že vláda pripravila deklaráciu Národnej rady. Áno, viem, na ústavnoprávnom výbore to, že bolo vypustené ustanovenie, ktoré hovorí o tom, že vláda pripravila, ale aj tak toto zostane hanbou vlády a v podstate aj slovenského parlamentu. To naozaj slovenský parlament nedokáže pripraviť jeden solídny text, ktorý by ale nielen deklaroval, že stalo sa niečo zlé, ale ktorý by hlavne dal nádej, že tie zločiny budú potrestané alebo teda vyšetrené a snáď v závere aj potrestané? Toto na úvod. Zdá sa mi, že deklaráciou, ktorú máme dnes na rokovaní, vytvárame silnú dymovú clonu. Silnú dymovú clonu pre tých, ktorí možno dodnes nerozumejú, čo sa týmto aktom udialo, čo to spôsobilo v medzinárodnom meradle a čo to spôsobilo aj pre ďalší vývoj demokracie na Slovensku. Mečiarove amnestie sú jednou z veľkých tráum tejto spoločnosti a tiež našou spoločnou veľkou hanbou. Bohužiaľ, musím povedať, že to zďaleka nie je jediná trauma a hanba a aj to, že účinok tejto traumatizácie ani zďaleka neodznel a ani nevyprchal časom. Naopak. Pridávajú sa ďalšie nevyšetrené kauzy, ktoré naozaj vidia všetci. Môžme hovoriť o Váhostave, Doprastave, Bašternákovi, naposledy kauze na ministerstve zahraničných vecí a všetky ďalšie sú len symbolmi celého marazmu, v ktorom sa naša spoločnosť nachádza. Vedia o nich, samozrejme, aj tí, ktorí ich popierajú. Snažia sa ich prekryť, odignorovať, vytlačiť do zabudnutia. Neviem, čo očakávajú. Alebo možnože aj viem. Chcú beztrestnosť a ďalšie zisky pre tých, ktorí sú za to zodpovední. Ale zodpovední sú predovšetkým oni. Seba chránia a dúfajú, že sa to ešte nejako prepečie. Vedia to a je to na nich dokonca i vidieť. Minister Kaliňák už nie je ten pohotový šarmer a sympaťák, ako ho vnímali mnohí. Jeho nedávne vyjadrenie, že prípadné zrušenie Mečiarových amnestií by vraj neumožnilo odstíhanie páchateľov, je len pokusom o odklon od témy. A čo premiér Fico? Jeho agresívne útoky na kohokoľvek nie sú úletom. Majú svoj účel a robí ich vedome. Nemienim analyzovať jeho motivácie alebo kvalitu jeho poradcov, ale nedá mi povedať, že on je teraz hanbou Slovenska, akokoľvek sa zaštiťuje úspešným slovenským predsedníctvom. Keď som videla ukážky zo zahraničnej tlače o jeho výrokoch o špinavých protislovenských prostitútkach v mnohých cudzích jazykoch, nevdojak sa mi v mysli vynorili obrázky úspešných slovenských športovcov zabalených v slovenských vlajkách. Oni šíria dobré meno Slovenska a premiér im to kazí. Dokedy budú ochotní zviditeľňovať našu krajinu? Prečo by mali s ňou spájať svoje meno? Občania sa hanbia, sú znechutení, otrávení, deprimovaní. Naša ministerka spravodlivosti spravodlivo, a to teraz myslím naozaj úprimne, sa snaží viditeľne – a ja si myslím, že aj veľmi úprimne – o nápravu niektorých vecí. Pripravuje s úctyhodným nasadením mnoho zákonov, ktoré chcú zabrániť aspoň ďalším zlodejinám a úderom morálke aj ekonomike. Aj niektoré aktivity ministra zdravotníctva možno oceniť ako snahu opraviť, čo sa dá v systéme, ktorý je už rozožratý hrdzou korupcie. Ale dá sa to? Čo z toho, keď opravíme okná na ôsmom poschodí, ale necháme v havarijnom stave všetky elektrické rozvody a pomaly rozoberáme samotné základy stavby? A dokedy budú čestní a kompetentní ľudia ochotní a spôsobilí nasadzovať svoje vedomosti, schopnosti a sily bez pozitívnej motivácie? A pozitívnou motiváciou určite nemyslím peniaze, ale to, že takíto ľudia uvidia, že ich práca má zmysel a že jej výsledky sú na osoh. V dôvodovej správe k návrhu deklarácie i v texte samej deklarácie sa doslova hovorí, že slovenskú spoločnosť dlhodobo znepokojuje neobjasnenie a nepotrestanie zavlečenia občana inžiniera Michala Kováča do cudziny 31. augusta 1995. Spravodlivosti zabránili amnestie predsedu vlády Slovenskej republiky Vladimíra Mečiara, vykonávajúceho niektoré právomoci prezidenta Slovenskej republiky, obsiahnuté v rozhodnutiach predsedu vlády Slovenskej republiky o amnestiách č. 55/1998 Z. z. a číslo 214/1998 Z. z.. Už aj z toho, že dôvodová správa obsahuje identický, stručný text ako sama deklarácia, vidno, že si s tým nikto nedal žiadnu prácu, že to bolo pripravené iba ako gesto, ktoré má odvrátiť neželané zrušenie amnestií. Podľa návrhu deklarácie Národná rada Slovenskej republiky na návrh Vlády Slovenskej republiky odsudzuje akt zavlečenia občana Slovenskej republiky do cudziny dňa 31. augusta 1995, ktorý bol nielen hrubým zásahom do ľudských práv a základných slobôd, ale aj činom poškodzujúcim dobré meno Slovenskej republiky. Žiadna zmienka o krvi, o vražde, o zmarených životoch priamych aj nepriamych obetí a ďalších zločinoch, ktoré nasledovali. Žiadna ľútosť, žiadne ospravedlnenie, len alibistické a formálne odsúdenie a ďalšia facka pre tých, ktorí žijú čestne, spravodlivo a ktorí dúfajú, že zmažeme biľag Mečiarových amnestií z nášho spoločného mena. Posledná veta návrhu deklarácie odsudzuje amnestie vtedajšieho predsedu vlády vykonávajúceho niektoré právomoci prezidenta, ktoré zabránili poznaniu a potrestaniu páchateľov týchto činov. Naozaj ich chceme odsúdiť? Ak áno, tak ich rovno zrušme. Iná cesta tu nie je možná. Prosím vás preto, dámy a páni, zamyslite sa, či nevidíte rozdiel medzi deklaráciou a ústavným zákonom, či ste skutočne presvedčení o tom, že takáto deklarácia, ktorá povie, že boli poškodené ľudské práva, postačuje v tom, aby bolo učinené zadosť vyhasnutiu ľudského života. Ste presvedčení o tom, že najsprávnejším riešením je prijať deklaráciu, ktorá sa tvári, že vec je vyriešená alebo prijať návrh na zrušenie Mečiarových amnestií? Zodpovedajte si to, prosím, čo je správne. Je to veľký fľak na mladej Slovenskej republike a spolu s výsluhovými dôchodkami ŠTB-ákov sú dlhy, ktoré musíme vyriešiť. Máme morálnu povinnosť ich vyriešiť. Mladá demokracia narobila mnohé chyby, ale už nikdy nechcem, aby sme boli dotiahnutí do stavu, že politickí oponenti sa budú musieť strachovať o svoje životy, rodiny, o zneužívajúce pôsobenie informačných služieb a podobne. Možno by bolo najvhodnejšie, ak by ste stiahli odporúčanie vlády o prijatí deklarácie a podporili návrh zákona, ktorý predniesol poslanec Budaj. Lebo inak toto vaše gesto bude ničím iným, len a len gestom na zalepenie očí v situácii, keď vám klesajú politické body. Apelujem na vás, aby ste nepodľahli ilúzii nápravy prijatím deklarácie. Ak má byť história očistená, je nutné, aby bolo možné zločiny spojené s Mečiarovou amnestiou stíhať. Páčilo sa mi, ako niektorí kolegovia vo svojich diskusiách, vo svojich príspevkoch hovorili o tom, ako je nutné spresňovať zmysel slov, ktoré tunák sú prednesené, ktoré sú v deklarácii, ktoré sú obsiahnuté aj v návrhu zákona, zmysel slov, čo znamená zmarenie referenda, čo znamená zmysel slova vražda, za ktorú sú pravdepodobne zodpovední zamestnanci Slovenskej republiky. Je mi ľúto, že na pokyn bývalého premiéra a za asistencie SIS-ky sa spáchalo, spáchané zamestnancami štátu sa vykonali činy, ktoré dodnes nie sú ani vyšetrené, ani dovyšetrené, ani potrestané. Naozaj si myslíte, že stačí prijať bezzubú deklaráciu, ktorá nijakým spôsobom neposúva ukončenie tejto, by som povedala, že až medzinárodnej kauzy? Medzinárodnej len preto, lebo to spôsobilo práve aj v medzinárodnom meradle veľký biľag na čele mladej Slovenskej republiky. Sama nerozumiem tomu, prečo vôbec nie sme vôbec schopní, prečo nie je Národná rada schopná vyrovnať sa s týmto biľagom čestne a podľa mňa zodpovedne. Prečo sa nenájde politická vôľa v Národnej rade a neprijme sa zákon, ktorý tu už bol predkladaný osemkrát? Verím, že raz dôjde aj na spravodlivosť a bude aj ukončené, aj bude ukončená kauza o amnestiách spravodlivo, nie pre jednotlivých aktérov tejto kauzy, ale najmä pre občanov Slovenskej republiky. Je mi ľúto, že tento biľag na dnes zatiaľ nechcete odstrániť. Chcem dúfať, že aspoň pozmeňovacie návrhy, ktoré odznejú, prijmete, tým sa poupraví deklarácia a bude znamenať aspoň do budúcna možnosť a povinnosť zároveň vlády riešiť túto nepeknú kauzu. Ďakujem pekne. (Potlesk.)