P. Hrušovský, predseda NR SR: (2005-05-26):
Otváram rozpravu. Chcem vás informovať, že do rozpravy som dostal dve písomné prihlášky: za poslanecký klub KSS pani poslankyňa Bollová a ďalej som dostal prihlášku pána poslanca Jozefa Banáša. Nech sa páči, pani poslankyňa Bollová. D. Bollová, poslankyňa: Ďakujem za slovo, pán predseda. Vážené kolegyne, kolegovia, pán predseda, dovoľte, aby som začala trošičku inak, ako som si to pripravila, lebo sme si tu vypočuli predkladanie správy, takže reagujem najprv na vystúpenie pána predsedu. Ak ste, pán predseda, nezabudli uviesť, že bývalý prezident Rudolf Schuster bol v minulosti členom Ústredného výboru KSČ, neviem, načo ste to tu hovorili, tak sa chcem spýtať: Kým ste boli vy pred rokom 1989? Nepočuli sme o tom. Zrejme ste boli nula. Vo vašom veku, a ako sa na Slovensku hovorí, pri vašom vzdelaní ani ste iným nemohli byť. So značnou dávkou uspokojenia konštatujem, že možno i mojím pričinením podáva Ústav pamäti národa výročnú správu o činnosti Národnej rade, hoci mnou vyslovená požiadavka o potrebe takejto správy bola prednedávnom na rokovaní Národnej rady Slovenskej republiky pánom predsedom výboru zamietnutá ako nepotrebná. Len nerozumiem, či do správy Ústavu pamäti národa patrí vaše extempore, pán predseda, obsahujúce citácie zo znenia zákonov spred roka 1989. Myslím, že ste mali hovoriť o vašej dvojročnej činnosti. Ústav od svojho vzniku podľa zákona č. 553/2002 Z. z. z 19. augusta 2002 predkladá túto správu prvýkrát. Je potrebné oceniť, že na 71 stranách textu sa nás Ústav pamäti národa snaží presvedčiť o svojej nevyhnutnosti a dôležitosti práce, ktorú za rok 2004 vykonal. Napriek tomu, že je všeobecne známe stanovisko nášho klubu k jestvovaniu tejto ustanovizne i ku kvalite zákona, ktorým bola konštituovaná, so záujmom a skutočne pozorne som predloženú správu preštudovala. Už pri prvom zbežnom prečítaní a porovnaní so zákonom a s jeho čl. I § 1, ktorý vysvetľuje predmet zákona, môžem konštatovať, že v správe vykazovaná činnosť ústavu nezodpovedá úlohám zo zákona, ktorý hovorí, že, citujem: „Tento zákon upravuje a) zriadenie Ústavu pamäti národa, b) evidovanie, zhromažďovanie, sprístupňovanie, zverejňovanie, spravovanie a využívanie dokumentov bezpečnostných orgánov nemeckej tretej ríše a Zväzu sovietskych socialistických republík a tiež bezpečnostných orgánov štátu,“ – zákon neuvádza ktorého – „ktoré boli vytvorené a zhromaždené v období od 18. apríla 1939 do 31. decembra 1989.“ Koniec citátu. Nie je mi jasné, ako má Ústav pamäti národa získať a využívať dokumenty Nemecka a Zväzu sovietskych socialistických republík, ako plánujú zabezpečiť materiály z archívov nejestvujúcich štátov predkladatelia zákona i tí, ktorí ho svojimi hlasmi schválili. Správa nehovorí ani o pokusoch získať spomínané dokumenty. Na stranách 38 a 39 sa totiž v správe vymenúvajú zahraničné kontakty a aktivity, zrozumiteľne povedané služobné cesty, z dôvodu, ako sa uvádza, užitočných pracovných kontaktov. Bolo ich celkom 17, z nich jedna cesta bola do Berlína s pracovným stretnutím so splnomocnencom STASI a ani jedna cesta do Moskvy či iných miest bývalého Sovietskeho zväzu. Ako teda spravuje a užíva dokumenty bezpečnostných orgánov napríklad Nemeckej demokratickej republiky a Zväzu sovietskych socialistických republík? Úlohu zo zákona v čl. I § 1 písm. b) teda ústav plniť ani nezačal. Napriek tomu, že do zákona o Ústave pamäti národa bol vsunutý § 4 odvolávajúci sa na vyhlášky a ustanovenie štátnych orgánov z rokov 1955, 1974 a 1988, ústav ich prijal celkom pokojne pre svoju prácu. Správa v časti A opakuje hlavné úlohy z § 8 zákona č. 553/2002 Z. z. bez ohľadu na to, čo hovorí zákon v § 1 a 4. V časti B o preberaní archívnych fondov sa ústav sťažuje na postup Slovenskej informačnej služby. Nakoniec to tlmočil pán predseda aj dnes, ktorá, citujem, „mala snahu riadiť sprístupňovanie a zverejňovanie dokumentov Štátnej bezpečnosti, hoci“ – iný citát – „predseda Správy rady Ústavu pamäti národa 30. októbra 2003 svojím rozhodnutím ruší utajnenie všetkých dokumentov v depozitoch Slovenskej informačnej služby“. Dávam do pozornosti, že predstaviteľ verejnoprávnej organizácie Ústavu pamäti národa odtajňuje dokumenty uložené v štátnej Slovenskej informačnej službe. Autorita verejnoprávnej organizácie je suverénne a nespochybniteľne povýšená nad Slovenskú informačnú službu. Nehovorím to preto, že by som bola nejaký veľký priaznivec a fanúšik Slovenskej informačnej služby, ale sú to fakty, ktoré citujem zo správy. Autorita, pardon. Kto by nepoznal úroveň textu zákona, ktorý pod politickým tlakom prijala táto Národná rada, by sa hádam čudoval. Dovoľujem si pri tejto príležitosti pripomenúť vhodnosť posúdenia možnosti zákon č. 533/2002 Z. z. zrušiť, resp. prepracovať, pretože jeho rešpektovanie môže spôsobiť nepredstaviteľné následky pre celú spoločnosť. Kolegyne, kolegovia, Ústav pamäti národa vlastní evidenciu vízových a ostatných cudzincov, evidenciu správy pasov a víz Zboru národnej bezpečnosti, Štátnej bezpečnosti, ciest česko-slovenských občanov do nesocialistických štátov, usídlených cudzincov, vlastní archívne fondy ŠtB, federálneho ministerstva vnútra, sekretariátov ministrov, námestníkov federálneho ministerstva obrany, Vojenskej kontrarozviedky, agendu Východného vojenského okruhu, Spravodajstva Generálneho štábu Československej ľudovej armády atď. Venujte, prosím, pozornosť stranám 10, 11, 12 predkladanej správy a posúďte, komu, ale hlavne čomu má slúžiť toto monštrum požierajúce milióny zo štátneho rozpočtu. (Reakcia z pléna.) To predmet zákona ústavu neuložil, pán kolega. Pod písmenom b) už spomínaného § 1 sa uvádza právo či povinnosť evidovania, zhromažďovania, spracúvania atď. dokumentov štátu vytvorených od roku 1939 do roku 1989, ktoré sa týkali zločinov na osobách národnosti slovenskej alebo slovenských občanov iných národností. Zločiny hľadá Ústav pamäti národa aj v evidencii vízových cudzincov a v archívoch sekretariátov ministrov a ich námestníkov a podobne? Objavili sa už podania na neznámeho či známeho páchateľa z týchto spisov a zložiek s podozrením na spáchanie zločinu? Ak áno, je činnosť Ústavu pamäti národa záslužná a chvályhodná, lebo pomáha odhaliť zločincov. Informácie o takých podaniach však tejto spoločnosti zatiaľ známe nie sú. Preto je možné považovať prácu Ústavu pamäti národa v týchto častiach, ktoré som citovala, za protizákonnú. Neriadi sa totiž ustanoveniami zákona č. 553, na základe ktorého jestvuje. Upozorňujem na ďalšiu anomáliu. Napriek množstvu zhromažďovania pôvodne utajovaných dokumentov a manipuláciu s nimi ústav nepotrebuje podľa oznámenia Národného bezpečnostného úradu bezpečnostnú previerku, ani jeho pracovníci. Toto oznámenie poslal Národný bezpečnostný úrad na SIS-ku dňa 21. júla 2003, na SIS-ku to poslal, hoci Ústav pamäti národa mal už od 1. 5., teda od 1. mája 2003 štatutárneho zástupcu a ústav uzatvoril so SIS-kou dohodu o spolupráci až 4. septembra. Otázka znie: Prečo Národný bezpečnostný úrad posielal takéto oznámenie na SIS-ku? Príčinou pochybnosti o logike a zákonnosti dokumentov Ústavu pamäti národa a Slovenskej informačnej služby je i odsek e) časti B, odsek 1.1. hovoriaci o problémoch pri preberaní dokumentov, najmä: a) stanovisko riaditeľa NBÚ oznamujúce riaditeľovi SIS, že Ústav pamäti národa je považovaný za legitímneho nástupcu pôvodcu utajovaných skutočností, ale b) odsek 2.1. správy na strane 13 uvádza, že Ústav pamäti národa nie je nástupcom žiadneho štátneho orgánu Slovenskej republiky ani jeho predchodcov. V časti správy Zväzky tajných spolupracovníkov na strane 16 sú vysvetlené názvy kategórií, pod ktorými sa občania nachádzajú vo zväzkoch takto: - písmenom „I“ je označovaný informátor a je tam vysvetlené, že bol zaviazaný spravidla na vlasteneckom základe, - pod písmenom „A“ alebo v zátvorke „TS“, čiže agent (tajný spolupracovník) plnil úlohy, a je tam napísané, „pri odhaľovaní, rozpracúvaní a dokumentovaní“ – hoci som presvedčená, že agent ani nerozpracúval, ani nedokumentoval, on iba oznamoval – „protištátnej trestnej činnosti, t. j. spolupracoval pri ochrane zákonnosti Československej republiky, Československej socialistickej republiky, Československej federatívnej republiky, suverénnych, medzinárodne uznaných a rešpektovaných štátnych útvarov, s ktorými ostatné štáty udržiavali riadne diplomatické styky a uzatvárali medzinárodné dohody a zmluvy“. Neuvažujete, pán predseda, o tom, že Česko-Slovensko, už akokoľvek sa ten štát volal, a v tom i Slovensko od roku 1948 vyhlásite za nejestvujúce? Za fiktívnu krajinu, ktorá ani vlastne nebola? Ak sa niektorí predstavitelia týchto štátnych útvarov dopúšťali priestupkov, či dokonca trestných činov proti ľudskosti a osobným slobodám, je namieste podať proti nim trestné oznámenie. V opačnom prípade zverejnené zoznamy sú prameňom urážok, morálneho odsudzovania mnohých nevinných ľudí, ktorí ani nemôžu dokazovať svoju nevinu z technických dôvodov. Snaží sa ich napraviť úprava, novela, ktorá bola prednedávnom posunutá do druhého čítania a ktorú ste, pán predseda, s veľkou nevôľou prijali. Ešte väčšiu morálnu ujmu spôsobuje, že dokumenty vydávané Ústavom pamäti národa na určenie dôveryhodnosti a spoľahlivosti občanov na výkon určitých povolaní nemajú žiadnu právnu relevanciu. Ústav pamäti národa totiž nezaručuje ich pravdivosť ani mu takúto povinnosť neurčuje zákon. Na strane 17 správy graf zobrazuje počty tajných spolupracovníkov číslom 82 351. Osemdesiatdvatisíctristopäťdesiajeden. Ak Ústav pamäti národa zverejnil zväzky uvedeného počtu osôb, znamená, že je presvedčený o naplnení litery zákona č. 553/2002 a že z týchto vyše 80-tisíc občanov „mnohí spáchali zločiny na osobách národnosti slovenskej alebo na slovenských občanoch iných národností“ – to je formulácia z textu zákona – „alebo páchalo zločiny proti mieru či“, nebodaj, „vojnové zločiny“, ako ďalej hovorí zákon. „Alebo sa dopustili“ podľa citácie ďalšieho textu „represií z politických dôvodov proti slobode, demokracii a existencii“, ako hovorí text správy, „slobodného a demokratického Slovenska“, ktoré v rokoch 1939 až 1989 vôbec neexistovalo. Ak Ústav pamäti národa zverejnil zväzky bez akejkoľvek garancie o pravdivosti záznamov v nich, bez analýzy dôvodov, čerpajúc zo záznamov orgánov, ktoré považuje za zločinecké spolu s celým vtedajším zriadením, nemožno charakterizovať jeho činnosť ako protiprávnu? Zákon č. 553/2002 v § 1 bod c) ústavu ukladá, že „má konať pri odhaľovaní alebo stíhaní trestných činov z bodu b), t. j. 1. nacistických zločinov, 2. komunistických zločinov, 3. iných zločinov, 4. iných represií.“ Pojmy „komunistických zločinov“, „iných zločinov“ a „iných represií“ nevykladá. Som rada, pán predseda, že ste tu sľúbili, že tieto pojmy už skoro budú vysvetlené. Okrem toho, že agenti a spolupracovníci či spoluúčastníci nacistických zločinov podľa správy nie sú ani evidovaní, ani zverejňovaní, ostatné pojmy nie sú právne vysvetlené, nemožno ani skutočnú, tobôž spochybniteľnú spoluprácu s ŠtB označiť za trestný čin, ani to zatiaľ nikto neurobil. Okrem toho, že mnohí občania nachádzajúci sa vo zverejnených zväzkoch odmietajú ich pravdivosť, ani zákon č. 553, ani žiaden iný zákon im nedáva možnosť žalovať Ústav pamäti národa za ohováranie a osočovanie, pretože ústav je verejnoprávna ustanovizeň, nie je právnická osoba, teda je trestnoprávne nepostihnuteľný. Kto je teda zodpovedný a kto bude zodpovedný za diskrimináciu a hanobenie cti mnohých občanov nachádzajúcich sa vo zverejňovaných zväzkoch odmietajúcich ich pravdivosť? Od bodu 4 strana 20 správy až po stranu 36, t. j. 16 strán, je exkurz do histórie, zrejme jedna z vedeckých prednášok Ústavu pamäti národa, vôbec sa netýka činnosti, o ktorej má podávaná správa hovoriť. Na strane 36 začína kapitola o verejnej činnosti Ústavu pamäti národa. Predpokladám, že ste si tento text aspoň niektorí prečítali. Iste ste si všimli i témy plánovaných tlačových konferencií. I toho, že z vyše 80-tisíc zverejnených mien za rok 2004 o sprístupnenie požiadalo 1 674 žiadateľov a z nich sa zo spismi zoznámilo 235 žiadateľov. Potvrdili ste to aj teraz, pán predseda, a myslím si, že to vôbec nenasvedčuje enormnému záujmu občanov o záslužnú a zmysluplnú prácu Ústavu pamäti národa. Máte, pán predseda, vedomosti o tom, koľko občanov podalo na rôznych inštitúciách sťažnosti na vašu činnosť? Možno ste tiež, kolegyne, kolegovia, zaevidovali, že pracovníci ústavu vykonali za rok 2004, už som spomínala, 17 služobných zahraničných ciest, na ktorých reprezentovali samých seba, ale na plnenie úloh určených zákonom mali prinajmenšom spochybniteľný význam a efekt. Ani pri jednej z ciest ústav neprezentuje, čo priniesla pre identifikáciu vinníkov temnej minulosti. Pritom v časti Komentár k ročnej účtovnej uzávierke je čerpanie výdavkov na cestovné na str. 64 suma 480 000 Sk. Okrem toho na str. 65 výdavky na prevádzku štyroch osobných áut suma 704 000 Sk. Spolu viac ako 1 000 000 korún. Tiež stojí za povšimnutie, že na str. 65 a 67 v kapitolách 633 a 713 sa duplicitne uvádzajú rovnaké položky pri čerpaní výdavkov na ten istý účel: výpočtová technika, prevádzkové stroje, telekomunikačná technika a súčet týchto výdavkov predstavuje 8 444 000 korún. Z iného, nie ekonomického hľadiska stojí za pozornosť str. 57 ods. s) s nadpisom Vedecká činnosť. Sú tam naplánované úlohy ako vytváranie databázy členom Ústredného výboru KSČ a ÚV KSS a nižších organizačných štruktúr KSČ a KSS, Ľudových milícií a členov Pacem in Terris. Vážení, k prepisu zoznamov zo zachovaných dokumentov treba podľa správy určite minimálne jeden, ak nie viac vedeckých titulov. Pretože to je vedecká činnosť. Nebudem ďalej podrobne rozoberať správu, lebo by to trvalo veľmi dlho. A jej požiadavky na nehnuteľnosti, techniku, dotácie do výšky 90 000 000 s vedomím dôležitosti Ústavu pamäti národa „na plnenie úlohy zachovať kultúrne dedičstvo národa“. To je citácia zo str. 59. Pýtam sa: Tvorcovia zákona a tí, ktorí sa všemožne usilujú napĺňať ním dané úlohy, máte, prosím vás, predstavu o tom, že kultúrne dedičstvo národa je niečo celkom iné? Nie zoznamy domnelých či skutočných donášačov? Správa sa ani slovom nezmieňuje o dôvodoch a príčinách nerešpektovania historického sledu udalostí. Teda o tom, prečo Ústav pamäti národa nezačal prácu zverejňovaním mien kolaborantov s nacistami, ktorí udávali napríklad, kto skrýval partizánov, na základe čoho boli vypálené a vyvraždené celé dediny. Nápis na pomníku v Kremničke, pán predseda, začína slovami „Pamätaj živý!“ Myslíte, že túto pamäť národ ignoruje? Vážení demokrati, liberáli, kresťania, ochrancovia ľudských práv – ja hovorím za seba, takže ich nebudem oslovovať, my to vieme, oni to všetci vedia, čo tu hovorím –, môžem pochopiť nenávisť a zášť ku komunistom a celému predošlému socialistickému zriadeniu zo strany tých, ktorí, vidiac subjektívne krivdy, iniciovali a prijali zákon č. 553/2002 o pôsobení Ústavu pamäti národa. Tým, ktorí stále cítia nevyrovnaný dlh voči predstaviteľom pôsobiacim v štátnej správe pred rokom 1989, pretože im ublížili, skutočne úprimne vyjadrujem ľútosť v mene členov nášho klubu, komunistov, ktorí na neprávostiach nemáme žiadnu vinu. Hovorím to zreteľne, verejne. Odovzdajte, prosím, moje vyjadrenie všetkým, ktorí o to stoja. Nechápem však hon na čarodejnice zo strany množstva socialistických pohrobkov, ktorí výdatne využívali a zneužívali štát, na ktorého riadení a správe sa zúčastňovali. Nechápem ani tých, ktorých predkovia sa v dávnejšej minulosti dopúšťajú a mnohí sa dopúšťajú i dnes minimálne takých priestupkov či trestných činov, za ktoré odcudzujú osoby zverejňované v zoznamoch Ústavu pamäti národa. Ak ste, vážení, hlasovali za zákon o zločinoch komunizmu, ktorý je právnym paškvilom a historickým nezmyslom, ak ste prijali zákon o Ústave pamäti národa, ktorý je všetkým iným, len nie ochrancom pamäti národa, dajte ústavnú povinnosť zostaviť zoznam vedúcich predstaviteľov Česko-Slovenska pochádzajúcich zo Slovenska, zoznam veliacich dôstojníkov ŠtB, KSČ a ostatných štruktúr, tých, ktorých sa to týka. Obviňte ich, postavte pred súd a v prípade dokázania viny za zločiny odsúďte a potrestajte. Ak ste o zločinoch bývalého režimu presvedčení a chcete svoju nenávisť niekde odventilovať, prečo ste tak dávno neurobili? Urobte to hneď, čo najskôr, pretože to, čo robíte prostredníctvom Ústavu pamäti národa, ktorého správu máme pred sebou, ako sa pokúšate odsúdiť celé vyše 40-ročné obdobie trvania štátu, ktorý niesol v názve socializmus a demokraciu, ako špiníte svojich predkov i seba, žiaden slušný, morálny a mravný človek neocení ako zásluhu pri očiste či vyrovnávaní sa s minulosťou. Zostanete v pamäti národa ako pôvodcovia traumatizácie a agónie spoločnosti. Ako nehumánni sudcovia celej generácie. A Správna rada či pracovníci ÚPN sa zapíšu do pamäti národa ako odiózne osobnosti, t. j. vyvolávajúce odpor a pohŕdanie všetkých procesov a pochybných pokusov o nastolenie demokracie. Ak ste ochotní uvažovať o predkladanej správe, o tom, čo spôsobuje zákon č. 553/2002 Z. z. i podľa neho jestvujúci Ústav pamäti národa, venujte, prosím, chvíľu času prečítaniu príspevku z pravicových novín Domino fórum č. 18 na str. 17 s nadpisom List Pánu Bohu zo záhrobia. Jeho autor, zrejme kňaz, nazval túto verejnoprávnu ustanovizeň Ústavom pomätenosti národa. Verím, že ak to urobíte, budete možno náchylní úvahám o zrušení ústavu, ktorého správu máme dnes posúdiť, ak nemáte za cieľ opakovanie situácie v starovekom Babylone. Táto veža, vážení, je zrelá na zrútenie. Čas a peniaze venované a vykázané v správe o činnosti Ústavu pamäti národa by bolo možné použiť na vyššie ciele v záujme civilizačných snáh o zachovanie pamäti národa a o rozvoj našej spoločnosti. Preto nemôžeme my poslanci klubu KSS predloženú správu prijať. A vyzývam vás, kolegovia, aby ste urobili podobne. Predpokladám, že poznáte slovenské príslovia, ktoré hĺbkou svojej pravdy, overenej generáciami, patria do pamäti národa. Jedno z nich hovorí: „Kto seje vietor, žne búrku.“ Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)