L. Nagy, poslanec: (2008-10-29):
Odpovede na tieto tri otázky sú v podstate definovateľné a čo sa týka prvých otázok súladu s ústavou a otázky súladu s Občianskym poriadkom, pokiaľ som videl problémy, tak som videl ich riešiteľné aj v podstate s jednoduchými obyčajnými pozmeňujúcimi návrhmi, ktoré som aj urobil počas rokovania výboru pre ľudské práva, národnosti a postavenie žien a tieto návrhy sú obsiahnuté aj v spoločnej správe. Trošku komplikovanejšie sa mi zdá otázka súladu s Dohovorom Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím, lebo tam v podstate, pokiaľ ide o súlad, by išlo vlastne o program zabezpečenia súladu, ktorý má oveľa širší záber a prostriedky, ako je možné riešiť jednoduchými pozmeňujúcimi návrhmi. Ale ja predpokladám, že pani ministerka bude reagovať aj na tú moju tretiu v podstate otázku a dostaneme odpoveď otázky prípravy aj ratifikácie, ale aj potom zabezpečenia súladu a rozvoja harmonizácie nášho právneho poriadku s týmto vážnym dohovorom. Toľko teda na úvod. A dovoľte, aby som vám uviedol, že podobne, ako sa vyjadrovali niektoré aj opozičné poslankyne v prvom čítaní tohto vládneho návrhu zákona, aj ja osobne som pozitívne hodnotil základné ustanovenia zákona už počas rokovania Výboru Národnej rady pre ľudské práva národnosti a postavenie žien. Spolu s poslankyňou Radičovou si myslím, že potreba jasne a spravodlivo zadefinovať podmienky podpory, začleňovania občanov so zdravotným postihnutím je na Slovensku akútna už niekoľko rokov. A preto je predloženie tohto návrhu do parlamentu krokom vpred. Na druhej strane nemôžem zamlčať ani tú skutočnosť, že už aj počas pripomienkového konania zákona, ale najmä po predložení návrhu zákona do Národnej rady Slovenskej republiky ma vyhľadali mnohí občania, ako aj predstavitelia organizácie občanov so zdravotným postihnutím. Dôvodom našich stretnutí bola ich nespokojnosť so skutočnosťou, že neboli prijaté a zohľadnené ich požiadavky vznesené počas pripomienkového konania. Určite vás bude zaujímať, pani poslankyne a páni poslanci, čo ľudia, predstavitelia spoločenských a odborných organizácií postihnutých namietali. Najprv však budem hovoriť o tom, s čím vyjadrovali spokojnosť. V prvom rade vyjadrovali spokojnosť, že ministerstvo práce  vypracovalo a predložilo zákon. Ďalej. S uspokojením zaregistrovali snahu ministerstva znova zadefinovať podmienky podpory a začleňovanie občanov so zdravotným postihnutím do spoločnosti. Ďalej. Pozitívne registrovali snahu o objektívnejšie posudzovanie kritérií nároku na kompenzáciu, valorizáciu príspevkov a podobne. Na druhej strane však vám chcem priblížiť aj obsah kritiky a nespokojnosti. Tak ako som už v úvode uviedol, táto nespokojnosť, respektíve kritika je zhmotnená v obsahu mojich pozmeňujúcich návrhov, ktoré sú súčasťou spoločnej správy a tie pozmeňujúce návrhy boli na rokovaní Výboru Národnej rady pre ľudské práva a národnosti a postavenie žien aj schválené a sú teda obsiahnuté v spoločnej správe, žiaľ, s hodnotením gestorského výboru tieto pripomienky neprijať. Pozmeňujúce návrhy, o ktorých hovorím, sa opierajú aj o právnu analýzu expertov právnickej kancelárie MeGray and Arthur, podľa ktorých niektoré ustanovenia predloženého návrhu zákona sú v rozpore s ústavou a ustanoveniami Občianskeho zákonníka. A ešte do tretice dodávam, že pozmeňujúce návrhy, o ktorých hovorím, taktiež sa opierajú o ustanovenia Dohovoru OSN o právach osôb so zdravotným postihnutím, dohovoru, ktorý bol prijatý v roku 2007. Najprv však budem hovoriť o rozpore niektorých ustanovení návrhu zákona s Ústavou  Slovenskej republiky. Podľa ustanovenia čl. 12 ods. 1 ústavy ľudia sú slobodní a rovní v dôstojnosti i v právach. Podľa ustanovenia čl. 12 ods. 2  ústavy základné práva a slobody sa zaručujú na území Slovenskej republiky všetkým bez ohľadu na pohlavie, rasu, farbu pleti, jazyk, vieru a náboženstvo, politické či iné zmýšľanie, národný alebo sociálny pôvod, príslušnosť k národnosti alebo k etnickej skupine, majetok, rod alebo iné postavenie.  Nikoho nemožno z týchto dôvodov poškodzovať, zvýhodňovať alebo znevýhodňovať. Podľa ustanovenia čl. 12 ods. 3 ústavy zákonné obmedzenia základných práv a slobôd musia platiť rovnako pre všetky prípady, ktoré spĺňajú ustanovené podmienky. Podľa ustanovenia čl. 12 ods. 4 pri obmedzovaní základných práv a slobôd sa musí dbať na ich podstatu a zmysel. Takéto obmedzenia sa môžu použiť len na ustanovený cieľ. Z uvedeného, vážené kolegyne a vážení kolegovia, vyplýva, že návrh zákona je v rozpore s predmetnými ustanoveniami ústavy vzhľadom na to, že navrhuje zaviesť pre kompenzáciu sociálnych dôsledkov ťažkého zdravotného postihnutia občanov takzvaný majetkový cenzus a obmedzený prístup k týmto kompenzáciám z dôvodu veku. Podľa návrhu v prípade, že majetok ťažko telesne postihnutého občana, ktorý inak spĺňa všetky predpoklady na to, aby mu štát kompenzoval sociálne dôsledky ťažkého zdravotného postihnutia, presahuje sumu 800-tisíc Sk, peňažný príspevok sa mu neposkytne, respektíve odníme. Podľa uvedeného návrhu je možné telesne postihnutých segregovať do dvoch kategórií a posudzovať občanov s identickým zdravotným postihnutím len na základe rozdielnej hodnoty majetku v jeho vlastníctve, čo odporuje ustanoveniu čl. 20 ods. 1 ústavy, podľa ktorého každý má právo vlastniť majetok. Vlastnícke právo všetkých vlastníkov má rovnaký zákonný obsah a ochranu. Z rovnakého dôvodu je v rozpore s ústavou, ale i inými antidiskriminačnými právnymi normami Slovenskej republiky obmedzovanie prístupu zdravotne postihnutých ku kompenzácii sociálnych dôsledkov ťažkého zdravotného postihnutia na základe veku. Je nemorálne, aby bolo právo, ktoré môže byť aplikované na občana mladšieho ako 65 rokov nedostupné pre občana staršieho ako 65 rokov v prípade, že iné podmienky stanovené právnym predpisom sú splnené. To teda bola otázka súladu predloženého návrhu zákona ustanoveného v Ústave Slovenskej republiky. Druhý okruh otázok sa týka súladu ustanovení predloženého návrhu zákona s ustanoveniami Občianskeho zákonníka. Ustanovenia predkladaného návrhu zákona teda podľa môjho hodnotenia sú už v rozpore aj so základnými ustanoveniami Občianskeho zákonníka. Ustanovenie Občianskeho zákonníka ako základnej právnej normy upravujúcej podobu vzťahov medzi subjektmi súkromného práva, ale aj medzi týmito subjektmi a štátom nemôžu byť v rozpore s návrhom. Návrh zákona musí rešpektovať nadradenosť Občianskeho zákonníka ako lex generalis najmä v otázkach. Po prvé. V otázkach úpravy podoby nadobúdania práv a povinností ťažko zdravotne postihnutých občanov v procese kompenzácie, ale aj orgánov zastupujúcich štát. Po druhé. V otázkach súladu jednotlivých ustanovení návrhu s dobrými mravmi. Po tretie. V otázkach  možnosti ochrany osobnosti ťažko zdravotne postihnutých občanov v prípade neoprávneného zásahu do takéhoto jeho práva. Najprv k prvému ustanoveniu. Podľa ustanovenia § 7 ods. 1 Občianskeho zákonníka spôsobilosť fyzickej osoby mať práva a povinnosti vznikajú narodením. Podľa návrhu zákona, o ktorom rokujeme, však ťažko zdravotne postihnutý občan nemá garantovaný nárok na peňažný príspevok, ale orgán štátu má možnosť bez uvedenia podmienok, teda podľa svojej ľubovôle prideliť peňažný príspevok alebo toto podľa ústavy neodňateľné právo odňať. K druhému ustanoveniu. Podľa ustanovenia § 3 ods. 1 Občianskeho zákonníka výkon práv a povinností vyplývajúcich z občianskoprávnych vzťahov nesmie bez právneho dôvodu zasahovať do práv a oprávnených záujmov iných a nesmie byť v rozpore s dobrými mravmi. Návrh zákona tým, že ustanovuje rôzne podmienky nezávisle od existencie telesného postihnutia zasahuje do základných práv ťažko telesne postihnutých občanov, čo možno veľmi jasne deklarovať ako porušenie ustanovení Občianskeho zákonníka a postup štátu je v rozpore s dobrými mravmi. Nie je preto možné zo strany štátu pri aplikácii návrhu slepo uplatňovať text návrhu bez toho, aby štát a jeho orgány nesledovali, či je ich konanie v súlade s dobrými mravmi. Teraz k tretiemu predmetnému ustanoveniu súladu Občianskeho zákonníka a návrhu zákona. Podľa ustanovenia § 11 Občianskeho zákonníka fyzická osoba má právo na ochranu svojej osobnosti, najmä života a zdravia, občianskej cti a ľudskej dôstojnosti, ako aj súkromia svojho mena a prejavov osobnej povahy. V prípade, že počas procesu uplatňovania práva ťažko zdravotne postihnutej osoby na peňažný príspevok dôjde zo strany štátu, jeho orgánov, ale aj tretích osôb k narušeniu integrity osobnosti tejto osoby, je možné vymáhať nápravu tohto stavu a zadosťučinenie na základe týchto ustanovení Občianskeho zákonníka. Návrh, o ktorom rokujeme, obsahuje viacero ustanovení, ktoré v terajšej podobe zakladajú pri svojej aplikácii právo ťažko zdravotne postihnutej osoby na ochranu jej osobnosti už tým, že príslušné orgány štátu si uzurpujú právomoc rozhodovať o právach a povinnostiach občanov nie podľa pevne stanovených pravidiel, ale podľa neurčitých alebo ťažko určiteľných podmienok. V súvislosti s uvedenými okruhmi je potrebné ešte raz zdôrazniť teda prioritu Občianskeho zákonníka pri aplikácii návrhu tohto zákona. To teda bol okruh nesúladu návrhu zákona s Občianskym poriadkom. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, a do tretice uvádzam ešte  súvislosti z dokumentu Organizácie Spojených národov o právach osôb so zdravotným postihnutím. Pred rokom, presnejšie pred 13 mesiacmi prezident Ivan Gašparovič v New Yorku na pôde OSN v mene Slovenskej republiky podpísal významný medzinárodný dokument Dohovor o právach osôb so zdravotným postihnutím. Dokument do platnosti vstúpil v máji 2008. Na úvod svojho vystúpenia k tejto otázke dovoľte, aby som z tohto dohovoru odcitoval aspoň všeobecné zásady. Tento dohovor sa zakladá na nasledujúcich zásadách. Po a na zásade rešpektovania prirodzenej dôstojnosti, osobnej nezávislosti vrátane slobody voľby a samostatnosti osôb, po b na zásade nediskriminácie, po c na zásade plného a účinného zapojenia sa a začleňovania osôb postihnutých alebo zdravotne postihnutých do spoločnosti, ďalej na zásade rešpektovania odlišnosti a prijímania osôb so zdravotným postihnutím ako súčasti ľudskej rozmanitosti a prirodzenosti, ďalej na zásade rovnosti príležitosti týchto osôb s ostatnými osobami, ďalej na zásade prístupnosti, ďalej na základe rovnosti medzi mužmi a ženami a napokon na zásade rešpektovania rozvíjajúcich sa schopností detí so zdravotným postihnutím a rešpektovanie práva detí so zdravotným postihnutím na zachovanie vlastnej identity. Toto sú teda všeobecné zásady, ktoré sú obsiahnuté a na ktorých je budovaný celý dohovor. Predkladateľ by mohol tvrdiť, že filozofia nášho zákona, o ktorom rokujeme, rešpektuje uvedené zásady. Nenamietam, ale ak sa pozrieme na podrobnosti, na jednotlivé ustanovenia dohovoru, tak vznikajú pochybnosti o súlade návrhu zákona s dohovorom. A absencia tohto súladu, ako som už spomínal v úvode, je rozsiahlejšieho, vážnejšieho charakteru, ktorý nie je možné odstrániť jednoduchými pozmeňujúcimi návrhmi. Je to otázka následného programu zosúladenia nášho právneho poriadku v tejto oblasti s ustanoveniami dohovoru. Napríklad uvediem aspoň tri také príklady nesúladu. Napríklad čl. 4 ods. 3 dohovoru uvádza. Pri vytváraní a uplatňovaní zákonodarstva a politík zameraných na vykonávanie tohto dohovoru a pri rozhodovaní o otázkach týkajúcich sa osôb so zdravotným postihnutím štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, budú dôkladne konzultovať s osobami so zdravotným postihnutím vrátane detí so zdravotným postihnutím a budú s nimi aktívne spolupracovať prostredníctvom ich reprezentatívnych organizácií. Aká bola skutočnosť pri príprave tohto zákona? Bola dôkladná konzultácia s predstaviteľmi? Boli akceptované návrhy reprezentantov organizácií telesne a ináč zdravotne postihnutých osôb? Podľa mojich informácií boli rokovania, ale neboli dôkladné, respektíve neboli dôkladne rešpektované požiadavky. Druhý taký príklad. Článok 8 dohovoru hovorí o zvyšovaní povedomia. Po prvé. Zmluvné strany sa zaväzujú prijať okamžité účinné a primerané opatrenia na zvýšenie povedomia v celej spoločnosti, a to aj na úrovni rodín o postavení osôb so zdravotným postihnutím a na podporenie rešpektovania práv a dôstojnosti osôb so zdravotným postihnutím. Ďalej. Okamžité účinné a primerané opatrenia na boj proti stereotypom, predsudkom a škodlivým praktikám vo vzťahu k osobám so zdravotným postihnutím vrátane tých, ktoré sa zakladajú na pohlaví a veku vo všetkých oblastiach života. Po druhé. Medzi opatrenia prijaté na tento účel patria po a iniciovanie a uskutočňovanie účinných kampaní na zvyšovanie povedomia verejnosti. Po b presadzovať postoj v rešpektovaní práv osôb so zdravotným postihnutím na všetkých úrovniach vzdelávacieho systému a u všetkých detí už od ich ranného veku. Nielen teda u detí postihnutých, ale u celej populácii. A po c nabádať všetky prostriedky masovej komunikácie, aby zobrazovali osoby so zdravotným postihnutím spôsobom, ktorý je v súlade s účelom tohto dohovoru. Po d podporovať vzdelávacie programy zamerané na zvyšovanie podvedomia vo vzťahu k osobám so zdravotným postihnutím a k právam osôb so zdravotným postihnutím. Toto sú základné odporúčania, ktoré by sa mali realizovať okamžite. Vážené kolegyne, kolegovia, posúďte sami, či sa to deje, alebo či je to aj typická situácia pre Slovenskú republiku alebo nie. A napokon tretí príklad súladu dohovoru a nášho zákona, o ktorom rokujeme. Ide o zásadu prístupnosti zdravotne postihnutých osôb, a tu sú základné úlohy, ktoré sú odporúčané z dohovoru. Zmluvné strany prijmú príslušné opatrenia, ktoré zabezpečia osobám so zdravotným postihnutím na rovnakom základe s ostatnými prístup k fyzickému prostrediu k doprave, informáciám a komunikácii vrátane informačných a komunikačných technológií a systémov, ako aj k ďalším prostriedkom a službám dostupným alebo poskytovaným verejnosti, a to tak v mestských, ako aj vo vidieckych oblastiach. Tieto opatrenia, ktoré budú zahŕňať identifikáciu a odstraňovanie prekážok a bariér brániacich v prístupnosti a budú sa vzťahovať okrem iného po a na budovy, cesty, dopravné a iné vnútorné a vonkajšie zariadenia vrátane škôl, obytných budov, zdravotníckych zariadení a pracovísk. Po b informačnej, komunikačnej a inej služby vrátane elektronických a pohotovostných služieb. A mohol by som pokračovať ďalej. Len tým poslankyniam a poslancom pripomínam, ktorí sledovali už osud tohto zákona počas rokovania vo výboroch, pripomínam iba to, že práve pozmeňujúce návrhy, ktoré sa týkajú napríklad prístupnosti k informačným technológiám, neboli prijaté, neboli akceptované, boli vyčiarknuté. Ďalej v tejto súvislosti stačí si uvedomiť, aká je prístupnosť našich verejných budov, štátnych orgánov, orgánov verejnej správy, budov, služieb, kultúrnych zariadení, obchodov, škôl a podobne. Ak dovolíte, len v zátvorke uvediem taký konkrétny príklad k otázke prístupnosti. Nedávno asi pred mesiacom som bol nútený vyhľadať lekára, nášho lekára, ktorý bol zastupovaný lekárom ministerstva vnútra, ktorý má svoje sídlo v budove, v ústrednej budove Ministerstva vnútra Slovenskej republiky. Tohto lekára som vyhľadal so svojou dcérou, ktorá je zdravotne postihnutá, je vozičkárka. Predstavte si situáciu, ak poznáte budovu ministerstva vnútra pri Starom moste, že, po prvé, nebolo kde možné zaparkovať auto. Po druhé, do budovy vedie 18 širokých schodov bez rampy. Po tretie, nebolo možné dostať informáciu, ako je možné osobám so zdravotným postihnutím dostať sa do tejto budovy. Napokon asi po pol hodine sa našli dve také koľajnice, ktoré namontovali pracovníci ministerstva vnútra zo zadného vchodu a potom sme našli dvoch mladých šuhajov, takých mocnejších, ktorí vyviezli moju dcéru po strmých schodoch na prízemie Ministerstva vnútra Slovenskej republiky. A keď som sa pýtal službukonajúcich ľudí, či to je prvá návšteva vozičkára v tejto budove, že nikdy takýto problém ešte nebol? Povedali, že tak aj áno, aj nie. Nevedeli dať odpoveď. Ak ministerstvo vnútra takto laxne pristupuje k otázke prístupnosti svojich priestorov pre zdravotne postihnutých, čo je možné očakávať od iných orgánov verejnej moci, od občanov, ako budú pristupovať. Čiže ja nevytýkam tomuto zákonu nesúlad s ustanoveniami dohovoru v tom zmysle, že zanedbali alebo nezakomponovali do tejto predlohy všetky odporúčania ani z časových dôvodov, ale najmä z náročnosti nebolo možné. Ale očakávam od pani ministerky, že zareaguje na potrebu zohľadňovania nášho zákonného poriadku a najmä skutočnosti reálií v Slovenskej republike s odporúčaniami dohovoru. A napokon na záver, vážené kolegyne, vážení kolegovia, ešte niečo v súvislosti tejto predlohy zákona o výške finančných prostriedkov. Pri raste životnej úrovne v Slovenskej republike v posledných rokoch, pri rapídnom raste hrubého domáceho produktu, pri tempe hospodárskeho rastu výška nárastu príspevkov na kompenzáciu podľa návrhu tohto zákona nie je ani na úrovni medziročnej inflácie. Ja viem, že otázka finančných prostriedkov a možnosti vlády vždy je komplikovaná otázka a je možné sa vyhovoriť na rôzne iné potreby, ale uvedomme si jednu vec, čo pre vás je známe, že finančné prostriedky, ktoré vláda má možnosť prerozdeliť v súčasnosti v budúcom rozpočtovom roku, je o 180 miliárd vyššia táto suma, ako to bola pred dvoma rokmi. A ak pri tejto možnostiach rast alebo nárast finančných prostriedkov určených na kompenzáciu a kompenzačné prostriedky nepredstavuje ani otázku inflačnej miery, tak je to vážna úvaha alebo vážny dôvod na zamyslenie. Teda, vážené panie kolegyne, vážení páni kolegovia, pani ministerka, pán podpredseda, toto sú dôvody nespokojnosti predstaviteľov organizácií. A toto je aj zdôvodnenie pozmeňujúcich návrhov, ktoré sú obsiahnuté v spoločnej správe pod č. 8, 10, 12, 14. Poprosím pani spravodajkyňa, aby ste zapísali, čo hovorím, lebo to čítam aj pre vás. Tak ešte raz. Ja som zdôvodňoval pozmeňujúce návrhy, ktoré sú obsiahnuté v spoločnej správe tohto zákona pod č. 8, 10, 12, 14, 15, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 27. O týchto pozmeňujúcich návrhoch obsiahnutých v spoločnej správe žiadam jednak, aby boli vyňaté na osobitné hlasovanie a o každom návrhu prosím, aby sme hlasovali zvlášť s odporúčaním, samozrejme, ich prijať. Ďakujem vám pekne.