Maďarič, Marek, minister kultúry SR (2015-11-11):
Ďakujem pekne. Vystúpenie pána poslanca Fronca urobilo podľa mňa fantastický kontrast medzi snahou zaujať nejakým vykrikovaním a neporozumením problému, ako to predviedol pán poslanec Hraško, a preto som aj v rozprave vystúpil, aby som mu to jasne povedal, niečím takým, ako to urobil pán poslanec Fronc, ktorý vystúpil veľmi poučene. Teraz mohol by som byť, samozrejme, a som rád, že povedal pán poslanec Fronc o tej kauze Berniniho to, čo povedal, lebo veľa z toho, čo povedal je pravdou. Ale on v úvode naznačil niečo, čo nedopovedal, ale ja tomu veľmi dobre rozumiem, na čo asi nie je ani možné vo svetle Berniniho tá slovenská verejnosť zrelá. A to je otázka, do akej miery má byť regulovaný pohyb kultúrnych predmetov v rámci napríklad Európskej únie. Napríklad poviem vám takú vec. Teraz relatívne nedávno v Nemecku ministerka prišla s návrhom, ktorý sprísňuje pohyb nemeckých kultúrnych predmetov na úroveň našu. A sa tam proste zdvihla obrovská vlna protestu, pretože jednoducho nemeckí umelci a vlastníci kultúrnych predmetov hovorili, že to obmedzuje konkurencieschopnosť nemeckého umenia, ak sa všetko podriadi nejakému prísnemu povoľovaciemu procesu. Aj u nich tam platí, že to čo je súčasťou národného kultúrneho dedičstva, to, samozrejme, nesmie byť vyvážané. Ale doteraz tam je, že všetko ostatné v zásade v rámci Európskej únie je pohyb voľný. A to je veľká otázka, či máme chrániť všetko úplne alebo teda len to národné kultúrne dedičstvo. Tento zákon nie je o tom, on transformuje európsku smernicu a hovorí vyslovene o národnom kultúrnom dedičstve ako to, čo u nás musí zostať. Ale iné veci by, ja mám ten názor, v podstate mali mať právo súkromní vlastníci aj predať alebo sa s tým odsťahovať, hej. To proste je súkromné vlastníctvo. A teda busta Berniniho, aby som ešte aj toto povedal, to nikdy Slovensku nepatrilo, to bol súkromný majetok, o ktorom ani nevieme, ako sa dostal do vlastníctva Ernesta Zmetáka. A možno sú tam aj nejaké nepríjemnosti a boli by sme možno prekvapení, keby došlo na vec, že čo by sa zistilo, že ako on k tomu na konci druhej svetovej vojny alebo tesne po druhej svetovej vojne prišiel. No a potom je tu tá vec, že keby aj teda nebolo to vyvezené, tak to kúpil ten pán Guenebeaud. A bolo by to na jeho panskej vôli, či by to štátu ponúkol alebo neponúkol. To znamená, že on by si to kľudne mohol nechať a nikdy by sa to proste do galérie nedostalo. A, samozrejme, je pravdou aj to, že tu neexistuje 100-percentná istota, že je to originál, a to nielen v tom zmysle, že Liechtensteinovo múzeum, ktoré má rovnakú prestíž ako Gettyho múzeum, má ju minimálne takú, povedalo tu, že: „No tak ale my nie sme si istí.“ Ale nekúpili to. A, samozrejme, zase Gettyho múzeum povedalo, že možnože to je originál. A kúpili to a riskli to. A možno sila tých peňazí povie v danej dobe, že teda bude sa to prezentovať ako originál. Tu ale odborníci hovoria, že o 50 rokov tam môže prísť nejaký špecialista, ktorý zasa preverí všetko možné v tomto skúmaniu a povie, že asi teda to originál nie je. A, samozrejme, sa bavíme o buste, to znamená, tam nemôže byť ani žiadna signatúra, neexistuje ani súvislý sled, povedal by som, písomne doložených majiteľov tej busty. Čiže nikto nikdy na sto percent nepovie, že práve tá busta je originál. Čiže ak by to teda ten súkromný vlastník tomu štátu ponúkol, ja si naozaj myslím, keďže to nie je slovacikum, ani inak sa to Slovenska netýka, že je otázka, či by tu bol spoločenský a politický konsenzus dať za to neviem koľko miliónov. Samozrejme tých 30 mil., to bola tiež trefná poznámka, lebo to nebolo nikdy oficiálne nejako verifikované, v tých médiách kolovali všelijaké informácie o tom. Čiže to som len potreboval povedať. Skôr ma teda zaujala tá podnetná myšlienka, a raz na to možno dôjde, debatovať nielen v takom tom správnom nastavení, aby sme si chránili národné kultúrne pamiatky, ale aj v tom, že určitý typ vlastníctva kultúrnych predmetov musí mať proste voľný pohyb, ktorý nemôže byť úplne, úplne obmedzený. Ja na záver tejto rozpravy by som si dovolil ešte povedať takú poznámku trochu od veci, keďže toto bol posledný zákon, ktorý som predkladal. Tak si dovolím poďakovať parlamentu za spoluprácu, najmä kolegom z výboru pre kultúru a médiá, ale aj ostatným. Samozrejme, ďakujem za podporu predovšetkým poslancom strany SMER, ale aj iným, pretože väčšina mojich zákonov mala vždy aj širšiu podporu. Ďakujem vám. (Potlesk.)