Rafaj, Rafael, poslanec NR SR (2011-02-08):
Ďakujem, pán predsedajúci. A ďalšími, ďalšími tzv. susednými, susednými a zároveň aj dotknutými štátmi. Neuznanie účinku je možné len konkrétnym občanom, ktorý môže požiadať o rozklad, v tomto prípade možno medzinárodné inštitúcie, ale mám za to, že nie je možné neuznanie účinku a priori samotným štátom. Opäť, znemožňuje to Európsky dohovor o štátnom občianstve. Teda Slovensko sa stalo v podstate objektom okamžitej uplatniteľnosti maďarskej právnej normy s exteritoriálnymi účinkami na štátnych občanov Slovenskej republiky. A teraz sa Slovensko snaží len deklaratívne znemožniť priamu uplatniteľnosť, čiže uplatniteľnosť účinkov, ale tento prístup sa uplatňuje, ako som už povedal, zväčša len v medzinárodnom práve vo vzťahu domáceho k domácemu právu v práve komunitárnom. Priamy účinok v medzinárodnom práve nevylučuje možnosť, aby niektoré ustanovenia medzinárodných dohovorov boli priamo účinné, ale toto nie je predsa súčasť nejakého medzinárodného dohovoru. Viem, že vláda ohlásila, že sa snaží o nejakú podobnú dodatočnú formu medzinárodnej zmluvy, ale bolo by naozaj smiešne prijať najskôr na Slovensku normu, ak predkladatelia uvažujú, že by to priamo súviselo s prijatím nejakej medzištátnej zmluvy a nadobudol by účinnosť tento zákon bez toho, že by, no, veď viete si domyslieť. Čiže tento zákon mi pripadá, resp. táto úprava mi pripadá len ako právna laterna magika. Tvárime sa, že niečo upravujeme, vidíme len akési tiene, ale nemáme dosah na toho, kto stojí za tým plátnom a kto vlastne určuje účinnosť tejto normy aj na štátnych občanov Slovenskej republiky. Pýtam sa ďalej predkladateľov, ako chcú normou dosiahnuť právoplatnosť aktu aplikácie práva? Aká je potom samotná vykonateľnosť tohto aktu aplikácie ich právnej úpravy? Tzv. neuznanie zákona cudzieho štátu je podľa môjho názoru len vylamovaním otvorených dverí a oslabujeme si navyše primárnu výhodu, ktorú máme, pretože Slovenská republika je v tomto zmysle v práve. Tu došlo od člena Európskeho spoločenstva k nenaplneniu základnej línie Európskeho dohovoru o občianstve a k vydaniu alebo k hromadnému vydávaniu štátneho občianstva na etnickom princípe, čo je neprípustné. Navyše, ak predkladateľ, myslím tým tej primárnej normy v Maďarskej republike, sa v dôvodovej správe odvoláva aj na akési cezhraničné spájanie národa. Pýtam sa, nejde náhodou o oživovanie revizionizmu, ktorý je priamo v Maďarskej republike v kontexte napr. Parížskych mierových dohôd explicitne zakázaný? Nejde istým spôsobom o porušenie aj Trianonskej mierovej zmluvy? Takže pýtam sa, prečo neriešime primárne problém? Prečo sa snažíme riešiť sekundárne riešenia alebo hľadáme len v podstate deklaratívne opatrenia? Teraz sa trošku pozrieme bližšie na právny aspekt a dopady, ciele maďarského zákona o dvojakom občianstve, ktoré v podstate je inter alia umožniť osobám s maďarským pôvodom alebo pravdepodobnosťou takéhoto pôvodu, čiže podľa etnického kľúča, štátne občianstvo Maďarskej republiky mimo tie spomínané všeobecné princípy Európskeho dohovoru o štátnom občianstve. Jednoznačne teda išlo pri vedomosti o nemožnosti takéhoto aktu o provokatívny akt voči Slovenskej republike, jej zvrchovanosti a štátnej suverenite a súčasne aj ďalších štátov, okolitých, susediacich s Maďarskou republikou. Z našej strany nasledoval výstražný diplomatický signál vo forme povolania slovenského veľvyslanca Maďarskej republiky na konzultácie. Spomeňme si, mnohí sme tu vtedy boli a mnohí ste hlasovali, pretože Národná rada prijala počtom stotrinásť z prítomných stotrinásť poslancov v minulom volebnom období uznesenie k návrhu novelizácie zákona o štátnom občianstve, o ktorom vtedy rokovalo maďarské Národné zhromaždenie Maďarskej republiky. Takže v podstate navrhovatelia akoby súčasne spochybňovali ešte stále platné uznesenie Národnej rady Slovenskej republiky z, myslím, leta 2010. V tomto texte, ktorý bol schválený stotrinástimi poslancami, čiže aj poslancami vtedajšej opozície a súčasnej koalície, myslím, že tam boli zástupcovia aj KDH, dokonca myslím, že aj SDKÚ, určite, sme vyjadrili predsa hlboké znepokojenie, upozornili sme, aby sa takýto akt nekonal. Tam sme uviedli všetky tie dôvody počnúc Trianonskou mierovou zmluvou, Zmluvou o dobrom susedstve medzi Maďarskom a Slovenskom a ďalšie medzinárodné alebo bilaterálne zmluvy vrátane dohovoru medzi ešte vtedajšou Československou socialistickou republikou a Maďarskou ľudovou republikou o úprave otázok štátneho občianstva z roku 1961. Ale napr. aj spomínali sme Bolzanské odporúčania vysokého komisára OBSE, Správu Benátskej komisie o preferenčnom zaobchádzaní z roku 2001, Parížsku mierovú zmluvu z roku 1947 a množstvo ďalších relevantných zmlúv, ktorými malo byť Maďarsko viazané. Napriek tomu nášmu apelu a vážnosti uznesenia slovenského parlamentu náš južný sused a člen Európskej únie nereflektoval na tieto politické a diplomatické aktivity a naďalej pokračoval v schvaľovaní a aj schválil normu, voči ktorej sme sa my ohradili. Podľa nového ustanovenia § 4 ods. 3 maďarského zákona sú tam stanovené podmienky bezúhonnosti atď., možno zvýhodnene naturalizovať osobu, ktorá nie je maďarským občanom, ale jej predok bol maďarský občan, alebo ak dokáže pravdepodobnosť svojho pôvodu z Maďarska, resp. tretiu podmienku – znalosť maďarského jazyka. To, čo je kľúčové, je jedno slovíčko – zvýhodnenie. Zvýhodnenie ako právny akt nepripúšťa ani Európsky dohovor o občianstve, ani ďalšie relevantné dokumenty. Nie je možné priznávať občianstvo na rozdielnych princípoch, ktoré sú, samozrejme, všeobecné. Nie je vám zvláštne, že v Maďarskej republike platí rovnaký zákon o štátnom občianstve a podobne je tam implementovaná podmienka osem rokov trvalého pobytu na to, aby bolo udelené v zmysle Európskeho dohovoru o občianstve? A zrazu pre istú skupinu sa zavedie zvýhodnenie, zvýhodnená podmienka na etnickom princípe. Stačí dokázať dokonca len pravdepodobnosť pôvodu. Takže myslím, že toto sú dostatočne vážne otázky, na ktoré by sme si mali odpovedať skôr, než vlastne možno z nejakých straníckych centrál vám príde príkaz alebo odporúčanie, ako máte hlasovať. Podľa nového ustanovenia § 9 ods. 1 zákona sa občianstvo okrem prepusteného zo štátneho zväzku na vlastnú žiadosť môže stratiť aj nadobudnutím cudzieho štátneho občianstva na základe výslovného prejavu vôle. Toto bolo, myslím, zo strany vás, koaliční páni poslanci a poslankyne, kritizované, ale strata nastala podľa ods. 16 priamo na základe zákona ipso facto práve dňom dobrovoľného nadobudnutia cudzieho občianstva najmä na základe žiadosti, vyhlásenia alebo iného úkonu s týmto cieľom. Čiže už potom, ako bolo zrejmé, že Slovenská republika prijala výlučnosť udeľovania štátneho občianstva, tak ako Česká republika, tak ako Nemecká spolková republika, ako Dánsko alebo iné štáty. Presne v tom istom duchu, ako to umožňuje aj Európsky dohovor o štátnom občianstve, pretože dôjdeme k tomu – neskôr, keď poukážem na to –, že medzinárodné spoločenstvo síce priznáva možnosť dvojakého občianstva, ale považuje to za výnimočný akt najmä v tých prípadoch, aby napr. nedošlo k tzv. bezdomovectvu. Pretože to je jeden, povedzme si, extrém, keď je občan bez občianstva, keď môže stratiť občianstvo alebo je vylúčený, a medzi tým, ak by možno nadobudol alebo nenadobudol iné, tak vlastne nie je občanom nijakého iného štátu. A druhý extrém podľa môjho názoru je práve toto dvojaké občianstvo a práve na tomto etnickom princípe. My nespochybňujeme možnosť udeľovať dvojaké občianstvo alebo dvojité občianstvo alebo aby naši občania mali aj takýto druh občianstva, veď stále je platné, že či prvá, či druhá emigračná vlna stále zostáva pri občianstve, ktoré nadobudli títo ľudia v zahraničí, či v Spojených štátoch, či v Kanade, alebo v destinácii, alebo v štáte, kde našli svoj druhý domov. My tu riešime situáciu od 17. júla 2010, teda od účinnosti maďarského zákona s exteritoriálnymi účinkami na štátnych občanov Slovenskej republiky, a máme zato, že táto úprava je komfortnejšia a precíznejšia, zrozumiteľnejšia. Je právne čistejšia a je v súlade s medzinárodnými trendmi, dohovormi a úzusmi a nie je akýmsi donkichotským pokusom naháňať niekde na stepi neuznávanie niečoho, na čo nemáme vlastne priamy dosah. Štátne občianstvo býva definované ako relatívne trvalý právny vzťah jednotlivca a štátu. Pýtam sa, akým spôsobom môže byť vytvorený trvalý vzťah medzi tými, ktorí by požiadali o dvojaké občianstvo, napr. pánom Berényim alebo predsedom občianskeho združenia Harmónia, ktorý, myslím, včera oznámil, že už požiadal – 10 dní po účinnosti zákona – o vydanie maďarského občianstva? Pýtam sa, aký je tam vlastne trvalý právny vzťah? No nijaký tam nie je. Navyše z právneho hľadiska ide o vzájomnú väzbu vyplývajúcu z vernostného zväzku občanov a štátu. Vernostný zväzok – ďalší problémový okruh. Akým spôsobom môže to, čo navrhujete, pán predkladateľ, zamedziť občanovi, ktorý sa stane dvojakým občanom, aby necítil svoj subjektívny pocit vernostného zväzku k cudziemu štátu? To, že my povieme, že my to neuznávame, my mu môžeme vstúpiť aj do jeho subjektívneho pocitu? Keď on sa bude cítiť zodpovedným, lojálnym občanom aj druhého štátu? No zjavne nie. Ak toto nevieme zabezpečiť, načo to potom prijímame? Deklaratívne, že chceme možno vyslať nejaký signál potenciálnym žiadateľom iba? Že neprijmite, nepožiadajte, lebo my to aj tak neuznávame a nič z toho nebudete mať? To je veľmi slabé a veľmi chabé. A preto je priorizované v medzinárodnom spoločenstve štátne občianstvo jedno a nie dvojité, dvojaké. To je skôr výnimkou, akceptovateľnou výnimkou v konkrétnych prípadoch, keď povedzme ide o emigrantov alebo politických utečencov, azylantov a tak ďalej a tak ďalej. Čiže máme tu ďalší rizikový faktor. A to je riziko vzniku bipolarizmu dvoch právnych noriem na jedného občana, ktorý je ale súčasne štátnym občanom dvoch rôznych štátov. Nie je nám čudné, že práve nová maďarská úprava tento bipolarizmus kladie priamo za svoj cieľ? Čo okrem iného tento bipolarizmus prinesie? Okrem iného problémy v uplatňovaní diplomatickej ochrany takejto osoby. Stane sa situácia v zahraničí, alebo môže ísť aj o vyvolaný kvázi konflikt alebo nejakú kauzu a zrazu si na daného občana bude uplatňovať diplomatickú alebo inú právnu ochranu Slovenská republika aj Maďarská republika. Alebo čo my povieme? Veď my to vlastne neuznávame. Tak my toho občana necháme vlastne bez diplomatickej alebo inej právnej ochrany, pretože nevieme momentálne posúdiť, či on vlastne vystupuje ako štátny občan Slovenskej republiky alebo ako štátny občan Maďarskej republiky. Ďalší prípadný konflikt a nejasnosť je v prípade postavenia vojny, nekompatibilite daňových predpisov, uplatňovaných kolíznych noriem medzinárodného práva súkromného a pod. My tu otvárame Pandorinu skrinku. Lepšie, pochopte, lepšia, konfortnejšia a pre národné štátne záujmy aj pre občanov, konkrétnych občanov Slovenskej republiky, aj keby požiadali alebo chceli požiadať o dvojaké občianstvo, je tá právna úprava, ktorú sme prijali a ktorá nadobudla účinnosť 17. júla 2010. Veď okrem iného na tomto východisku, ktoré tu zdôrazňujem, bola založená aj dohoda o znižovaní počtu prípadov viacnásobnej štátnej príslušnosti a vojenskej povinnosti v prípade viacnásobnej štátnej príslušnosti. Tento medzinárodný dokument bol prijatý na pôde Rady Európy 6. mája 1963. Paradoxne ešte v ére socializmu a „bratstva“ Maďarská republika ani vtedy, pred štyridsiatimi rokmi, k tejto dohode nepristúpila. Je to zvláštne, lebo už bola v platnosti dohoda medzi Československom a Maďarskom z roku 1961, kde sa vzájomne vysporiadali problematické otázky uznania alebo priznania si občanov pre jedno štátne občianstvo, či už Maďarskej republiky, alebo bývalého Československa. Stále je ešte platný Haagsky dohovor o niektorých otázkach vzťahujúcich sa na konflikt zákonov o občianstve z roku 1930 a tu máme priam očividný príklad konfliktu dvoch rôznych zákonov vzťahujúcich sa na občianstvo slovenského a toho maďarského s exteritoriálnymi účinkami. V preambule tohto Haagskeho dohovoru sa vyslovuje presvedčenie zúčastnených štátov, že všetci členovia medzinárodného spoločenstva, citujem, „by mali uznať, že každá osoba by mala mať štátnu príslušnosť a mala by mať príslušnosť len jednu“. Koniec citátu. Uznávajúc, že cieľom ich úsilia je odstránenie všetkých prípadov bezdomovectva, ako aj dvojitého občianstva. Čiže opäť sme pri tom, čo som pred chvíľou hovoril, dva extrémy: bezdomovectvo, dvojité občianstvo. A my niekde beháme tam medzi tým a tvárime sa, že ani nahý, ani oblečený a neprídu sem ani na voze, ani peši a budú aj nebudú a uznáme alebo neuznáme to, aj keď nám vytiahnu pas cudzieho štátu. Je to zvláštna situácia, pretože ide o dva štáty Európskej únie, kde medzi tretími zmluvnými štátmi je aj vzájomná diplomatická ochrana alebo podpora. Takže to sú naozaj paradoxy, na ktoré, myslím si, my vôbec nevieme adekvátne odpovedať, hoci sme už odpovedali. Neviem, prečo my vylamujeme tie otvorené dvere, ktoré sú. Svetlo svieti na slovenskú stranu, v tme je náš sused. A v hlbokej tme. A my mu ideme ešte pomáhať tým, že hráme sa tu na piesočku s nejakými termínmi, ako je neuznanie, oddialenie účinku. No, ja jednoducho žasnem. Podľa môjho názoru táto právna úprava hoci bola o mesiac, myslím, posunutá, resp. z jednej schôdze predchádzajúcej, z novembrovej, na terajšiu, ja som myslel, že v dobrej viere ste si uvedomili, vládna koalícia, aké legislatívne diery a nedostatky má ten návrh a že v podstate prídete, možno prídete, neviem, možno máte pripravený nejaký zásadný návrh zmeny v druhom čítaní cez inštitút pätnástich poslancov, pretože, tak to je dosť málo, pán predkladateľ, zmena účinnosti, čo je logické, pretože ste nerátali, že sa posunie – ale nie, je to naozaj vážna vec. Veď právna veda i prax, dokonca i isté historické reálie sa zhodujú v tom, že určenie, kto je občanom štátu, a teda i podmienky na nadobudnutie a stratu občianstva sú vecou vnútroštátnych úprav. Je mi to ľúto konštatovať, ale musím, v tomto prípade je to záležitosť Maďarskej republiky do tej miery, že sa rozhodla nerešpektovať medzinárodné princípy a štandardy pri udeľovaní občianstva. Ale my naozaj nemáme nijakú právomoc. Legitimitu máme. Môžme si tu schváliť čokoľvek. Ale žeby nejaké účinky, povedzme si úprimne, nula bodov. Dokonca si myslím, že sa nám budú smiať. Skúsme rozvíjať ďalej, čo teda by nám teoreticky medzinárodné právo mohlo ponúkať v tejto oblasti. Pretože vieme, že právna úprava musí v plnom rozsahu rešpektovať identické právo iných štátov a nemôže sa dotýkať ich občanov. Čiže Maďarská republika, teda norma, na ktorú my reagujeme, by mala rešpektovať slovenskú právnu normu a nemala by sa dotýkať našich občanov. Ale my, naopak, odvíjame to smerom dozadu, my sa tvárime, že tých občanov vlastne, už ani ako keby nemali vôľu, nemali vôľu, že budú dvojakí občania. Áno, pán kolega, ja som to povedal a poviem to ešte raz, lepšie je nie zobrať, nie zobrať, veď keď nemáte desať eur a idete si kúpiť niečo, čo stojí 20 eur, tak si to nemôžte zobrať. To by ste ukradli potom. To je logické. Čiže ak nemáte možnosť na získanie dvojitého občianstva alebo druhého občianstva, no tak vám musí stačiť to jedno, keď na to nemáte. To je predsa úplne jednoduché. Podmienku súladu s medzinárodným právom, dámy a páni, obsahuje aj návrh článku o diplomatickej ochrane pripravených Komisiou pre medzinárodné právo v r. 2006, takže je to relatívne nová norma a o týchto dôsledkoch, aspektoch som už hovoril a navyše priamo je tam odkaz na čl. 3 Európskeho dohovoru o štátnom občianstve z roku 2007, a to ten, že, citujem, je to odsek 2: „Túto právnu normu ostatné štáty akceptujú za podmienky, že je v súlade s platnými medzinárodnými dohovormi.“ Spomínal som už v minulosti tie podmienky a tzv. princíp genuine link, ani jeden z týchto princípov tu nie je uplatnený. Navyše Európsky dohovor, čo je zrejme kľúčová norma v tomto prípade, takže podľa tejto normy týkajúcej sa občianstva nebudú obsahovať rozdiely ani zahŕňať prax, ktoré predstavujú diskrimináciu a to na základe národného alebo etnického pôvodu (čl. 5 ods. 1 dohovoru). Jasné porušenie maďarskej právnej normy. Táto norma zahŕňa prax, ktorá predstavuje diskrimináciu na základe etnického pôvodu. A my tu ideme reagovať na niečo, čo je v rozpore s medzinárodným právom. Pričom súčasná právna úprava Slovenska je v súlade s medzinárodným právom. Je to v súlade s výlučným občianstvom, pretože maďarský zákon v tom novelizovanom znení stanovuje zvýhodnené podmienky naturalizácie, o ktorých som už v začiatku hovoril. Je zvláštne, že náš sused, s ktorým máme dobrú zmluvu o priateľstve, spolupráci a tak ďalej, v podstate porušil nielen spomínaný Európsky dohovor o občianstve, nielen samotnú zmluvu, keďže prijal túto normu bez informovania a zvolania povedzme Zmiešanej komisie, hoci išlo zjavne o prejavenie o občanov, štátnych občanov Slovenskej republiky. Ale aj tú spomínanú dvojstrannú, ešte stále platnú zmluvu, nevypovedanú, medzi bývalým Československom a Maďarskom z roku 1961, ktorá bola špeciálne upravená, dámy a páni, práve aj pre oblasť nejednoznačného alebo dvojakého občianstva, kde v preambule dohovoru sme si vzájomne potvrdili, že do zmluvného vzťahu vstupujú vedení prianím, citujem, „aby prípady dvojakého občianstva sa odstránili“. Tento návrh v podstate.. (Reakcia z pléna.) Rozumieme si, áno, aby sa odstránili. Čiže my, ak sme prijali v lete 2010 úpravu zákona o štátnom občianstve Slovenskej republiky, sme v podstate konali v súlade so zmluvou medzi Maďarskom a Československom z roku 1961 a odstránili sme možné účinky alebo právoplatnosť dvojakého občianstva. Samozrejme, že môžme považovať aj za ďalšie porušenie a akýsi akt nedobrého správania a je porušenie tzv. oblasti spoločného záujmu, o ktorej hovorí základná medzištátna zmluva, a toto určite je oblasť spoločného záujmu, ak pripustíme ozaj v rámci maximálnej miery tolerancie, a opäť nedošlo k nejakým dohodám, resp. ani len k informovaniu v tejto veci. Vrátim sa ešte na, toto myslím, že by stačilo v rámci dokazovania, že norma, na ktorú my reagujeme či už tou existujúcou platnou úpravou, alebo touto vládnou úpravou, alebo úpravou v prvom čítaní, ktorú dali poslanci SMER-u. V podstate tam je to úplne jasné, tam si nemusíme nič dokazovať, že právo je na našej strane. Ale na margo niektorých pochybení alebo otáznikov, čo vo vzťahu k štátnym občanom Slovenskej republiky a napr. v čl. 5, 2 ústavy, že nikomu nemožno odňať štátne občianstvo proti jeho vôli, treba povedať, že prijatá právna úprava vychádza z akceptovaného záveru, o ktorom som tu tiež už hovoril, že bola prejavená vôľa osoby žiadajúcej o cudzie občianstvo za existujúceho platného stavu legislatívy a toto je v súlade s Európskym dohovorom o občianstve podľa čl. 7 ods. 1 písm. a), že tento spôsob zániku občianstva aprobujeme. Takže nevidím v tom absolútne z právneho hľadiska, v tom nevidím naozaj nijaký problém. Je to právne legislatívne absolútne čisté. Asi je zbytočné možno uvádzať príklad Českej republiky, ich § 7 o „pozbývání“ občianstva, rovnako tak ďalšie príklady, ktoré umožňujú takýto akt, či už nemecká právna norma, ale napr. aj Rakúska § 26, 27 a 29. Jednoducho, naozaj, správajme sa zvrchovane, Slovensko má právo prijať takú právnu normu, ktorá je za danej situácie právneho stavu a podmienok najlepšia pre nás, a to aj v kontexte ochrany národnoštátnych záujmov Slovenskej republiky. Takže toľko, pokiaľ sa týka povedzme dokazovania v oblasti práva. Možno by sme si ešte mohli povedať aj ten politický záver, že táto koalícia ide touto kvázi normou v podstate poskytnúť právnemu agresorovi, nebojím sa to povedať a nebojím sa to zopakovať, právnemu agresorovi, ktorý touto exteritoriálnou pôsobnosťou chce spod zvrchovanej pôsobnosti ústavy a zákonov Slovenskej republiky vyňať časť štátnych občanov Slovenskej republiky v prospech svojich záujmov, ktorými sa ani netají, a je to otázka revizionizmu a cezhraničného spájania. Teraz už nie len na tom symbolickom alebo národnom, národnostnom vzťahu, ale už na báze občianstva. A to už je vážna vec a vážny výkričník. Napadol mi v mysli, samozrejme, Július Paulus, ktorý na margo tohto by asi povedal, kto poskytne príležitosť, pokladá sa, že sám spôsobil škodu. Prečo my ideme poskytovať príležitosť na spochybnenie a oslabenie nášho práva a právnej úpravy, keď vzhľadom na to, čo som povedal, je evidentné, že Slovenská republika je v práve. Ako sa môžme pozerať na občana, ktorý bude možno prisahať vernosť inému štátu a nebude to možno robiť, určite to nebude robiť za podmienky, že tam dlhodobo trvalo žije, že je tam naturalizovaný občan, že tam má prácu, že tam študuje alebo že sa tam oženil, čo sú povedzme, samozrejme, akceptovateľné dôvody na udeľovanie dvojakého občianstva. Asi opäť rímsky klasik Cicero mal pravdu: „Kto raz krivo prisahal, tomu sa potom nemá veriť, aj keby prisahal pri viacerých bohoch.“ Ako môžme veriť niekomu, raz bude prisahať na „slovenského boha“, nech mi je odpustené, a raz na toho „maďarského boha“? Áno, to je za úplne iných, samozrejme, okolností. Čiže, dámy a páni, obávam sa, že akýkoľvek kompromis v tejto veci zo strany Slovenska, akýkoľvek ústupok a vťahovanie sa do jedného vreca s tými, ktorí na medzinárodnej scéne právne neobstoja, znamená v podstate kolaboráciu pri vytváraní precedensu, ktorý nie je v národnoštátnych záujmoch Slovenskej republiky. Končím svoje vystúpenie tým, že bojím sa koaličných poslancov, alias Grékov, keď prinášajú danajské dary v podobe takejto právnej normy.