Osuský, Peter, poslanec NR SR (2014-02-07):
Vážený pán predsedajúci, vážená snemovňa, milý predkladateľ, no, nepochybne si človek, ktorý o školstve čo-to vie, obidvaja prichádzame skôr z vysokoškolského učiteľského prostredia, ale minimálne ako rodičia detí školou povinných, ktorých sme zopár mali, vieme čo-to i o nižších stupňoch školstva. To, o čom si hovoril v závere svojho obsažného, hoc len jedenásťminútového vystúpenia, bolo to, že si hovoril, aký je rozdiel medzi posudkom rozpočtovej sekcie ministerstva financií, keď to predkladáš ako vládny človek a keď to predkladáš ako opozičný. No, slovenské múdroslovia sa vyznačujú múdrosťou, ktorá prekračuje čas a veky. Oni ešte netušili, že bude existovať sekcia rozpočtovania ministerstva financií Slovenskej republiky, ale už prišli na strašne krásne úslovie „Komu pánboh, tomu všetci svätí.“. Keď si v opozícii, tak ani-ani. To týmto múdroslovím sa riadi očividne sekcia, ktorú si zmienil. Vo svojom vystúpení si hovoril, ako by povedal nebohý Jaro Filip, súvislo a pekne, až mi bolo divnô, aj keď to nebolo u teba vôbec divnô, ale dotkol si sa viacerých, by som povedal, trvalých vecí na riešenie. Napríklad si hovoril o potrebe objektivizácie hodnotení, o tvojich skúsenostiach a obavách, čo by bolo, keby sa počet vyznamenaných stal kritériom. Iste, i pologramotní by sa stávali vyznamenanými, Šavlovia by sa obracali na Pavlov a hlupáci by sa stávali géniami. Tak to je. Myslím si, že objektivizácia hodnotenia „materiálu“ pri tom všetkom je oveľa dôležitejšia, než pre hodnotenie nosnej práce pedagóga pre prípadných prijímajúcich, pre prijímacie inštitúcie materiálu, ktoré dostávajú. Zažil som pred rokmi informáciu, že niektoré elitné švajčiarske univerzity v tom čase neuznávali maturitné svedectvá niektorých kantónov, u ktorých bolo známe, že materiál, ktorý odtiaľ prichádza, napriek maturitnému potvrdeniu, nie je celkom to pravé orechové a boli ochotní prijímať ich až po podrobení sa centralizovanému prevereniu ich vedomostí, a to, prosím, bolo Švajčiarsko s dlhou tradíciou pokoja, vzdelávania a i elitných univerzít. Takže i ja som zažil ako prodekan, ktorý zaviedol testovacie prijímacie skúšky na dovtedy z korupcie obviňovanej lekárskej fakulte to, že sme mali absolventa, teda uchádzača o štúdium, ktorý spravil z 800 možných, tuším 360, čo už je tak na úrovni takmer stávkovej kancelárie, lebo vždy boli 4 možnosti a jedna bola správna a „rein teoretisch“ si mohol tých 200 a dačo spraviť i len púhou náhodnou distribúciou šťastia. A keď som vysvedčenia tohto génia teda pozeral po odtajnení a dekódovaní a zoskenovaní, tak som si s drzosťou zvedavca nechal ako prodekan predložiť jeho podkladové materiály i vysvitlo, že v neďalekom kráľovskom slobodnom vinárskom mestečku bol tento laureát permanentne vyznamenaný a samojedničkový maturant. Vtedy som sám pre seba prijal heslo, že nikdy v živote, kým by som bol prodekanom, nebudeme prihliadať ani jediným percentom na akékoľvek výsledky stredoškolského štúdia u našich uchádzačov, ak nebudú tieto podložené objektívnym celoštátnym súbežným testovaním. K tomu, žiaľbohu, treba povedať ešte jedno, tak ako si hovoril o potrebe vyznamenaných ako kritéria tak, že by okamžite vyrástli ďalší, tak permanentné prevaľovania sa smrteľne tajných maturitných otázok a zadaní sú trošku výpoveďou o stave morálky. Ale napriek tomu, že toto, čo hovorím, všetko, čo som takto povedal, je možno kritické do radov učiteľov, i tu by som chcel samozrejme, lebo máme všetci aj rozum aj srdce, povedať, že postaviť len kritériá žiakom naštudovaných vedomostí ako kritéria kvality učiteľa, sú brutálne, ak porovnávam dieťa, ktoré chodí v Bratislave na ZŠ Košická a dieťa, ktoré bude chodiť niekde do unimobunky v Jarovniciach. Pretože rozdiel v podnetnosti domáceho prostredia je taký, že keby žiaka v Jarovniciach učil Ján Ámos Komenský osobne, tak je málo pravdepodobné, že z neho vykreše to, za čo by sa dostal k zaslúženej odmene a teda zasluhuje si tú odmenu, aj keď nevykreše. Chcem teda povedať, že tu vždy pri hodnotení na výstupe treba zvážiť i materiál, s ktorým tí učitelia pracujú. A úplne nakoniec, pekne si hovoril o úcte k učiteľom. Ja sa priznám, že si pamätám svojich učiteľov po mene, možno je to už prejav staropamäti, ktorá ešte funguje, od prvej ľudovej a vedel by som ich vymenovať a pamätám si dokonca i tých dobrých učiteľov, ktorí učili na základnej a strednej škole moje deti a musím povedať, že vyrástol som v rodine, kde by som nikdy nedostal pravdu pred učiteľom. U nás platilo: § 1učiteľ má pravdu, § 2, keby náhodou pravdu nemal, platí § 1. To znamená, že nikdy by sa ma naši nezastali. A je pravda, že úcta k učiteľom klesla. Cynik by povedal, no preto, lebo aj tí učitelia už nie sú to, čo bývali. A ja by som ale oveľa dôraznejšie povedal, lebo tá spoločnosť už nie je to, čo bývala. To znamená, že i dnes existujú vynikajúci učitelia, i moje deti ich postretali na svojej ceste za vzdelaním a neúcta k nim existuje napriek tomu, že sú vynikajúci učitelia. A samozrejme jedným z prejavov nie tej spoločenskej arogantnej bulovskej neúcty rodiča, ktorý svojho nevychovaného spratka uprednostňuje pred pravdou učiteľa, pre ktorého je ten spratek krížom, ktorý nosí, ale okrem iného i vedomie, že ten sprostý rodič, ktorý tam prišiel na bavoráku, kuká na toho učiteľa, ako na chudáka. A samozrejme hovoríme tu asi posledných 23 rokov o tom, ako je vzdelanie prioritou, ako budeme vzdelanostná spoločnosť aj s Minervou a so všetkým ďalším, detto hovorí celá Európska únia, pričom tak štyri krajiny z 27, aspoň po rozpočtovej stránke, tie veľkohubé vyhlásenia spĺňajú. Budeme centrum vedy a pokroku v roku 2010 – tak to sa nepodarilo, dúfam, že v 2020 sa tiež iste podarí, ako mnohé sľuby. Pravda je, že pokiaľ navrhnete vy takúto malú úpravu a tá úprava bude koštovať až dokonca milión, tak to je drobnosť, aby som sa už dnes druhýkrát opakoval, na to, čo v tejto krajine odteká, kde ako, čo odteká v podobe ukradnutých 300-tisíc eur priateľa Mičovského, čo odteká v kauze teplého vzduchu, o ktorom kvalifikovaný vyšetrovateľ prehlási, že sa nič nestalo. Tak samozrejme milión je nič proti sláve Božej. To znamená, ak nenájdeme na takýto návrh zákona milión, tak montujme tie autá, až kým odídu do Rumunska, do Turecka a ďalej ako sťahovaví vtáci a potom už budeme asi opäť len pilčíci, chvalabohu, vždy sa nájdu nejaké „nezalesnené plochy“, ktoré sú zalesnené a budeme rúbať čistiny. Veľa zdaru!