Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2022-10-18):
Dobrý deň. Ďakujem za slovo, pán podpredseda Národnej rady. Vážené kolegyne, kolegovia, je to možno náhoda, ale symboly sú dôležité. Doslova pár metrov od tejto sieni zákonnosti aj v tejto chvíli horia stovky sviečok. Sú tam položené desiatky kytíc a je to naozaj veľmi blízko. Je to veľmi blízko Národnej rady a myslím si, že by to malo byť veľmi blízko aj našich sŕdc úplne všetkých. Ja nevidím najmenší dôvod na to, aby sme sa o takejto zásadnej veci tu preli a používali rôzne zástupné argumenty. Myslím si, že každý z nás sto päťdesiatky najvyšších zástupcov, obrovská zodpovednosť, najvyšších zástupcov občanov Slovenska by tam mal priložiť jednu sviečku. Úplne každý. Každý z nás reprezentuje zhruba 33 300 hlasov, ak budeme sa snažiť o nejakú štatistiku. Ale tu nejde o štatistiku, tu ide o niečo oveľa ťažšie. My sme sa stále ešte nedokázali vyrovnať s mnohými vecami z našej minulosti a tá minulosť nás dobieha. Dobieha nás asi úplne logicky, pretože ak sa nepoučíme z minulosti, tak potom sme nútení zopakovať všetky chyby. Dneska tu zaznelo, že ako tu spojiť židovskú problematiku s LGBTI. To spojenie je podľa mňa absolútne logické. To spojenie je na mieste, pretože my sme sa nevyrovnali ešte ani so slovenským štátom, ani s tým, že sme si vyviezli desiatky tisíc občanov na istú smrť. Sme schopní o tom pochybovať a tu aj v tejto sieni zákonnosti sú ľudia, ktorí tú pochybnosť úplne s úsmevom a presvedčivo dávajú a ja viem, že tí ľudia a to je možno tragédia, oni to možno nehovoria kvôli nejakým politickým bodom, kvôli tomu, aby sa ukázali pred svojimi voličmi za pekných. To by som považoval do istej miery za politické hry. Ono je to ťažšie. Oni to hovoria preto, že sú o tom presvedčení. Obávam sa, že to je oveľa ťažší kaliber a to je vec, ktorá nás musí nútiť tu v tejto sieni, kde zastupujeme tých päť miliónov, každý má tých 33 300 za sebou, bojovať naozaj slovami o to, aby sme boli lepšou krajinou. Nie, nie sme zlou, ani nie sme najhoršou na svete. Ale to, že sme sa my nedokázali vysporiadať so svojou minulosťou, to sa prejavuje naozaj aj dnes. Nechcem do toho ťahať Ukrajinu, aj napadá ma, aj tá paralela. Ale tých paralel je viacej a ja by som bol veľmi rád, keby sme to dokázali bez toho, aby sme niesli tu nejaké osočujúce argumenty, aspoň pre túto jednu chvíľu, tá stopäťdesiatka. Keďže máme tak blízko tie horiace sviečky, mať to blízko pri svojich srdciach a jasne úplne spoločne, to by možno bol ten najlepší odkaz pre, pre ľudí, ktorých zastupujeme za istých pár desiatok metrov po Zámockej. A hoci už to nemôžme napraviť, ale môžme ohromne veľa urobiť pre budúcnosť. Pre to, aby ľudia spozorneli pri obrazovkách, pritom ako ich zástupcovia konajú a povedali si, veď tí ľudia majú asi pravdu. Sú chvíle, keď zhasnú vášne, boje a nebudú útočiť, čo je úplne pochopiteľné z rôznych politických dôvodov, lebo každý má právo vidieť svet trocha zo svojho uhla, ale toto neni otázka uhla. Tu by sme mali všetci pozerať sa priamo sami na seba a chápať, že niečo takéto je neprípustné. A ešte spojím ešte raz tú polemiku, že prečo spolu aj židovská otázka. Vlastne veď už Židov nemáme, veď sme ich dokonale vymietli. Azda by sme nechceli dokonale vymiesť aj tých, ktorí majú od narodenia to svoje videnie sveta sexuálne iné. Azda si niekto myslí, že naozaj sa to vyberá? Čo sa to tu hovoria za nezmysli. To niekto sa môže narodiť a potom si povie: Ja nebudem na dievčatá, ja budem radšej na chlapcov? To niekto sa rozhodne, že sa, že sa narodí postihnutý nejakým spôsobom alebo že sa narodí ako Žid? Veď to sú veci, ktoré sú dané Bohom, prírodou alebo každý nech si doplní, čo chce, ale sú to veci, ktoré musíme rešpektovať a skloniť sa pred nimi. A chápať, že menšina je naozaj, ako to tu dneska zaznelo, etalónom ľudskosti a pokrokovosti krajiny. Možno sa voľakedy hovorilo, že krajinu najviac posúdime, jej kvalitu, podľa toho, aké má čisté verejné WC a koľko je tam darcov krvi. No myslím, že pokojne k tomu môžme priradiť aj otázku, že ako sa krajina stavia ku svojim menšinám. Takže to spojenie, zablúdim na chvíľočku ešte do Humenného, a tým skončím, medzi židovskou otázkou a LGBTI je možno aj v tom, že keď nedávno Slovenskom prebehla pripomienka holokaustu, tak som zorganizoval so svojimi priateľmi z Príď a poznaj, máme takú aktivitu neformálnu občiansku, stretnutie s tými Nezabudnutými susedmi, ktorých sme vyvraždili aj v Humennom. Bolo tam 2 300 ľudí. Neviem, či je tam ešte päť občanov židovskej národnosti. A prišli nám do Centra voľného času stovky mladých ľudí, skoro štyristo. A viete, mladí ľudia vyučovanie odpadlo, nejaké smiešky, nejaké mobily. A viete, čo sme konštatovali, keď sme ukončili toto stretnutie v rámci Nezabudnutých susedov? Že sa nikto, naozaj nikto z tých detí nehral s mobilom a že všetci počúvali a možno počúvali prvýkrát, že to Humenné bolo mesto, kde bola silná židovská obec a dneska tých ľudí už niet. A ja som presvedčený, preto to spomínam, že sme povinní tu v sieni zákonnosti, vo svojich rodinách, na svojich pracoviskách alebo hoc aj na ulici zastávať pozície ľudskosti a keďže nás na chvíľočku život postrčil do takej vážnej role, ako je poslanec Národnej rady, tak naozaj nebáť sa ani vystúpení, ani kritiky, ani polemiky, pretože najlepší spôsob riadenia všetkého, to je jedno, či rodiny, či firmy, či štátu je osobný príklad. Kolegyne, kolegovia, myslime na to. Ďakujem. (Potlesk.)