P. Hrušovský, predseda NR SR: (2004-06-14):
J. Banáš, poslanec: Vážený pán predseda Národnej rady, pán predseda vlády, členovia vlády, kolegyne, kolegovia, dovoľte, prv než prejdem k meritu veci, aby som len zablahoželal víťazným stranám v dnešných eurovoľbách a zároveň dovoľte, aby som tak trochu vyslovil sústrasť Slovenskej republike, pretože signál, ktorý sme vyslali 17-percentnou účasťou, je veľmi smutný signál. Ale hádam to analytici rozanalyzujú tak, aby sme si to nejako zdôvodnili. Dámy a páni, rok 2004 je pre Európu „annus mirabilis“, obdivuhodným rokom. Rozšírila sa Severoatlantická zmluva, rozšírila sa Európska únia. K tomu, aby tento historický rok bol vskutku dovŕšený, chýba ešte prijatie európskej ústavnej zmluvy. Európsky projekt storočia sa zatiaľ nerealizoval. Prečo? Primárny dôvod doterajšieho neúspechu ústavnej zmluvy vidím v dvoch skutočnostiach, ktoré úzko spolu súvisia. Každá ústava sa odvodzuje od národa. Únia nie je v klasickom zmysle slova suverénnym štátom a nejestvuje v nej jednotný politický národ, ktorý by mohol túto štátnosť napĺňať. Čiže my Európania uplatňujeme starý, klasický spôsob ústavnosti vzťahujúcej sa na klasický štát, na útvar, ktorý atribúty plnohodnotného štátu nespĺňa. Je teda jasné, že z tohto pohľadu nemôžeme klasickú ústavnosť v Európskej únii uplatňovať. Preto je potrebné hľadať iné kritérium. Nazdávam sa, že ním môže byť iba kritérium inštitucionalizovanej politickej moci, a teda nie je podstatné, či táto moc má kvalitu štátu, alebo nie. Ak teda chceme byť s ústavnou zmluvou úspešní, nemôžeme uplatňovať stereotyp. Musíme si teda položiť základnú otázku, čo je Európa 20. a 21. storočia a čo je európska integrácia. Integrovaná Európa začala vznikať ako proces odrážajúci dramatické zmeny po druhej svetovej vojne, posilnený pádom železnej opony. K tomuto procesu sa pridáva proces nevyhnutného technického, technologického a vedeckého vývoja, ktorý nazývame globalizáciou. Realita 21. storočia je taká, že štát mnohé z toho, čo prináleží k jeho klasickej definícii, už nie je schopný samostatne realizovať. Proces európskej integrácie je do veľkej miery reakciou na tento vývoj. Únia je útvarom supranacionálnym, čo znamená, že umožňuje zachovanie suverenity prostredníctvom spoločného vykonávania. A práve tu je jeden z hlavných dôvodov nášho vstupu do Únie, nebyť s procesom globalizácie iba konfrontovaní, ale ho spoluvytvárať. Pri definovaní zmyslu európskej integrácie je potrebné zdôrazniť i druhý aspekt, ktorý presne vyjadril niekdajší nemecký kancelár Helmut Kohl, kresťanský demokrat, v roku 1990 na univerzite v Louvaine. Povedal: „Európska integrácia je v skutočnosti otázkou vojny a mieru pre 21. storočie.“ Berúc do úvahy dejiny Európy, som presvedčený, že už iba táto ambícia eliminácia možnosti vojen, konfliktov by mala byť dostačujúca na to, aby sme sa zasadzovali o čo najintenzívnejšiu európsku integráciu. Poznám dobre argumenty euroskeptikov, boli tu povedané, sú to legitímne názory, ja som eurooptimista. Sú to argumenty o prílišnom socializme či centralizácii únie, ale opakujem a neustále budem opakovať, že vždy je lepšie, keď úraduje 50 000 európskych úradníkov, ako keď sa zabíja 50 000 európskych vojakov. Európska história nám toto jasne dokumentuje. Pre konzervatívnych ekonómov ešte dodávam, že je to aj lacnejšie. Neporovnateľne lacnejšie. Ak teda tvrdím, že integrácia je pre bezpečnosť a hospodárstvo Európy, a teda i Slovenska, kľúčovou, treba jasne povedať, že ústavná zmluva je tým prvkom, ktorý integráciu posilňuje. V tejto súvislosti chcem ako eurooptimista jednoznačne podporiť všetky rozhodnutia, ktoré budú smerovať k čo najmenšiemu počtu politík, o ktorých sa bude v Rade hlasovať jednohlasne. Jednohlasné hlasovanie je brzdou integračného procesu. Hovorí primárne o tom, ako blokovať, a nie o tom, ako rozhodovať. Napokon demokracia ako taká je založená na väčšinovom hlasovaní. Väčšinové hlasovanie je o sile argumentov a o sile ľudí. Opakujem, ak nebudeme mať kvalitných ľudí, nepomôže nám ani 50 hlasov v Rade. Ak budeme mať ľudí kvalitných, schopných získavať spojencov, stačí hlasov aj 7. Tu by som reagoval na kolegu Tibora Cabaja a zároveň na našu budúcu tému, ktorú tu budeme mať a to je ohľadom záväznosti mandátu. Poviem možno trošku expresívne, ale pre mňa záväzný mandát je mandát pre alibistov, pretože ak bude v Rade suverénny minister, ktorý bude mať možnosť odbočiť, ako mu to návrh umožňuje, od záväznosti mandátu v záujme Slovenskej republiky, a keď bude odvážny a spôsobilý, tak to urobí a za Slovensko zabojuje. Ak nebude, tak si povie, mám tu záväzný mandát a sa ho držím. Nechcem sa podrobne zaoberať jednotlivými politikami, dovoľte iba poukázať na druhý dôvod doterajšieho neúspechu európskej ústavnej zmluvu. Podľa mňa je v politikoch. Je v ich konzervativizme, v obavách z otvorenia sa, v obavách z konfrontácie, v obavách z nových liberálnych myšlienkových prúdov. Po neúspechu talianskeho predsedníctva, pokiaľ ide o ústavnú zmluvu, napísal pán podpredseda KDH, minister Vladimír Palko okrem iného tieto slová, ktoré pred chvíľou v podstate zopakoval aj kolega Ferko Mikloško: „Poliaci a Španieli, ktorí sa postavili proti zmene tejto rovnováhy, sa postavili za celú Európu a my sme mali stáť pri nich.“ Dovolím si oponovať. Poliaci sa postavili proti najmä z dôvodu, že by chceli dostať viac najmä pre svoje poľnohospodárstvo, a Španieli preto, že sa boja, že dostanú menej najmä pre svoj regionálny rozvoj. To je prozaicky dôvod ich veta a nie akési altruistické európske záujmy. Chcem ešte, pán minister, s vami trošku polemizovať, je to váš článok v SME, kde ste okrem iného povedali: „Neúspech európskej ústavy je dobrou správou pre Európu aj pre Slovensko. Európa nepotrebuje ústavu, ako ju pripravil Konvent. Zmluva z Nice je dobrou zmluvou pre všetkých 25.“ Isteže, zmluva z Nice nie je zlou zmluvou a dá sa s ňou žiť. Ale je zmluvou z limitmi, ktoré spočívajú v tom, že brzdia integráciu. Brzdia proces, ktorý napriek všetkým známym problémom je procesom, ktorý upevňuje prosperitu a mier. Nazdávam sa tiež, že silná integrácia je pre Slovensko dôležitá, dôležitejšia viac ako pre iné krajiny. My sa totiž musíme čo najviac konfrontovať, ako obrazne vravievam, skočiť do bazénu a súťažiť s najlepšími. Iba tak totiž môžeme dobehnúť naše zaostávanie v ekonomike a najmä v myslení. Ak Slovensko niečo nevyhnutne potrebuje, je to sebavedomie. A národ bude sebavedomý len vtedy, ak budú sebavedomí jeho jednotliví občania a tí budú sebavedomí len vtedy, keď sa budú porovnávať, a to s najlepšími. Preto, dámy a páni, dovoľte, aby som na záver vyzval aj Národnú radu Slovenskej republiky, nebojme sa Európy, nebojme sa európskej ústavnej zmluvy, ak nechceme, aby nám mladí utekali, správajme sa sebavedomo, t. j. európsky aj doma. A na záver mi dovoľte jednu poznámku. Kolega Mikloško spomenul navrhovanú zmienku o Bohu. Dovolím si tvrdiť, že všetci chceme, aby Slovensko bolo v Európe silné, silní však nebudeme vtedy, keď budeme mať Boha zakotveného v európskej ústavnej zmluve, ale v našich srdciach. Vtedy budeme aj odvážnejší. Ďakujem.