P. Hrušovský, predseda NR SR: (2004-12-08):
B. Opaterný, poslanec: Ďakujem za slovo, pán predseda. Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne a kolegovia, posledné mesiace každého roka už tradične patria na Slovensku svojráznej reality šou - debatám o štátnom rozpočte. Tu viac ako inokedy platí stará pravda, že keď zasadá parlament, sú slobody a majetky občanov v ohrození. Napriek tomu, že pozornosť, ktorú tejto téme venujú médiá, robí zo štátneho rozpočtu takmer udalosť roka, nemožno sa ubrániť dojmu, že od vlády ide len o šikovný marketingový ťah, ako predať voličom obraz boja za ich záujmy a pritom v pokoji rozhadzovať miliardy korún vytiahnutých z vreciek daňových poplatníkov. Zo všetkého najskôr si je potrebné uvedomiť, že štátny rozpočet predstavuje iba časť celkového rozpočtu verejnej správy, v budúcom roku približne 56 %. Preto koaličné handrkovanie sa o približne 10 miliárd, keď v rámci štátneho a ostatných rozpočtov verejnej správy plánuje na budúci rok štát v tichosti prerozdeliť ďalších zhruba 560 miliárd, priťahuje pozornosť médií v podstate úplne zbytočne. A nielen z tohto dôvodu. Štátny rozpočet má síce podobu zákona, ale v praxi táto formalita veľa neznamená, utráca sa zákon - nezákon. Ako inak, veď dodržať stanovený rozpočet prakticky nie je možné. Na strane výdavkov i príjmov sa pracuje len s odhadovanými veličinami. A vláda to náležito využíva. Forma zákona dodá rozpočtu príslušnú vážnosť pri schvaľovaní. Hľa, občania, ako prísne kontrolujeme narábanie s vašimi peniazmi! Odhady zas dajú rozpočtu dostatočnú pružnosť pri koncoročnom zúčtovaní. Viete, občania, ono to zase tak prísne nešlo. Možno budúci rok. Marketingové stratégie všetkých vlád na svete sú rok čo rok v podstate rovnaké, nakoniec prečo niečo meniť, keď to stále vychádza. V prvom kole našej šou ministerstvo financií predstaví návrh štátneho rozpočtu s vopred stanoveným deficitom a striktnými obmedzeniami, čo hneď na začiatku vyvolá vlnu kritiky. Pritom treba objektívne oceniť, že na Slovensku je aspoň niekoľko rokov vopred stanovené, aká by približná hodnota deficitu mala byť. Väčšina európskych štátov je na tom podstatne horšie. Ministerstvo financií tvrdí, že šetriť už nie je kde, ohrozilo by to vládne priority. Ostatní ministri kričia, že v tejto podobe je ohrozené fungovanie ich úradov a napĺňanie priorít ich vlastných rezortov. Prichádza druhé kolo, tí istí politici si osvoja rolu šetrných hospodárov a verejne si uvedomia, že takto by to ďalej nešlo. Začnú proklamovať snahu šetriť. V praxi to znamená, že budú chcieť šetriť v kapitolách ostatných ministrov, lebo tie, prirodzene, nikdy nie sú tak dôležité ako ich vlastné rezorty. U nás bolo tento rok predmetom sporu niekoľko miliárd. Rokovania sa javili ako veľmi tvrdé, koaličná rada sa musela niekoľkokrát zísť, ale nakoniec to vyšlo. Prichádza tretie kolo - koaličná rada de fakto schválila rozpočet s výdavkami takmer 320 miliárd, pričom celkové výdavky verejného sektora by sa tak mali v budúcom roku pohybovať okolo sumy 570 miliárd. Vopred stanovené percento deficitu sa podarilo na poslednú chvíľu zachrániť a to aj napriek proklamovaným snahám dvoch koaličných strán, ktoré nižšie tempo zadlžovania sa občanov, než aké stanovilo ministerstvo financií, zjavne považovali za zbytočné. K dohode pomohli nielen takzvané ústupky jednotlivých strán, ale i dodatočne nájdené zdroje, plynúce napríklad z efektívnejšieho využitia štátnych finančných aktív a aktualizovaných odhadov príjmov z dividend podnikov s vládnym podielom. Ako sa podarilo behom pár dní zabezpečiť, že podniky so štátnou účasťou budú hospodáriť v budúcom roku o toľko lepšie, že štátu na dividendách vyplatia o 2,5 miliardy korún viac, to vie zrejme len pánboh. Mimochodom, prečo sa štátne aktíva nevyužívali efektívnejšie a štátne podniky nehospodárili lepšie už doteraz? Na tieto otázky asi ťažko čakať odpoveď. Ale ruku na srdce, dá sa čakať niečo iné v situácii, keď aj s dobrým úmyslom zavádzané programové rozpočtovanie je pre rezorty obťažujúca nadpráca. Stačí si prečítať niektoré zámery, vybrané ciele a merateľné ukazovatele. Keď na rôzne dávky a transfery, čo nie je nič iné ako jednosmerné výdavky bez protiplnenia, ide takmer polovica štátneho rozpočtu, a na mzdy a platy jeho ďalších 10 %. Keď takzvaná daňová reforma znamená iba zmenu v tom, z ktorého vrecka, a nie koľko bude štát vyberať od občanov. A najmä keď platí všeobecne akceptovaný prístup k zostavovaniu štátneho rozpočtu podľa vzorca toľko, čo vlani, plus inflácia a ak sa podarí, tak aj ešte niečo navyše. Napriek pochvalám z celého sveta je totiž znižovanie verejných výdavkov stále najväčšou slabinou finančnej politiky v našej krajine. Len do roku 2007 majú výdavky verejnej správy v absolútnej hodnote vzrásť o viac ako 20 %, čiže o jednu pätinu. No a ak vláda nerobí pre zmiernenie svojho bujnenia nič v priebehu roka, žiadna dvojdňová diskusia v parlamente koncom roka už nič nezachráni. Ale poďme ku konkrétnej podobe rozpočtu, ktorú práve prerokúvame. Ministerstvo financií nedávno zverejnilo dokument Stratégia rozvoja konkurencieschopnosti Slovenska do roku 2010. Citujem: „Tento dokument prezentuje ekonomickú stratégiu pre Slovensko do roku 2010, ktorá má byť základom pre politiku slovenskej vlády v tomto období. Jej hlavný cieľ je jednoznačný: Zabezpečiť, aby Slovensko čo najrýchlejšie dobehlo životnú úroveň najvyspelejších krajín Európskej únie.“ Koniec citátu. Pozrime sa, ako predložený štátny rozpočet korešponduje s uvedeným dokumentom. V časti makroekonomická a fiškálna oblasť sa okrem iného definujú dva princípy: Po prvé, nezvyšovať mieru prerozdeľovania v ekonomike, pretože nízka miera verejného prerozdeľovania zdrojov v ekonomike je jedným zo základných predpokladov rýchleho rastu. Verejné výdavky a tým aj verejné príjmy v podobe daní a odvodov sa preto nesmú zvyšovať. Naopak, vláda by mala zodpovednou politikou a zvyšovaním efektívnosti nakladania s verejnými financiami vytvárať priestor na ich ďalšie znižovanie. Po druhé, zachovať transparentnú a neutrálnu daňovú politiku. Jednoduchý a transparentný daňový systém je jednou z hlavných konkurenčných výhod Slovenska. Zároveň platí, že daňové zvýhodnenia sú veľmi neefektívny a ľahko zneužiteľný nástroj, ktorý v praxi vedie k plytvaniu verejných peňazí bez dosiahnutia želaných výsledkov. Vláda preto nebude podporovať žiadne verejné ciele prostredníctvom daňových zvýhodnení, ale jedine cielenými verejnými výdavkami.“ Koniec citátu. S uvedenými princípmi možno len súhlasiť. Ale pri pohľade do rozpočtu vidíme, že v prípade prerozdeľovania fakty hovoria takto: Podiel príjmov štátneho rozpočtu ako percento z HDP bol na rok 2004 v rozpočte schválený na úrovni 17,94 %, na rok 2005 sa navrhuje hodnota 18,36 %. Vo verejnej správe podiel príjmov v percentách HDP v roku 2005 má vzrásť na 37,1 % oproti 35,7 % v roku 2004, podiel výdavkov podľa návrhu na rok 2005 robí 40,5 % oproti 39,6 % z roku 2004. O akom nezvyšovaní miery prerozdeľovania je vlastne v stratégii reč. Nehovoriac o tom, že nezvyšovať mieru prerozdelenia je málo, pre dosiahnutie trvalého ekonomického rastu je nutné túto mieru znižovať, a to výrazne. V druhom prípade, keď vláda v rámci transparentnej a neutrálnej daňovej politiky vyhlasuje, že nebude podporovať žiadne verejné ciele prostredníctvom daňových zvýhodnení, stačí pohľad do kapitoly všeobecná pokladničná správa, kde možno nájsť položku daňové kompenzácie na daňové náklady na realizáciu významnej investície do automobilového priemyslu PSA a KIA vo výške 417 miliónov Sk, súhrnne za roky 2005 až 2007 v sume 1, 039 miliardy Sk. Podľa vyjadrenia pána štátneho tajomníka vraj na kompenzáciu dane z pridanej hodnoty pre uvedené firmy. Ale neboli to práve vládni predstavitelia, ktorí nás pri podpise zmluvy s automobilkou KIA ubezpečovali, že obsahom zmlúv nebudú žiadne daňové úľavy? Čo iné je daňová kompenzácia daňových nákladov než istá forma daňových úľav? Aký je toto orwellovský „newspeak“? Mimochodom, predpokladám, že firmy ako KIA a Peugeot sú platiteľmi DPH, takže neviem, akú daň z pridanej hodnoty im chceme kompenzovať. Rád by som sa dožil chvíle, keď sa tento štát bude tak veľkoryso chovať ku všetkým podnikateľom, bez ohľadu na ich veľkosť a národnosť. V stratégii rozvoja sa môžeme v časti prioritné rozvojové oblasti dočítať aj o ďalšom princípe, opäť citát: „Nedeformovať trhové prostredie nesprávnou dotačnou politikou. Ak je trhové prostredie narušované nesystémovými prvkami, akou je aj nevhodná dotačná politika, tak to v konečnom dôsledku deformuje ceny výrobkov a služieb a znižuje konkurencieschopnosť.“ Koniec citátu. Myslím, že je úplne zbytočné detailne rozoberať, koľko rôznych dotačných titulov sa v tomto rozpočte nachádza, či už ide o dotácie do poľnohospodárstva, investičné stimuly ako nástroj ekonomického uplácania zahraničných investorov na úkor našich podnikateľov, či štátnej pomoci neperspektívnym odvetviam. To všetko sú miliardové sumy, o ktoré štát oberá svojich vlastných občanov bez toho, aby dostávali adekvátnu protihodnotu, a tým obmedzuje nielen ich slobodu nakladať s vlastným majetkom, ale výrazne obmedzuje aj ich možnosti postarať sa o seba, čím sa sekundárne zvyšujú nároky na sociálnu sféru, samozrejme, štátnu. A občan, ten nech platí. Apropo, stratégia rozvoja obsahuje aj túto vetu: „V horizonte desiatich rokoch zrejme začnú zo Slovenska odchádzať ďalej na východ mnohí investori, ktorí sú zameraní len na lacnú veľkovýrobu s nízkou pridanou hodnotou.“ Takže kam to vlastne strkáme desiatky miliárd priamych stimulov a ďalšie desiatky miliárd na sekundárne, vynútené štátne investície, ako je urýchlená a nekoncepčná výstavba diaľnic a ďalšej infraštruktúry podľa potrieb jedného investora? Asi by skutočne stálo za to riadiť sa myšlienkou bývalého ministra financií Nového Zélandu Rogera Douglasa, ktorý navrhol, aby štát mohol vyberať len tie peniaze od občanov, o ktorých jednoznačne preukáže, že ich použije lepšie a efektívnejšie než súkromný sektor. A na záver sa pozrime na pár konkrétnych položiek v návrhu štátneho rozpočtu, ako príklad umele nafúknutých výdavkov, pochybných účelov a rezerv. V kapitole ministerstva práce a sociálnych vecí je v časti hmotná núdza navrhovaná suma na dávky 8,96 miliardy Sk. V cieli 2 sa uvádza priemerná dávka v hmotnej núdzi vo výške 2 949 Sk a očakávaný počet poberateľov mierne prekročí 180 000 osôb. Konkrétne cieľ 3 podprogramu 07C01 pomoc v hmotnej núdzi predpokladá podiel poberateľov na celkovom počte nezamestnaných vo výške 43,2 %. Lenže 2 949 krát 180 000 krát 12 mesiacov je, žiaľ, iba zhruba 6,37 miliardy. Do navrhovanej sumy chýba 2,6 miliardy. Z toho vyplýva, že buď by mal oproti tomuto roku vzrásť počet osôb o viac ako 70 000, t. j. o 40 %, ale ako je to možné v situácii, keď nám údajne zamestnanosť rastie, nezamestnanosť klesá a priemerná i minimálna mzda sa neustále zvyšuje? Alebo je zle vypočítaná dávka a miesto 2 900 Sk by mala byť 4 200 Sk. Ale také bohaté Slovensko ešte dlho nebude. Takže vynára sa tretia možnosť, takzvaná vata, neodôvodnené navýšenie výdajov, samozrejme, na úkor občanov. Prečo sú také disproporcie v rozpočte a kam pôjdu tie peniaze? Ešte jeden príklad, takisto z rezortu sociálnych vecí. V programe 06G040B systémy na prepojenie odborného vzdelávania a prípravy s trhom práce je vyčlenených 70,5 milióna Sk. V cieli k tomuto programu sa dočítame: „Prepojiť odborné vzdelávanie a prípravu uchádzačov o zamestnanie s potrebami trhu práce s cieľom zlepšiť koncepciu a program politiky ľudských zdrojov. Merateľné ukazovatele napĺňania cieľa: Regionálny prieskum zamestnanosti, počet 3. Teda jeden prieskum v priemere za 23,5 milióna Sk. Toto už hádam nemôže byť myslené ani ako vtip. Nezasväteného človeka by mohla napadnúť myšlienka, či to nie je cesta, ušetriť si niečo zo štátnych prostriedkov na predvolebnú kampaň a s tým spojené prieskumy a marketing. Vyzerá to tak, že pri príprave rozpočtu sa rezorty skutočne riadili princípom z úvodu tohto príspevku, teda dáme tam toľko, čo minulý rok plus inflácia plus navrch to, čo nám drzosť dovolí. Veď možno to vyjde. Už len ako čerešničku na torte možno vnímať kapitolu protimonopolného úradu, ktorý sa v roku 2005 so zámerom ochrana a podpora hospodárskej súťaže, program 084 hrdinsky odhodlal dosiahnuť cieľ zabezpečiť elimináciu činností a konaní obmedzujúcich súťaž vyriešením 30, slovom tridsať percent prípadov z celkového počtu riešených v roku 2005.“ Za 47,5 milióna korún skutočne špičková efektivita. Odkaz Slovnaftu i ďalším monopolistom: Nenechajte sa rušiť vo vašej bohumilej činnosti. Pravdepodobnosť, že vás úrad ohrozí, je len 30%. Pravdepodobnosť ohrozenia v reálnych trhových podmienkach by bola totiž oveľa vyššia a blížila by sa sto percentám. Vážené kolegyne a kolegovia. Fakty, ktoré som uviedol, ma nútia konštatovať, že tento vládny rozpočet nie je v súlade s Programovým vyhlásením vlády prinajmenšom, čo sa týka znižovania miery prerozdeľovania, nie je v súlade ani so stratégiou rozvoja konkurencieschopnosti Slovenska, nevedie ani k zníženiu vplyvu štátu na ekonomiku, a teda k zvýšeniu slobody jednotlivca, ba dokonca ani nekladie dôraz na priority školstva, vedy a výskumu v porovnaní s neefektívnym a lobistickým mrhaním peňazí na poľnohospodárstvo, štátnu pomoc, investičné stimuly a ďalšie vyslovene socialistické opatrenia. Preto nemôže dostatočne podporovať ďalší rozvoj ekonomiky Slovenska a predovšetkým jeho súkromného sektoru. Okrem toho rozpočet evidentne obsahuje položky, ciele a ukazovatele, ktoré do seriózneho štátneho rozpočtu nepatria a sú neodôvodniteľné. Tieto skutočnosti ma vedú k tomu, že ja osobne navrhovaný štátny rozpočet nepodporím a svojim kolegom zo Slobodného fóra odporučím postupovať rovnako. Ďakujem za pozornosť.