T. Galbavý, poslanec: (2008-11-04):
V predloženom dokumente ma zaujalo niekoľko častí. Predovšetkým je to bilancia emigrácie zo Slovenska a dôsledky, ktoré má. Podľa dokumentu v zahraničí pracuje približne 200- až 230-tisíc Slovákov, teda občanov Slovenska. Tí využili možnosti, ktoré vznikli po roku ´89 a najmä po našom vstupe do Európskej únie, kedy sa pre nás doširoka otvorili pracovné trhy v západnej Európe. Má to presne, ako sa aj v koncepcii uvádza, svoje výhody, ale, bohužiaľ, aj svoje nevýhody. K výhodám treba prirátať skutočnosť, že ľudia v zahraničí zarábali viac ako na Slovensku a prinášali domov peniaze. Navyše sa tam naučili jazyky, získavali skúsenosti a kontakty, prípadne vedomosti a prax. Ďalšou výhodou bolo to, že obchod za zamestnaním, a teda hlavne odchod za zamestnaním znížil percento nezamestnanosti na Slovensku v časoch, kedy sa priemysel reštrukturalizoval, kedy naozaj bolo ťažké nájsť v Slovenskej republike zamestnanie. Problémom je, že ľudia odchádzali aj v rokoch, kedy už začína byť aj na Slovensku nedostatok kvalifikovaných pracovníkov. To naozaj považujem za veľmi vážny problém. Ešte vážnejšie je, že odchádzajú najmä mladí ľudia, takmer polovica z nich je vo veku 25 až 34 rokov. A absolútne najvážnejšie je, že Slovensko opúšťajú najmä vzdelaní ľudia, najviac emigrantov má stredoškolské vzdelanie s maturitou a ročne odchádza tretina až štvrtina absolventov vysokých škôl. Teda odchádzajú tí, do ktorých naša spoločnosť investovala značné prostriedky po dobe bezplatného školstva v nádeji, že títo ľudia budú pracovať na Slovensku a vrátia spoločnosti náklady na vzdelanie. Je otázne, kedy a či vôbec sa títo ľudia vrátia, aby priniesli tieto skúsenosti, styky a kontakty know-how, ktoré podľa koncepcie v zahraničí získajú. Možno v dôsledku hroziacej recesie časť z ľudí, ktorí teraz pracujú v zahraničí, príde o prácu a vráti sa domov. Obávam sa však, že to budú skôr tí menej kvalifikovaní. Teda tí, ktorí si stále ťažšie nachádzajú prácu aj doma. Na túto situáciu by sme sa mali veľmi racionálne pripraviť. Ako som však povedal, v každom prípade je dobré, že Slovensko na svojich krajanov v zahraničí nezabúda a že im poskytuje podporu, aby nezabúdali na svoj jazyk a na svoje korene, ako už spomínal pán poslanec Rydlo, padne každému Slovákovi, ktorý žije v zahraničí, veľmi dobre, keď jeho materská krajina mu venuje, aj keď minimálnu, pozornosť, či už v podobe učebníc a iných záležitostí. Mám len niekoľko poznámok. Ja rozumiem tomu, že najpálčivejším problémom je slovenská menšina v Maďarsku, prípadne v Rumunsku, Srbsku a podobne. Ide o komunity, ktoré sa snažia uchovať si aktívne ovládanie svojho jazyka a udržať svoju kultúru. Nie vždy sa táto snaha stretáva s porozumením. Tieto komunity naozaj potrebujú pomoc v podobe učebníc a iných kníh, v podobe podpory školstva, napríklad vzdelávaním učiteľov, v podobe televízneho a rozhlasového vysielania. Je dobré a správne, ak im toto všetko poskytneme. Ako však koncepcia konštatuje, medzi slovenskými menšinami v zahraničí má osobitné postavenie menšina žijúca v Českej republike. Vznikla počas desaťročí existencie spoločného štátu, ale aj v rokoch po jeho rozdelení, napríklad tým, že zo Slovenska ročne odchádzajú tisíce študentov na české vysoké školy, založia si tam rodiny a už tam ostanú. Ide o najpočetnejšiu slovenskú menšinu v Európe a pravdepodobne je to jediná menšina, kde sa reálne dá rátať s návratom jej členov späť na Slovensko. Pritom o kúsok nižšie zistíme, že táto menšina v susednom štáte nemá systém fungujúceho školstva. To znamená, že nielen deti zo zmiešaných manželstiev, ale aj deti z rodín, kde sú obidvaja rodičia slovenskej národnosti, navštevujú české školy. Teda v priebehu jednej generácie splynú s prostredím a možno sa asimilujú. Samozrejme, ja chápem, že jedným z dôvodov tohto stavu je jazyková blízkosť. To, že Slováci s Čechmi si rozumejú – aspoň zatiaľ – aj bez tlmočníkov. Teda rodičia vedia, že keď deti prídu na Slovensko za starými rodičmi, tak sa jednoducho dohovoria. Pravdepodobne preto nie je záujem o existenciu slovenského školstva. Lenže ak chceme predsa len udržať povedomie o národnej príslušnosti týchto ľudí, mali by sme im pomáhať aspoň tak, že budeme podporovať šírenie slovenského jazyka prostredníctvom tlače, rozhlasu a televízie. A tu sú nedostatky. Slovenská tlač vrátane kníh je v Čechách takmer nedostupná. To zistí každý pri ceste do Prahy alebo do Brna. Aj vo veľkých kníhkupectvách môže človek hľadať slovenskú knihu pomocou lupy, nenájde ju. A ani v stánkoch nie sú noviny v slovenčine, to je jednoducho pravda. Nie je o ne záujem. Napriek veľkej a početnej slovenskej menšine to je dosť zvláštne, ale, bohužiaľ, je to tak. Ostáva teda len vysielanie rozhlasu a televízie. Už niekoľko rokov sa hovorí o pripravovaných zmluvách a o spolupráci medzi Českou a Slovenskou televíziou. Naposledy o tom hovoril exriaditeľ STV pán Hreha, pri nástupe do funkcie pred pár dňami avizoval zintenzívnenie spolupráce s Českou televíziou programový riaditeľ Slovenskej televízie pán Roman Lipták. To je dobré. Aj keď mám dojem, že viac sa hovorí, ako sa reálne koná. Keď sa pozeráme na program STV, tak známky spolupráce príliš nevidno. Pôvodných českých programov je tam naozaj málo. Keď sa pozriem na program Českej televízie, tak tam je to ešte oveľa slabšie. Mám preto otázku na pána podpredsedu vlády: Ráta sa pri rokovaniach s STV s takouto spoluprácou? Alebo sa predpokladá, že problém sa vyrieši vysielaním STV pre Slovákov žijúcich v zahraničí, čo je jedna z úloh, ktoré mu ukladá koncepcia? A v tejto súvislosti chcem vedieť, v akom štádiu je plnenie tejto úlohy a aké je jej finančné krytie, zabezpečenie. Z mojej strany je to všetko. Ďakujem pekne.