D. Jarjabek, poslanec: (2002-12-10):
Ako viete, pani ministerka Schmögnerová ani strana SDĽ tu už nie je. Či žiaľ, neviem. Keďže s prvou vládou Mikuláša Dzurindu vraj k nám zavítala demokracia, priamy prenos v televízii sa nekonal a tak sa dnes iba pamätníci môžu v duchu zabávať, ak, pravda, ten gogoľovský smiech cez slzy ešte možno považovať za zábavu. Pretože, dámy a páni, v minulých rokoch, čo ako vážne pripomienky spomínaná ústavná väčšina zo zásady nebrala do úvahy, pretože jej experti, pripomeňme napríklad okrem pani ministerky Schmögnerovej aj pána Mikloša, pána Palacku, pána Macejka, vedeli predsa lepšie ako kvalifikovaní ekonómovia, právnici, univerzitní profesori a ostatné kapacity v poslaneckých laviciach, ako riadiť štát, keď ho už dostali do rúk. A ak sa „činovníci“ prvej Dzurindovej vlády, v úvodzovkách, nenechali znechutiť a plnili krok za krokom to, čo si predsavzali, dnes druhá Dzurindova vláda skutočne má na čo nadväzovať. Slovensko je nasmerované na trajektóriu vývoja do spoločenstva banánových dodávateľov surovín pre vyspelé európske ekonomiky a lacnej pracovnej sily. Slovensko už stratilo vplyv na rozhodujúce oblasti vlastnej ekonomiky. Bez efektu, teda prinajmenšom bez efektu pre spoločnosť, občanov a štát, o jednotlivcoch nehovoriac. Rozpredalo kľúčové finančné inštitúcie a piliere výroby, aby zalátalo diery spôsobené enormne vysokou spotrebou štátu. Máme spomedzi transformujúcich sa stredoeurópskych štátov najnižšiu priemernú životnú úroveň, najlacnejšiu pracovnú silu a predsa nás táto už druhá vláda Mikuláša Dzurindu s vážnou tvárou presviedča, že vie, ako na to, že sa oddá opäť si utiahnuť opasky, pretože svetlo v tuneli už staro-nový pán premiér zrejme zasa vidí. Len aby to nebola iba fatamorgána a aby to nebolo svetlo protiidúceho expresu. Vládna koalícia má v tejto snemovni prevahu troch hlasov. Pre ktoréhokoľvek demokrata je to neprehliadnuteľné znamenie, že občania veľmi vyrovnane rozdelili dôveru k programu, ktorý ponúka vládnuca pravica, aj programom opozičných strán. Pre každého normálneho demokrata by to bolo znamením, že musí postupovať veľmi pozorne a vnímavo k situácii občanov, pretože väčšinová dôvera visí na vlásku. Čo však urobila naša súčasná koalícia? Nemá ešte ani dva mesiace, no správa sa, akoby tu bola od vekov a mala naveky aj zostať. A jej program? Ukázať občanom, že sa môžu mať aj horšie, že zatiaľ ešte nie sú na dne, ale čoskoro tam byť môžu. Sú to tvrdé slová, ale je to tak. Veď čo nám vláda a jej ministri zatiaľ ráčili zo svojich predstáv o slovenskej budúcnosti predstaviť? Platy sa zmrazia, ceny energií porastú o 20 až 40 %, čo automaticky vyvolá rast spotrebiteľských cien všetkého. Zrušia sa desiatky železničných tratí. Už sa zrušili niektoré sociálne opatrenia, pripravuje sa korekcia Zákonníka práce. Komu by sa málilo, môže si ešte hlavu lámať, ako obce a mestá zabezpečia bez vlastných príjmov prevádzku škôl a kultúrnych zariadení, keď im na ne zo zverených zdrojov posunieme iba toľko peňazí, ako spotrebovali v starých cenách. Nech si návrh rozpočtu prezeráte sprava doľava, zhora zdola či naopak, nikde v ňom nenájdete jediný náznak, že by vláda napríklad rozmýšľala nad tým, ako vrátiť ľudskú dôstojnosť dôchodcom, teda ľuďom, ktorých socialistická ekonomika okradla o zárobok, aby mohla vybudovať to, čo táto vláda rozpredáva. Naopak, aby nemali čas dumať nad problémom ako prežiť, vláda im pribalila povinnosť doplácať si za stravu, za lôžko a lieky v prípade, že si starý organizmus dovolí ochorieť. Podľa pána ministra Zajaca špitáľ nie je hotel, aby sa v ňom vyvaľovali, ale hotelovú taxu im zaúčtuje. Pritom bije do očí, že je niekoľko ekonómov, ktorí by nedbali dostať pod kontrolu penzijné fondy, do ktorých by si mali v súčasnosti ekonomickí aktívni občania ukladať svoje budúce penzie. Aby to nedopadlo tak, že história okolo BMG a Horizontu bude iba prechádzkou letným sadom v porovnaní s katastrofou, ktorú dokážu spôsobiť šikovní manažéri v penzijných fondoch. Ja viem, pre mladých pánov z Miklošovho a Kaníkovho tímu, ktorí sotva dodrali školské ľavice, je perspektíva dôchodku ešte taká vzdialená, že sa ňou nehodno zaoberať. Ctení kolegovia, poslanci Národnej rady tu však predsa nie sme na to, aby sme oponovali ich ročníkové experimenty, my sme tu na to, aby sme strážili záujem občanov, ktorí nás volili za svojich zástupcov pri správe štátu. Generačný rasizmus, ktorý vláda pod pokrievkou transformácie presadzuje, sa skôr či neskôr vráti tým, ktorí ho tak zákerne presadili. Prichádza mi na um len jedna otázka: Čo budú robiť tí mladí páni, ktorí nám týmto experimentom podsúvajú isté riešenia? Čo budú robiť, keď tieto experimenty nevyjdú? Pôjdu do zahraničia, tam sa budú realizovať v rámci svojich profesií, a čo ostatní občania, ktorí tu, žiaľ, na základe týchto experimentov zostanú? My tu, žiaľ, budeme musieť zostať, kým títo mladí páni sa na nás budú opäť kdesi z diaľky pozerať, ako súčasná, nie už síce v tejto generácii, ale o to múdrejšia pani ministerka Schmögnerová, o ktorej už tu bola reč. Dlho som rozmýšľal nad obľúbenou frázou viacerých našich vládnych politikov, ktorou zdôvodňujú bezhlavý výpredaj majetku štátu. Vraj štát je zlý vlastník. Ibaže, dámy a páni, štát je vlastník ako každý iný. Problém je iba v tom, že ľudia, ktorí v mene tohto štátu konajú, môžu správou štátneho majetku poveriť ľudí kvalifikovaných, šikovných a čestných, ak chcete, alebo tých druhých. Kto teda hovorí, že štát je zlý vlastník, hovorí súčasne, že Mikuláš Dzurinda, Ivan Mikloš, Brigita Schmögnerová, Gabriel Palacka a tak ďalej a tak ďalej, vybrali do funkcií manažérov štátnych podnikov ľudí neschopných alebo ak chcete diletantov, pretože iba tak sa mohlo stať, že zdravé a konkurencieschopné podnikateľské subjekty sa v krátkom čase zmenili na firmičky zápasiace o prežitie, ktoré padali vopred určeným zahraničným záujemcom do lona ako zrelé hrušky. Pripomeňme si, dámy a páni, ako prvá Dzurindová vláda s masívnou mediálnou podporou pozvala zachraňovať košické huty istého omotýľkovaného pána, ktorý v rámci zbavovania sa nepotrebností predal pražskú Spartu za necelých 200 mil. Sk. Viac peňazí vzápätí získal nový majiteľ pražského klubu iba za televízne prenosy, nehovoriac už o lukratívnych cenách za hráčov a hodnotu štadiónu. Táto kúpa už stojí za nejakú tú medailičku pre pani ministerku financií, ktorá ju umožnila. Mám na mysli tú vynikajúcu pani ministerku Schmögnerovú, ktorú ešte v tom minulom období obhajoval aj tu prítomný pán podpredseda Mikloš. Ťažko sa mi v tomto kontexte hovorí o problémoch rezortu, ktorému sa venujem. Uvedomujem si totiž, že ak sú ohrozené základné existenčné istoty, ak ľuďom ide o prežitie a o zdravie, idú problémy kultúry bokom. Ale i tak sa nemôžem neopýtať, na čo bolo dobré hrať sa pred voľbami na bohatých strýčkov, poschvaľovať vo vláde takmer miliardové projekty rekonštrukcie Slovenskej filharmónie, Slovenskej národnej galérie či Štátnej opery v Banskej Bystrici, keď sa zrazu na plnenie týchto uznesení prvej Dzurindovej vlády nájde len pár miliónov a týmto tempom by to boli stavby nie desaťročí, ale stáročí. Som nesmierne rád, že sa ministerstvo kultúry pokúša aspoň trochu meniť likvidačný postoj k Matici slovenskej, pretože v praxi vidíme, k akému nekultúrnemu finále môže štátnymi úradníkmi podporovaná averzia pracovníkov dvoch kultúrnych inštitúcii dospieť. Viem, že pán minister Chmel sa rozhodol určiť viac prostriedkov na podporu pôvodnej tvorby, literárnych a umeleckých časopisov a dovoľujem si byť taký optimista, že sa nádejam, že nebudú určené exkluzívnym a na podporu politicky spriazneného okruhu tvorcov. Čo ma však veľmi mrzí, to je ďalší dôkaz toho, že tejto vláde ide o tichú prípravu kolapsu našich verejnoprávnych médií. Inak sa totiž nedá vnímať skutočnosť, že opäť v rozpočte nie sú prostriedky na kompenzáciu za tie skupiny obyvateľov, ktoré zo zákona nemusia platiť koncesionárske poplatky a že ministerstvo financií opäť „zabudlo“ pripraviť peniaze účelovo určené na zabezpečenie priamych prenosov a záznamov Slovenskej televízie z rokovaní tohto parlamentu. Keď sa už koaliční nominanti vo vedení tejto verejnoprávnej inštitúcie rozhodli, že zadarmo budú občanom ponúkať iba klebetné prechádzky parlamentnými kuloármi a nie rokovanie o zákonoch. Dovoľujem si predniesť na tomto mieste dva návrhy na zmenu rozpočtu. Prvý návrh, navrhujem upraviť rozpočtovú kapitolu 53 Slovenská televízia v rozpočte 640 bežné transfery takto: navrhovaná suma 370 mil. Sk sa zvyšuje o 25 mil. Sk určených na zabezpečenie vysielania priamych prenosov a záznamov z rokovaní Národnej rady Slovenskej republiky. Ak by náhodou neprešiel tento návrh, dovoľujem si dať druhý pozmeňujúci návrh k zákonu o štátnom rozpočte Slovenskej republiky na rok 2003. Navrhujem upraviť rozpočtovú kapitolu 53 Slovenská televízia v položke 640 bežné transfery takto: bežný transfer 346 mil. Sk a 24 mil. Sk na zabezpečenie vysielania priamych prenosov a záznamov z rokovaní Národnej rady Slovenskej republiky. Ako ste si iste všimli, dámy a páni, nie je tu absolútny nárast tých peňazí, ktoré táto ctená snemovňa chce schváliť pre Slovenskú televíziu, ide iba o jej trošku iné rozvrstvenie. Dámy a páni, nie je to tak dávno, čo sme tu v slávnostnej atmosfére prisahali, že budeme ctiť zákony tohto štátu a pracovať tak, aby sa občanom Slovenskej republiky vodilo lepšie. Nie je to tak dávno, čo sme počúvali o tom, že v tomto parlamente musíme dosiahnuť normálny vzťah medzi poslancami, ktorým dali dôveru rozličné politické strany, pretože je našou úlohou tento štát zveľaďovať. Dnes máme pred sebou návrh zákona, ktorý nás prinúti vydať svedectvo o tom, do akej miery boli tieto slová uváženým predsavzatím a do akej miery iba prázdnou frázou. Tí, čo ste ochotní počúvnuť povel koaličnej rady, ktorá nenesie absolútne nijakú zodpovednosť, by ste si mali uvedomiť, že menný zoznam poslancov, ktorí prijatie zákona umožnia, je verejný dostupný a že za dôsledky, ktoré tento zákon spôsobí, ponesiete zodpovednosť rovnako ako ministri, ktorým dáte mandát zámery vykonať. Spýtajte sa svojich blízkych a rodákov, či sa tešia na to, ako sa všetci vrátime tam, odkiaľ sa Slovensko pred polstoročím pohlo, k životu v uzatvorených komunitách, komunikačne izolovaných dolín, úniku schopných a talentovaných, k bírešskej námezdnej práci, z ktorej budú bohatnúť iní a rásť cudzie metropoly. Alebo inak, rozmýšľali ste o tom, prečo po štyroch rokoch vláda stále nie je schopná predložiť tejto snemovni rozpočet ako krátkodobú projekciu koncepcie rozvoja tohto štátu? Prečo síce dookola počúvame, ako sa vyšvihli Íri, Španieli, Portugalci, ale zaťato sa mlčí o tom, ako sa chcú vyšvihnúť medzi tie najvyspelejšie štáty Európy Slováci a hlavne za koľko. Ministrov školstva sa vystriedalo za štyri roky neúrekom, ale na odstránenie počítačovej negramotnosti sa našlo zase len čosi cez 200 miliónov. Na muzeálnych slušovických péčečkách však len ťažko vyrastú kvalifikovaní programátori alebo ľudia, pre ktorých bude počítač efektívnou pomôckou pri práci. Je to vaše rozhodnutie, koaliční kolegovia, ak tento lístok na vlak do stanice Na dne vládou odsúhlasíte. Musíte počítať aj s tým, že ho budete musieť zaplatiť. Ja osobne jazdu týmto smerom odmietam. Nezabúdajte, prosím, že túto republiku sme pred krátkymi desiatimi rokmi odprevádzali do života ako demokratický štát so sociálnou trhovou ekonomikou, nie ako polofeudálne eldorádo, v ktorom si niektorí „vyvolení“ môžu trúfnuť čokoľvek a jedinou povinnosťou občana je mlčky trpieť. Strach dokáže ľudí načas ochromiť, zraziť na kolená a prinútiť k poslušnosti. Za uplynulé štyri roky vláda rozdávala zo zastrašovania priam lekcie, ale sú situácie, v ktorých už nemá zmysel báť sa, pretože človek nemá jednoducho čo stratiť. A takých ľudí je v našom štáte čoraz viac. Keď jedného dňa zistia, že táto vláda im vzala ľudskú dôstojnosť, že sú v kúte, odkiaľ niet úniku, nebude vám čo závidieť. Nás z opozície o trochu menej ako vás, ktorí ste vláde dali dôveru a mandát. Uvažujte, prosím, či sa vám do tohto riziká oplatí ísť. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)