Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2012-10-17):
Ďakujem pekne, pani predsedajúca. Dovoľte mi len jednu opravu, že som predseda výboru pre nezlučiteľnosť funkcií, v školskom výbore som radovým členom. Predsedom je pán kolega Mamojka, ktorý, predpokladám, že tiež asi bude chcieť sa k tomuto návrhu vysloviť. Takže dovoľte mi vystúpiť v prvom čítaní k tejto novele vysokoškolského zákona z dielne pána ministra Čaploviča. Ako som pred sekundou spomenul, som predsedom výboru pre nezlučiteľnosť funkcií a tento výbor administruje ústavný zákon o konflikte záujmov a tento zákon obsahuje pomerne všeobecne formulovaný článok 6 ods. 1, ktorý hovorí, že verejný funkcionár, ktorý sa zúčastňuje na rokovaní o veci, na ktorej má osobný záujem, je povinný oznámiť svoj osobný záujem o veci predtým, ako na rokovaní vystúpi. Ústavný zákon je aj v tomto ako v mnohých iných veciach pomerne nešťastne formulovaný, lebo pri jeho doslovnej interpretácii, keď napríklad budeme rokovať o prídavkoch na deti, tak každý z nás, kto ich tu poberá, by to mal oznámiť, než bude o tom hovoriť, takisto každý, kto napríklad platí dane, by pri dani z príjmov mal o tom hovoriť. Takže z toho dôvodu ako dlhoročný pedagóg vysokoškolský si dovolím aj ja uviesť, že mám osobný záujem na tomto návrhu zákona. A ten osobný záujem je teda aj záujem na kvalitnej a funkčnej sústave vysokých škôl. Takže týmto som vybavil formality a dovoľte mi pristúpiť k samotnému meritu veci. Na tejto schôdzi pán minister predkladá dva návrhy zákonov, ktoré sa týkajú rezortu školstva a rezortu aj vysokého školstva alebo z podrezortu. Je to tento zákon o vysokých školách a je to aj zákon o fonde na podporu vzdelávania, o ktorom budeme rokovať hneď po skončení rozpravy. A z týchto dvoch zákonov, ale aj napríklad z noviel školských zákonov z minulej schôdze sa už dá odsledovať smer, ktorým sa nový pán minister pri správaní školstva vybral. A keďže tento smer sa prejavuje aj v novele, ktorú máme dnes na stole, dovoľte mi, možno najprv všeobecnejšie vysvetliť, v čom podľa mňa je problém tohto prístupu, a potom to, samozrejme, ilustrovať aj na prípade tejto konkrétnej novely, o ktorej rokujeme. Musím povedať, že činnosť pána ministra pri všetkej úcte k jeho osobe a k jeho skúsenostiam zatiaľ vo mne vyvoláva snáď najväčšie rozpaky z druhej vlády Roberta Fica. Nie z dôvodu spochybnenia jeho, ako som už povedal, doterajšej akademickej skúsenosti alebo osobnosti, ale pán minister načrel do veľmi veľkého kľúčového rezortu aj na jeho autoritu. Slovu ani na odvahu biť sa za svoj rezort sa, žiaľ, nemôžu spoľahnúť ani učitelia, ani študenti, ani rodičia, uvidíme to aj v tomto návrhu zákona. Pán minister odovzdal peniaze školstva obciam na minulej schôdzi za nášho hlasného kriku, ktorý ale, bohužiaľ, nebol nič platný. Na tejto schôdzi v rámci zákona o opatreniach v štátnej správe chce pán minister odovzdať regionálne školstvo rezortu vnútra vrátane časti rozpočtu. Pán minister vo vzťahu k učiteľom nielenže nesplnil to, čo im do očí sľúbil, to je vyššie zastúpenie v školských radách, ale návrh, ktorý sa za jeho sľub plnil, ktorý tento jeho sľub plnil, zhodil zo stola. Pri vyjednávaní o platoch sa skrýva za ministra Kažimíra a premiéra Fica, presviedča učiteľov, že 5 % je vlastne 10 %. Dovoľte mi v tejto súvislosti zároveň nadviazať už na túto novelu samotnú. Priznám sa, že som ani nestihol spočítať, koľkokrát pán minister vyslovil v súvislosti s predkladanou novelou slovo kvalita. A to je slovo, ku ktorému sa ja budem vracať. Treba však povedať, že v rámci tej podpory kvality pán minister predložil školským odborom návrh, v ktorom vysokoškolským učiteľom nezvyšuje platy ani o cent. To znamená, že najlepší príspevok ku kvalite vysokého školstva je, aby vysokoškolskí učitelia zostávali rovnako nedoplatení, ako sú dodnes. Môžem si to povedať takto s nadhľadom, pretože mám plat poslanca, ale keby som mal plat vysokoškolského učiteľa, myslím, že by som tu s takýmto nadhľadom o tom hovoriť nedokázal. Aj za tých ostatných to tu hovorím. V týchto samotných zákonoch, ako uvidíme, sa nedá, bohužiaľ, spoľahnúť na dôraz pána ministra na kvalitu a dovoľte mi povedať prečo. Dovoľte mi záverom povedať, prečo som aj trochu osobný pri tomto návrhu zákona. Pri tomto návrhu zákona by som osobne mal byť hrdý a spokojný a som skôr smutný a nespokojný. A ten dôvod, prečo by som mal byť hrdý a spokojný je, že tento návrh zákona, aspoň to tak chvíľu vyzeralo, bude jedným z mála dôkazov kontinuity medzi jednotlivými vládami, keďže tento návrh sme pripravili ešte počas minulého volebného obdobia, ale teda z dôvodu predčasných volieb nebol prerokovaný v Národnej rade a schválený. A pán minister, keď bol vymenovaný, v druhej polovici apríla vyhlásil, že chce na toto nadviazať, chce to prevziať a predložiť do parlamentu. Priznám sa, že to mi dalo veľkú nádej. A naozaj, keď sa pozrieme do tejto novely, tak v množstve konkrétnych technických bodov, dokonca vo veľkom množstve konkrétnych technických bodov je tá novela priamo prevzatá z tej novely, ktorá bola ešte pripravená v minulom období, a to by mal byť ten dôvod, prečo by som mal byť ako spoluautor tej bývalej novely hrdý a spokojný. Problém je však v tom, že tá novela je upravená dvoma spôsobmi, ktoré ju zásadne v mojich očiach zhadzujú. Sú z nej jednak vypustené tie najkľúčovejšie ustanovenia, ktoré mohli naozaj pomôcť, a zároveň sú tam doplnené niektoré veci, ktoré jej účinok a kvalitu výrazne znižujú. Dovoľte mi vysvetliť jedno aj druhé. V tej minulej novele, ktorú pán minister prevzal a upravil, boli dve veci, ktoré mali zásadne zmeniť fungovanie nášho vysokého školstva. A to bola jednak zmena systému akreditácie, jednak zmena systému kariérnej cesty pedagógom. Základná poučka v pedagogike hovorí, že kvalita školstva je prakticky rovná kvalite pedagógov, ktorí učia, to znamená, že, to, čo sme sa snažili vtedy riešiť, bolo, kto môže učiť, kto môže byť garantom vysokoškolského štúdia a ktoré vysoké školy môžu poskytovať konkrétne vysokoškolské štúdium. Teda cieľom bolo tlačiť na kvalitu individuálnu aj na kvalitu inštitucionálnu. Musím konštatovať, že tieto kľúčové veci pán minister z návrhu vynechal. Poviem len veľmi stručne, keďže to nemáme na programe dňa, ale aby ste vedeli, čo tam naozaj chýba. Tým prvým návrhom, ktorý vypadol, bola snaha zavesiť celú akreditáciu nie na jednotlivca formálneho garanta, ale na kolektív učiteľský, ale čo je možno ešte dôležitejšie, na reálnu kvalitu pedagóga namiesto titulov. Pán minister v dnešnej rozprave povedal, že profesor musí byť najmä vedec. Ale priznám sa, že musí byť vedcom kontinuálne. V návrhu však vypustil tie ustanovenia, ktoré by napríklad tlačili na to, aby Akreditačná komisia teda hodnotila všetkých pedagógov, ktorí sa zúčastňujú aj z vedeckého hľadiska, aby hodnotila nielen ich formálne tituly, ale hodnotila aj ich skutočnú vedeckú prácu povedzme za posledných šesť alebo desať rokov. V návrhu bolo obsahovaná aj výrazná profesionalizácia činnosti Akreditačnej komisie tým, že by sa zriadila agentúra, ktorá by zabezpečovala jej činnosť. Samozrejme, Akreditačná komisia by si ponechala kľúčové kompetencie. Môžete sa spýtať, prečo je to dôležité, prečo zavádzanie takejto inštitúcie. No hlavný problém Akreditačnej komisie dnes je aj v tom, že jednoducho nestíha. A tých 21 členov, ktorí tam sú, väčšinou sú to vážené vedecké osobnosti, akademické osobnosti, sú však ľudia, ktorí tam majú aj iný život a ktorí nie sú ani platení, ani vybavení na to, aby vykonávali detailnú kontrolu kvality a dodržiavania. Neviem, ako je to teraz, ale pamätám si, že sekretár Akreditačnej komisie máva tradične možno dvoch, možno troch zamestnancov. Ak si myslíme, že takáto inštitúcia dokáže ukontrolovať systém, ktorý má viac ako 12-tisíc pedagógov a viac ako 200-tisíc študentov, tak je to, ako keby ste robili potravinovú inšpekciu s dvoma úradníkmi na ministerstve pôdohospodárstva. To by ste sa potom ešte len divili, čo by sme jedli v tejto krajine. Ale nijak nás neprekvapuje, že pri akreditácii to majú traja úradníci z 21 v podstate neplatenými alebo teda čestnými funkcionármi, alebo partajnými funkcionármi stíhať. Agentúra je taktiež vypustená z návrhu. Potom sme navrhovali zmeniť zásadne kariérnu cestu a dať väčší dôraz na individuálnu kvalitu pedagógov, ktorí sa zúčastňujú vysokoškolského procesu. Tam v podstate kľúčom bolo to, že dnes, ako vidíme aj na niektorých členoch vlády, a tým nemyslím vás, pán minister, sa profesorom v tejto krajine môže stať takmer ktokoľvek; a doterajšie pokusy rôznych vlád to zmeniť, väčšinou skončili skôr formalistickými kritériami, a to práve preto, že sa pokúšali zavádzať kritériá pre všetkých rovnaké. Poviem príklad. Pán minister Mikolaj zaviedol kritérium, podľa ktorého sa profesorom môže stať vedec až po desiatich, piatich docentskej praxe a docentom sa môže stať po piatich rokoch teda pedagogickej praxe. Čo síce znamená, že keby sa na Slovensku nejakou náhodou zatúlali viacerí géniovia z Harvardu a Oxfordu, tak tu by profesormi byť nemohli, ale nijako to teda nezabránilo ďalšiemu pokračovaniu veľmi, by som povedal, inflácie titulov a rozdávanie akademických titulov veľmi pochybným ľuďom. Jednoducho preto, že pochybnosť akademického výkonu nie je ani tak funkciou veku a praxe, ale integrity a schopností. Ale to pán Mikolaj akosi pri svojom dôraze na päť rokov nepoňal. Takže preto my sme navrhli, aby tieto kritériá, ktoré musí spĺňať každý uchádzač o docentskú a najmä profesorskú pozíciu, boli definované pre každý študijný odbor individuálne, pretože to by umožnilo zaviesť naozaj medzinárodne porovnateľné kritériá. Pretože všetci, čo sa akademickej práci venujeme, vieme, že iné sú kritériá v ekonómii, iné sú v geografii, iné sú v geológii a iné sú napríklad v lesníctve. To znamená, že len individuálne kritériá pre jednotlivé odbory umožnia, aby sme ich mali skutočne náročné. Pretože ak im stanovujeme jednotne, tak potom kritériá pre ekonómiu sú povedzme z hľadiska počtu publikácií v kvalitných časopisoch, sú smiešne pre fyziku a naopak. Toto je tiež vypustené. A zároveň sme ale chceli na školy prilákať nových, schopných ľudí, a to práve zmenou systému inaugurácie, teda tvorby profesorov nasledovným spôsobom. Dnes môžete byť nositeľom Nobelovej ceny, na Slovensku vám profesorské miesto dať nemôžeme. Nie že by sa tu tí nositelia sa až tak tlačili, a to z toho dôvodu, že ako som už spomenul, aby ste sa mohli stať profesorom, musíte mať minimálne docentský titul zo slovenskej školy a aj to len dočasne, zároveň, samozrejme, naše vysoké školy, najmä nemajú až taký záujem habilitovať a inaugurovať uchádzačov mimo prostredia tejto vysokej školy. Čo vytvára trošku začarovaný kruh. Nie sú inaugurovaní, habilitovaní, potom nemôžu učiť, teda minimálne na tých podstatných pozíciách, čo zase vedie k tomu, že oni nemajú záujem sa inaugurovať a habilitovať. A ten návrh pôvodný obsahoval veľmi jednoduchú klauzulu, ktorá hovorila, že vysoké školy by mohli na miesto, pracovné miesto profesora prijať aj človeka, ktorý nemá profesorský, docentský titul za jednej podmienky, a to je to, že jeho vedecké výsledky spĺňajú už uvedené náročné kritériá. To znamená, že on by mohol byť profesorom podľa svojej vedy, ale nie je ním zatiaľ. A bolo tam navrhnuté, aby takýto človek mohol byť prijatý na profesorské miesto a aby mohol po piatich, aby mal päť rokov, aby si tu profesúru spravil. Myslím si, že tento návrh bol určený najmä preto, aby, uznám, že zatiaľ možno neveľký, ale predsa len nejaký počet ľudí, ktorí by boli ochotní či už zo zahraničia, alebo zo slovenskej praxe sa vrátiť do akademického sveta, a sú kvalitní, aby ich to prilákalo. Osobitne vo vzťahu k tým novým náročným kritériám to malo zároveň slúžiť aj na to, aby naozaj prechádzali ľudia, ktorí sú kvalitní. Poslednou takouto zmenou, ktorá tam bola navrhnutá bolo to, aby členmi Akreditačnej komisie mohli byť len ľudia, ktorí spĺňajú vedecké kritériá na profesorský titul vo svojom odbore, pretože mnohí držitelia titulov dnes na Slovensku by už niekedy aj dnešné a najmä tie budúce náročnejšie kritériá splniť nemuseli a tým by aj sami o sebe podali určité svedectvo. Nechcem už dlhšie hovoriť o tom, čo malo byť a mohlo byť a čo v tej novele bolo, len chcel som vylustrovať, že teda nejde o vypustenie nejakých triviálnych, technických alebo politických ustanovení. Ide o vypustenie vecí, ktoré naozaj sa snažili ísť po jadre problému slovenského vysokého školstva, ktorým je individuálna inštitucionálna kvalita, kvalita jednotlivcov, ktorí sú na špičkových pozíciách, a kvalita inštitúcií, ktoré poskytujú vzdelávanie našim mladým ľuďom. Otázka je, že prečo tieto kľúčové ustanovenia z novely vypadli? Neobstojí argument, že sú príliš komplexné, pretože boli pripravené, boli napísané, boli predmetom pripomienkového konania. To znamená, nezdržali by pána ministra ani o deň. Mnohé z nich sú úzko prepojené s tým, čo ste už v zákone nechali, a k tomu sa vrátim, že práve to vypustenie vytvára niektoré problémy, a zároveň ťažko hovoriť o tom, že by to tú novelu skomplikovalo, lebo tá novela má 217 novelizačných bodov. Pán minister, chcem sa spýtať, že prečo vy pridáte možno ďalších desiatich-dvadsiatich nejako neuveriteľne skomplikovalo túto novelu a musí počkať na nový zákon, keď ste tam nemali problém dať množstvo iných technických, oveľa menej podstatných vecí. Preto pripravenú novelu ste zobrali, vyhodili ste z nej dôležité veci, ktoré by tlačili na kvalitu a zároveň ste upravovali veci, ktoré nemožno považovať za pozitívne a k tým sa teraz dostanem. Začnem niečím, čo je veľmi citlivé pre študentov a čo práve ilustruje to, že posunom tejto novely sa dostávame k tomu, že aj možno inak užitočné opatrenia strácajú zmysel, a to je konkrétne predĺženie externého štúdia. Už táto pôvodná novela obsahovala návrh na predĺženie externého štúdia a musím povedať, že v kontexte tej novely som tento návrh podporoval, pretože tá novela tlačila naozaj na to, aby sa nanovo akreditovali študijné odbory, aby vznikla oveľa náročnejšia akreditácia a naozaj v takej situácii bolo pravdepodobné, že toto nové náročnejšie štúdium by externí študenti nemuseli zvládať rovnakou rýchlosťou ako interní a malo význam tlačiť na jeho predĺženie. Aj keď si dovolím upozorniť, že tá formulácia umožňovala aj kratšiu dĺžku, ak by škola presvedčila Akreditačnú komisiu, že jej študenti to zvládnu. To znamená, že nevynucovalo to ako absolútne pravidlo, ale navrhoval to ako štandardné, to predĺženie. Musím sa však priznať, že v dnešnej podobe novely to napríklad už pre mňa stráca zmysel, hoci som to pôvodne podporoval, a to z toho dôvodu, že ak neskvalitníme naše vysoké školstvo z ponukovej strany, tak samotné predĺženie štúdia, viete, to, že ste o dva roky dlhšie na zlej škole vás ničomu nenaučí. Ak ale vy ste boli o dva roky dlhšie v menšej intenzite na škole, ktorá sa naozaj mení k lepšiemu a je na vás náročnejšia, prísnejšia, o tom by malo zmysel diskutovať. Takže to je príklad toho, ako vypustenie tých kľúčových ustanovení v mojich očiach znižuje hodnotu alebo dokonca mení aj môj postoj k veciam, ktoré ja inak by som bol ochotný podporiť napriek ich nepopularite. Ďalší pre mňa najzásadnejší problém z tých nových, z tých zmenených ustanovení je navrhované obmedzenie počtu študentov v jednotlivých študijných odboroch. Osobne sa priznám, že mám celkom pochybnosť o schopnosti ministerstva školstva prísť na to, že kto čo nemá, má študovať, najmä keď sa pozriem na funkčnosť tejto inštitúcie, ale nechajme to bokom. Povedzme, že vám túto právomoc odklepneme. Otázka je, ako ju budete využívať. No a čo je na tom veľmi zaujímavé, že ministerstvo navrhovalo, navrhuje v novele to, že ak sa rozhodne obmedziť počet študentov v nejakom odbore, napr. v práve, politológii, to sú aspoň tie, ktoré, myslím, pán minister, najčastejšie spomínate, tak ako by ste to urobili, keby ste boli ministrom, kolegovia? No myslím, že by ste to urobili tak, že by ste si povedali, že dobre, tak máme tu veľa škôl, ktoré vychovávajú politológov. Myslím si ako minister, že je toho zbytočne veľa. Mám na to právomoc od parlamentu s tým niečo spraviť, no tak urobme si rebríček kvality a ak chcem škrtnúť 10 % alebo obmedziť rast, no tak budem obmedzovať tých, čo sú naspodku tohto rebríčka, všetky tie dedinské školy, ako ich volajú alebo všetky tie školy, ktoré nemajú, ktoré ledva preliezli akreditáciou. Všetky tie školy, ktoré v komplexnej akreditácii končia niekde medzi B mínus – C plus a rôznymi inými podobnými neslávnymi známkami, a, naopak, tým najkvalitnejším, tým našim potenciálnym hardwardom, a keď nie hardwardom, tak povedzme aspoň masarykom, aby sme mali realistické ambície. Tak tým našim masarykom by som asi, naopak, povedal: „Viete, čo? Vy môžete naraz aj o 50 %, ak ste ochotní, lebo vy ste tí najlepší, a chceme, aby naši politológovia a právnici študovali najmä u vás.“ Opačnú cestu si však zvolil pán minister, kde hovorí, že všetkým škrtne rovnako. To znamená, že tá najposlednejšia škola, ktorá ledva prelieza, príde o rovnaký nárast študentov ako tá najlepšia škola, ktorá má výsledky, ktorá má Erasma, ktorá jediná vie medzinárodne publikovať. Aby ste si nemysleli, že hovorím teoreticky. Dovolím si napríklad pripomenúť, že keď sme pred pár rokmi analyzovali výsledky profesorov politológie a ekonómie na Slovensku, tak ich bolo viac ako 100 a z tých 100 asi 10 malo medzinárodné výsledky porovnateľné. Zvyšných 90 sa veľmi nechytalo. Pán minister chce rovnako škrtať jedných aj druhých. Aby som použil prístup, ktorý je možno k jeho srdcu bližší, pozrieme sa na výsledky trhu práce. Vďaka ministrovi Jurzycovi máme dnes systém, ktorý nám umožňuje pozrieť sa, koľko zarábajú absolventi, teda nemáme k dispozícii len nezamestnanosť absolventov, čo je už dlhodobejší údaj, ale ich platy po skončení školy. A napríklad pri politológii, nebudem tu menovať školy, aby som niekomu robil pozitívnu alebo negatívnu reklamu, ten rozdiel je 300 eur – nástupný plat medzi najlepšou a najhoršou katedrou a môžete, samozrejme, tvrdiť, že tá najnižšia je v Košiciach a že tam to nie je chybou ani tak tej školy ako skôr celkového prostredia. Takže pozrime sa len na tri fakulty, ktoré sú v Bratislave a v Trnave, čo asi sa zhodneme, že jeden trh práce, kde to nie je o rôznom prostredí. Takže najvyšší nástupný plat z politológie je 957 eur na jednej bratislavskej vysokej škole verejnej a najnižší je 703 eur. To znamená, že je tam rozdiel 250 eur v nástupnom plate, ale napriek tomu si pán minister myslí, že najlepšie by bolo škrtnúť všetkých rovnako. Tak je to tam napísané v zákone, môžem vám to aj prečítať. Takže prečítam, dobre? Keďže pán minister spochybňuje, dovoľte, dovoľte mi prečítať dokonca aj dôvodovú správu: „Prípadné nezvýhodňovanie konkrétnej vysokej školy je zamedzené tým, že obmedzenie sa bude vzťahovať na konkrétny študijný odbor, a to na všetky vysoké školy prijímajúce na štúdium v študijných programov v danom študijnom odbore. Ak ministerstvo rozhodne, že v študijnom odbore x možno v nasledujúcom akademickom roku zo štátneho rozpočtu financovať najviac o 5 % viac uchádzačov o štúdium. Tento strop sa nebude týkať všetkých vysokých škôl spolu, ale každej jednej vysokej školy samostatne.“ Tak pýtam sa, pán minister, čítanie s porozumením mi celkom išlo, aj keď tu testovali poslancov z PISA-y, tak som dokázal pochopiť to, čo sú tam tie otázky. Predpokladám, že kolegovia, ktorí tu sedia, tiež dokážu pochopiť text s porozumením. Ten text je jasný. „Vsjo rovno“, všetkých sa škrtá rovnako. Ale aby som nezdržoval, lebo už hovorím skoro 20 minút. Bývalý ruský premiér Viktor Černomyrdin povedal raz vetu, ktorú rád citujem, a ospravedlňujem sa tým kolegom, ktorí to už počuli, ale ona je naozaj tak výstižná v našom geografickom priestore, on povedal: „Chceli sme tu robiť to najlepšie ako, sme vedeli, ale dopadlo to ako vždy“. A, pán minister, musím povedať, že táto novela, verím, že je výsledkom vašej najúprimnejšej snahy. Nemám dôvod ju spochybniť, ale musím povedať, že tá kombinácia vypustenia kľúčových vecí z toho pôvodného návrhu a pridanie niektorých, ako som spomínal, „a je to“ riešení, sú niečím, čo tú novelu v mojich očiach zásadne diskvalifikuje a verím, že ten návrh ešte budeme schopní spolu v druhom čítaní opraviť, že budete mať záujem o konštruktívnu diskusiu, ale ako som povedal na úvod, nie vždy sa vieme na vás spoľahnúť my z rezortu školstva a obávam sa, že ani v tomto to tak nebude. Ďakujem pekne.