Richter, Ján, minister práce, sociálnych vecí a rodiny SR (2014-05-14):
Ďakujem pekne. Relatívne veľmi stručne, ale pokladám za dôležité vstúpiť do tej rozpravy. Nevylučujem, že aj po tých ústnych vystúpeniach budem reagovať aj na tie veci, čo odzneli. Po prvé uvedomujem si zložitosť tohto zákona. Po dvadsiatich rokoch prijímame niečo úplne nové. Absolútne každého s týmto zákonom uspokojiť ani nie je možné. Ale vytvoriť systém, vytvoriť základ a na tom zakladať eventuálne aj nový, upravovať ho podľa toho, čo donesie aplikačná prax niekedy v budúcnosti, absolútne pripúšťam. Pripúšťam, že som pripravený nielen v tom júli na tej konferencii či seminári sa zúčastniť aj so svojimi kolegami, ale tak jako som vyšiel v ústrety aj s anuitou, hovoriť o týchto veciach. Toto nie je politická záležitosť. Pán poslanec, trošku si ma prekvapil s tým, že do toho spájaš biznis. V sociálnej práci sa biznis nerobí! (Reakcia z pléna.) V tomto smere absolútne súhlasím s pánom Mikloškom, že to je o srdiečku. Tam sa nedá zbohatnúť. Tam sa nedá zbohatnúť. Aj štatistika hovorí, že sociálni pracovníci sú najslabšie platení ľudia v tomto štáte. To znamená, ak v tomto smere ideme uvažovať o tom, že ide urobiť niekto biznis, no, asi, asi to celkom nie je namieste v tomto prípade uvažovať. No, ja viem, že ty si podnikateľ, tak prirodzene uvažuješ, ja to beriem. Ale, ale toto, myslím, že nie je celkom namieste. Ak dovolíte, dve-tri pragmatické ešte poznámky. V 2005. sa začala príprava takéhoto zákona. Pán poslanec, možnože v tom prípade si ešte bol minister. Nedospelo do štádia finalizácie, preto sa s tým nešlo. Už vtedy pred desiatimi rokmi pomaly alebo deviatimi si uvedomovali ľudia, ktorí v tejto brandži robia, ktorí majú zodpovednosť, že je potrebný nejaký mechanizmus prijať, že je potrebné niečo zadefinovať. Keby sa možno vtedy bolo bývalo niečo urobilo, sme ďalej, lebo sme mohli zhodnotiť 9-ročnú aplikačnú prax a niektoré veci veľmi objektívne vzhľadom na tie skúsenosti možno, možno posúdiť. Áno, ja tiež vnímam, že je možno problém z hľadiska vzdelávania na vysokých školách v súvislosti so sociálnou prácou. Ale toto nie je cieľ toho zákona. Veď to ani je kompetencia. Však za to zodpovedá niekto iný. Ale – a to chcem zvýrazniť – som presvedčený, že keď sa takéto pravidlá prijmú, v značnej miere to môže ovplyvniť aj systém vzdelávania. Aj z hľadiska akreditácie a možno ďalších vecí, ktoré s tým veľmi úzko súvisia. No, dopracovať, ale nepovedali ste o čo. To znamená, že asi potrebujeme o týchto veciach diskutovať, i keď ja nepoznám za tie dva roky – a z našej dielne odišlo tých zákonov relatívne veľmi veľa –, ku ktorému zákonu by sa toľko bolo diskutovalo aj z hľadiska verejnosti, aj z ďalších podujatí ako napr. k tomuto zákonu. To znamená, že ja som mal pocit, že tu boli isté vedy vydiskutované, ale opakujem ešte raz, som pripravený, každý rozumný nejaký, nejaká pripomienka, dôvetok do toho, môže nájsť, prirodzene, priestor na to, aby do toho zákona bola zapracovaná. A ďalšia vec. Komora. Čo je komora? Veď to je nejaký profesijný inštitút, ktorý je spravovaný samosprávou, nie štátom. Veď štát sa zbavuje časti kompetencií a dáva ich samospráve. So zriadením komory a prax na Slovensku ukázala, že v istom čase tá komora skôr spôsobuje problémy tomu štátu, či je to komora lekárov, zdravotných sestier a neviem ešte aké ďalšie a ostatné. V nejakej fáze sa stáva možno druhými odbormi z pohľadu štátu. To znamená, idem sám proti sebe? Nie. Jednoducho cítim potrebu, že sa v tom musí niečo urobiť. A my uvoľňujeme veci. Veď ja nebudem mať vplyv na orgány, ktoré bude tá komora riadiť. Nie je tam nič prikázané, tam je dobrovoľnosť. Prikazujeme tým, ktorí sa chcú individuálne, použijem výraz, ale, prosím vás, nech ma necituje nikto, „sociálna živnosť“, v takom prípade, by mal byť v tomto prípade riešený, riešený povinnosťou. Ale nehovorím o nejakých príspevkoch. Áno, prvý základný príspevok dá štát na zriadenie komory. Všetko ostatné si bude riešiť už ten samosprávny, samosprávny orgán. To znamená, že toto sú tie politické vstupy, ktoré sú úplne jasné. Nad tými, keď sa zamyslíme, tak myslím, že každému musí byť jasné, že o čo v tomto prípade ide. Na koho sa bude vzťahovať zákon? Výlučne na tých, ktorí vykonávajú sociálnu prácu na pozícii sociálny pracovník. Toto je dôležité. Na koho sa nebude vzťahovať? No na ostatné pozície v sociálnej oblasti. Kto to je? Ošetrovateľky, psychológ, sociológ, to môže byť zdravotná sestra, rehabilitačná sestra, to môže byť opatrovateľ. Veď toto nepadá, to všetko v tom systéme je a bude naďalej pôsobiť. Ale my chceme pomenovať, čo je úlohou, čo je zodpovednosťou sociálneho pracovníka, čo k tomu potrebuje. A ideme aj povedať, kde je nevyhnutná špecializácia. Veď keď niekto robí sociálnu kuratelu pre deti, on sa musí adekvátne ďalej vzdelávať, on potrebuje mať isté základy z hľadiska práva a ďalších vecí, možno aj medicíny pre niektoré posúdenie tých vecí, ktoré s tým súvisia. Ale to je nadstavba. To znamená, toto všetko v tom systéme ostáva. A práve preto my sa nebavme, že či psychológ môže robiť ďalej sociálnu prácu. No on ju nerobí ani teraz, on robí psychológa v sociálnom zariadení. A to bude robiť naďalej. My týmto nechceme všetkých tých, kto teraz pôsobia v tých sociálnych službách, aby skončili. Veď to nemá žiadnu retroaktivitu. Naopak, tam sú termíny aj z hľadiska budúcnosti. Veď niektoré veci platia až od roku 2020. Tých chcem dať do povedomia, že je to trošku inak. No a, pani podpredsedníčka, ak sa máme baviť teoreticky o tom, čo je sociálna práca, no, tak to chce veľké množstvo seminárov a dá sa o tom veľmi vážne hovoriť, lebo to sú, to je odborná činnosť, to je odborná činnosť. Tá má svoje metódy, postupy, techniky, výkon ktorých sa pripravuje, samozrejmá vec, že vysokoškolským vzdelaním. Je to podľa teórie, odbornej činnosti. Je to samostatný vedný odbor a zároveň aj samostatný študijný odbor. To znamená, že tu hľadať nejaký univerzálne pomenovanie, tak ty už si, ale ty už nie si, nie. V systéme robí ďaleko väčšia skladba ľudí. A v konečnej miere, veď v tom systéme tých sociálnych služieb robí aj kuchár, ktorý musí navariť pre tých chovancov toho zariadenia. Ale snáď nie je sociálny pracovník? A z toho vyplýva aj konkrétne postavenie. Áno, lekár je vždy lekár. Vyštuduje a je lekár. Môže sa špecializovať niekde, ale činnosť, výkon práce lekára nemôže nikto iný robiť, len lekár. To znamená, takto treba posudzovať tú otázku. Toto je cieľ. Tu hľadáme ten spôsob, ako ho pomenovať. Na tomto staviame ten zákon. Opakujem ešte raz, keby som to mal vyslovene politicky posudzovať, tak idem sám proti sebe ako minister, lebo si možno vytváram niečo, čo mne alebo niekomu, kto bude po mne, môže do nejakej doby vytvárať problém. Lebo to bude, prirodzene, tá komora oponovať, pretože bude združovať profesijnú skladbu ľudí, ktorí budú pôsobiť v danom, danom odvetví a budú mať celkom veľmi vážne pripomienky k tvorbe legislatívy. Áno, k mzdovej politike. Ja očakávam, že cez toto môžem zvýšiť aj mzdové ohodnotenie tých ľudí. Lebo si to zaslúžia. Priemer je niečo nad 600 brutto vysokoškolsky vzdelaných ľudí. To je, ako ďalej nemôže toto jednoducho byť. Áno, aj toto je jeden z cieľov, ktorý cez toto chcem dosiahnuť. Toto som pokladal za potrebné ešte možno pred tými ďalšími vystúpeniami. Veľmi rád, keď bude treba, zaujmem stavisko aj ďalej. Ale prosím vás, nemá to nič spoločné s biznisom. Je to spôsob, ako hľadať istý systém, ako do toho zaviesť so všetkými rizikami, ktoré to môže priniesť. Ďakujem.