Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2015-03-12):
Ďakujem veľmi pekne, pani predsedajúca. Len popravde, neviem, ako sa mám vyrovnať s touto situáciou, ja tu mám 5 strán pomerne malým písmom popísaných poznámok k tomuto zákonu, ale zrejme si ich nechám na druhé čítanie. Pôjdem teda iba po úplne základnej myšlienke, lebo nepredpokladám, že by sme sa dostali do nejakej konkrétnejšej diskusie s pánom ministrom financií, ani to od neho v zásade nečakám. Poviem len všeobecne. Na príklade jedného prípadu sa z posledných troch týždňov, za ktorý, ale musím povedať, že ministerstvu vnútra patrí veľká pochvala. Existoval, bol pár, ktorí boli utečenci, myslím, z Afganistanu, ktorí v Afganistane ešte neboli zobratí ako manželia a po ceste na úteku sa zobrali. V Bulharsku obidvaja požiadali o azyl, neviem, akým spôsobom potom pokračovali v ceste, ale stalo sa to, že v Čechách boli obidvaja zadržaní. Z nejakého dôvodu v Čechách ostala tá žena zadržaná naďalej a muž bol deportovaný do Bulharska, kde prvýkrát požiadal o azyl, podľa súčasných podmienok musí byť v podstate dopravený do krajiny, kde prvýkrát požiadal o azyl, a tá sa potom vysporiadava s jeho ďalšou situáciou. Nanešťastie sa stalo, že na území Slovenska mu bola diagnostikovaná rakovina vo finálnom štádiu, to znamená, že nebolo možné ďalej postupovať v jeho presune, a teraz sme sa dostali do situácie, že umierajúci človek ostal separovaný od svojej družky, ktorá zostala zaistená v Čechách. A začal sa kolotoč vlastne, ktorý mal smerovať k jednoduchej ľudskej záležitosti, aby títo dvaja ľudia aspoň na tie posledné chvíle jeho života mohli byť spolu. Veľká vďaka patrí slovenskej ombudsmanke, českej ombudsmanke, takisto ministerstvu vnútra, ktoré poskytlo pomerne promptne všetky potrebné, teda vykonalo všetky potrebné kroky, a táto žena nakoniec sa dostala do situácie, že mohla tých pár chvíľ posledných stráviť so svojím už vtedy manželom. Len vlastne na celom tom postupe sa odhalili, sa odhalila tá potreba jednotnej azylovej politiky európskej, pretože pre takýchto ľudí, ktorí v podstate častokrát sú prenasledovaní aj vo svojej vlastnej krajine, nenastáva ako keby vykúpenie v tom momente, keď sa im podarí opustiť životu ohrozujúcu situáciu a dostávajú sa niekde, kde by mohli svoj život zásadne zmeniť, ale práve vďaka tým papierovačkám a naťahovačkám, ktoré sú s tým spojené, sa pre nich môže začať ďalšie peklo. A tých 5 strán, ktoré tu mám pripravené, sa bude snažiť niečo s tým urobiť. Jeden príklad za všetky. V súčasnom stave ak máme utečencov, ktorí chcú žiadať o azyl po ceste cez ukrajinskú hranicu, tak vlastne je jediná možnosť, ako to môžu urobiť, je na hraničnom priechode. Vtedy sa dostávajú do kontaktu s príslušným orgánom, u ktorého môžu požiadať o azyl a tým pádom by bolo možné ich umiestniť v azylom dome a začala by ich klasická vybavovačka papierov a všetkého potrebného na to, aby azyl, poprípade potom nejaké lepšie postavenie na slovenskom území bolo zabezpečené. Lenže na to, aby oni mohli požiadať o azyl na slovenskom hraničnom priechode, by najprv museli byť vybavení ukrajinskou stranou, čo, samozrejme, oni nemajú povinnosť pomáhať každému utečencovi, aby sa mohol dostať na schengenskú hranicu, kde by mohol dajme tomu z dôvodu, že je prenasledovaný vo vlastnej krajine, požiadať o azyl. Tým pádom väčšina týchto ľudí končí na ukrajinskej strane, či už zatknutím, alebo uväznením, alebo – alebo vlastne my sa ani nedozvieme, že akým spôsobom. Za všetko svedčí štatistika, myslím, že za celý minulý rok máme jediného jedného žiadateľa o azyl, ktorý bol podaný na hraničnom priechode. Všetko ostatné bolo odfiltrované na ukrajinskej strane. Bol to občan Beninu, ktorý vstúpil do azylového konania na hraničnom prechode v Ubli. Je úplne prirodzené, že väčšina ľudí, ktorí chcú požiadať o azyl, prekračujú ilegálne hranicu. Oni sú na úteku a v podstate čakajú, kým ich niekto chytí, a tomu človeku chcú potom dať do ruky tú žiadosť a požiadať o azyl. Len podľa slovenskej legislatívy, ktorá inak je podľa môjho názoru v rozpore s medzinárodným právom, nie je ten príslušník, ten vojak alebo ten policajt, ktorý ich chytí na tej hranici, príslušným orgánom na to, aby s nimi takéto niečo mohol vybavovať. A zákon hovorí, že pokiaľ cudzinca nezaistí, vydá mu doklad na prepravu do azylového zariadenia. No len on ho väčšinou zaistí. Tým pádom je zaistený, nezačína sa s ním azylové konanie a konáme vlastne, správame sa k nemu nie ako k žiadateľovi o azyl, ale ako k človeku, ktorý len nezákonným spôsobom prekračoval hranice. Takýto návod jednoznačne uprednostňuje zaistenie, a teda pozbavenie osobnej slobody pred riešením, ktorým by bolo teda logické umiestnenie v azylom zariadení. A takýchto problémov máme v tom procese niekoľko. Ďalší problém je, ale ten nesúvisí s týmto zákonom, samotná cudzinecká polícia v Bratislave. Ja mám to z prvej ruky, keďže moja manželka je česká občianka, aj na nich sa vzťahujú iné pravidlá ako na slovenských občanov a spôsob, akým sa komunikuje s ľuďmi na oddelení cudzineckej polície, aj s ľuďmi, ktorí s veľkými peniazmi prichádzajú na Slovensko ako experti pracujúci v medzinárodných korporáciách a firmách, určite nezodpovedá štandardu 21. storočia v Európe a takisto by to chcelo nápravu. Koniec koncov nedávne reportáže o tých nocujúcich žiadateľoch o vybavenie pred príslušnou cudzineckou políciou hovoria za všetko. Preruším to v tejto chvíli. Nemyslím si, že je potrebné hovoriť viac. Mám viacero pripomienok a veľmi rád s pánom ministrom sa o nich porozprávam v druhom čítaní. Ďakujem.