A. Slafkovský, poslanec: (2007-09-14):
A keď niekedy o tomto systéme hovorím, tak začínam tým,  predstavte si, že by ste chodili na školu, na ktorej je najvyšší trest, že vás na 3 dni vylúčia zo školy. To bol najvyšší trest na lýceu, že študenta vylúčili na 3 dni zo školy, a nie zostať po škole, dostať päťky, poznámky a tak ďalej. V čom to ale pozostávalo? To bola škola, ktorá fungovala podobne, ako fungovali školy v celom Francúzsku. Kvalitatívne sa odlišovali jedna troška od druhej, ale systém hodnotenia bol taký, že sa hodnotilo v podstate trikrát do roka, vždy trimestrálne, na základe písomného prejavu. A hodnotilo sa škálou od 1 do 20. Známku 20 som videl za 3 roky raz, že ju niekto dostal. A ak niekto dostal známku 16, poväčšine bol v triede prvý. A kto dostal známku 11 alebo priemer 10, tak bol niekde okolo toho 12., 15. miesta. A hodnotenie sa vždy označovalo tak, že boli body lomeno poradie v triede. Pri každom jednom písomnom skúšaní žiaci vedeli, kde sa zaraďujú, kde sa nachádzajú v triede. Aj keď nie som študovaný psychológ alebo sociológ, myslím si, že odraz tohto typu vzdelávania a skúšania v spoločnosti sa potom prenáša aj v tom, že ľudia sa vedia tak troška zaradiť, že si nie každý myslí, že kto má 2 dierky do nosa, že je majstrom sveta a môže byť šéfom firmy alebo osobou, ktorá rozhoduje. Určité zaradenie sa v tom živote je veľmi dôležité. Dnešná naša škola, kde sa v tom stupni 1 až 5 žiaci často miešajú, kde sa našepkáva, kde sa opisuje, kde sa podvádza, vôbec nevychováva deti k tomu, aby vedeli naozaj v živote aj potom súťažiť. A vrátim sa teraz k tomu, čo som povedal na začiatku, vyhodeniu zo školy na 3 dni. Dvaja moji spolužiaci boli excelentní žiaci vo fyzike, jeden skončil na fyzikálnej olympiáde celofrancúzskeho sveta, Francúzska, Kanady, Švajčiarska ap. na treťom mieste. Na konci písomnej skúšky si so svojím kamarátom susedom vymenili výsledok. Zbadala to pani profesorka a chlapci boli s veľkou hanbou na 3 dni vylúčení zo školy. To je niečo, čo si v našej škole akosi nevieme ani predstaviť. U nás sa deti tešia, keď nemusia ísť do školy, keď sa môžu uliať, dokonca sa aj pedagógovia tešia, že nebude škola. Všetci to berú akosi za trest, ale tento systém, ja ho neobhajujem, nemyslím si, že ho vieme implementovať úplne k nám celý, je systém, ktorý dokáže v rámci krajiny povedať, že títo naši študenti alebo študentky, tieto naše hlavy sú tými najlepšími hlavami, čo sa potom dostanú na špičkové výberové školy. Na univerzitu sa dostane každý jeden, kto zmaturuje, automaticky. Máš maturitu, poď, ideš na vysokú školu, na univerzitu. Ale na výberové školy, kde je ešte potreba predtým, než sa tam ide, absolvovať dva roky prípravky v priemere, tie najväčšie hlavy to urobia za rok, ide o testy, priemerné hlavy ich urobia za dva roky. A tí, čo boli tak troška len okolo priemeru, aj tri roky sa na to pripravujú. Ale ten, kto absolvuje potom už túto výberovú školu, tak akonáhle sa mu tam podarí absolvovať prvý rok, tak už sa o neho začínajú informovať spoločnosti, firmy. A je zrejmé, že ide o človeka, ktorý má schopnosti sa presadiť, má danosti, má intelekt. A absolvovanie takej školy je potom aj garanciou určitého úspechu v živote. Čiže ja sa prikláňam k tomu, aby sme v našom systéme postupovali tak, aby sme vedeli odlíšiť, kto je dobrý, kto je slabší, bez toho, aby sme niekomu krivdili, s tým, aby sme si to vedeli ohodnotiť, aby sme vedeli nájsť tie najväčšie, najúspešnejšie osobnosti, najlepšie hlavy, a tým aby sme potom dali aj možnosť čo najkvalitnejšieho vzdelania. Takže držím vám palce, aby zákon prešiel. Ďakujem pekne.