Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2016-02-11):
Ďakujem za slovo. Vážený pán predseda Národnej rady, kolegyne, kolegovia, vážení občania, skoré dobré ráno prajem, je jedna hodina ranná a sedemnásť minút. Nedovolím si vstúpiť nejako veľmi do hlbín zdravotníckej problematiky, ale aj predo mnou ako pred lesníkom, pred laikom hĺbka tej studne, toho čierneho v tej studni je udivujúca a prekvapujúca. Ja si dokonca myslím, že ani ľavé ani pravé krídlo tejto snemovne netušilo, že počas dnešnej noci nazrieme až do takej hlbokej priepasti a že v nej bude taká tma. Oceňujem aj vystúpenie pána Petra Osuského. Naozaj ho obdivujem, že v tejto hodine dokázal tak brilantne, vierohodne a zároveň aj šarmantne popísať všetky biedy dnešného nášho zdravotníctva. Keďže ako som sa priznal, netrúfam si byť odborníkom, obmedzím sa vo svojom vystúpení len na dve veci, ktoré mi spomenuli tí, ktorí tomu rozumejú. Možno to bude nie celkom presné, ale bol by som rád, keby to bolo zobraté na vedomie ako realita dnešného zdravotníctva. Ešte skôr, ako poviem tie dve veci, bude to stručné, zmienim sa aj o pánovi ministrovi Čislákovi, ktorý už možno v tejto chvíli odpočíva po zaslúžilom dni a čaká iba na to hlasovanie. A zaujalo ma to, že práve z toho množstva faktických poznámok, ktoré zazneli na jeho vystúpenie, si vybral práve tú moju na reakciu, ako keby ho zamrzelo, pichlo kdesi s tým, že som mu spomenul pokoru, ktorá ako keby mu chýbala v jeho vystúpení, pričom on sa tomu venoval. A ja si myslím, že tak som ho trafil presne, pretože, a pripomenul mi to kolega Igor Matovič, keď bola reč tak často o tom cétečku ako o symbole úpadku doby a zdravotníctva v republike Slovenskej a keď pán minister Čislák vo chvíli, keď možno mal byť ozaj pokorný, povedal s takou pýchou, že on túto pseudokauzu nepovažuje za nič iné ako za pseudokauzu, nedopustil sa obrovskej nepokory? A keď sa jej dopustil, nemal byť v istej veci natoľko múdry a natoľko pokorný, že mohol využiť aspoň teraz tento čas, ktorý už je veľmi neskorý, aby povedal, že je v tom niečo pravdy, naozaj nerobia tak dobre, ako by mali robiť? Myslíte si, že toto je vec, ktorá by sa sem nehodila, ktorá by znížila úroveň parlamentu alebo ktorá by, nebodaj, nejakým spôsobom znížila príslušné percento? Toto mi chýba, a preto si myslím, že pána ministra som trafil presne poznámkou o nepokore. A zároveň si myslím, že ani po dnešnej noci sa z toho nepoučil a to je možno niečo, čo hĺbku toho čierneho tej studne slovenského zdravotníctva ešte viacej prehlbuje. No a teraz tie dve poznámky, ktoré sú na konto zdravotníctva od reálnych zdravotníkov. Bude to možno mierne kacírske, keď od sestričky, s ktorou som rozprával v Humennom predvčerom, budem tlmočiť asi následné stanovisko: „Viete, my niekedy sme na oddelení možno boli ešte v menšom počte, v akom sú tam sestričky dnes, a napriek tomu sme sa stihli o našich pacientov postarať lepšie. A viete, prečo to bolo? Nemuseli sme vypisovať také obrovské množstvo papierov.“ Jednoducho tlmočím odkaz, že, a tým nadväzujem na ten moment, ktorý som použil aj pri časti, keď sme rozprávali o školstve, nie všetko je v peniazoch. Vážený pán minister, možno by naozaj stačilo, keby sme sa sústredili v tejto súvislosti na to, že by sme v zdravotníctve znížili stupeň administrácie a že by sestrička mohla byť pri pacientovi, lebo, páni doktori, vás je tu pomerne vysoká koncentrácia, hovorí mi toto nasledovné: „Voľakedy, keď lekár naordinoval nejaký postup, ja som si to zapísala do zošita a od tej chvíli to už bola moja kompetencia, robila som to tak, ako to bolo naordinované, a za všetko som zodpovedala. Držala som sa vlastnej evidencie. Dnes pichnem injekciu, bežím k počítaču, dám raňajky, bežím k počítaču, podám ďalšiu nejakú terapiu, pričom keď sa ma snaží pacient poslednú hodinu ešte, keď máme službu už na konci, zavolať, nemá na to šancu, mám toľko povinností, ktoré musím vypísať do toho počítača, že jednoducho sa nevenujem pacientom.“ Takže dávam otázku, pán minister, ktorej riešenie by možno tiež veľa nestálo a ktorá možno by bola celkom použiteľná, ak sledujeme naozaj záujem pacienta ako vrchol nášho snaženia, či by nestálo za to, aby sme množstvo administratívnych úkonov, ktoré dnes od zdravotných sestier požadujeme, znížili. A druhá poznámka, a tým budem končiť, je poznámka, ktorá sa týka otázky školstva. Možno treba siahnuť aj tam, spájam dve veci, výchovu a zdravotníctvo. Hovorila mi pani profesorka z košickej fakulty: „Viete, voľakedy chodili študenti mi na skúšku viac-menej tak pešo alebo možno na ňu prišli skromne autobusom, dnes mám pri dni skúšok plné parkovisko luxusných limuzín. No, dobre, doba sa zmenila, ale zároveň ich skúšam.“ A povedala im k tomu: „Viete, vážení páni študenti, je to na céčko, tak oni mi na to povedali, že sú s tým spokojní, pričom dala som im otázku, či budú tak spokojní, keď budú liečiť pacientov na céčko.“ Nuž, dávam otázku aj týmto smerom, ak nám ide o pacienta, či by sme sa nemali vyvarovať toho, aby sme liečili pacientov na céčko. Možno sa to začína v škole a možno sa to začína, pán minister, pri tej vašej pokore. Ďakujem pekne. (Potlesk.)