Mikuš, Jozef, poslanec NR SR (2013-05-24):
Ďakujem pekne. Vážená pani podpredsedníčka, vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, neviem, či je cťou vystúpiť na samý záver, rozhodne to nebolo mojím úmyslom, ale vinou hlasovacieho zariadenia alebo prihlasovacieho zariadenia som sa ocitol tu. Rozhodne to nebol môj úmysel z toho dôvodu, že úvodom by som chcel reagovať na niektoré výroky alebo názory predrečníkov alebo rečníkov vo faktickej poznámke v rozprave o tejto správe. Neviem, ktorý z kolegov SMER-u kritizoval privatizáciu distribučných závodov energetických, že to bolo zlé a že celá privatizácia je zlá. Chcem by som uviesť konkrétny príklad. Úvodom poviem, možno nie je privatizácia ako privatizácia, pretože privatizácie za vlády Vladimíra Mečiara skončili tak, že, no odhadnem, 80, 70 %, 90 tých privatizovaných firiem dnes neexistuje. Sú zlikvidované a ľudia prišli o prácu. Úzko súvisí s tým, čo dnes prerokovávame. Privatizácia, ktorá bola za prvej alebo druhej vlády Mikuláša Dzurindu, lebo za vlády Roberta Fica sa potom už neprivatizovalo, každá firma funguje, zamestnáva, dokonca robí zisk, čo je kritika. Poviem 2 príklady, ktoré budú takým názorným príkladom toho, čo to privatizácia je a čo je politika, alebo keď prevýši politika ekonomický záujem. Tie príklady sa volajú Cargo a Letisko Bratislava. Na konci druhej Dzurindovej vlády bola pripravená privatizácia Carga a Letiska Bratislava a len vinou skrátenia volebného obdobia sa táto privatizácia neuskutočnila, aj keď bola pripravená, a vláda Roberta Fica mohla bez problémov mohla bez problémov v tomto procese pokračovať a sprivatizovať. Cargo. Odhadovaná cena bola 13 mld. slovenských korún s tým, že v podmienkach predaja by bolo prevzatie záväzkov vo výške 4 mld. slovenských korún. To znamená predaj cirka za 17 mld. slovenských korún. Bola to... Letisko Bratislava – bola cena 1,4 mld., čiže dokopy hore-dole do 30 mld., čo činí zhruba 1% HDP. Je to niečo menej ako celá konsolidácia súčasnej vlády. Do letiska sa investovalo následne 4 mld. slovenských korún do terminálu a Cargo má dnes na účte mínus 560 mil. eur. Otázka teraz znie z hľadiska ekonomického, z hľadiska tej filozofie, tej pripomienky, čo bolo správne a kto nesie zodpovednosť za tieto čísla? Opäť môžeme hovoriť, bola jedna vláda, druhá vláda, minimálne od tých čias bolo 6 rokov alebo 5 rokov vlády jednej a jeden a pol roka vlády druhej. Nie je to podstatné. Podstatné je to, že keby niekto bol vrazil 17 mld. slovenských korún do nejakej, do nejakého biznisu, tak určite v dohľadnom čase mal v pláne tých 17 mld. dostať naspäť. Koľko zamestnaných by to bolo spôsobilo. Ako by to bolo pôsobilo na zamestnanosť Slovenska, odhliadnuc od tej ekonomickej časti, povedzme aj príjmovej. To isté sa týka letiska. Druhá pripomienka alebo druhá taká reakcia je na pripomienky typu – hovoril to aj predseda finančného výboru, aj niekto z pléna – za každej vlády rástla nezamestnanosť, za každej vlády sa robil deficit. Táto relativizácia je z môjho pohľadu neprijateľná. A preto opäť dovolím si povedať pár čísiel, ktoré tu už aj zazneli, ale je možno dobré si ich zopakovať. Samozrejme, na vplyv zamestnanosti má vplyv rast, má vplyv konsolidácia, má vplyv rôznych, má vplyv, akým vláda pristupuje k rôznym zákonom, ktoré robia podnikateľské prostredie. Ja si ponechám dve čísla, aby sa to jednoducho porovnávalo. A to je deficit verejných financií a nezamestnanosť. Vláda, druhá vláda Mikuláša Dzurindu 2002 – 2006 zdedila vládu s deficitom 8 %. Na konci odovzdávala vládu s deficitom 3%. Nezamestnanosť preberala 18 % cca, preberala, odovzdávala hore-dole 10 %. Robert Fico so svojou vládou 2006 – 2010 prebral vládu s deficitom 3 %, odovzdal 8 %. Čo je ale dôležité, roky 2005, ’6, ’7, ’8 boli tie tučné biblické roky pre Slovensko, dokonca rok, myslím, rok 2007 bol rekordný rast 11 %. To bol takmer dvojnásobný rast ako v okolitých krajinách, ale s deficitom sa nerobilo nič. Ostával zhruba niečo dole pod 3% a nasledujúce 2 roky s vyhováraním sa na hospodársku krízu alebo finančnú krízu to narástlo na 8%. Nezamestnanosť sa vyšplhala o nejaké 4 %. Nastúpila vláda Ivety Radičovej, opäť prebrala deficit s 8 % a za jeden jediný rok znížila tento deficit o 3 % na 5 %. Opäť prišiel pád vlády, posledný rok udržal sa rozpočet na 5 %, čo bola aj veľká kritika, aj zo strany opozície. Nuž ale plán tejto vlády je hore-dole desatinky pod 3% od 2,8 do 2,6; kolísajúc do roku 2015. Žiadna ambícia znižovať. Čo je ale dôležité, za vlády Ivety Radičovej sa znížili mzdové prostriedky do štátnej správy o 10% okrem určitých vybratých skupín obyvateľov, čo spôsobilo stratu práce množstva ľudí. Spomeňte si, koľko ľudí bolo prepustených zo železníc, myslím 5 700, minimálne 850 colníkov, čo spôsobilo mierny nárast miery nezamestnanosti, čo sa vyčíta. Ale dôležité je to, že zamestnanosť stúpala, vznikli nové pracovné miesta. Takže chcem len týmito číslami dokumentovať, že tá relativizácia nie je celkom presná, ani celkom správna. A poviem to v samom závere, samozrejme, nie je jedno, či sa konsoliduje tak alebo onak, či platia zákony také alebo onaké, to znamená, či vládne jeden alebo druhý. A teraz konkrétne k správe. Dovoľte mi na úvod, budem dosť citovať, lebo to dosť vypovedá, resp. to vypovedá veľkou mierou o tom, o čom táto správa je. Prvý citát je z programového vyhlásenia vlády spred roka, v oblasti venujúcej sa zamestnanosti sa píše, citujem: „Hospodárska politika vlády v oblasti zamestnanosti vychádza z toho, že trh práce nemožno vnímať len ako operatívne sa správajúci sa systém, ktorý rýchlo reaguje na zmeny na trhu tovarov na služieb. Stratégia vytvárania pracovných miest a budúcnosť práce v zamestnaneckom pomere musí vytvoriť také vnútorné a vonkajšie prostredie, ktoré bude schopné neustále obnovovať rovnovážny stav medzi ekonomickými potrebami podnikateľov a spoločnosti na jednej strane a na schopnosti a efektívnu motiváciu zamestnancov na strane druhej. Je nevyhnutné, aby stratégie podnikateľských subjektov boli založené na ich schopnosti vedieť sa vyrovnať s krátkodobými cyklickými výkyvmi predaja práce, tovarov a služieb. To je dosiahnuteľné najmä uplatňovaním pružných technologických a riadiacich procesov a schopnosťou včas predvídať zmeny v globálnom prostredí a koncepčne na ne reagovať.“ Spomeňte si na naše reakcie na aj túto pasáž pri schvaľovaní programového vyhlásenia vlády. Tejto pasáži sa nedá vyčítať nič. Je to konštatovanie bez akéhokoľvek obsahu, vágne, nepoužiteľné, nemerateľné, ktorému sa nič nedá vyčítať ani pri takom alebo onakom správaní sa povedzme rok po tom, ako bolo prijaté. Druhý citát je zo súčasnej prerokovanej Správy o aktuálnej situácií na trhu práce: „Vývoj ekonomiky je determinantom vývoja na trhu práce. V ktorejkoľvek fáze hospodárskeho cyklu: ani v období ekonomickej expanzie nedosiahli parametre zamestnanosti a nezamestnanosti akceptovateľnú úroveň. Legitimita spomaľovania ekonomického rastu v eurozóne, ako aj tlak a bremeno následkov ekonomickej krízy sa stali hlavným impulzom pre implementáciu opatrení súčasnej vlády najmä v druhom polroku 2012. Nadväzne sú prijímané Opatrenia v hospodárskej politike na podporu hospodárskeho rastu“ a tak ďalej. „Ich súčasťou sú aj opatrenia s preneseným, nepriamym efektom na podporu zamestnanosti v dlhodobom časovom horizonte.“ Ak dáme dokopy obidva tieto citáty, tak musím pánovi ministrovi zatlieskať. Bravúrne! Všetko sme predvídali, všetko vieme, všetko je jasné, len to nefunguje. Dokonca máme aj nepriateľa, je to hospodárska kríza, ktorá bráni, aby úmysel vlády, blaho ľudu, bol naplnený. Nepripomína nám to niečo? V druhej polovici 80. rokov minulého storočia za Gorbačovovej perestrojky sa prijímal takisto systém opatrení s cieľom zaručiť blaho občanom. A pomenoval sa aj nepriateľ – krvilačný imperializmus. Problém sa riešil frázami, problém nebol pomenovaný, a preto bol nereformovateľný. Dnes sme, vďakabohu, v inej situácii. Už tu nemáme nereformovateľný komunistický systém, už tvorcom pracovných miest nie je komunistická strana, ktorá garantovala 100 % zamestnanosť. Vedela najlepšie, čo má vyrábať, čo predávať, komu predávať a za koľko. A dnes všetci vieme, resp. tí rozumní alebo tí, ktorí chcú vedieť, ako to povedal aj pán kolega Mihál, vedia, že zamestnávateľom, motorom ekonomiky sú súkromní podnikatelia. No a teraz. Sledujúc blaho ľudu, vláda už pred rokom avizovala, že vie, ako sa majú podnikatelia správať, citujem, aby sa s úspechom popasovali, a teraz citujem: „s krátkodobými cyklickými výkyvmi predaja práce, tovarov a služieb“, mali by – opäť citujem – pružne, pružné technologické a riadiace procesy, „mali by uplatňovať pružné, technologické a riadiace procesy a schopnosťou včas predvídať zmeny v globálnom prostredí a koncepčne na ne reagovať“. A tým sú podnikatelia vybavení. Potom nastupuje vláda, ktorá v súbore opatrení navrhne, ako vytvoriť nové pracovné miesta a riešiť nezamestnanosť. V predloženej správe je vymenovaný súbor opatrení, ktoré z môjho pohľadu nezamestnanosť nevyriešia, pretože v správe ani v činnosti vlády sa nerieši problém. Ak to vláda nevie, tak môže počúvať pán minister aspoň tých – a myslím, že to tiež hovoril jeden z kolegov –, že s kým komunikujete zo zamestnávateľov. Teda keby ste počúvali tých, ktorí tie nové pracovné alebo vôbec pracovné miesta tvoria, to znamená podnikateľov, pretože Podnikateľská aliancia Slovenska dlhodobo meria index podnikateľského alebo kvalitu podnikateľského prostredia indexom. A poklesy hodnoty tohto indexu jasne predznamenávajú vždy aj rast nezamestnanosti. Takže pozrime sa, kde podnikateľská aliancia vidí hlavné bariéry na zlepšenie podnikateľského prostredia: rozbujnená korupcia, málo funkčné súdnictvo, slabá infraštruktúra, nedostatočná kvalita pracovnej sily, neprimerané daňové, odvodové a poplatkové zaťaženie, nestabilita, nejednoznačnosť zákonov. Keby bola podnikateľská aliancia pri moci, riešila by: korupciu, potláčanie korupcie na úradoch, zlepšili by vymožiteľnosť práva, zabezpečili férovosť pri verejnom obstarávaní, stabilizovali by zákony ovplyvňujúce podnikanie, znížili by administratívnu náročnosť podnikania a sadzby pri odvodoch. Čo z tohto rieši vláda? V celej správe je podnikateľskému prostrediu venované 7 odrážok. A svoju nečinnosť či dokonca nekompetentnosť sa snaží prikryť masívnym uvádzaním opatrení na podporu trhu práce. No koľkých ľudí môže podporiť vláda svojimi opatreniami? Z peňazí daňových poplatníkov? Koľkých ľudí zamestnáva vláda priamo alebo nepriamo? Ak sa nepopasujeme s tým, že budeme podporovať všeobecne podnikateľské prostredie, s nezamestnanosťou neurobíme nič. Preto, pán minister, kolegovia zo SMER-u, skúsme byť trochu akčnejší. Chápať podnikateľov ako tých, ktorí mierou vrchovatou prispejú k tomu, aby nezamestnanosť začala klesať alebo aby boli vytvárané nové pracovné miesta. Len v tom prípade musíme sa pokúsiť vytvoriť novú správu, aby sa zamestnanosť na Slovensku zvýšila. Ďakujem za pozornosť.