Číž, Miroslav, poslanec NR SR (2011-03-23):
... pokiaľ vnímame túto žiadosť, ale dovoľujem si pokračovať, takže ešte... (výkriky v sále.) jedna veta. Politicky angažovaný novinársky systém má v demokratickej spoločnosti veľa čo ponúknuť pokiaľ existuje množstvo dobre subvencovaných médií, ktoré zaisťujú širokú škálu názorov. Takže pán minister, dovoľte mi, minimálne z tohto pohľadu samozrejme, odpustite mi drobné zjednodušenia... (Výkriky v sále.) Na Slovensku máme hrubo deformované mediálne prostredie, ktoré ani z ďaleka nevyjadruje potrebu slobodne a pluralisticky vyjadriť a sprostredkovať občanom informácie podľa štruktúry, vstup napríklad aj politických strán, pretože tie v danom prípade sú pravdepodobne najlepšie stelesnením predstáv ľudu o tom, akým spôsobom treba spravovať štát a v akom pomere, ktoré názory potom sa dostávajú, pravda aj do vlastného výkonu vlády. To je prvý zásadný problém pán minister s tým, že tuto si dovolím pripomenúť, že bohužiaľ, identifikovať tieto problémy týmto spôsobom alebo vôbec úlohu štátu som nenašiel v programovom vyhlásení vlády, nie je tam vôbec nič. A keďže toto je váš prvý prejav toho ako vnímate mediálny priestor, tak dostáva to, že dochádzate s obmedzením, aj toho absolútne ničotného a v podstate nepoužiteľného práva na odpoveď, pretože tá prax je tragická. Tá prax je tragická, o tom opäť v druhom čítaní, pán minister, keď bude treba, vieme dať veľké množstvo veľmi konkrétnych názorov, ako to vyzerá reálne v praxi. Mimochodom pre tých, pán kolega vie, že sme tu strávili tri mesiace v predchádzajúcom volebnom období, keď si skúsim rozdeliť tú diskusiu, jedna tretina bola spätá s tým ako zaniknú demokratické médiá, ako zásadným spôsobom zahltia právo na odpovede a právo na opravu, že zásadným spôsobom médiá, vlastne zrušíme mediálny systém, politický prienik do médií politikov bude mať nevídanú intenzitu a podobne. Vážení kolegovia, dúfam, že aspoň v tomto by v normálnej spoločnosti alebo v normálnej diskusii nemohlo dôjsť ako k ničomu. Napriek tomu napr. stanovisko váženej krajanky pani Vášáryovej, ale čiastočne aj vás, pán kolega, o tom, akým spôsobom štrukturujete problém a čo považujete za dôležité napriek tomu, že táto realita je nespochybniteľná, napriek tomu to tam, to naučené, to scenáristické zostáva. U kolegyni bez dešpektu tomu rozumiem, u vás relatívne menej alebo, druhá vec je, chápem, že v politike je nevyhnutná istá účelovosť, že. Vážené kolegyne, kolegovia, to je jeden zo zásadných problémov do akej miery má štát a akým spôsobom a akými nástrojmi vstúpiť do prostredia tak, aby zabezpečil základnú otázku, skutočnú a reálnu pluralitu médií. Čo a prečo nemáme k dispozícii jednu serióznu komparatívnu štúdiu, že nepoznáme, ako to naozaj v štátoch, pokiaľ sa jedinec o to nezaujíma, v mediálnom prostredí o tom, akým spôsobom by mal byť štruktúrovaný mediálny priestor pre reálny politický zápas ani slovo. Prečo to tak je, pán minister, vyriešime v tretej otázke, kde sa budeme zaoberať vzťahom ekonomickej moci a politickej moci ako to teraz vyzerá, ako vyzerá skutočná pluralita súčasnosti. Ako to vyzeralo kedysi, v čase, keď sme teda formulovali obrovskú potrebu slobody tlače, lebo ten štát kedykoľvek vedel tým a oným spôsobom, cenzorským a neviem akým zasiahnuť do médií. Kto je skutočným pánom v našej spoločnosti? Ostaňme už pri tejto téme. Budem hovoriť o tej ekonomickej. Existuje obrovské množstvo kníh, už nie štúdií, pán minister, obrovské množstvo kníh, ktoré o tom hovorili, že ekonomická moc zásadným spôsobom pohlcuje moc politickú. Ak to táto ekonomická moc robí, tak zásadným spôsobom je nejakým spôsobom okresať autentických, volených predstaviteľov ľudí a umožniť to, aby nevolené subjekty, nevolené objekty dokonca takto by som to povedal, mohli bez akýchkoľvek problémov vstupovať do procesov tvorby štátnej vôle a zásadným spôsobom ju obmedzovať. Jedna z nich, pán minister, pre mňa je práve, lebo to je jediný pandant ekonomickej moci čo na Slovensku máme, to sme my tu. Prakticky nikto iný to nemôže urobiť a my sme reprezentanti vôle ľudí tohto štátu. To znamená permanentná dehonestácia poslancov, oslabovanie ich významu, oslabovanie významu štátu pre mňa znamená len jedno. Šumpeter napísal kedysi takú krásnu knižku o kapitalizme a socializme a jedna z vecí, ktorá tam bola, ktorý hovoril akonáhle niekde odíde moc, ktorá je volená a seriózna okamžite ju zaplní moc iná, ale už nie moc volená a tam je trošku problém, až niekedy zásadný problém. Takže to je ďalšia vec, ktorú potrebujeme pri týchto diskusiách, keď teda ideme rozprávať prvýkrát v tomto volebnom období o médiách a chceme sa baviť o korektnom riešení. Skrátim to a nechcem vás unavovať. Idem ďalej, ale ešte to musím urobiť, pán minister, tretí zásadný problém, ktorý tu máme. Máme našu ústavu, ktorú si všetci vážime, považujeme ju za základné východisko pre organizáciu nášho štátu, považujeme ju za akúsi spoločenskú zmluvu nás všetkých, toto je mandát od ľudí, ktorý sme dostali, aby sme ju v praxi realizovali. Článok 26 – politické práva, aby som začal vaším priestorom, pán minister, sloboda prejavu a právo na informácie sú zaručené. Obmedzenia iba podnikanie v odbore rozhlasu a televízie sa môže viazať na povolenie štátu, podmienky ustanoví zákon. Ale ešte predtým čl. 26 máme aj jeden článok, ktorý sa volá čl. 19. A tento článok obsahuje v ods. 1 nasledovné: každý má právo na zachovanie ľudskej dôstojnosti, osobnej cti, dobrej povesti a na ochranu mena. Každý má právo na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života. Každý má právo na ochranu pred neoprávneným zhromažďovaním, zverejňovaním alebo iným zneužívaním údajov o svojej osobe. Zoberme si nástroje mediálneho prostredia, pán minister, zoberme si teda tú interpretáciu práva žurnalistov a skúsme ju aj vo väzbe na zákon, ktorý ste sem predložili, posúdiť ako to vlastne vyzerá s takto štruktúrovanými osobnými a individuálnymi právami. Nepochybne kdesi, a to už sú ústavné problémy, je aj právo na to, aby zákonom bolo pre konkrétny určený cieľ možno obmedziť aj takéto práva, ale musia byť vyvážené a tak ďalej a tak ďalej. O dôvodoch pravda niekedy inokedy. V zásade máme dve základné kolízie, už iba pri tejto interpretácii, s ktorou ja nesúhlasím, ale rešpektujem ju, že teda na jednej strane majú novinári, napriek tomu, že sú obchodnými spoločnosťami, ktoré sú určené z ASSIS a tak ďalej, tak napriek tomu majú neobmedzené právo na šírenie informácií s tým, že ďalšou tragédiou je, aj podľa znenia ústavy pre mňa, že jednoducho oni čo sa týka povinnosti hovoriť pravdu, nemajú ju zákonom stanovenú. To si málokto uvedomuje u nás a túto povinnosť sme stanovili len pre elektronické médiá, pre rozhlas a pre televíziu. Preto sa mne stalo, že keď som diskutoval so šéfredaktorom SME pred asi rokom v Slovenskom rozhlase, tak ako s veľmi úprimným úsmevom sa na mňa pozrel a povedal, pán poslanec a odkiaľ vy beriete, že ja mám právo písať objektívnu nejakú pravdu, o ktorej vy tu hovoríte, však si kúpte médium, tlačte si vy, čo chcete a vydávajte si. Takže aj tu je zásadný priestor k tomu, aby sme sa znovu vrátili k diskusiám o jednom základnom pojme, ktorý sme za posledných dvadsať rokov výrazným spôsobom obmedzili. Ide o intenzitu a kapacitu. Tu je problém verejný záujem. Veď predsa, ak chceme povedať, že naozaj, že súčasťou slobody je to, že niekto môže bezbreho súdiť, môže šíriť názory aké chce, pričom ten, ktorý má médiá z tohto pohľadu má v rukách pištoľ. Jožo Šipka z našej dediny, ten bohužiaľ môže šíriť ako chce záujmy, môže uraziť akurát svojho suseda, nikto jeho urážku nikdy nebude počuť. Ten, kto má médiá a má v rukách zbraň a možno to nie je pištoľ. Takže spoločnosť asi musí rozmýšľať nad tým akým spôsobom korektne udržať obidve hodnoty živé. Aj právo na to, aby naozaj čo z minulosti bolo veľmi časté a my, ktorí sme žili do roku 1980 vieme, čo to je regulované médiá. Nikto z nás, pán minister, také médiá nechce. Chce slobodné médiá, ale chce médiá, ktoré korektne zohľadňujú aj ten problém, že ľudia u nás existujú, majú právo na súkromie a je ústavne fixované a základné, majú právo na to žiť dôstojne, to je ďalší výrazný rozmer. Keď budú o mojom predsedovi alebo vašom predsedovi strany vypisovať, že je tajtrlík, neviem a to všetko, čo sa tam stalo, bude sa zneužívať novinárska robota na to, aby ho evidentne mentálne narušovali, vstupovali do najcitlivejších osobných vecí a toto všetko vyhlásime za niečo, že to je daň za slobodu, je to nezmysel. Lebo, pán minister, ja viem, že v iných krajinách to tak celkom nie je, že to tak celkom nie je. Je úplne napr. zaujímavé, málokto tu pozná a nikto nesprostredkoval ako vyzerá v tomto smere právne obmedzenie v Spojených štátoch. Ak niekde nie je takéto obmedzenie vo Veľkej Británii, a je veľmi zaujímavé, že to tak nie je, aj keď na druhej strane, lebo zase vo Veľkej Británii existuje ten krásny kódex, všetci ho napodobňujeme, BBC, morálny kódex BBC. Etický, ďakujem veľmi pekne, pán minister. Etický kódex. Inak, mimochodom potom ten štvrtý a posledný bod, aby som vás dlho neotravoval, vážený pán minister. Takže tento návrh zákona, ktorý ste dali, nerešpektuje to, že existujú dve proti sebe veľmi zásadné hodnoty, ktoré spoločnosť musí bezpodmienečne chrániť. A musí hľadať jedno korektné východisko, že. Pán minister, ešte chcem povedať jednu vec, ktorá je charakteristickým znakom ľudských práv. Oni majú dve stránky, formálnu a materiálnu. Formálnou stránkou je iba to, že deklarujete právo niekoho, ale druhou, materiálnou je, že to právo niekto musí aj zabezpečovať, chrániť a musí pre ňu vytvárať priestor. A tu si myslím, pán minister, že veľmi dôležitý priestor je pre vládu Slovenskej republiky. Tu je to, čo sme aj v minulosti hovorili, že vláda v tomto smere má povinnosti, musí vyhodnocovať stav, vyhodnocovať jej jednej, druhej hodnoty, musí ich zvažovať tieto hodnoty a musí vychádzať s regulatívmi, ktoré jednoducho obidve hodnoty v primeranej možnosti, pokiaľ je to najlepšie možné, chrániť. To je morálny imperatív pre nás všetkých alebo aj etický, keď chcete, pán minister. Takže toto sú dve také základné veci, ktoré som chcel povedať. A tretiu, ktorú som chcel, pán minister, chcel som sa vrátiť do akej miery máte vy vzťah, ako bývalý novinár k novinárskej etike. V kódexe je veľmi vo všetkých publikáciách veľmi podrobne rozobratá. Ja som si pozrel a vybral zas po dlhom čase etický kódex Slovenského syndikátu novinárov, lebo ten sa mi zdá, že je taký najvšeobecnejší, je najmenej kontaminovaný politickými aktivitami novinárov, ktoré sú zreteľné a viditeľné a tento kódex vám len pripomenúť. Vážení kolegovia, viete čo je v tomto kódexe napísané? A skúste si to porovnať s vašimi osobnými skúsenosťami s médiami. Pre prácu novinára základné hodnoty čl. 2. Pre prácu novinára sú prvoradé hodnoty osobnej slobody, spravodlivosti a slušnosti. Vo svojej práci sa snaží o presadenie týchto hodnôt v spoločnosti. Hlavnými zásadami, ktorými sa novinár riadi vo svojej práci sú: nestrannosť, vyváženosť, objektivita, poctivosť, čestnosť, pravdivosť, zodpovednosť a dôsledné overovanie faktov. Novinár a verejnosť navzájom nezávislé fakty, hodnotenie od nezávislých zdrojov, nemá o tom význam hovoriť, ale dovoľte mi, v tomto smere, čo hovorí a tomu budú rozumieť aj kolegovia na ľavej strane, teda v danom prípade tohto nášho váženého fóra poslaneckého, čo napísal taký Fedor Gál o tomto v istom časopise 28. júla 2008: slobodné médiá neexistujú rovnako ako neexistujú nezávislé médiá, nepoznám azda jediného človeka z médií a od médií, ktorý by nepoznal pravidlá svojej roboty. Poznám však súčasne iba naozaj veľmi málo takých, ktorých berú vážne. Drvivá väčšina na ne zvysoka kašle. Obeťou sú diváci, poslucháči a čitateľ. Takže z nášho prostredia, ale netreba, myslím si, že toto svojím spôsobom stačí. Pán minister, nechcem rozprávať o tom, aké mám sám vlastné skúsenosti s médiami, ale mal som tú česť a veľmi ďakujem za tú možnosť váženým kolegom byť predsedom klubu štyri roky, aj podpredsedom Národnej rady. Koľkokrát sa mi stalo, že jeden telefonát v čase plnenia svojich pracovných povinností a občas boli aj dosť turbulentné situácie, jeden telefonát kde bez predstavenia, bez všetkého som dostal otázky, korektne som odpovedal, čiže som povedal svoj názor momentálne a toto sa objavilo ako rozhovor, tri, štyrikrát a vo všetkých tzv. serióznych novinách, v Pravde, v Hospodárskych novinách aj v SME. Je to v súlade s týmto kódexom? Čo s tým sa dá robiť? Kto to má sledovať? Nikto? Je to voľná hra síl? Vy? Môj priestor, ktorý bol doteraz do toho nášho pokusu začať niečo s týmto priestorom robiť, pretože ten zákon, ktorý sme prijali bol symbolický, sám o sebe neznamenal nič, všetci sme to vedeli, aj vy, vážení kolegovia, ale vyrobili ste ten obrovský cirkus, dokonca ste dávali do hazardu Lisabonskú zmluvu. Nepochopiteľné pre mňa doteraz, myslím si, že ale aj v tomto smere, uznám, ste si sami uvedomili, že to bola nebotyčná hlúposť. Ale na druhej strane výhodnosť pridať sa na ochranu vydavateľov, aby mali politickú zbraň, politickú pištoľ, politickú bazuku, ktorú ale nikto nemôže zásadným spôsobom oslabiť, ani len oslabiť trošku a aby oni mohli byť hlavnými hráčmi slovenského politického života. Aká bola úloha médií podľa vás, poniektorých,  pri voľbách, ktoré sme teraz urobili. SMER mal 47 % – 49 % v druhom alebo v treťom roku, v druhom roku vlády, ak si pamätáte v prieskumoch verejnej mienky, čo také náhle sa stalo? Bola to taká dramaticky dobrá práca, váženého kolegu Galbavého a iných? No nepochybne, že áno, pán minister. Bolo to a niektorí aj nezávislí pozorovatelia, pán minister, hovoria, no médiá zistili, že by to bolo tragické, keby to tak zostalo a začala sa práca, ktorú sme vnímali. Nemá to ani význam popisovať môj osobný názor. Dokonca je, že čiastočne tá voľná hra politických síl má istý výraz v spoločnosti. To znamená, naozaj nielen štát musí niečo urobiť pre to, aby nositelia, aby boli nosiče nezávislé pre jednotlivé pluralistické názory, ale že musí niekto aj ten, ktorý chce niesť tie názory, musí niečo pre to urobiť. Toto ja jedno uznávam, pán minister, a v tomto smere naozaj, minimálne to, že o týchto veciach treba hovoriť a vytvoriť priestor pre ozajstnú pluralitu. V čom je ešte posledný problém, pán minister, takže čítal som vám ten etický kódex, čo tam všetko má byť: nestrannosť a tak ďalej a tak ďalej. Pán minister, toto vystúpenie by som možno nebol ani absolvoval, lebo tak ako aj ostatní podlieham pocitu márnosti, že do týchto vecí prakticky nemá význam nič hovoriť a keď, jednoducho. No a po druhé, ešte je tu taký drobný rozmer, že nesmierne nám pomáha, nesmierne nám pomáhajú nové technické prostriedky. Ako som bol úplne v beznádeji, že jednoducho ľudia ako Hríb a Schutz a podobní ľudia, ktorých si pamätám, ich publicistickú činnosť z rokov 1990 až 1993 v Ľudových novinách, kde taký obrovský dešpekt voči Slovensku a také veci, myslím si, že bol extrémny, že som niečo také podobne aj v polohách, kde kritizoval niekto populáciu, z ktorej vyšiel, tak intenzívnej a tak extrémnej polohe som nikdy nevidel. Úplne náhodou sa títo ľudia stali dominantnými v politickom živote na Slovensku, pričom zas pri voľnej hre rešpektujem, že áno, len úplne mi nejde dokopy, že títo ľudia sa stali dominantnými vo verejnoprávnych médiách. Vo verejnoprávnych médiách, pán minister, nebudem opakovať znovu, čo tu je napísané o nestrannosti a podobne podľa môjho názoru sa nikto neodváži v tomto parlamente, vážne povedať, že pán Hríb je nestranný novinár. Ja nespochybňujem jeho novinársky talent. Ale tak demonštratívne vyjadrovať jednostrannosť ako to robí on a jeho posledné vyhlásenia o tom, že je americkým vlastencom, čítal som to v tom týždni, a to hovorí veľmi zásadné, a je tu len preto, že nemôže nikde inde ísť a tak ďalej. A zrazu zisťujem, že tento pán má sprostredkovávať politický zápas na Slovensku, dokonca vo formáte, ktorý na Slovensku ešte nebol. Má to trvať celý večer v stredu a tento človek pri jeho známej objektivite, kde si pamätám, že ten pomer štyri a jedna nemá význam. V druhom čítaní, pán minister, vám budeme citovať a predstavíme pána Hríba ako hlavného sprostredkovateľa a moderátora, korektného politického slovenského života, budeme o tom rozprávať, predvedieme vám ho v plnej kráse so všetkým čo k tomu patrí. Pre tieto účely, pán minister, len jedno poprosím berme aj tú vašu funkciu vážne, aj my svoju poslaneckú funkciu vážne, pričiňujme sa naozaj o to, nech aspoň trošku vidíme tendencie rastu v politickej kultúre, v etike, aby to čo ja vám neberiem, máte takisto rád, ako ja túto krajinu, ktorú chcem, aby rástla, aby sa skvalitňovala, a aby sa čo najviac podobala tým štandardom toho optima, ktorý samozrejme nikdy nedosiahneme ako je to len možné. Toto je neuveriteľný krok späť. Je urážka vmetená do tváre ľudí, ktorí si naozaj želajú objektívny a korektný priestor pre sprostredkovanie politického zápasu na Slovensku. A ja si to osobne veľmi želám. Nikdy by som verejne nič nepovedal proti tomu, veď je kýbeľ súkromných médií, ktorý si predsa všimnú obrovský talent pána Hríba, ale jeho s jeho chápaním korektnosti, tolerancie a neviem čoho všetkého, s jeho obrovskou jednostrannosťou urobiť hlavným moderátorom je výsmech, pán minister a bude veľkou hanbou aj na vašom štíte, s ktorým predpokladám za štyri roky budete odchádzať. Vážené kolegyne, kolegovia, ďakujem vám veľmi pekne za pozornosť a pevne verím, že kolegovia z koalície, že odložíte rokovanie o tomto návrhu zákona, že pán minister naozaj zváži niektoré aspoň základné nuansy, ktoré neumožňujú, aby sme mohli náš mediálny priestor, náš verejný priestor, pán minister, vyhlásiť za korektný, že pripravíte aspoň náznak nejakých riešení, že ho vnímate tento problém a že chcete s tým niečo robiť. Ak toto schválite, v podstate sa nič nestane, lebo ten existujúci mechanizmus, aj opravy, aj nároku na opravu, aj na odpoveď je v podstate nefunkčný. Nič sa nestane, ale, ale. Veľmi pekne ďakujem. (Potlesk.)