Harabin, Štefan, predseda Najvyššieho súdu SR (2010-10-19):
Vyberať sudcu Najvyššieho súdu! Vyšší súdny úradník! Prepáčte, pán predsedajúci. Pôjdem ďalej od mikrofónu. Dobre. Pani ministerka, toto je odbornosť? Podľa čoho ich vyberáte? Podľa členstva v strane? To tu už raz bolo a nedopadlo to v päťdesiatych rokoch dobre. Opäť pôjdu z úradníckych stoličiek ľudia rovno do talára pred voľbami, ako sa to stalo v roku 2006. Napríklad pán riaditeľ Štift dostal trafiku ako talár, pani ministerka. Ste mali dvanásť úradníkov na ministerstve spravodlivosti a všetci išli rovno do talára bez výberových konaní? Tak o to vám ide? To takto bude vyzerať výber sudcov, budúcich? (Potlesk). Predložený návrh zákona o súdoch a sudcoch výrazne zasahuje do súčasného usporiadania súdnej moci. Mení postavenie sudcov, zakladá zásadné koncepčné zmeny organizácie súdnictva, a tým odstupuje od vyváženej úpravy prijatej konsenzom politických síl a sudcovského zboru na základe dlhotrvajúcich legislatívnych príprav v roku 1999 až 2003. Prijatie navrhovaného zákona bude súdna moc považovať za nové podriadenie súdnictva výkonnej moci vo všetkých zásadných otázkach riadenia súdov, postavenia sudcov, a za odklon od medzinárodne akceptovaných odporúčaní, garantujúcich nezávislosť súdnej moci. Pri posudzovaní návrhov legislatívnych zmien, týkajúcich sa statusu sudcu, správy a samosprávy súdnictva, je potrebné zodpovedať na otázku, či navrhované zmeny posilnia dosiahnutý stupeň systémových prvkov nezávislosti a samostatnosti súdnej moci, alebo, naopak, nezávislosť a samostatnosť súdnej moci znižujú, alebo ich úplne odstraňujú. Základným kritériom posudzovania navrhovaných zmien je zabezpečenie reálneho naplnenia ústavnej zásady nezávislosti súdnej moci na výkonnej a zákonodarnej a oddelenia výkonu súdnej moci od iných štátnych orgánov. Základné princípy nezávislosti súdnictva zakotvujú rezolúcie Valného zhromaždenia OSN 40/32 z 29. novembra 1985 a 40/146 z 13. novembra 1985, odporúčanie Výboru ministrov členských štátov Rady Európy NOR 94/12 z 13. októbra 1994. Základné princípy nezávislosti súdnictva sú tiež rozpracované v Európskej charte o statuse sudcu prijatej v Štrasburgu 8. až 10. júla 1998. Nezávislosť súdnictva má podľa Komisie pre demokraciu cestou práva Benátska komisia. Objektívnu zložku, ktorou je nevyhnutná kvalita súdnictva ako takého. A subjektívnu zložku. Subjektívnou zložkou je právo každého jednotlivca, aby o jeho právach a slobodách rozhodol nezávislý sudca. Bez nezávislých sudcov nemôže dôjsť k oprávnenej a zákonnej implementácii práv a slobôd. V dôsledku toho nie je nezávislosť súdnictva požiadavkou len samou osebe, nezávislosť sudcu nie je výhoda pre sudcu, ani privilégiom sudcu, ale je to odôvodnená potreba umožniť sudcom naplniť ich úlohu ochrancov práv a slobody ľudí. Nezávislosť sudcov ako dôsledok reputácie a súdnictva v spoločnosti závisí od mnohých faktorov. Okrem inštitucionálnych pravidiel garantujúcich nezávislosť sú najdôležitejšími charakter a profesionalita každého sudcu. Dôležitá je tiež právna kultúra. Nezávislosť a transparentnosť súdnictva a oddelenie jeho výkonu na všetkých stupňoch od ostatných štátnych orgánov garantuje čl. 141 Ústavy Slovenskej republiky. Zmyslom obsahového naplnenia princípu nezávislosti súdnictva, jeho samostatnosti a oddelenia od ostatných orgánov štátu zodpovedá aj ústavou a zákonom ustanovený okruh kompetencií, ktorý Súdnej rade, predsedom a podpredsedom súdov a orgánov sudcovskej samosprávy zabezpečuje zásadný vplyv na riešenie najzákladnejších a pre organizáciu, výkon a správu súdnictva existenčných otázok. Predložený návrh až na niektoré výnimky nemožno hodnotiť inak ako krok späť do stavu, keď najväčší problém justície a súdnictva na Slovensku bola neexistencia samosprávy súdnictva a, naopak, jeho úplná závislosť od výkonnej moci, ako konštatovala expertná misia Európskej komisie na úseku súdnictva a ministerstva vnútra v novembri 1997, ktorá poukázala na neopodstatnene veľký vplyv vládnej moci na moc súdnu. Aby sa zabezpečila a garantovala systémová úprava nezávislosti súdnictva, ktorá by zodpovedala štandardom Európskej únie, bol prijatý ústavný zákon č. 90 z roku 2001. Z dôvodovej správy návrhu tohto ústavného zákona vyplýva zámer ústavodarcu, podľa ktorého len skutočne nezávislí, právomocami nadaní a nestranní sudcovia môžu zabezpečiť dôslednú ochranu práv a slobôd občanov a spoločnosti. Z uvedených dôvodov bola navrhnutá najrozsiahlejšia zmena ústavy, týkajúca sa súdnictva, čl. 141 až 148. Ústava zakotvila princíp nezávislosti súdnej moci a oddelenia jej výkonu od iných štátnych orgánov v súlade s už uvedenými medzinárodnými dokumentmi, jej konštituovaním, aj konštituovaním Súdnej rady. Ústavodarca teda jednoznačne akceptoval obsah citovaných medzinárodných dokumentov, účelom ktorých je predovšetkým zabezpečiť posilnenie nezávislosti súdnictva s ohľadom na čl. 6 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Obchádzanie týchto odporúčaní alebo ich popieranie v predloženom návrhu je potrebné považovať pri existencii čl. 6 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd za neprípustné. Proklamovaný účel navrhovanej právnej úpravy a prostriedky, ktorými ho chcel predkladateľ dosiahnuť, sú vo svetle vyššie uvedených skutočností značne rozporné. Tvrdenie, tvrdené obnovenie dôvery, spravodlivosť vychádza z faktu, ktorý objektívne nie je preukázaný. Predkladateľ prehliada skutočnosť, že od roku 1990 do súčasnosti podľa prieskumov verejnej mienky síce nedošlo k výrazným zmenám v stupni dôvery verejnosti súdnictvu, ale pritom sa nerozlišuje medzi názormi a pocitmi nespokojných účastníkov s výsledkami pre nich neúspešného súdneho konania, tak ako som hovoril a všeobecnou prezentovanou nedôverou, ktorá nemá stanovené kritériá. Takéto kritérium je totálnou chybou a omylom. Budeme robiť prieskumy medzi odsúdenými a zrazu zistíme, že máme plné väznice nevinných, lebo za to všetko môžu súdy. Prieskumy verejnej mienky sa nevykonávajú zisťovaním názorov od občanov z toho pohľadu, že ide o účastníkov konania pred súdom a ani z toho hľadiska, či im bolo umožnené reálne poznať podmienky fungovania súdnictva a na základe akých poznatkov svoje hodnotenia dôvery vyslovujú. Treba podotknúť, že vývoj legislatívy, ktorý je od roku 1990 nasmerovaný jednoznačne na rozširovanie pôsobnosti súdov, nesvedčí o klesajúcej dôvere k súdom. Rovnako o tom nesvedčí ani starý nárast súdnej agendy a to sú kritériá pre posudzovanie dôvery vo výkon spravodlivosti poskytovanej súdmi. Naproti tomu zmeny v podmienkach výkonu súdnictva boli podstatne pomalšie ako vývoj súdnych agend. Podmienky výkonu súdnictva totiž nezávisia prioritne od sudcov, ale od výkonnej a zákonodarnej moci, v pôsobnosti ktorých je vytvárať materiálne, technické, personálne, ekonomické, legislatívne podmienky výkonu súdnictva. Nemôžete ísť cestou znižovania počtu sudcov, keď máme taký veľký počet nevybavených vecí a znižovať financie na asistentov. Tvrdený negatívny postoj k súdnictvu je teda možné považovať za značne skreslený. Lebo nehodnotí podiel ostatných zložiek moci na jeho stave. Aj popri pozitívnej zmene k materiálnemu zabezpečeniu sudcov prijatím zákona č. 385 v roku 2000 je dôvod nepripomenúť stále pretrvávajúce prehliadnutie súdnej moci pri tvorbe rozpočtu. Nedostatočný rozpočet súdnictva, zásahy výkonnej moci do schváleného rozpočtu bez toho, aby sa zvážil dopad takých opatrení na možnosti systému konať a rozhodovať v primeraných lehotách. Na uvedené skutočnosti Súdna rada od svojho vzniku neustále poukazovala. O postoji zákonodarnej a výkonnej moci súdnictvu svedčí, že za štyridsať rokov existencie Najvyššieho súdu Slovenskej republiky nemá Najvyšší súd svoje samostatné sídlo a funguje vo vypožičaných priestoroch v budove, ktorá bola stavaná pre Najvyšší súd. Vychádzať preto pri tvorbe legislatívy z podkladov, ktoré nezobrazujú skutočný stav súdnictva, ale len niektoré parciálne problémy, pertraktované len niekoľkými sudcami, už som spomínal koľkými, dvadsiatimi, a živenými médiami, ktoré sa však považujú za jediný obraz súdnictva a pritom opomínajú jeho aktuálnu činnosť a množstvo rozhodnutí je skutočne nekorektné, vecne neopodstatnené a znevažuje celkový výsledok práce desiatok a stoviek sudcov pri napĺňaní ústavného práva na súdnu ochranu podľa čl. 46 ústavy. Práve taký je obsah dôvodovej správy k predloženému zákonu. Posilňovanie verejnej občianskej kontroly súdnej moci v súvislosti s výberovými konaniami na funkciu sudcu a sudcu vyššieho stupňa, akékoľvek vyššie sudcovské funkcie, na funkciu predsedu súdu je možné vzhľadom na kontext navrhovaných legislatívnych úprav považovať za simulovanie skutočného zámeru, ktorým je absolútne podriadenie súdnej moci moci výkonnej i tým, že výkonná moc bude rozhodovať o tak zásadnej otázke, akou je výber kandidátov na funkciu sudcu. Podľa navrhovanej zmeny bude mať na určenie väčšiny členov výberovej komisie vplyv politická moc, najmä minister spravodlivosti. Nemôžem tu opomenúť jednu myšlienku, že členom výberovej komisie sa navrhuje dávať aspoň jedného člena do dispozície a rozhodovacej právomoci parlamentu. Ja nie som proti tomu, len chcem poukázať na jednu vec, že už pol roka sme dávali návrh na doplnenie členov disciplinárneho senátu a z parlamentu nemáme výstup. To znamená, akékoľvek výberové konanie vo Svidníku, v Žiline, v Nitre môže byť zablokované tým, že parlament nezasadá, alebo potom je tu náhradná pozícia, že keď parlament nerozhodne, tak bude menovať člena minister spravodlivosti. Čiže politická moc vyslovene. Predkladaný návrh pod rúškom obnovenia dôvery v spravodlivosť, v štát a jeho inštitúcie, koncentruje moc v rukách ministra spravodlivosti ako reprezentanta exekutívy. Zaväzuje Súdnu radu prideliť sudcu na výkon funkcie podľa výsledkov výberového konania, v ktorom má minister a ministerstvo rozhodujúcu personálnu a riadiacu pôsobnosť, teda pokiaľ ide o členov výberovej komisie, organizácie výberových konaní. Súdna rada však nie je, ani v budúcnosti nemôže byť, podľa čl. 4 ods. 4 písm. a), b) ústavy len poštárom medzi výberovou komisiou a prezidentom republiky. Ide o zásadný koncepčný rozdiel v nazeraní vlády a predkladateľa návrhu ministerstva spravodlivosti na úlohu a ústavné postavenie Súdnej rady. Navrhovaná zmena v zložení členov výberových komisií, v ktorých budú mať väčšinu politickí nominanti, dvaja členovia menovaní výkonnou mocou, ministrom spravodlivosti a jeden člen volený parlamentom, je v príkrom rozpore s požiadavkou odporúčania Rady Európy 94/12 o nevyhnutnej podmienke nezávislosti orgánu zodpovedného za výber od vlády a štátnej správy upravený v princípe I bod 2 písm. c) – inštitúcia zodpovedná za výber a služobný postup sudcov musí byť nezávislá od vlády a štátnej správy a pripomína to opätovne lord Thomas v aide-mémoire, zaslaný aj ministerke spravodlivosti. Nie je dôvod ani na iné nastavenie vzťahov medzi orgánmi správy súdov a orgánmi samosprávy. V rozpore so zámerom ústavodarcu vyjadreným v súvislosti s prijatím ústavného zákona č. 90/2001 Z. z. sa sudcovským radám, orgánom sudcovskej samosprávy odníma časť kompetencií spočívajúca v možnosti zúčastniť sa prostredníctvom svojho zástupcu na výberovom konaní na funkciu predsedu súdu, t. j. na riadení a správe súdu tak, ako je uvedené v dôvodovej správe k ústavnému zákonu č. 90/2001 Z. z. Oslabenie účasti orgánov sudcovskej samosprávy na výberových konaniach na sudcov a predsedov súdov je zásahom do podstatnej kompetencie, aby sudcovský zbor participoval tak, ako to predkladá ústava na správe súdov a nedostal sa do stavu, keď boli sudcovské rady iba poradnými orgánmi. Práve v dôsledku tejto negatívnej skúsenosti kritizovanej i zahraničím ústavodarca výslovne zakotvil oprávnenie orgánom sudcovskej samosprávy podieľať sa výraznejšie na riadení a správe súdov. Nie je preto možné súhlasiť s tvrdením, že navrhované riešenie zabezpečuje vyváženie nastavenia vzťahu medzi správou súdov a sudcovskou samosprávou. Navrhované riešenie v oblasti personálnych kompetencií vo vzťahu k výberu do funkcie predsedu súdu je negatívnym riešením, keďže upravuje absolútnu právomoc orgánu výkonnej moci, čím sa predseda súdu podriaďuje záujmom aktuálneho víťaza politického zápasu o výkonnú a zákonodarnú moc. Skrátením jeho funkčného obdobia sa tlak na podriadenosť predsedu výkonnej moci bude ďalej zvyšovať vyššou frekvenciou menovaní. V rozpore s medzinárodnými dokumentmi je aj zásah do právnej úpravy vzdelávania sudcov a postavenia Justičnej akadémie. Európska komisia vo svojom oznámení Európskemu parlamentu a rade z 29. júna 2006 o justičnom vzdelávaní v Európskej únii výslovne konštatovala, že prijatím Amsterdamskej zmluvy, kde bol definovaný nový cieľ – vytvorenie priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti dostalo justičné vzdelávanie nový rozmer. Potreba vzdelávania v EÚ na vysokej úrovni odborníkov v justičnej oblasti existuje už dávno, pretože správne uplatňovanie práva spoločenstva je vo veľkej miere založené na vnútroštátnych súdnych systémoch. Dobré vedomosti v tejto oblasti sú pre sudcov, prokurátorov a advokátov odjakživa nevyhnutné na dobré uplatňovanie právnych predpisov spoločenstva a plné rešpektovanie základných slobôd uznaných zmluvou... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)