D. Jarjabek, poslanec: (2006-12-07):
Ja som v roku 1989 počúval Mariána Labudu raz na jednom mítingu, kde povedal onú vetu: „Ukradli nám naše tváre.“ Až po roku som si uvedomil, resp. až vtedy, keď som bol v parlamente, som si dostatočne uvedomil, že táto metafora má istý širší význam preto, lebo to nie je len o ukradnutí nejakých tvárí hercom, to je o ukradnutí tváre kultúre. Na jednej strane tvár kultúry bola ukradnutá, skutočne bola ukradnutá, ale ona v súčasnosti a za tie roky, ktoré tu prežívame, nebola nájdená žiadna. A tá kultúra je skutočne bez tváre. Je bez tváre a čaká na svoje znovuzrodenie, čaká na svoje znovu spoločenské postavenie. Ako to s tou kultúrou ide dole vodu, by som vám chcel len povedať na jednom jedinom príklade. Ja som si robil taký malý poslanecký prieskum v tom minulom parlamente, v ktorom som bol, a zistil som, že, a to je údaj úplne strašný, že 40 % z minulého parlamentu poslancov, 40 % poslancov nebolo v divadle. 40 % poslancov, nehovoriac o tom, že by teda vedeli aj rozlišovať o nejakých druhoch kultúry, o nejakých koncertoch, rozdiely medzi žánrami a tak ďalej atď. Iste, dá sa aj s tým žiť, len to o niečom svedčí. No, ten význam kultúry sa stratil takým spôsobom, že dnes hovoríme, úplne oficiálne sa dočítavame na stránkach médií o nejakej kultúrnej loby v tom pejoratívnom zmysle slova. Ja som si do dnešného dňa myslel, že tou kultúrnou loby sme všetci. Zrejme to tak nie je. To znamená, beriem to tak, že sme na nejakom rozhraní, a ak dovolíte, trošku slov o minulosti a trošku slov o budúcnosti preto, lebo si myslím, že my dnes naozaj môžeme mnohé napraviť, lepšie povedané, určiť istú novú cestu. No a keď už teda hovorím, netajím, že mi duša skutočne pookriala, keď som zistil, že kultúra v tomto parlamente má takú masívnu podporu, pochopenie a sympatie. Dve volebné obdobia som si totižto pripadal ako Don Quijote, ktorý akurát nebojoval s veternými mlynmi, ale s reálnymi činmi konkrétnych členov vlád vtedajšieho premiéra pána Mikuláša Dzurindu. Možno si spomeniete na to, že pred dvomi rokmi sme práve v súvislosti s rozpočtom odhalili, doslova odhalili prípravu niektorých ultraliberálnych členov vlády Mikuláša Dzurindu na sprivatizovanie novostavby Slovenského národného divadla. Nechýbalo dlho, aby sa to podarilo, či už vtedy na prvýkrát v súvislosti s rozpočtom na rok 2004, keď pána exministra Ivana Mikloša tu dolu v kinosále hamovali spoločnými silami Peter Dvorský, Ľubica Rybárska, niekoľko kolegov z činohry, z orchestra, zo zboru a ďalší umelci s vtedy opozičnými poslancami, alebo na druhý pokus exministra Pavla Ruska, ktorému sme spolu museli koalično-opozične čeliť na mimoriadnej schôdzi Národnej rady v januári 2005 a vyvolal aj masívnu kritiku odbornej verejnosti. Nikdy nezabudnem, keď sme v rámci poslaneckého prieskumu na vtedajšej vláde si mali možnosť vypočuť niektorých ministrov vtedajšej vlády, keď sa hovorilo o privatizácii Národného divadla, keď sa hovorilo o vzťahu umelcov, o potrebe umelcov pri volebnej kampani a tak ďalej a tak ďalej atď. Tento materiál dodnes na Úrade vlády existuje a tento materiál možno aj bude zverejnený niekedy verejnosti, hoci sme sa zaviazali, že nebudeme o ňom zoširoka informovať, s vtedajšími pánmi poslancami korektne, nebudeme citovať mnohých ministrov. Ale môžem v tejto chvíli povedať veľmi zodpovedne a veľmi korektne, že jediný, ktorý sa vtedy proti tejto privatizácii Národného divadla postavil verejne a pýtal sa vtedajšieho premiéra pána Dzurindu, bol vtedajší pán minister spravodlivosti Lipšic. Nikto iný z vtedajšej vlády, nikto iný, minister Lipšic ako jediný. Avšak nepomohlo. Vieme, ako to všetko dopadlo. Povedzme si na rovinu, že rozpočet na rok 2007, a to treba opäť priznať, nie je ešte úplným dielom nášho ministra financií, ale že nová vláda v lete 2006 vstúpila do vtedy už rozbehnutého rozpočtového vlaku, to treba korektne povedať. Dalo sa to riešiť aj inak, hej. Možno menším zlom je pracovať hoci s takýmto orientačným rozpočtom, než urobiť to, čo spravil v závere roku 1998 kabinet pána Dzurindu, a teda vyhodiť rozpracovaný návrh rozpočtu aj s ľuďmi, ktorí ho pripravovali, a začať vládnutie rozpočtovým provizóriom. Aj to bola istá možnosť, ktorá bola na tejto vláde. Spraviť – nespraviť? (Potlesk.) Nie som natoľko zahľadený do seba, aby som si nevšímal, čo všetko vláda musí po ôsmich rokoch šarapatenia pravice naprávať. Náročky hovorím šarapatenia. Nie som taký zahľadený do problematiky kultúry, aby som si neuvedomoval, že prioritne musí tento štát vrátiť dôchodky tým, ktorých o ne v rozpore s platnými zákonmi, iba z rozmaru, pán Kaník, minister pána, dnes poslanca, Dzurindu obral a viem pochopiť aj to, že plán na prijatie eura, akokoľvek je tvrdý, asi nie je iba náhodou hlavnou prioritou už druhej vlády po sebe a že teda pre naplnenie tohto cieľa treba už aj čosi konkrétne urobiť. Dámy a páni, neustále počúvam, že pravica za osem rokov zreformovala Slovensko a že súčasná vláda žije z úspechov. Nuž neviem. Podľa mňa prosperujúca ekonomika znamená aj vysoké príjmy štátu. Veď bohatí občania vždy znamenali aj bohatý štát. Ale pohľad na rozpočet na rok 2007 mi hovorí kadečo, len nie to, že by štát mal nejako extra z čoho rozdávať. Ja naozaj nechápem, o čom sa tu hovorí. Nemáme dosť vlastne nikde. A tak sa voľky-nevoľky musím zmieriť s tým, že dosť nie je ani pre kultúru, hoci ma to, samozrejme, nesmierne mrzí. Nepodarilo sa už do skladby rozpočtu premietnuť ľavicové vnímanie kultúry, nie ako odvetvia, ktoré má zarábať a žiť podľa klasických zákonov trhu, teda draho predávať, o čo je záujem, a nemilosrdne likvidovať to, čo si dokáže na seba zarobiť. Teda tak, ako sa voči kultúre správali osem rokov pravicovo-liberálne vládne sily, ale ako k rezortu, ktorý rozmanitými spôsobmi kultivuje človeka a prostredie, v ktorom žijeme. Dámy a páni, ak tu ktokoľvek z vás hovorí o dôležitosti vedomostnej spoločnosti, hovorí súčasne aj o kultúre. Pretože vedomostná spoločnosť nie je len o počítačovej gramotnosti, o osvojení si moderných technológií, ale aj o kultivovaní človeka, jeho schopnosti vnímať tie efemérne kategórie krásy a harmónie, o jeho pripravenosti komunikovať s reprezentantmi iných etník a civilizácií, opierajúc sa pritom o pevný fundament našej národnej i európskej kultúry a civilizácie. Práve preto čakám, že príde k preklasifikovaniu vnímania kultúry ako „zbytkového“ rezortu, čo je typické pre pravicu, pretože kultúra nie je pre ňu iba luxus, ktorý si môžu a majú zaplatiť tí, čo na ňu majú. Som rád, že môj návrh v tomto smere získal podporu aj vo Výbore Národnej rade Slovenskej republiky pre kultúru a médiá, ktorý uznesením požiadal vládu, aby prepracovala výhľadovú časť rozpočtu z roku 2008 a 2009 tak, aby zohľadňovala jednak nové vnímanie kultúry, ale aby sme súčasne začali zmenšovať a nie zväčšovať odstup, ktorý v oblasti financovania kultúry je medzi nami a vyspelými európskymi štátmi. Dámy a páni, keby sme kultúre ponúkli rovnaké podmienky, ako má v štátoch bývalej západnej Európy, bavili by sme sa dnes o rozpočte niekde na úrovni 20 mld. Sk, no a podistým každý z vás bude súhlasiť, že v takom prípade by sme debatovali inak. Viacerí opoziční kolegovia sa tu pozastavujú nad tým, že rozpočet na rok 2007 je o pol miliardy nižší, ako dostala vo volebnom roku 2006. Prezradím vám, ctení kolegovia, prečo je to tak. Nové Národné divadlo je dostavané. V rozpočtovom chlieviku novostavby svieti optimistická nula a v tom je ten rozdiel. Pretože predošlá vláda si chcela za miliardu urobiť z novostavby Slovenského národného divadla svoj volebný pútač v roku 2002 a druhú sme k tomu donútili uznesením mimoriadnej schôdze parlamentu v januári 2005. A treba opäť povedať, vďaka KDH a vďaka SMK, ktorí skutočne v tej chvíli sa chovali národnoštátne. V účelovo viazaných prostriedkoch na dokončenie novostavby Slovenského národného divadla je celý ten rozdiel. Zaujíma ma však iná otázka. Vážení priatelia, čo by ste urobili, keby bola volebná motyka inak vystrelila a vy by ste museli brániť výhľadové plány, ako ich pre druhú Dzurindovu vládu nakreslil do rozpočtu pán poslanec Ivan Mikloš? Keby sa tá karta obrátila, keby pravá strana bola vľavo a ľavá strana vpravo? On totižto papier má tú výhodu, že nepustí. V návrhu štátneho rozpočtu na rok 2006, ktorý je datovaný v októbri 2005, teda vznikol v čase, keď ešte Dzurindova koalícia hlasovala ako jeden muž, čierne na bielom čítame, ako si títo páni predstavovali budúcnosť slovenskej kultúry. Na rok 2007 mala kultúra podľa zákona o štátnom rozpočte, za ktorý ste tu hlasovali aj mnohí z tých, ktorí dnes hýrite iniciatívami, dostať 3,7 mld. Sk, v roku 2008 až 3,8 mld. Sk. Z tohto pohľadu je návrh, o ktorom diskutujeme, a hovoril som to aj na výbore pre kultúru a médiá, vlastne úspechom ministra kultúry Maďariča, lebo oproti tomuto návrhu je v tomto rozpočte o 300 mil. Sk viac, ale stále je to málo. Vytlačil som si toto hlasovanie z 13. decembra, z 13. decembra 2005, takže dnes, napríklad páni – budem skutočne v tejto chvíli veľmi konkrétny, spomeniem niekoľkých, aby som nezabudol na žiadnu politickú stranu, ktorá tu sedí – páni Béla Bugár, Ferdinand Devínsky, Gábor Gál, Pavol Kubovič, Ferko Mikloško, Pavol Minárik, Gyula Bárdos, Tomáš Galbavý, Viliam Novotný, Július Brocka, Pavol Hrušovský, Milan Hort a tak ďalej a tak ďalej vrátane, samozrejme, pánov ministrov vlády, ktorí tu dnes sedia ako ctení poslanci, títo všetci zahlasovali za rozpočet, ktorý bol v súčasnosti menší, by bol menší ako rozpočet, ktorý schválila súčasná vláda pre kultúru. Hovorím ešte raz, stále je to málo, ale k tomu sa dostanem neskoršie. Keby ste boli čujní k tomu, čo sme tu opakovali v rokoch 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004 a 2005, mohli sme dnes byť s financovaním našej kultúry podstatne ďalej a podstatne inde a takéto vystúpenia by tu určite neboli. Súčasná vládna koalícia sa v programovom vyhlásení zaviazala vnímať kultúru inak. Kultúra má podľa nášho presvedčenia kľúčové postavenie na strastiplnej ceste ku kvalitnému životu, k vnímaniu človeka nielen ako objektu a subjektu ekonomiky, ale ako plnohodnotnej bytosti, ktorá okrem potrieb fyziologických javí aj záujem o kontakt s krásou vo všetkých jej rozmanitých podobách. Viem, že misionári liberalizmu budú argumentovať, že je výsostným individuálnym právom človeka vybrať si, či dá prednosť knihe, divadlu, hudbe, krásnej krajine, či si kúpi obrázok, alebo navštívi múzeum, a že preto štát má nechať ľuďom slobodu rozhodovania a trh už naznačí, kde je dopyt vyšší ako ponuka a kde, naopak, pre nezáujem treba ponuku obmedzovať. Ibaže, dámy a páni, koncert filharmónie, zbierka moderného maliarstva či inscenácia opery je predsa len čosi iné než kilo zemiakov. V kultúre zákony trhu neplatia a nikdy platiť nebudú už z toho prostého dôvodu, že značnú časť kultúrnych statkov tvorí kultúrne dedičstvo, teda to, čo sme dostali od našich predkov do daru, ale s podmienkou, že to zachováme, zveľadíme a odovzdáme potomkom. Túto zásadu vo vzácnej zhode ignorovali politické garnitúry, ktoré toho zdanlivo nemajú veľa spoločného. Na slovenskom kultúrnom dedičstve rovnako šetrili pražské medzivojnové vlády, krvavo ho poznačili vojnové udalosti, pohŕdavo zanedbali vlády po roku 1948 a šetrilo sa na ňom aj za ostatných osem rokov. Len na umorenie vnútorného dlhu voči nehnuteľným pamiatkam, bez ohľadu na to, či ich spravuje štát, samospráva, alebo sú v súkromnom držaní, by sme potrebovali jeden štátny rozpočet navyše. Ak sa teda na situáciu pozrieme s týmto vedomím, ani tie toľké závidené miliardy z podporných fondov EÚ stačiť nebudú. A to ešte nehovorím o tom, že všetci vnímame pod pojmom kultúra, ako prvé, živú, aktívnu kultúrnu ponuku, že máme množstvo šikovných a nadaných ľudí, ktorí dokážu spríjemniť a skultivovať život mnohým vo svojom okolí, to je fakt, s ktorým väčšinou nepolemizujú ani pravičiari. Napokon, keď sa dívame na pekný obraz, čítame zaujímavú knihu alebo vidíme dobrý film, iba málokoho zaujíma, či je tvorca vo chvíli občianskeho rozhodovania sa prívržencom pravice alebo ľavice. Pravicová predstava o spravovaní spoločnosti za osem rokov dokázala kadečo. Aj zničiť na Slovensku operetu ako umelecký žáner, komornú operu, zlikvidovať divadlá, napríklad Prešovské hudobné divadlo, aby som teda hovoril jazykom pána Mikloša. To sa nepodarilo ani ľudovo-demokratickým silám bojujúcim s operetou rovnako zanovito, ale bez takéhoto úspechu. Mám na mysli známeho ministra kultúry, istého pána Nejedlého, ktorého určite všetci z čítania poznáme, ktorý povedal, ak sa nemýlim, že „opereta je buržoázny prežitok“. Podarilo sa aj zdecimovať naše profesionálne divadlá na súbory s minimom vlastných umeleckých síl, aj uvoľniť slovenský knižný trh vrátane kníh a časopisov pre deti a mládež expandujúcim filiálkam zahraničných vydavateľských domov, s ktorými naše vydavateľstvá nevládzu držať krok, aj zlikvidovať vlastnú tvorbu viacerých kľúčových segmentov kultúry, počnúc teda operou a končiac hoci aj animovanou filmovou tvorbou, ktorej výrobnú bázu bývalý pán riaditeľ Slovenskej televízie radšej zapečatil. Aj to je výsledok pravicových vlád, ktoré však voľakedy prezentovali verejnosti celkom iné zámery. Citujem: „Vláda chápe kultúru ako prostriedok i cieľ rozvoja duchovného života. Vláda vytvorí podmienky na viacdruhové financovanie kultúry. Vláda vytvorí prirodzené prostredie na dôstojné postavenie a pôsobenie národných kultúrnych inštitúcií, zabezpečí ochranu a rozvoj štátneho jazyka. Vláda vytvorí podmienky na transparentnosť mediálneho prostredia a rozvoj hospodárskej súťaže na mediálnom trhu.“ Dámy a páni, to, čo ste práve počuli, nie je citát nejakého ľavicového rojka, ktorý nevníma ekonomické súvislosti, to boli slová, ktoré v našom parlamente odzneli v novembri 1998 ako súčasť prezentácie programového vyhlásenia prvej vlády Mikuláša Dzurindu. Ako to dopadlo? Čo z týchto predsavzatí sa uskutočnilo – Vajanský by povedal „krásnohubého plnorečnenia“? Nič. To vidíte v praxi a hovoril som o tom pred chvíľou. Ctení kolegovia, myslím si, že ak je našou úlohou čosi dnes, pokiaľ ide o rozpočet kultúry, urobiť, musíme to urobiť predovšetkým smerom k budúcnosti aj preto, aby sme vývoj určený pravicovou filozofiou kultúry ako zostatkového rezortu zastavili a zvrátili. Aj preto, aby sme sa priblížili ambícii programu tejto vlády a treba jednoducho začať odstraňovať naše zaostávanie za Európou, aj pokiaľ ide o financovanie kultúry. Preto by som si na záver môjho vystúpenia dovolil predniesť uznesenie v tomto zmysle: „Národná rada Slovenskej republiky žiada vládu Slovenskej republiky 1. zabezpečiť v prípade pretrvávajúceho vysokého rastu HDP a príjmov štátneho rozpočtu dofinancovanie potrieb rezortu kultúry v roku 2007 v objeme 500 mil. Sk a v tomto zmysle upraviť výdavky štátneho rozpočtu na rok 2007 v kapitole Ministerstva kultúry Slovenskej republiky; 2.“ – budem sa opakovať z výboru pre kultúru a médiá – „prehodnotiť výhľadovú časť štátneho rozpočtu na roky 2008 a 2009 v kapitole ministerstva kultúry s cieľom zvýšiť podiel verejných zdrojov na podporu kultúry v súlade s pozitívnym hospodárskym rastom a nevyhnutnosťou znižovať zaostávanie za krajinami Európskej únie.“ Ak sa nám to podarí, predpokladám, že budeme o niečo spokojnejší. Ďakujem za podporu. (Potlesk.)