M. Sabolová, poslankyňa: (2004-12-01):
A zároveň chcem možno po vystúpení pani poslankyne Bollovej povedať, že som milo prekvapená takým vecným tónom jej vystúpenia. Budeme sa jej pozmeňujúcim návrhom zaoberať. Podobné návrhy zazneli už aj v gestorskom výbore a boli prediskutované s pracovníkmi ministerstva obrany. Možno v záverečnej správe potom k pozmeňujúcemu návrhu sa vyjadrí aj pán minister a sa vyjadrím aj ja. Chcem ale zdôrazniť, a tým vlastne aj ukončiť tú nekonečnú diskusiu o tom, za akých vhodných a výhodných podmienok pracovali ľudia zaradení do pracovných táborov nútených prác a ako boli dobre financovaní, ako sa po návrate domov mali výborne a skvele, ako tu zaznelo pri prerokovaní v prvom čítaní. A aj v máji, keď sme prerokovali zákon o odškodňovaní politických väzňov, vlastne vznik a vývoj pracovných táborov na Slovensku v rokoch 1948 až 1954 a ich existenciu zhodnotil už v roku 2002 veľmi dobre a objektívne vedúci Vojenského historického ústavu Dr. Štaigl, ktorý jasne povedal, že integrálnou súčasťou mechanizmu politického násilia namiereného proti skutočným, potenciálnym alebo vykonštruovaným odporcom komunistického režimu v Česko-Slovensku vlastne bol vznik týchto táborov. Konštatoval, že PTP mali nesporne regresívny charakter. Pritom je protirečivé, že vznik a existencia PTP do istej miery neodporovala  vtedajším česko-slovenským štátnym predpisom, najmä Brannému zákonu, na čo aj narazila pani poslankyňa. Ale vlastne znenie zákona, tak ako bolo schválené, a príslušné vyhlášky, ktoré platili k nemu, boli veľmi jasne a zásadne porušované v tom čase a vôbec neboli napĺňané, tak ako boli formulované. „Vojenské osoby v činnej službe,“ hovorí sa vlastne v tomto Brannom zákone, „môžu byť použité tiež pri pohromách ohrozujúcich ľudské životy.“ A na prechodný čas, v mimoriadnych prípadoch, ak to vyžadujú dôležité hospodárske záujmy, vlastne mohli byť zaradené do tých pracovných táborov. Tu jasne vieme, že to bol neobmedzený čas. Mnohí boli zaradení do takýchto táborov aj viac ako 40 mesiacov. Čiže vôbec nešlo o výnimočne mimoriadnu situáciu. Chcem ešte jasne vymedziť aj to obdobie rokov 1948 až 1954, aby sme si uvedomili, že to boli pracovné tábory nútených prác. Potom ešte boli pracovné tábory, ktoré ale boli v úplne inej pozícii, kde tí, ktorí nastúpili na vojenskú službu, mali aj vojenský výcvik, pričom títo príslušníci PTP nemali žiaden výcvik. Nastúpením v prvý deň išli pracovať na najťažšie pracoviská. Čiže treba vidieť a porovnávať stále ten rozdiel. A vlastne v roku 1954 keď tieto vojenské tábory nútených prác, dá sa povedať, skončili činnosť, bolo to len vďaka možno neplánovanému úmrtiu Stalina, Gottwalda, došlo k uvoľneniu napätia v medzinárodných vzťahoch, čo malo vplyv aj na postupné zrušenie týchto PTP táborov. Chcela by som ešte možno povedať pár takých konkrétnych vecí. Do pracovných táborov nastupovali alebo do tých výnimočných pracovných táborov nastupovali ľudia, ktorí vôbec nemali nastúpiť na základnú vojenskú službu. Boli to ľudia, ktorí boli vo veku od 18 do 50 rokov, ktorých jednoducho zobrali bez ohľadu na to, či mali mať branný pomer, teda či boli nevojaci a či ich zdravotný stav bol taký, aby mohli pracovať. Čiže bolo by možné ešte veľmi veľa a dlho hovoriť o tom, aby sme rozlišovali tie pozície, o ktorých tu hovorili pani poslankyňa Bollová aj pán poslanec Hanzel na tých predchádzajúcich rokovaniach, že tu išlo teda o zjavné administratívne rozhodnutie na to, že boli ľudia nespoľahliví a boli proste internovaní, by som povedala, na vojenské cvičenia a na tieto ťažké práce. Pani poslankyňa Bollová tu navrhovala, aby sme upravili odškodňovanie týchto postihnutých. Ja som túto vec prerokovala aj v našom výbore, výbore pre ľudské práva, kde sme s ministerstvom diskutovali o možných 2 000 Sk za každý začatý mesiac. Keďže sú prepočty a istá obava o to, aby sme nenavýšili príspevok, ktorý môže byť vyplatený týmto ľuďom, neodporúčali sme vlastne tento môj návrh prijať, ani ho nepredkladám ako pozmeňujúci návrh. Myslím si, že pokúsime sa hľadať takú spoločnú reč. A aj tak odškodnenie v akejkoľvek finančnej čiastke nebude odškodnením ľudí v plnej miere, ktorí vyrobili isté hodnoty za minimálnu mzdu. Vtedy vojenské zariadenia vlastne získavali zdroje aj z ich práce, pretože dostávali minimálnu mzdu alebo príspevok. Zároveň dostávali peniaze na výcvik v základnej vojenskej službe, ktorý títo ľudia nevykonávali, čiže boli to ďalšie peniaze, ktoré išli v tom čase do štátnych zdrojov, a nie pre tých ľudí, ktorí vlastne boli v týchto vojenských pracovných táboroch. A preto si myslím, že je to len akási malá, a to slovo malá zdôrazňujem, morálna satisfakcia pre ľudí z táborov nútených prác. Mnohí z nich určite, aj vzhľadom na počet mesiacov, počas ktorých boli v týchto táboroch, by odškodňovanou sumou za jednotlivé mesiace presiahli túto maximálnu hranicu. Ale myslím, že aj vzájomným konsenzom a vzájomnou dohodou sa snažíme vlastne nájsť ten ekonomický výstup pri tomto návrhu zákona. A preto vás, kolegovia, kolegyne, chcem požiadať, aby ste, tak ako som to predložila aj v spoločnej spravodajskej správe, podporili hlasovanie a aby sme čiastočne ukončili túto dobu odškodňovania ľudí postihnutých komunistickým režimom. Ďakujem pekne.