Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2015-02-05):
Ďakujem vám za slovo, vážený pán podpredseda. Vážené kolegyne, kolegovia, chcem zaujať stručné stanovisko k tomuto návrhu z tohto pohľadu. Často sa pri tomto návrhu, ktorý sa neocitol v sieni zákonnosti prvýkrát, hovorí o tom, že je to ako keby taký politický boj časti poslancov voči tej časti poslancov, ktorá vykonáva dva mandáty súčasne, teda starostovský aj poslanecký. Myslím si, že je to ozaj hlboké nepochopenie, toto nemôže byť podstata návrhu, a keby bola, tak uznávam, že by bola ladená z istých pohnútok, ktoré by rozhodne neboli vysoké, skôr nízke. Chcem zareagovať dvomi postrehmi, ktoré považujem za podstatné v tejto téme. Ten prvý je fakt, že nikto z nás, ako tu sedíme, alebo tí, čo tu sedeli pred nami, aj tí, čo budú sedieť za nami, nikto z tej stopäťdesiatky nemá takú kapacitu psychických a fyzických síl, aby dokázal všetky povinnosti Národnej rady Slovenskej republiky, ktoré mu vyplývajú už len zo samotného faktu, že Národná rada zasadá nepretržite, zvládnuť tak, aby mohol s čistým svedomím povedať, že je v obraze ku každému bodu práce tohto parlamentu. Nie je to možné a zrejme to neni ani cieľom, a preto mnohokrát delíme svoj čas medzi rôzne povinnosti tak, aby sme boli na tepe práce parlamentu aspoň v tých bodoch, v tých témach, ktoré považujeme pre seba za dôležité alebo najmä ktoré považujeme za dôležité pre ľudí, ktorých tu zastupujeme. Preto z toho samotného faktu, ak vzniká stopäťdesiatka, ktorá pochádza, tak ako to bolo v minulých voľbách, zo 4 592-tisíc voličov, to znamená, je to oveľa menej ako 1 promile, je to tisícina z promile. Ak vznikne situácia, že každý z nás, ako sa tu ocitáme, má tú obrovskú česť, možnosť, alebo teda je to výsledok mnohých až náhod životných, veď ľudia by mohli túžiť tu sedieť a urobiť pre to všetko a nedokážu sa sem prebojovať z rôznych dôvodov. A možno by tu mali sedieť, ale proste nestane sa to, pretože život je veľký režisér a dokáže zahatiť aj dobré ciele. Nuž ak tu teda sedíme, tak naozaj sme neprišli do zamestnania, do práce, na pracovisko, kde sa štiká a prichádza, odchádza, ale prišli sme vykonávať poslanie. Ja viem, že je to trocha také lyrické, ale je to v podstate absolútna pravda, a preto tento samotný fakt, ak ho dáme do súladu s tým, čo pani predkladateľka povedala za náš klub, tak bez toho, aby sme tu hovorili o nejakých útokoch na konkrétnych kolegov, musíme sa vari zhodnúť na tom, že takéto poslanie sa nedá vykonávať inakšie, len s pokorou a so snahou v tej dobe, keď sme poverení touto, týmto poslaním, venovať sa mu naplno. Nie je v ľudských silách sa tváriť, že dokážeme sedieť aj na iných stoličkách, a dokonca ja to trocha rozšírim, napriek tomu, že viem, že to už tu rezonovalo, tiež nie celkom súhlasne, to neni otázka len ďalšieho mandátu, o čom hovorí tento zákon, to je podľa mňa aj otázka akýchkoľvek iných činností, ktoré sme vykonávali dovtedy, kým sme sem prišli, a teraz z rôznych dôvodov, aby sme nestratili kontakt, aby sme mali zabezpečenú budúcnosť, aj keď zase stadiaľto odídeme, sa držíme tých pôvodných svojich životných zamestnaní, nie poslaní, aj keď verím, že pre mnohých z nás sú aj tie zamestnania, ktoré predchádzali poslaniu poslanca, poslaním. Takže ak je to tak, a ja si myslím, že je to tak, o tom sme polemizovali, boli tu rôzne pohľady, rôzne profesie, ktoré majú isté výnimky, podnikatelia nie, advokáti áno, profesori áno, dokonca by som našiel nepochopenie aj v rámci svojho klubu, že je to teda taká téma, úprimne hovorím, aj keď mne je možno o niečo ľahšie povedať v mojom veku, že to tak by malo byť, lebo je rozdiel, či tu stojí štyridsiatnik alebo šesťdesiatnik, nedá sa, nikto z nás nemá tú schopnosť, aby dokázal sedieť zodpovedne na stoličke starostovskej, primátorskej a poslaneckej, keď teda o tom je táto téma. To bola prvá poznámka. Druhá poznámka sa týka takej istej férovosti súťaže. Naozaj by sme si mali uznať, že je to neférové, ak tento stav chceme ďalej zachovať a nechceme ho na základe nášho zákona, ako ho predkladáme, zmeniť, keď do volieb do parlamentu vstupujú ľudia, ktorí vykonávajú v tom čase mandát starostov a poslancov. Je úplne logické, že dostávajú výhodu oproti ostatným kandidátom. Toto si treba uvedomiť, pretože my ako voliči celkom logicky uvažujeme, správne, pretože máme záujem, aby naša obec – naše mesto – išla dopredu, že si povieme, že to tak funguje, aj keď možno nikto to oficiálne nepriznal, lebo aj o tom bola neraz debata, že ak už niekto je v tom parlamente, tak nám bude asi lepším starostom, resp. lepším primátorom, lebo dokáže cestičku na úrad, k ministrovi, k štátnemu tajomníkovi a k rôznym iným vysokým funkcionárom si otvoriť oveľa ľahšie, pretože poslanec keď sa ohlási u pána ministra, tak skoro na 100 % dostáva vždy termín, v ktorý môže prísť. Zoberte si, aká je to obrovská výhoda oproti starostom, ktorí takúto výhodu nemajú. Takže keďže poslanec, keďže volič uvažuje logicky a správne pre svoje mesto, nuž tak takémuto kandidátovi, ktorý má túto výhodu, posúva v takomto prípade svoj hlas pri voľbách do Národnej rady Slovenskej republiky úplne logicky, a to sa mi zdá, ak teda je to súťaž, lebo je to súťaž politických predstaviteľov, strán, zoskupení a jednotlivcov, že vytvárame niečo, čo a priori nie je fair play. A fair play platí nielen v športe. Ďakujem pekne, toľko.