Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2015-11-26):
Ďakujem pekne za slovo. Vážená pani predsedajúca, vážení členovia vlády, vážené dámy, vážení páni, v predchádzajúcich týždňoch som sa obrátil na členov vlády Slovenskej republiky spolu so sedemnástimi interpeláciami. Z toho na 15 z nich, ktoré sú uvedené pod č. 14, 4, pardon, až 18 v tom spise, ktorý sme dostali, som už dostal odpoveď. Ale ak dovolíte, keďže končí volebné obdobie, stručne sa vyjadrím aj k celkovým skúsenostiam a poznatkom, ktoré som získal z môjho, z odpovedí na môj nemalý počet interpelácií, ktorých bolo odhadom okolo 120. Takže vychádzam z celku reprezentatívneho súboru 120-ch dokumentov, teda odpovedí, ktoré som na moje interpelácie dostal. Podotýkam, že som sa obrátil v tomto volebnom období na všetkých členov vlády Slovenskej republiky, aj keď pochopiteľne nie na všetkých rovnako často. A teraz sľúbené stručné zhrnutie poznatkov a skúseností. Po prvé. Interpelovaní členovia vlády si ani v jednom prípade nedokázali priznať chybu a prihlásiť sa k zodpovednosti, hoci často bola minimálne spoluzodpovednosť ich a nimi vedeného rezortu za daný problém celkom evidentná. Jedinú, aj to len čiastočnú výnimku, predstavovala odpoveď predsedu vlády na moju sťažnosť, ktorú som mu adresoval vo veci viacnásobného porušenia zákona o rokovacom poriadku Národnej rady členom jeho vlády pánom ministrom Žigom. Táto skutočnosť sa jednoducho nedala poprieť a uznal to aj pán premiér, ale vzápätí sa pokúsil ospravedlniť svojho ministra poukazom na údajne príliš náročné otázky, ktoré som mu dal. Toto tvrdenie alebo tento argument síce vecne nesedí, ale to už je na inú diskusiu. Po druhé. Niektoré odpovede boli lakonicky stručné, neraz oveľa stručnejšie ako moje otázky. Nedávno sa mi dokonca stalo, že na šesť konkrétnych otázok som dostal jedinú, aj to nie celkom konkrétnu, ale len čiastočnú a vyhýbavú odpoveď. Niektoré odpovede boli, naopak, obsiahle a podrobné, čo však neznamená, že ich autori odpovedali presne na to, na čo som sa pýtal. Namiesto toho mi často vysvetľovali veci, na ktoré som sa vôbec nepýtal. Zvlášť tu prítomný pán premiér ma takmer nikdy nezabudol poučiť, čo by som mal a čo by som nemal robiť. Bral by som to ako súčasť nášho politického folklóru, nech mi Igor Hraško prepáči, že tu beriem meno folklór nadarmo, keby to nebolo symptomatické pre vzťah vládnej a zákonodarnej moci v celom tomto volebnom období, ktoré sa paradoxne začalo deklaráciami o novej politickej kultúre. Po štvrté. Z niektorých odpovedí priam presakovala arogancia, ale keďže nie so útlocitný, radšej som to nekomentoval, len som sa snažil predstaviť si, akú asi odpoveď dostáva na svoje otázky bežný občan, ktorý nie je ústavným činiteľom. Po piate. Kým bežný občan musí dostať od oprávnenej osoby odpoveď na svoje otázky do ôsmich pracovných dní, pričom táto lehota sa dá v odôvodnených prípadoch predložiť na dvojnásobok, člen vlády má na odpoveď poslancovi komfortných 30 dní. Čiže v tomto je zase občan na tom podstatne lepšie. Ale ako som už naznačil, ani táto lehota nestačila ministrovi životného prostredia Petrovi Žigovi a hneď trikrát ju nedodržal, čím beztrestne konal v rozpore so zákonom o rokovacom poriadku. Aj v takomto prípade má občan účinnejšie nástroje na sankcionovanie takéhoto postupu a zjednanie nápravy, než poslanec Národnej rady. Ako som už včera spomínal v rozprave k novele zákona o rokovacom poriadku, vo volebnom období 1990 – 1992, kedy som bol tiež opozičným poslancom Národnej rady, by bol takýto postup člena vlády jednoznačným dôvodom na jeho odchod z vládneho kabinetu. Po šieste. Obľúbeným zvykom členov vlády je presúvať zodpovednosť na niekoho iného, na iný rezort, prípadne okresný úrad, samosprávu, mimozemšťanov a podobne. Ľudovo povedané, prehadzovať si horúci zemiak z jedného rezortu na druhý. Po siedme. Iným obľúbeným zvykom je argumentovať, že v danej veci prebieha vyšetrovanie alebo konanie a teda nie je možné podávať informácie, aby toto vyšetrovanie nebolo, nedajbože, zmarené. Tento argument sa však zjavne nadužíva až zneužíva, keďže sa objavuje pomaly v každej odpovedi na interpeláciu. Ale najviac ma v tejto súvislosti hnevá, že z väčšiny odpovedí na moje interpelácie, ktoré som v tomto období dostal, nevyplýva reálna snaha danú vec skutočne pohnúť dopredu, naozaj vyriešiť nastolený problém a skutočne pomôcť ľuďom, na podnet ktorých a v zastúpení ktorých som zväčša svoje interpelácie písal. Zhrnuté a podčiarknuté: čítanie odpovedí členov vlády na moje interpelácie mi veľa radosti neprinieslo. Čo sa týka ich informačnej hodnoty, viac som sa často nedozvedel, ako dozvedel, ale niekedy je zaujímavé aj to, čo sa človek nedozvie. Minimálne preto, že z toho vyplýva, že dotyčný člen vlády niečo chce zámerne zamlčať. Našťastie, toto volebné obdobie sa končí až o 15 týždňov, čiže stále je ešte hypotetická nádej, že prístup členov vlády k poslancom sa zmení. Čiže, kto verí na zázraky, môže si prísť na svoje. Ďakujem pekne.