Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2013-12-18):
Ďakujem za slovo, pani podpredsedníčka. Vážené kolegyne, milí kolegovia, ja tiež využívam túto možnosť vystúpenia v rámci rozpravy, aby bolo možné ako reagovať. Niekedy ma to tak mrzí, keď máme záverečné tie slová, či spravodajca, alebo predkladatelia, a nemôžme už faktickými poznámkami reagovať, tak ja už potom ako spravodajca by som nevystúpil, ak nebude to čosi veľmi, veľmi vážne, tak chcel by som vystúpiť z tohto dôvodu ešte v rámci rozpravy. To obdobie Vianoc, keď tuná takto ohýbame a spomíname, pekne to tu aj kolegovia rozprávali, že v podstate, ak by sa nenarodilo dieťa, nebolo by nijakých Vianoc. A ja som sa nad tou vetou, alebo ja sa stále tak zamýšľam, možno tak aj hlbšie nad obdobím Vianoc, ale však aj Veľkej noci, a teraz sú Vianoce. A to je čosi také úžasné a čosi fascinujúce. Boh je ten, ktorý dáva dôveru človeku. Boh je ten, ktorý dôveruje Márii a Jozefovi. Ak by túto dôveru človek nemal, jednoducho nenarodil by sa v Betleheme, nenarodil by sa Boh človeku. To je čosi také zvláštne. A ja verím a viem, že Boh nám dáva stále túto dôveru. Aj tá matka, ktorá sa rozhodne pre ten potrat a to zrealizuje, neodsudzujem a nikdy som ani neodsudzoval takúto ženu, lebo takáto žena sa stáva obeťou. Stáva sa obeťou. To nie je tá zlá, krkavčia matka. Veľakrát v našej spoločnosti zaznievajú také iné paradoxy a odsudzujeme ženy a matky tie, ktoré sa rozhodnú donosiť toto dieťa a dokážu sa ho zrieknuť. Ja hovorím, že toto je oveľa väčšia obeta. Oveľa väčšia obeta. A nedokáže to hocikto. A takáto matka veľakrát je pertraktovaná touto spoločnosťou a jednoducho aj prenasledovaná naším posudzovaním, naším odmietaním. To odmietanie je veľmi hrozné a hrozivé. Myslím si, že keby aj v tomto smere a v tomto pohľade sa zmenil pohľad spoločnosti aj na takéto ženy, ktoré jednoducho veľakrát možno z ekonomických, spoločenských, sociálnych dôvodov nie sú schopné sa starať o toto dieťa, možno veľakrát sú to študentky, ale aby naším myslením a spoločenským myslením boli povzbudzované tieto ženy a matky k tomu, aby to dieťa boli ochotné a schopné aj, teda hlavne ochotné, aby ho boli donosiť. Toto dieťa, keď ty donosíš a porodíš, môžeš urobiť iný manželský pár šťastným, tí, ktorí nemôžu mať deti. Môžeš toto dieťa darovať. Môžeš toto dieťa darovať a obdariť šťastím tých manželov alebo tých rodičov, tých ľudí, ktorí túžia po dieťati a nemôžu ho mať. Na kolegu Martina Poliačika chcem len toľko reagovať, tak ako tu spomenul, že právo ženy. Právo ženy a proste žena rozhoduje o svojom tele, právo má na svoju intimitu. Samozrejme, človek má toto právo, aj žena, ale vždycky v medziach mantinelov alebo vždycky v medziach tej racionality. Navyše tu chcem povedať túto vec, a to je také mylné, ktoré sa to predkladá tuná tej spoločnosti. Áno, ty keď rozhoduješ o svojom tele, tak máš na to plné právo, hej, ale takisto má to svoje hranice, tiež nemôžeš ísť za tie hranice, keď aj o svojom vlastnom tele rozhoduješ. Ale paradoxne, no nie paradoxne, ale tu je tá skutočnosť, že tuná žena rozhoduje o niekom inom, o druhom, tak ako kolega to spomenul, áno, je to nová ľudská bytosť, kde má inú krvnú skupinu, a v tom je podstatný rozdiel. A toto, myslím si, že nikto nemá právo, ani žena nemá právo rozhodnúť o bytí či nebytí niekoho iného. Kolega Brocka tu spomínal a spomenul tuná Spartu, aký je rozdiel medzi zabitím dieťaťa tým, ktoré sa narodí, čerstvo sa narodí a zabili ho, hodili ho zo skaly, takisto dievčatá boli tie, ktoré boli usmrcované, a len chlapci boli preferovaní. Aký je rozdiel medzi tým, keď to dieťa sa narodí, a dieťaťom tým, ktoré ešte nie je narodené? Dnešná veda bez pochyby, už sa nevedú tie polemiky, aké sa viedli pred možno pár desiatkami, možno 20, 30 rokov dozadu, že odkedy je ľudský život životom. Dneska tá moderná technika postúpila tak dopredu, že my sme schopní pozorovať život dieťatka už v tom prenatálnom období. A dokonca vieme aj diagnostikovať v prenatálnom období tie naše deti a dokonca ich vieme aj liečiť. A, samozrejme, sú aj rôzne výskumy, aj rôzne poznatky, ktoré nás v tejto téme zase posunuli. Myslím si, že už nemusíme viesť polemiku o tom, že dieťa je dieťaťom od samého počiatku, teda od samého počatia. Na jednej z konferencií, keď som bol účastníkom tejto konferencie, a jeden z účinkujúcich, teda vystupujúcich, bol to Jozef Mikloško, mladší, Jogo, tak on spomínal taký prípad, kedy pri dopravnej nehode utrpela ťažké zranenie matka, ktorá bola tehotná, vo vysokom stupni štádia tehotenstva, a teraz tá matka zomierala a zomrela. A tam sa čosi udialo, čosi také výnimočné, z čoho boli aj tí lekári šokovaní. A to dieťa cítilo to zomieranie tej svojej vlastnej matky a to dieťa bolo to, ktoré vlastne zápasilo a bojovalo jednak aj o ten život tej svojej matky, ale aj o ten vlastný život. Študentov, keď mám tak pred sebou a stretnem sa veľakrát s nimi, tak študentom tak hovorím a ukážem prstom na nich: „Ty nie si niečo, ale ty si niekto. A v tom je podstatný rozdiel. Ty si niekto. Si človek, máš ľudskú dôstojnosť. To je tá najvyššia forma života.“ Aj cez to všetko, že si vážim aj tie nižšie prvky života, ako sú rastliny, stromy a zvieratá, ale nič nemôže, ani celé toto stvorenstvo nemôže vyvážiť, celý tento svet, hodnotu ľudského života. A ten ľudský život je hodný ochrany už od samého počiatku počatia po prirodzenú smrť. To, že človek veľakrát v stave choroby, možno veľakrát tej choroby, ktorá je vynútená úrazom a podobne, ocitne sa v situácii, kedy je v kóme, komavigile, alebo je apalikom, jednoducho mnohé funkcie nie je schopný vykonávať, ale to neznamená, že má nižšiu hodnotu, že prestáva byť človekom. A to sú tie posuny, kedy si my nevážime ten ľudský život už pred narodením a, samozrejme, sa to vo svete aj pretláča, že my si prestávame vážiť ten ľudský život, ktorý je možno pred tým záverom. A to nemusíš byť starý, aby bola vykonaná na tebe eutanázia, ale jednoducho ocitneš sa v tejto situácii, kedy si v komatickej podobe, v kóme sa ocitáš, a jednoducho príbuzní o tebe rozhodnú, že zomrieš. Veľakrát to prežívanie rovnako aj tí ľudia, ktorí sa z tej kómy prebrali, tak nie je to celkom tak, že oni nevnímajú ten svet, aj keď koľkokrát je to tak, že my, tí, ktorí sme okolo nich, veľakrát aj lekári, zdravotnícky personál, blízki, príbuzní, stojíme nad týmito pacientmi, nad týmito ľuďmi a myslíme si, že nás nevnímajú. Tí ľudia, mnohí z nich, ktorí naozaj sa prebrali, tak hovoria o tom, že toto všetko vnímali, počuli, len nemohli vykonávať tie bežné funkcie, ktoré človek môže vykonávať. Spomeniem tu psychológa Říčana, ktorý napísal knihu „Cesta životem“, len to napísal v podstate, tú knihu, je psychológom, napísal to od celého, teda ten ontologický vývoj alebo tú ontogenézu človeka od samého počiatku, od počatia po prirodzenú smrť, a tam pekne rozpráva, kedy spomína tam o matke, ktorá je tehotná, ktorá čaká dieťa. A on to tak prirovnal, ja som to možno už aj tuná spomínal, a hovorí: Matka nemôže byť tou alebo nemôže sa správať tak, ako by sa správala k svojmu dieťaťu, ako keby to bolo nejaký kus mäsa. Dieťa je schopné vnímať, dieťa už pred narodením je schopné sa učiť. Dieťa pozná hlas svojej matky, čo by sme povedali, veď však jasné, veď samozrejmé, sú akoby takou, tak veľmi intímne a veľmi úzko spojení, ale pozná hlas aj svojho otca. Pozná hlas aj svojich súrodencov. Keď robili pokusy a také experimenty a skúšali to na tej hudbe, ak sa púšťala agresívna hudba, tak to dieťa bolo nekľudné, nepokojné, akoby sa bálo. Rovnako veľké blikanie, ktoré bolo trebárs, keby som to prirovnal ku zváraniu, tak maternica a brušná stena, to nie je niečo, čo je nepreklenuteľné a čo je neprekonateľné a proste je to skrytý svet pred našimi očami. Poukazujem to len v tej súvislosti na to, aby som zvýraznil to, že túto ochranu a ľudský život si naozaj zaslúži svoju pozornosť už pred svojím narodením a aj takýto nenarodený človek má svoju ľudskú dôstojnosť Ľudská bytosť už od prvej fázy, od tej ontologickej úrovne, ju chápeme ako ľudskou bytosťou a chápeme ju ako konkrétnou osobou. Je to konkrétna osoba. Rodičia, tak ako to kolega tuná spomínal, tak ešte dávno pred jeho narodením, tak vyberáme pre toto dieťa konkrétne meno. A to konkrétne meno vyberáme pre naše dieťa, teda je to, bez pochyby je tou konkrétnou osobou. Spomeniem tu pri tej súvislosti, áno, že človek aby sa správal šetrne ku každej forme života, starého otca Chestertona, ktorý hovoril, bol anglikánskym farárom, Chesterton bol Angličan, vyrastal v anglikánskom prostredí a o svojom starom otcovi tak pekne povedal, tak budem to parafrázovať, kedy jeho starý otec povedal, že aj keby Boh ma zatratil, ďakoval by som mu za život, ktorý som mohol prežiť. Teda jeho pohľad na, vôbec na život ako taký je takými dvoma veľkými paradoxmi vyslovený. Takže každá forma života si zaslúži pozornosť zo strany človeka a zo strany ľudí, ale predovšetkým zaslúži si túto a najviac si zaslúži túto pozornosť samotný človek. Postaborčný syndróm u žien je veľakrát veľmi ťažkou psychickou traumou, ktorou prechádzajú ženy. Kým je to tak, a to je také veľmi rafinované, kým ženu tlačíme, aj spoločenský tlak je vytváraný na to, aby šla na ten potrat, tak obyčajne, keď je po tom potrate, tá žena zisťuje odrazu, že je sama. Je sama a nechávame ju samu aj s tými zraneniami vnútornými, aj bolesťami, ktoré prežíva. Tieto ženy veľakrát naozaj potrebujú pomoc a tá pomoc je aj vo forme prijatia, nie odmietania. Odmietanie je tou najväčšou formou, by som povedal, takej neúcty voči človeku. Človek, ktorý je odmietaný, a to je jedno, keď si odmietaný už pred svojím narodením alebo si odmietaný v ťažkej chorobe, nevyliečiteľnej chorobe, či si v kóme, alebo možno sa ocitneš na prahu bezdomovectva, stratíš domov, ocitneš sa na okraji spoločnosti, a človek, ktorý je odmietaný, tak v podstate veľakrát a častokrát sa stáva to, že človek zomiera nie na primárne príčiny, ktoré tam sú, ale na tie sekundárne, a to je na to odmietanie, na nedostatok lásky. Mám to aj zo svojej praxe vyskúšané, mohol by som tuná kazuistiku spomínať, kedy prišli za mnou syn s nevestou a týkalo sa to ich matky. A teraz požiadavka matky bola taká, tá matka bola v zdravotníckom zariadení, v hospici, a mala túžbu ísť domov. Teda zavolal som si tých, teda tie deti a tú nevestu a rozprával som s nimi a naniesol som tú požiadavku, že tá matka teda si želá, aby išla domov. Načo syn veľmi búrlivo reagoval a povedal, že naša mama domov nepôjde, keby som ju mal nechať aj na ulici alebo vybaviť nejaké iné zariadenie, tak to nedovolím. Samozrejme, mi rozprával aj tie dôvody, ktoré prežívali v rodine. Tá ich mama mala aj tie somatické problémy, boli sprevádzané aj tými psychickými, tak jednoducho tú matku odmietol. Videl som, že nie je to možné, tú matku vrátiť späť do toho rodinného prostredia, odkiaľ prišla, vtedy som sa zamyslel a upozornil som ich na jednu takúto skutočnosť, kde som im povedal: „Dobre, vaša mama zostane teda u nás, ale nachystajte sa a pripravte sa na to, že vaša mama zomrie. A to nebude nikde napísané v jej zdravotnej dokumentácii, aká bude príčina jej úmrtia, aká bude príčina jej smrti. Nebude to napísané ani v liste o obhliadke mŕtveho, ale jednoducho ten dôvod bude ten, že vy tú matku odmietate. Ja jej to nepoviem a žiadam aj vás, aby ani vy ste to jej nerozprávali takto.“ Ale cez to všetko títo ľudia to odmietanie cítia. Aj keď tento pacient nebol z hľadiska medicínskeho až tak závažne chorý a samotný lekár sa vyjadril pri tomto: „To ste vážne takto oznámili ako tým príbuzným?“ Čo sa veľmi ako čudoval. A ja som povedal: „Áno.“ „Ale veď ona nie je ešte na umretie.“ A ja hovorím: „Pani doktorka, cez to všetko, že možno vy medicínsky máte pohľad takýto, že tento človek nezomiera a nie je na umretie, ale môj pohľad je iný.“ A ono naozaj v priebehu jedného týždňa ten zdravotný stav sa veľmi výrazne začal zhoršovať a takto strmhlav išiel dole a tá pacientka v priebehu desiatich dní skutočne zomrela a všetci boli veľmi prekvapení, že ako to je možné, že takýto pacient zomrel. To je to odmietanie. A to odmietanie je veľmi strašné a veľmi frustrujúce aj pre dieťa, ktoré je v lone matky, a rozhoduje sa o jeho smrti. To je stres, ktorý toto dieťa prežíva, to je stres, ktorý toto dieťa cíti, aj keď by sme, možno by sa nám zdalo, že je to inak. Spiritualita a inteligencia je súčasťou človeka, a tá je v podstate zakódovaná v nás všetkých od toho najranejšieho vlastne života. Tuná kolega Martin, keď mi hovoril, že keď tak na mňa pozerá, že naša spoločnosť, spoločenský systém, by sme sa neboli nejak dostali do 21. storočia, tak možno ma tak nepriamo označil za tú brzdu. Ja chcem len toľko povedať, že nie som pánom ani života, ani smrti a nie som ani pánom času, ale je to pre mňa do istej formy istým spôsobom aj kompliment, lebo tu kolegovia, ktorí ma označili, že som akoby z Marsu, ďalší z doby kamennej. Novinári ma posunuli do stredoveku a kolega tak ma už posúva do 20. storočia. Takže sa mierne, ale predsa sa len tak posúvam dopredu. Na záver chcem povedať už len takúto vec, že takto to možno tak zvýrazním, že žijeme veľmi ťažkú a komplikovanú dobu, kde žijeme v tom akoby pomerení v prostredí informácií. A tých informácií je veľmi veľa. Ale nie všetci ľudia máme schopnosť medzi tými informáciami rozlišovať, čo je správne, čo je nesprávne, čo je dobré, čo je nedobré, čo je hodnotné, čo je nehodnotné. Preto zaznieva tu aj iný hlas. A veľakrát je to tak, že bojujeme proti plodnosti, bojujeme proti tehotenstvu. A jednoducho, ak sú veľakrát tie mladé manželské páry, ktoré túžia mať potom dieťa a rozhodnú sa, že teda to dieťa by boli ochotné prijať, odrazu žena zisťuje, že nemôže počať, odrazu ten manželský pár zisťuje, že nemôžu mať dieťa. Každé dieťa, každý počatý život je darom a zaslúži si tú úctu od prirodzeného počatia a po prirodzenú smrť. Ja chcem poprosiť vás, všetkých kolegov, aj v tomto predvianočnom období, aby ste sa zamysleli aj nad návrhom tohto zákona, ten hovorí síce o chemickom potrate, hovorí o aborčných tabletkách Medabon a Mifegine, ktoré síce na našom trhu nie sú, ale stále je tuná tá hrozba, kolega to spomenul, áno, je tu slovo ministra, ministerky. Ja pani ministerke verím, ale môže sa stať, a to sa deje a v politike veľmi často, dneska si tam ty, zajtra ktosi iný. A z toho mám obavu, že jednoducho sa to personálne vymení a v tom môže byť problém, preto je na stole, v našich laviciach návrh tohto zákona. Chemický potrat je čosi veľmi hrozné a hrozivé, pretože ten proces zomierania u toho dieťaťa môže prebiehať, je to individuálne, od niekoľkých hodín až po niekoľko dní a môže prebiehať kdekoľvek, kdekoľvek túto ženu, budúcu matku, môže zastihnúť. A toto je v podstate čosi, čo je veľmi, veľmi neetické. Potrat je vždycky tým usmrtením človeka, nie je to prerušenie tehotenstva, v ktorom nie je možné pokračovať, ale je to usmrtenie ľudskej bytosti. Tak ako kolega Martin to tu spomínal, síce na jednej strane s tým súhlasí, ale utvrdzuje sa aj zároveň v tom, že tá legislatíva je dobrá, to znamená, že hovorí o zabití človeka a s týmto zabitím aj zároveň súhlasí. Tak aby sme neboli takíto cynickí, želám vám všetkým aj požehnané sviatky. Ďakujem za pozornosť.