Horecký, Ján, poslanec NR SR (2024-09-10):
Pán predsedajúci, ďakujem za slovo. Vážený pán minister, dámy a páni, školstvo je jedinečný rezort v tej veci, že je to beh na najdlhšiu trať. Stromy a deti, lyricky povedané, rastú 20 rokov. Skúste si predstaviť, že by sme nejaký strom presádzali každé štyri roky do inej pôdy, do iných podmienok. Asi viete, ako by to dopadlo, preto aj rezort školstva vyžaduje oveľa väčšiu kontinuitu a spoluprácu, než sme na kolbišti politických zápasov na štyri roky terminovaných zvyknutí. Preto aj oceňujem, že pán minister Drucker predkladá zákony, ktoré v mnohom túto kontinuitu realizujú, pokračujú vo veciach, ktoré jednoducho musíme uskutočniť, ak chceme prejsť na Slovensku na hospodárstvo s vyššou pridanou hodnotou, ak by sme chceli, aby naša životná úroveň rástla aj kvalita života, a nie upadala. Viete, pred rokom, teda v máji 2023 som bol svedkom, aj vy vlastne, neviem, či ste si to uvedomili, takého malého zázraku. Pamätáte si, že bolo to po covide, bolo to po vojne, mali sme tu vládu, ktorá bola v demisii, v menšine, tá situácia bola naozaj veľmi zložitá a náročná. A práve v tom čase bolo treba predložiť v tejto snemovni v Národnej rade Slovenskej republiky veľkú novelu školského zákona, ktorá po 35 rokoch posunula niektoré veci principiálne dopredu. Pomenovala to, ukážem len jeden príklad, čo nazývame v školskej praxi individuálny prístup k deťom, ktorý bol na spontanite učiteľa, ako to má usporiadané v hlave a v srdci, čím je vybavený, ako sa stavia k deťom, na tom, ako sa im bude venovať. Niektorý učiteľ povedal, že životné problémy dieťaťa ho nezaujímajú, to nech si rieši sociálka, on si príde odučiť svoje. Iná učiteľka by dýchala za to dieťa, navštevovala ho v rodine alebo ho brala k sebe. No toto sme systematizovali pod systémom podporných opatrení a ďalšie veci, ktoré tam boli. Toto všetko však prinášalo pre učiteľov oveľa väčšie nároky na ich prácu. Nebolo to o ich platoch, bolo to o ich kvalite práce, nárokoch na túto prácu. A zázrak bol v tom, že úplne všetky stavovské organizácie sa za túto novelu postavili a listom adresovali výzvu každému jednému zo 150 poslancov Národnej rady vtedajšej, aby hlasovali za túto novelu. Prečo vám to hovorím dnes v tejto súvislosti? Jednoducho preto, že ak sklameme dobrú vôľu a odhodlanie tej, nazvime to odhodlanejšej, motivovanejšej časti učiteľstva a manažérov v školstve, tak budú politici, na dve generácie budeme musieť vymrieť, aby nejaký učiteľ uveril slovu reforma a nejaké zmeny v školstve. A toto je zodpovednosť, ktorú máme všetci. Preto musím konštatovať po tom, čo som teda poďakoval za tú kontinuitu, že mi v návrhu zákona chýbajú zásadné systematické opatrenia, ktoré by týmto učiteľom a tomuto školstvu ukázali, že to myslíme vážne s tou objednávkou spoločnosti na zmenu kvality vo vzdelávaní a prístupu a že to aj tu, že to teda a že to nielen myslíme vážne, ale že im to aj umožňujeme. O akých systémových zmenách hovorím? Spomeniem len dve, lebo toto je o prvom čítaní a ja som sa jednoducho nestihol prihlásiť do písomnej rozpravy, tak mám len 10 minút. Podrobnejšie sa budem venovať v druhom čítaní. Spomeniem teraz len dve veci. Prvá je, že funkcionalita škôl sa zmnohonásobila za 35 rokov a podporné nejaké úrady, ktoré kedysi ohraničovali kompetenciu riaditeľov škôl, zmizli. A my dnes máme na školách, už som to v tejto snemovni niekoľkokrát hovoril, to isté personanologistické riadenie ako pred 50 rokmi, tak to poviem. Ale ten svet je úplne iný dnes, aj o tom som hovoril, tak to nebudem tu znova rozoberať. Máme v zákone v 596-tke napísané, že regionálne úrady školskej správy majú poskytovať v svojej územnej pôsobnosti právnu, metodickú, ekonomickú, projektovú a neviem akú ďalšiu pomoc, ale v skutočnosti regionálne úrady školskej správy dnes nedokážu ani posunúť ďalej správne tú informáciu z ministerstva školstva, interpretovať ju zrozumiteľne školám. Školy sa sťažujú na to, že keď sa obrátia na tzv. RÚŠS-ko, tak nedostanú odpoveď. Aj dnes som to riešil ako zástupca veľkého zriaďovateľa na Slovensku, jednoducho školy nedostanú. Toto nie je kritika regionálnych úradov školskej správy, ony majú z pôvodných 725 zamestnancov pred ESO reformou pána ministra Kaliňáka vtedy, majú dnes 225 alebo 250 zamestnancov a tu nejde o to, že teraz navýšiť počet zamestnancov mechanicky na tú pôvodnú hladinu, ale ide o to, naozaj túto podporu poskytnúť školám, nech majú manažmenty uvoľnené ruky na to, čo majú robiť vnútri tých škôl, čo je ich core business na sprevádzanie učiteľov, na riešenie životných situácií detí, na organizovanie výchovno-vzdelávacej činnosti. Iné systémové opatrenie je, hovoríme, že nám chýba, nehovoríme, to je zmerané, 3 400, pardon 1 400 učiteľov na Slovensku, no tak nebude mať kto učiť. My si nevyberáme v mnohých regiónoch, chodíme po špičkách okolo pani učiteľky, aby neodišla inde, kde na ňu nekladú také nároky. Ako chcete dostať tých ľudí do škôl? Nie je to len o peniazoch, je to aj o podmienkach, v ktorých tí ľudia pracujú. Takže to boli len nejaké príklady, ku ktorým sa potom vrátim pri druhom čítaní podrobnejšie. K zákazu mobilov sa, tiež sa dotknem aj tohto fenoménu, pamätám si naše predvolebné debaty, sme tu v tejto sále momentálne jeden, dvaja, traja, štyria, ktorí sme sa jej zúčastnili, jedna kolegyňa tu nie je, no jednoducho mal som vtedy odvahu asi ako jediný povedať, že zákaz tých mobilov je namieste. Je to strašne nepopulárne slovo v tej politike, že zákaz, no ale aj mladým som to vysvetľoval tak, že viete, keď máte ten zákaz vjazdu do jednosmernej ulice, tak tam nedáte ceduľu miesto toho zákazu, že neodporúčame vám viac do tejto jednosmernej ulice, zvážte následky, prínosy a benefity a malusy tohoto vášho počínania. Máme v školskom po... v školských poriadkoch zákaz nosiť zbrane, chemikálie, cennosti a neviem čo, znovu, toto nie je priestor na to, aby sme si vysvetľovali, prečo sme toto žiadali, a som rád, že sa to v tom zákone ocitlo. Katalóg inovácií vo vzdelávaní a vo výchove, mal som ho na stole, je to, participujem, dvojciferný počet rokov na šírení know how škôl, ktoré to vedia aj v týchto podmienkach urobiť vysoko nadpriemerne a efektívne, čo sa týka kvality vzdelávania, a vítam to. Vítam aj to zjednodušenie, nezaťažovanie tých riaditeľov škôl a manažmentov zbytočným informovaným súhlasom, avšak toto zjednodušenie má svoje hranice. Tými hranicami aj v súlade s Chartou základných práv Európskej únie a Ústavou Slovenskej republiky, ja vnímam tú hranicu v oblasti výsostnej kompetencie rodiča, čo sa týka náboženského vierovyznania alebo intimity dieťaťa, ktoré nemá formovať nikto iný, informovať a vzdelávať áno, ale nie formovať. Tiež súhlasím s tým, že nie je možné ani zľava, ani sprava a púšťať do škôl akékoľvek nevedecké ideológie a takýmto spôsobom brutálne porušovať toto výsostné právo a najlepší záujem rodiča. Ale v žiadnom prípade si nemyslím, že by rodičia mali robiť nejaký neodborný cenzus toho, čo a ako sa vzdeláva v iných oblastiach. To naozaj musia robiť odborníci. A to, čo som spomenul, vierovyznanie a intimita dieťaťa, to nie je o vzdelávaní, to je o niečom inom, oveľa hlbšom a oveľa väčšom a vyžaduje to, samozrejme, veľmi kvalitnú, citlivú a civilizovanú diskusiu. Ja na ňu mám 25 sekúnd, takže to by som asi nestihol, poviem teda len príklad, neexistuje cirkevná, povedzme katolícka škola, ktorá by prijala dieťa na štúdium bez toho, že by si rodičia explicitne neželali výchovu a vzdelávanie v duchu podľa princípov katolíckej cirkvi a toto právo rodičov rozhodnúť o tom, ako chcú v tých otázkach vierovyznania a intimity viesť... (Prerušenie vystúpenia časomerom.)