Sopko, Miroslav, poslanec NR SR (2016-10-26):
Vážená pani predsedajúca, vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, milí hostia, dovoľte aj mne vystúpiť k predmetnej novele a v úvode, aj keď som to už spomínal aj včera, mi dovoľte zopakovať takú myšlienku, pretože každý ten zákon, každý ten návrh zákona by mal mať toho svojho ducha. Ducha zákonov, o ktorom už písal svojho času Montesquieu, ktorý by mal – a každá takáto zmena zákona by mala byť vyvolaná ušľachtilosťou ľudského rozumu, zabrániť zmätkom medzi princípmi, ktoré majú ľudí spravovať. A pri naštudovaní si tohto zákona priznávam určitú zmätenosť a verím, že dostanem odpovede na moje otázky, pretože pri minulej rozprave som sa akosi k nim nedostal. V dôvodovej správe k predkladanej novele zákona nájdeme tieto argumenty: „Cieľom predloženého návrhu zákona je eliminovať špekulatívne registrácie údajných cirkví a náboženských spoločností s hlavným cieľom registrácie – získania finančných príspevkov od štátu“ a predkladaný návrh neznamená obmedzenie náboženskej slobody. Tak teraz niekoľko argumentov, ktoré dokazujú, že dané tvrdenia predkladateľov sú prinajmenšom diskutabilné. Náboženské slobody, ktoré podľa predkladateľov žiadnym spôsobom neutrpia danou novelou, môžeme jednoducho porovnať s danou problematikou v iných krajinách. Takých, s ktorými verím, že sa porovnávať chceme, ale aj s takými, s ktorými by sme sa hádam ani porovnávať nemali. No napriek tomu je mi rovnosť príležitostí v tejto oblasti ďaleko dostupnejšia, čo je pre mňa osobne veľmi smutné zistenie. Prvým príkladom, ktorý tu už bol spomínaný predrečníkom pánom Maroszom, bude Česká republika, teda krajina, s ktorou sa porovnávame aj v mnohých oblastiach neustále. Kým v Českej republike pri dvojnásobne vyššom počte obyvateľov bola stanovená podmienka, že ministerstvo kultúry Českej republiky zaregistruje tie cirkvi alebo náboženské spoločnosti, ktoré preukážu, že sa k nim hlási najmenej 10-tisíc dospelých osôb, ktoré majú trvalý pobyt na území Českej republiky, to je ten § 1 v zákone 161/1992 Zb., Slovenská republika vo svojej právnej norme stanovila podmienku, že cirkev alebo náboženská spoločnosť môžu podať návrh na registráciu, ak preukážu, že sa k nim hlási najmenej 20-tisíc plnoletých osôb, ktoré majú trvalý pobyt na území Slovenskej republiky, a touto novelou sa táto hranica dokonca zvýši na 50-tisíc. Prísne pravidlá registrácie navyše ešte umocňuje fakt, že v Slovenskej republike je podmienkou registrácie, aby podpísaní členovia cirkvi alebo náboženskej spoločnosti mali pobyt na území Slovenskej republiky a boli občanmi Slovenskej republiky. Rovnosť príležitostí v tomto smere je narušená aj tým, že podmienky členstva v cirkvi či v náboženskej spoločnosti žiadajúcej o uznanie sú v skutočnosti veľmi problematické a fakticky nemožné. Dôvodom tohto konštatovania je primárne to, že štátom neuznané cirkvi nemajú povinnosť a častokrát ani možnosť evidovať zoznam ľudí, ktorí sa hlásia k danému náboženstvu, cirkvi alebo spoločenstvu. Špecificky to platí napríklad o islame. Konvertovanie na islam totiž nepodlieha žiadnemu krstu, a tak o ňom ani neexistuje, respektíve nemusí existovať žiaden relevantný doklad. Tým fakticky dali do rúk úradníkov, ktorí budú posudzovať podpisové hárky, vysokú mieru svojej vôle pri rozhodovaní, ktoré z podpisov spĺňajú a ktoré, naopak, nespĺňajú náležitosti potrebné k uznaniu ich právoplatnosti. Možnosť vyškrtnúť kohokoľvek je až priveľmi veľká. Diskriminačný charakter zákona, ktorý je cielene mierený voči určitým skupinám, dokazuje aj fakt, že tesne pred účinnosťou zákona č. 201/2007 Z. z., ktorý stanovoval vtedy minimálny počet registrovaných členov na 20-tisíc, akceptovalo Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky registráciu bahájskeho spoločenstva, bolo to v apríli 2007, ku ktorému sa dnes hlási len 1 065 veriacich, pred tým cirkev Ježiša Krista svätých neskorších dní v októbri 2006, ku ktorému sa v roku 2011 hlásilo 972 veriacich a v neposlednom rade aj novoapoštolskú cirkev, september 2001, mám tu údaj, ku ktorému sa podľa ostatného sčítania ľudu prihlásilo len 166 veriacich. Dôkazom nezmyselnosti zvýšenia minimálneho počtu registrovaných členov je aj fakt, že už súčasná právna úprava je v tomto smere až neprimerane prísna v porovnaní s inými krajinami. Prísny charakter už aktuálneho platného zákona je zjavný aj z pohľadu počtu povinných podpisov, ktoré musia sprevádzať každú žiadosť o registráciu. Tento sa vymyká štandardom mnohých štátov Európskej únie, pretože väčšina krajín Európskej únie nevyžaduje žiadny proces registrácie. Je dokonca prísnejší, než sú podobné právne normy v niektorých iných režimoch, napríklad v Bielorusku. Bielorusko je v medziach akceptácie nových cirkví a náboženských spoločností omnoho otvorenejšie než Slovenská republika. V Bielorusku je síce stanovená imperatívna podmienka štátnej registrácie náboženských spoločností, ktorá sa po roku 2002 sprísnila, napriek tomu súčasná právna norma vyžaduje iniciatívu a podpis najmenej 20 občanov, ktorí dosiahli vek 18 rokov, majú trvalý pobyt na území jednej alebo niekoľkých obcí. Ďalším takým príkladom môže byť Ukrajina, ktorá je v akceptovaní nových cirkví a náboženských spoločností ešte liberálnejšou krajinou než Bielorusko. K získaniu štátneho uznania, respektíve právnej subjektivity je potrebná registrácia, o ktorú požiada 10 zakladajúcich členov. Diskutabilnosť a prísnosť už súčasnej právnej novely, nehovoriac ešte o sprísnení touto novelou, podporujú ešte aj reakcie niektorých zahraničných aj domácich inštitúcií. Každoročná správa ministerstva zahraničných vecí Spojených štátov amerických o miere slobody vierovyznania vo svete, ktorá vo svete opakovane konštatuje, že zákon o registrácii cirkví v mnohých prípadoch znevýhodňuje menšie náboženské spoločnosti, to je ten religious freedom report, ale z domácich inštitúcií sa voči zákonu č. 201 vyslovila i Generálna prokuratúra Slovenskej republiky, ktorá svoju námietku o prípadnej protiústavnosti zákona predložila aj na posúdenie Ústavnému súdu Slovenskej republiky a ten ju posudzoval až dva roky. Predkladatelia argumentujú, že cieľom predloženého návrhu zákona je eliminovať špekulatívne registrácie údajných cirkví a náboženských spoločností s hlavným cieľom registrácie – získania finančných príspevkov od štátu. Otázka znie, zneužila doposiaľ nejaká cirkev alebo náboženská spoločnosť tento príspevok? Existuje nejaký príklad o takomto zneužití? Reakciou na čo je vlastne táto predkladaná novela? Čo je skutočným zámerom tejto novely? V závere mi dovoľte také menšie konštatovanie, že sloboda vierovyznania sa nevzťahuje len na možnosť prihlásiť sa k nejakej viere a v súkromí ju praktizovať. Skutočná sloboda vierovyznania zahŕňa všetky aspekty života v konkrétnej náboženskej komunite s možnosťou realizácie a splnenia všetkých atribútov, ktoré sú spojené s praktizovaním viery a nevymykajú sa morálke, respektíve vymedzujú práva a slobodu iných. Ďakujem.