Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2014-07-03):
Vážená pani predsedajúca, vážené kolegyne, vážení kolegovia, dovoľte mi vystúpiť k tomuto návrhu zákona. Nebudem predkladať pozmeňovací návrh, ale dovolím si okomentovať jeden pozmeňovací návrh alebo vysvetliť, ktorý je predložený, a možno vysvetliť aj, ako vznikol, a najmä čo prinesie. Dovoľte mi možno naviazať na kolegu Hlinu v tom, čo tak nepriamo povedal na adresu pána ministra, a dovoľte mi povedať, že je v politike vždy príjemnejšie mať racionálneho súpera. A to z toho dôvodu, že racionálny súper síce je stále súper, ale jednak sa s ním dá dohodnúť na veciach, ktoré prinášajú všeobecný prospech, a jednak má určitú mieru predvídateľnosti, čo znamená, aby som povedal konkrétne, že s pánom ministrom Kažimírom sa už za tohto parlamentu podarilo presadiť viacero rozumných vecí spoločne v oblasti ochrany spotrebiteľov vo finančnom sektore, a hoci v iných oblastiach, najmä v daňovej, sa až tak nezhodneme, nebránilo to spolupráci. Dokonca aj tam, kde tie vzťahy nemusia byť dobré, ale súper je racionálny, ako je napr. pán minister Richter, to môže viesť k úžitku pre občanov, napr. práve ohlásený minimálny dôchodkový príjem vládou tento víkend má až neuveriteľne blízke parametre návrhu, ktorý sme v tejto snemovni predložili len pred pár týždňami, a vrátane očakávaných dĺžok, ktoré budú potrebné, a výšok, a to je tiež povedzme racionálne, že ak súper predloží niečo, čo má, čo dáva zmysel, tak nebudem to robiť inak len preto, že mu nechcem priznať žiadny kredit. Naopak, dnes už politicky nebohý pán minister Čaplovič odmietal opozičné návrhy takmer vždy bez ohľadu na ich vecný rozmer. Z tohto pohľadu nebude to prvýkrát, čo budem hovoriť o tom, že s pánom ministrom Kažimírom sa dá racionálne komunikovať a niekedy pri troche snahy to môže mať aj pozitívny výsledok pre občanov. K samotnej veci. Vlády sa už niekoľko funkčných období pokúšajú pomôcť mladým rodinám, kedysi za socializmu bol štát ten, kto poskytoval priamo pôžičky, alebo štátom vlastnené inštitúcie, dneska je takmer až predmetom nostalgie rôzna forma mladomanželských pôžičiek a výhod, ktoré zaviedla ešte Husákova vláda, teda keď bol prezidentom Gustáv Husák, keď bola najväčšia populačná vlna na Slovensku v 70. rokoch. Dnes už štát banky nevlastní až na veľmi malé výnimky, ale vlády napriek tomu uvažujú aj vzhľadom na demografický vývoj, ako mladým rodinám pomôcť. Dnes tá pomoc má podobu Štátneho fondu rozvoja bývania, ktorý naozaj je štátom vlastnený, aj keď nie je finančnou inštitúciou, a môžu pomôcť s bývaním, ale najmä väčšina ľudí, najmä strednej vrstvy, si už dnes berie svoje úvery na bývanie v komerčných bankách. Preto ak vlády už niekoľko funkčných období riešia, ako mladým ľuďom pomôcť, keď si tieto úvery budú brať. V rokoch 2006 – 2010 sa o to pokúsila vláda Roberta Fica tým, že zaviedla niečo, čo sa neformálne volá mladomanželské pôžičky, aj keď to, samozrejme, so samotným faktom uzatvárania manželstva nesúvisí, a to bola snaha zabezpečiť nižšie úročenie pri úveroch na bývanie pre mladých manželov spĺňajúcich určité príjmové a vekové podmienky a tento mechanizmus existuje dodnes, koniec koncov včera bol, pardon, predvčerom bol v novinách práve preto, že sa znížila ale príjmová hranica, do ktorej sa doňho manželia zmestia, to znamená, že sa mierne obmedzilo, kto naňho dosiahne, ale napriek tomu tento mechanizmus existuje dodnes. Treba však povedať, že tento mechanizmus, najmä v prvých rokoch, zasahoval pomerne malý počet ľudí, a dodnes, keď si vezmeme celú sumu, koľko je na Slovensku mladých rodičov, mladých rodičov s deťmi, ktorí majú aj úvery na bývanie, tak to percento z nich, ktoré využíva tento mechanizmus, je pomerne malé. Nie je to len z tých príjmových dôvodov, ale tých dôvodov je, je viacero. Preto nasledujúca vláda, vláda Ivety Radičovej zvažovala, ako ďalej pomôcť mladých rodičom, a prišla s niečím, čo bol paralelný nástroj k tomuto nástroju mladomanželských úrokovo zvýhodnených pôžičiek, a to bol nástroj obmedzenia splátky po narodení dieťaťa. Logika tohto nástroja bola v tom, že najväčší finančný zásah do rodinného rozpočtu pre mladú rodinu je narodenie dieťaťa a obdobie po ňom ani nie tak kvôli zvýšeným výdavkom, hoci tie, samozrejme, existujú tiež, ako každý z nás vie, kto toto zažil, ale oveľa dôležitejšie v prvom roku, dvoch-troch je zníženie príjmu. Ak matka, väčšinou je to matka, samozrejme, že by to mohol byť teoreticky aj otec, ale väčšinou je to u nás matka, vypadne z trhu práce a rodina príde o jeden, o jeden z dvoch príjmov, tak to, samozrejme, tú rodinu zasiahne veľmi, veľmi tvrdo. Preto vláda Ivety Radičovej navrhla a táto snemovňa schválila, že dalo sa mladým rodičom právo požiadať banku, a teda banka by musela vyhovieť za takýchto okolností dať im právo si splátku načas znížiť. Konkrétne to malo podobu toho, že ak do niekoľkých mesiacov od narodenia dieťaťa o to rodičia požiadali a mali úver v banke na bývanie, tak mohli tú banku požiadať, banka bola povinná im uľaviť buď tak, že ak o to mali záujem, že si znížili splátku na polovicu na niekoľkoročné obdobie, alebo že prestali platiť istinu a platili len úroky. Mladí ľudia si mohli medzi tým vybrať. Logika toho bola a to chcem zdôrazniť, je, že vláda ani komerčné banky nedotovali v konečnom dôsledku mladé rodiny, len im inak rozložili splácanie, to znamená, že v tom období, keď sa najťažšie spláca, keď sa vám narodí dieťa a prišli ste o ten jeden príjem, tak budete splácať menej a, samozrejme, o to viac alebo o to dlhšie to budete musieť splácať, takže nešlo o opatrenie, ktoré by nejakým spôsobom daňovníci sanovali alebo banky sanovali, ale išlo napriek tomu o opatrenie, ktoré mladým ľuďom mohlo a malo pomôcť. Toto opatrenie bolo schválené a následne, by som povedal, bolo okolo neho mediálne politické ticho, až na jar tohto roku predložil pán minister do vlády túto novelu, v ktorej bolo ustanovenie, kde toto právo sa rušilo pre tzv. úvery na bývanie. Pre tých kolegov, ktorí sa až tak nevenujú týmto veciam, dovoľte mi vysvetliť, že keď si človek požičiava to, čo nazývame ľudovo my hypotékou, dnes v banke, tak to má dva typy. Jedno je to, čo sa podľa zákona o bankách volá hypotéka, čo má určité veľmi špecifické podmienky, alebo si môže požiadať o tzv. úver na bývanie, čo je iný typ úveru, hoci z nášho pohľadu laika ten istý, lebo založíte nehnuteľnosť, požičiate si, splácate ju, ale nemá to zákonné dimenzie hypotéky. Čo sa nám darí v posledných rokoch, je, že, samozrejme, tie úvery sa líšia len technicky, ľudia ich volajú hypotékami a vnímajú ich všeobecne ako hypotéky, ale už dneska väčšina úverov, tzv. hypoték, sú v skutočnosti úvery na bývanie, teda nie tie oficiálne hypotéky. V ostatnom roku je to, myslím, až okolo dvoch tretín tých úverov, ak teda si to z hlavy pamätám správne. To znamená, že to, čo nie je v zákone formálne definované ako hypotéka, ale ako úver na bývanie, je dneska reálne hypotékami. To tvorí väčšinu hypoték. No a na jar pán minister navrhol, aby úvery na bývanie, teda väčšina, väčšinu hypoték už nemali toto právo, ktoré Radičovej vláda zviedla, aby sa zrušilo a aby tým pádom tieto, nazvem to detské prázdniny alebo novorodenecké prázdniny, už nemohli pri úveroch na bývanie mladí ľudia odmietnuť. Ja som to, zjavilo sa to navyše, treba povedať, po pripomienkovom konaní, priamo keď išiel materiál na rokovanie vlády, takže nebol čas sa tomu ani hlbšie venovať, ja som to kritizoval priamo v tej deň, keď o tom vláda mala rokovať, keď sme na to prišli pri študovaní materiálov, o ktorých vláda rokuje. A teraz prichádza tá racionálna reakcia, pán minister, musím povedať, to rokovanie zastavil, novelu stiahol a povedal, že to treba vysvetliť, lebo úradníci tvrdia niečo, niečo iné. A teraz prichádza tá prípadová štúdia toho, ako na Slovensku funguje štát. Stretli sme sa s úradníkmi a úradníci začali tvrdiť, že, že v skutočnosti toto právo mladí ľudia nemajú aj tak, lebo ich interpretáciou nejakých ustanovení zákona sa v skutočnosti zužuje na veľmi úzku skupinu mladých ľudí, ktorí ho aj tak nevyužívajú. A keď som a spýtal, z čoho vychádzajú, keďže v zákone to tak napísané nie je, tak bolo povedané, že to je proste interpretácia ministerstva financií, ktorá existuje už dlhšie. Keď som išiel teda do Národnej banky, ktorá toto reguluje a vynucuje voči bankám, a požiadal som ich, teda aby oni mi dali svoje stanovisko a venovali sa tomu, tak ma informovali, že pre nich je kľúčové stanovisko ministerstva financií ako autora novely a tým pádom, pokiaľ ministerstvo financií bude toto tvrdiť, tak oni to budú aj príslušne voči bankám vynucovať. To znamená, že nezasiahnu, aby som to preložil do ľudskej reči. A boli sme v situácii, keď v tejto snemovni, priznám sa, nepamätám sa, či hlasoval za to aj SMER, alebo v rámci nejakého politického súboja nehlasoval, ale vecne, myslím si, na takejto veci nebol nikdy spor, táto snemovňa schválila niečo, na čom minimálne politicky bola zhoda, hlasy nepočítam a v realite to opatrenie sa nikdy v skutočnosti neuplatnilo, lebo interpretáciu úradníkov a bánk, lebo, samozrejme, banky významne lobovali za to, aby sa to takto úzko interpretovalo, sa opatrenie nikdy nevnieslo do praxe pre tie, pre úvery na bývanie. Preto to hovorím ako prípadovú štúdiu fungovania štátu, lebo to hovorí o tom, že až príliš často tu niečo schválime, a potom sa už nikto nestará o to, ako to funguje. Teraz prichádza tá tretia etapa racionálnej diskusie, na to sme si sadli s úradníkmi a debatovali sme o tom, čo s tým, a podarilo sa mi presvedčiť – teda, samozrejme, určite posledné slovo mali – politické vedenie ministerstva, o tom, že keď už túto interpretáciu uplatňovali doteraz, tak bolo by dobré aspoň pre budúcnosť to vyriešiť lepšie a inak. A to sa aj naozaj stalo, bol pripravený pozmeňovací návrh, ktorý bol vo finančnom výbore schválený a ktorý je dnes v spoločnej správe, a tento návrh zabezpečí, že od budúceho roka ľudia, ktorí si začnú brať úvery na bývanie, naozaj budú mať to právo, ktoré oficiálne majú mať už štyri roky. To znamená, že ak sa im narodí dieťa a nevládzu splácať toľko, koľko splácali doteraz na úver na bývanie, tak si môžu odložiť na tri roky aspoň polovicu tej, tej splátky. Preto o tom tak rozsiahlo hovorím, lebo jednak si myslím, že pre mladých ľudí to bude dôležité. Je to naozaj pomoc, ktorá daňovníkov nič nestojí, banky reálne nič nestojí, ale naozaj ako niekto, kto má dve malé deti, vieme, že ako by mi to bývalo pomohlo, keby som to mohol uplatniť, keď som mal najmä to prvé dieťa. A zároveň je to aj niečo, čo už sme dávno, všetci tu sa tým pochválili, že sme schválili, a v skutočnosti to nebolo uplatniteľné. Preto chcem skončiť aj tento príspevok tým, že naozaj v politike je dobré mať racionálnych súperov, lebo s racionálnymi súpermi sa síce stále súťaží, ale v tých prípadoch, kde to dáva zmysel, či už pre spoločnosť, alebo aj pre nás, sa dá na veciach v prospech konkrétnych mladých ľudí aj dohodnúť. Ďakujem veľmi pekne.