V. Mečiar, poslanec: (2008-12-02):
Pokiaľ ide o otázky, ktoré ste povedali a otvorili, že treba dobre počúvať, čo poslanci Strany maďarskej koalície hovoria, ako veci vnímajú a cítia, to isté platí aj naopak. Treba tiež dobre počúvať a vnímať, ako zástupcovia celého štátu alebo poslanci Slovákov aj tí, ktorých volia z maďarskej národnosti a z iných národností, tiež rozmýšľajú, čo vidia a cítia. Ak si robíme historicky exkurz, to nie je preto, že chceme niekoho zaťažovať predsudkami alebo vinou, ale preto, aby sme pochopili korene, z čoho niektoré názory vychádzajú, z čoho idú, ako sa tá historická niť tiahne, povedzme, dvomi-tromi storočiami. Dneska sa prejavuje ako novinka, pritom je to 300 rokov staré. Iba podoba, v akej sa predstiera, je tá istá. Dámy a páni, pokiaľ ide o stanovisko Ľudovej strany – Hnutia za demokratické Slovensko k tomuto návrhu, sme proti, ale absolútne proti. A treba aj povedať, že prečo. Tie dôvody sú v podstate trojaké. Sú dôvody historické, politické aj právne. Pokiaľ ide o celú diskusiu, ktorá prebieha, a rámec, do ktorého sa zaviedla tak práve pre rastúce napätie a rozhovor o tom, že slovensko-maďarské vzťahy sú zlé alebo sú krízové a hrozí ešte ich zhoršenie, tak kto sú títo strachopudi a roznášači klebiet? Medzi Slovenskom a Maďarskou republikou sú normálne vzťahy vzájomnej úcty a spolupráce. Medzi niektorými skupinami občanov Maďarskej republiky a politikou slovenskou je rozpor. A treba si vysvetliť aj v čom a prečo. A kdesi akoby vaša strana a aj časť vašich voličov sa dostávala do vleku, že nie je celkom jasné, kto je kde. Ja som sa stretol nedávno s občanmi maďarskej národnosti a mi hovoria: „Kto vraví, že je tu nepokoj a že sú vzťahy zlé? Sme priatelia, rodinne popreväzovaní, v dobrých vzťahoch, na mieste nemáme problém, ale v médiách a na verejnosti a medzinárodne sa prezentuje: Bože, už aby prišli medzinárodné sily zachrániť.“ Čo? Slovenské tabule v obciach? To majú prísť riešiť Modré prilby alebo kto to má riešiť? O čom je tu spor? O týchto tabuliach, ktorý trvá desiatky rokov. Nedávno sa ma pýtal jeden redaktor, aký je zmysel tak dlho robiť v politike. Pamätám od roku 1990 všetky rokovania, pri všetkých som bol alebo o všetkých som vedel. Pokiaľ ide o okolnosti, ktoré s týmto súvisia, treba ich vysvetliť bližšie. Ak hovoríme o povahe slovensko-maďarských vzťahov, treba povedať, že sú upravené nielen mnohostrannými vzťahmi. Sme v Európskej únii, platia u nás v jednom i druhom štáte rovnaké normy. A sme odsúdení na spoluprácu. Ani Slováci sa nebudú odtiaľto sťahovať, ani Maďari. Musíme nájsť spôsob spolužitia tak, aby bol výhodný pre obidvoch. A nemôže byť menšina považovaná za jablko sváru, za rozdeľovník. Za svorník? O tom bola diskusia v Národnej rade už v rokoch 1991 – 1992 a namiesto toho sa stáva zámienka pre rozdeľovník. A nemyslím si, že na vine je len menšina. Na vine je aj politika, ktorá v Maďarskej republike vzniká a ktorá s touto menšinou počíta, kalkuluje chladne vo výpočtoch, ktoré sú úplne cudzie. Pokiaľ ide o pocit Slovákov, prečo reagujú veľmi precítene na všetko, čo v tejto oblasti sa pohne, či chcete, či nechcete, musíme sa vrátiť do 19. storočia a možno aj trošku viac dozadu. Ja nevravím, že vzťahy tu boli zlé. Boli dobré. Ale maďarizácia dohnala Slovákov na pokraj národnej záhuby. Preto čokoľvek sa v tomto smere pohne, slovenské politické myslenie v naprostej väčšine s výnimkou istej skupiny ľudí reaguje podozrievavo. To bolo treba zažiť. To sú veci ešte príliš živé. Sú ešte generácie, ktoré na to spomínajú. A to nie je len 19. storočie, maďarizácia, to je, povedzme, rok 1898, keď bol zákaz používať názvy obcí s nemaďarským označením. A násilne obce so slovenskými názvami dostali názvy maďarské. Bola to urážka alebo likvidačné snahy, keď sa rodiny maďarizovali, menili mená, úrady sa získavali vďaka tomu tu, že sa maďarizovali ap., že sa odnárodňovali celé skupiny ľudí, že sme sa dostali na pokraj, že nebolo v podstate ani politickej sily, ktorá by kdesi po roku 1918 reálne vystúpila, že toto ohrozenie, tento pocit ohrozenia existuje, a to nielen z tohto obdobia, ten vývoj potom pokračoval ďalej. Prichádza rok 1918, uznané medzinárodné dohody, uznané medzinárodné hranice a maďarské vojská sú naďalej na Slovensku, okupujú ho a odmietajú ho opustiť. Prichádzajú vojská pod vedením talianskeho generála, vytláčajú ich, zastavili sa na istom bode, hoci mali ísť ďalej, mali prejsť až po Miskolc, v horúcich bojoch s použitím zbraní a s mŕtvymi vytláčajú tieto vojská von. Prichádza Maďarská republika rád. Armáda napriek tomu, že patrila k uhorskej, vstupuje do týchto služieb a hovoria: „Radšej s červenými obsadiť územia naspäť, ako prísť o tieto územia.“ A znovu sú horúce boje, krvavé boje, ktoré boli medzi slovenskými, českými vojakmi a vojakmi maďarského štátu, vtedy ešte Maďarskej republiky rád. To poznamenalo tú minulosť, či chceme, či nechceme, druhá vojna, ktorá bola. Tretia bola okupácia v roku 1938 – 1945. Dneska som počul ako, keď zoberiem preklad, „jačmienok zvolenský“ hovorí znovu o Benešových dekrétoch. Keď sa vrátime do rokov 1938 – 1945, tak hodnotí to slovenská história ako obdobie okupácie a dohody fašistických síl na okupácii a rozdelení Slovenskej republiky, na potrestaní mnohých Slovákov len za to, že sa hlásili k slovenskej národnosti. Keď s desiatimi kilami museli opúšťať územie, dostali na odchod 8 hodín alebo zvečera do rána celé rodiny utekali preč. A to sme zabudli? To v slovenskom povedomí a v slovenskej politike ako krivda existuje. Za krivdy rokov 1938 – 1945 sme sa ja ako predseda vlády a bývalý predseda parlamentu František Mikloško ospravedlnili, spätne to nikto neurobil. (Hlas z pléna.) V roku 1990, pán Bugár, aj Maďarom. Máte záber v Maďarskej televízii, kde som to vyslovil ako prvý. A ako prvého ma vtedy aj zverejnili ako jediného a prvého európskeho politika, kto tieto chyby priznal. A ospravedlnili sme sa. Ale spätne to nikto neurobil. Pokiaľ ide o obdobie rokov 1938 – 1945, veď to nebolo obdobie len okupácie južného Slovenska. Veď vtedy pod istým tlakom zvonku všetci občania alebo drvivá väčšina až na, myslím, pol percenta ľudí vystúpila zo slovenského štátu. A stali sa občanmi maďarského štátu. A aký blahobyt to prinieslo? Keď začala Horthyho armáda bojovať na východnom fronte, felvidécki Maďari išli v prvých radoch a zomierali v ruských zákopoch. A je napísaná aj jedna verzia, nepamätám presne prameň, maďarského predsedu vlády, ktorý hovoril, že Maďarsko neutrpelo veľké strany, lebo zomierajú felvidécki Maďari. A počítať, koľko ich zahynulo, veď to bola krv pre občanov maďarskej národnosti, ktorí platili za túto okupáciu. A dneska, keďže sú to plnoprávni občania, tak hovoríme, toto nie je cesta. Znovu tam bolo vojnové stretnutie, znovu horúce boje, znovu aj tie roky 1938 – 1945 a vytláčanie vojsk viedlo k mnohým. Prichádza rok 1968, rok demokratizácie, okupácia piatich štátov. A div sa, maďarská armáda znovu postupuje a okupuje túto čiaru. Je pravda, že odchádza z Česko-Slovenska ako prvá, ale je pravda, že okupovala presne túto hranicu. Rok 1968 je ešte príliš živý, ešte žijú tí, ktorí si to pamätajú, ako to bolo, kedy to bolo, ako to začalo. Čiže tento historický exkurz vedie k tomu, že vy sa nedivte, že keď sa niečo pohne v maďarskej politike štátu, keď maďarské nacionalistické sily s tým vyskakujú, že slovenskí politici zostražitejú, sú nedôverčiví, opatrní a dávajú na to pozor. To neznamená, že sú proti vám. Sú proti tomu, aby sa takéto chyby v histórii ešte zopakovali, doplatili na ne ako Slováci, tak aj Maďari. Sme proti takýmto veciam, ktoré by sa mali znovu uskutočniť. Samozrejme, keď sa zakladala nová Európa po roku 1945, vychádzalo sa z akých zásad? Povedali vtedy víťazné mocnosti tri veci. Sú to defašizácia, denacionalizácia, demilitarizácia. A dneska sa znovu dostávame k veciam, ktoré znovu túto politickú scénu rozburujú a budujú novú nedôveru. Pokiaľ ide o vzťahy k maďarskému štátu, sú to vzťahy úcty a spolupráce. Pán Bugár, nemáte pravdu, keď hovoríte, že v roku 1998 boli vzťahy zlé. My sme boli s Gyulom Hornom osobní priatelia. Mali sme množstvo stretnutí. Jediná medzištátna zmluva vznikla za mojej vlády. Riešili sme množstvo problémov. Zväčšil sa objem výmeny ľudí, objem výmeny tovarov, nahradili sme mnohé právne predpisy, vystupovali sme spolu v mnohých medzinárodných vzťahoch, vystupovali sme spolu v rámci V-4. Takže dneska nehovorte niečo, čo historicky nie je pravda. Vyriešili sme dokonca aj zmluvu, pokiaľ ide o Gabčíkovo – Nagymaros, len ju nestačil Horn podpísať, lebo prišli voľby a voľby prehral. Čo nás dneska znepokojuje vo vzťahu k maďarskému štátu, to je nie nenávisť, ani nie len táto historická skúsenosť. Ale reálne vidíme niekoľko faktorov. Prvý. Pokiaľ ide o politickú situáciu v Maďarsku, hodnotíme to tak, že vláda je nestabilná, menšinová, odkázaná z parlamentu na parlament, na to, či zostane alebo padne. Je isté, že socialisti voľby prehrajú. Je isté, že sa naspäť vráti Orbán, ale s ním aj Jobbik a ďalšie strany. A Orbána poznám dobre ako politika. Tiež som sa s ním stretol a rozprával. Je to nacionalista ako vyšitý. Čo to znamená? Že do politiky štátu prenesie nacionalistické prvky. Slovenská politika znovu reaguje nedôverčivo, čo sa stane. A reaguje na to tak, že hovorí opatrnejšie. Pokiaľ ide o vaše dobré vzťahy, keď ste boli vo vláde, veď 6 rokov nebolo slovensko-maďarské rokovanie na najvyššej úrovni. Aké ste to dobré vzťahy robili? To sú aj 4 roky vašej vlády. Za mojej vlády sme sa stretávali s Hornom najmenej raz za kvartál, najmenej. A dneska diskusia nie je. Hovoríte, že treba niečo urobiť a niekde kodifikovať vzťahy. Máme slovensko-maďarskú zmluvu. Celý problém je, že sa o nej nerozpráva, nežije sa podľa nej a nerozvíja sa táto zmluva, ktorá dáva základy ešte na ďalších 30 rokov spolupráce. Bola nadčasová v tom období. Išli sme veľmi ďaleko. Jednou, kto ju nepodporil, bola SMK. Ale táto zmluva je reálny dokument, zodpovedajúci medzinárodnému právu. Druhé, čo nás znepokojuje na maďarskej politike, je nástup fašistických síl, polovojenských útvarov so symbolikou, ktorá je škodlivá, s heslami, ktoré tu už všetky boli, všetky boli do roku 1945, aj uniformy boli, aj toto oblečenie bolo. Napr. ak títo ľudia v týchto uniformách prídu dneska na východné Slovensko, čo chcú povedať Košičanom, keď tesne pred vojnou na uliciach Košíc vyvraždili 500 ľudí ako Slovákov, tak Maďarov, vešali ich na stĺpy, zabíjali ich, zarezali ich na ulici, kdekoľvek, kde boli, žiaden súd, žiadne obžaloby, žiadne obhajoby neboli? Jednoducho sa vraždilo, koho sa chcelo. A je to v našom podvedomí, neopakovať to viacej, nedovoliť, aby takéto sily tu mašírovali? Ja si nemyslím, že je to na vine, že je tu SMK a maďarská menšina. Ja si myslím, že na vine je súčasná koalícia, ako si bráni svoju zvrchovanosť a suverenitu, keď uvediem dva príklady. Nastúpi sem fašistický útvar z Maďarskej republiky aj so symbolikou, pustia sa domov a povedia, budeme ich vyšetrovať na slobode, no choďte do Budapešti ich vyšetrovať. Ale v tom istom týždni dvaja Slováci ožratí hajlovali. Po práve sú vo väzení. Prečo boli pustení títo? Ak ktorákoľvek väčšia skupina prekročí hranice, aká je sila, ktorá ju zastaví, prečo Slovenská republika neuplatní dôsledne zákony aj na týchto extrémistov a nerieši veci tak, ako to má robiť podľa zákona svojej republiky, ale rieši ich akosi, že no však aby sa nepovedalo? Zákony Slovenskej republiky musia platiť aj pre hostí, ktorí sem prídu ako hostia. Kto je nevítaný hosť, musí niesť svoje dôsledky. (Potlesk.) Toto je to, čo nás znepokojuje, že títo ľudia môžu prísť do vlády. No a teraz ako máme rokovať, ako ustrašenci? Máme sa pýtať maďarskej vlády: „Bože, čo my máme robiť?“ Čo nám krachujúci pán predseda vlády s jeho politikou a s jeho hrozbou a priznaním, že klamal vo dne, klamal v noci a klamal stále maďarský národ a celý maďarský štát a verejnosť, chce povedať? Hovorí nám: „Prečo bijete ľudí v Dunajskej Strede? A vysvetlite mi to.“ Ale ten istý pán predseda vlády a minister vnútra nechá aj rovnaké politické zoskupenia mlátiť v Budapešti skoro dva mesiace. Ale tie zoskupenia dennodenne bojujú, bojovky nastupujú, dokonca tam aj ten tank T-34 aktivujú a mlátenie trvá. Chce nám pán minister vnútra vysvetliť, prečo výtržníkov mlátia? To je jedno, aká je to národnosť. To je otázka vzťahu k zákonu a k štátnej moci. Ak sa trestá za ňu takto v Budapešti, tak aj na Slovensku to je nie pre národnosť, to je pre príslušnosť a správanie vo vzťahu k zákonu. Takže hysterizovať to, pretože to boli Maďari, je politická krátkozrakosť a hlúposť týchto istých ľudí z týchto zoskupení. Tĺkla maďarská vláda dva mesiace na uliciach nočné bojovky, nočné stretávky, aktívy všelijaké, zrážky. Parlament bol obkolesený kordónom niekoľko týždňov, aby sa doň nedostali práve tieto bojovky. Nie občan maďarskej národnosti je náš nepriateľ, tieto neofašistické sily sú naším nepriateľom. A zbytočne tuto, povedzme, aj inak vcelku v mnohých názoroch rozumný pán poslanec, najmladší z vášho klubu... (Hlasy v sále.), ja viem, že je Berényi, ...hovorí o mnohých veciach rozumne a teraz hovorí: „Maďarské zákony sú liberálnejšie.“ Môže byť nástup a tolerovanie fašizmu liberalizmom? Veď to sú ideológie, ktoré sú nezlučiteľné. Ak jeden zákon má niečo, čo to zakazuje, a druhý to nemá, tak oprávnene sa pýtame toho druhého štátu, prečo týmto silám nebránite, keď už niekoľkokrát takíto extrémisti ohrozili svoje okolie a bezpečnosť v strednej Európe. A tá naša otázka môže ísť ďalej. Nebola použitá teraz, keď maďarská politika okrem politickej krízy má aj ekonomickú a sociálnu krízu. A tá ekonomická kríza bude podstatne horšia, ako sú odhady tejto vlády, podstatne horšia, bude tam ťažko ľuďom. A vždy v týchto chvíľach a v takýchto momentoch radikáli nastupujú a hovoria: „My sme cesta, my sme riešenie.“ A toto nás znepokojuje. Prečo potom nemajú právne a politické zábrany, kým vo všetkých ostatných štátoch ich majú? Veď denacifikácia bola jedným zo záverov víťazných mocností v roku 1945, ten program trvá, nikto ho nezrušil. Takže v tom je ten problém, o ktorom hovoríme, že prečo tá politika nie je dobrá a nesmeruje k dobrému. Ďalej je tu otázka postavená aj na iných princípoch. Pokiaľ ide o politické vplyvy, v Ústave Maďarskej republiky je zakotvené, že vždycky keď predseda vlády vystúpi, tak hovorí: „Som predseda vlády 15 mil. Maďarov.“ No ale vláda sa buduje podľa princípu občianskeho aj štátneho. Prečo chce byť predstaviteľom tých, ktorí, povedzme, teraz majú Fica, predtým mali Dzurindu, predtým mali mňa, prečo? Musí rešpektovať túto skutočnosť. Nemôže princíp etnicity postaviť nad princíp občianstva a štátu. To je to, na čom zhorelo fašistické Nemecko, na čom zhorelo fašistické Taliansko a z čoho vznikla druhá svetová vojna v celej strednej Európe, bolo to s veľmi krvavými následkami, ideológia, ktorá už nemá mať miesto v našej budúcnosti. Tá budúcnosť je postavená na iných princípoch. Toto už byť nesmie. A to je otázka politiky, ako sa na tieto iné princípy preorientuje. Je mi jedno, akej ste národnosti, hodnotím a vidím pred sebou človeka, je jedno, aký je. Pokiaľ ide o otázky, ktoré tu boli predmetom rokovania Národnej rady, a neboli ste na nich prítomní, to je problém, ktorý je aktuálny, a to sú takzvaní poslanci Karpatskej kotliny, takzvaní, lebo taký poslanec nie je. A nikto ho nevolil. Karpatská kotlina neexistuje ako územný región, existuje ako nejaká pokrývka, ktorá má niečo povedať. Ale otázka pre kolegov zo Strany maďarskej koalície je: Prečo spochybňujete sami seba? Slovenská republika je zvrchovaný štát. Máme kopu zákonov, ktoré zakazujú poslancovi byť v eseročke, aby nebol konflikt záujmov a nebol poslanec podriadený týmto záujmom. A treba prijímať osobitné zákony alebo stačí článok 1 ústavy, články 2 a 3 ústavy, ktoré hovoria, že je zvrchovaným štátom, že použije štátne inštitúcie. A poslanec je inštitúciou štátu, robí len to, čo mu zákon dovoľuje. Ktorý zákon dovoľuje, aby podľa etnického princípu sa stal jednotkou alebo organizačnou súčasťou cudzieho parlamentu. Spochybňujete svoje mandáty? Keby to išlo pred Ústavný súd, tak ste na pol roka bez mandátov. Nemôžete porušovať tento princíp, ako nemôžete byť v eseročke, ani vy, ani ja, tak nemôžete byť podľa etnického princípu akoukoľvek organickou súčasťou alebo riadiť sa pokynmi iného štátu. Tam to hovoríte, že by tieto veci mal riešiť v rozhovore predseda parlamentu s predsedníčkou parlamentu Maďarskej republiky. To sa nedá. Predseda slovenského parlamentu nezmení ústavu. Ak by prekročil niečo v tomto rokovaní, spochybní sám seba. Tak nespochybňujte seba a svoje mandáty. Prečo to robíte? Ste plnoprávni, zvrchovaní, rovnocenní zástupcovia občanov Slovenskej republiky. Nie ste zástupcovia žiadneho regionálneho zoskupenia, žiadnej kotliny, žiadnej karpatskej dediny, nie ste zástupcovia etník v medzinárodnom slova zmysle. Môžete všetko, čo vám zákony tohto štátu dovoľujú, nemôžete si brať viacej. Etnicita mala byť viac? To je minulosť Európy. Budúcnosť je postavená na inom. Ďalej sa dostávame do otázok, ktoré aj dneska súvisia vo vzájomných vzťahoch s niečím. Včera strana Jobbik blokovala nejaké priechody. Má to byť nátlak na tento parlament, vyhrážka alebo čo? Majú Slováci prijať odvetné opatrenia? Je to všetko jednoduché, Schengen máme, ale nevylučuje, aby štáty, pokiaľ cítia, že na ich hraniciach niečo nie je v poriadku, mohli zaviesť aj iný režim. To je nie vyhrážka, to je sebaobrana. Takže tiež musíme zvažovať, do akej miery kde ideme, pretože aj to slovenské politické myslenie a tá väčšina obyvateľstva niečo pociťuje. Nie je to ohrozenie a nenávisť, ale opatrnosť a nedôvera, pokiaľ sa veci nedostanú do takého štádia, že sa môžu akceptovať. Ďalej, pokiaľ ide o otázky, o ktorých som hovoril v tom duchu, že by sme mali proti prijatiu takéhoto zákona námietky právne. Prvá námietka. Ústava Slovenskej republiky hovorí o rovnakých právach a povinnostiach všetkých občanov. A tuto máme prijímať zákon, ktorý hovorí iba o tých deťoch, ktoré sú na školách s vyučovacím jazykom maďarským. Keď sme prijímali zákony od roku 1990 po rok 1996, nemohli sme ich prijímať pre deti s jazykom rómskym ani s jazykom rusínskym, lebo tie jazyky ešte vtedy neboli kodifikované. Čiže dneska keď sa majú prijať špecifické zákony pre školy s vyučovacím jazykom maďarským, na ktorých je vyše 60 % detí maďarskej národnosti alebo maďarských rodičov, je tam aj veľký počet detí Slovákov, tak sme potom v situácii, prečo nie je rovnosť voči ostatným. To nejde. To je ústavná námietka. Keby to aj parlament schválil, máte hneď ústavnú námietku na Ústavný súd, porušenie občianskych práv a rovnosti občanov pred zákonom. Nie je to možné inak. Ďalej je tam takisto veta, ktorá hovorí o tom, ako štát musí pristupovať k národnostným menšinám. Je tam povedané: „Výučba v jazyku menšín je zaručená Ústavou Slovenskej republiky.“ Nikto ju nechce rušiť. Keď sa prijímala ústava, bola diskusia o tom, či nemáme prijať aj európsku normu všeobecne platnú, že práva menšiny sú naplnené aj vtedy, ak sa nevyučuje v jazyku, ale vyučuje sa jazyk. Pre niektoré menšiny by to bola záchrana, pretože vyučovanie v celom systéme sa im nedá poskytnúť. Ale jazyk môže byť, ale nie je to v ústave. Ako ústavné právo je to otvorené pre budúcnosť pri ústavných zmenách. Pokiaľ ide o ostatné zákony, veď, preboha, tu je vývoj nejaký od roku 1990, keď boli prvé rokovania medzi VPN a zástupcami vtedy ešte nie SMK, vtedy boli tri strany, kde sa dohodlo na 20 %, že bude rešpektovaný tento cenzus tam, kde je občanov národnostnej menšiny 20 %. Potom prišiel zákon, ktorý hovoril o označovaní obcí a záväznom označovaní obcí po dohode so Stranou maďarskej koalície, vtedy troch strán, a so všetkými reprezentantmi. A dohodli sme sa, že na Slovensku vo všetkých dokumentoch oficiálnych budú platiť označenia v jazyku slovenskom, to je zákon tabuľový, a že tie tabule budú mať len lokálny význam. To sme sa dohodli. Ak ten zákon bol prijatý, učebnica je dokumentom štátu, je to akt, ktorý vydáva minister za peniaze štátu, je to verejný dokument, ak boli vtedy v rozpore, tak sme hovorili, bude to rozpor dovtedy, kým nevydáme nové. A tento zákon nikto nezrušil. Čiže popri tabuľovom zákone o označovaní miest a obcí má existovať druhý? Tento zákon pokračoval potom v zákone o geodézii, pokračoval v zákone o dvojjazyčnosti v školách, pokračoval o vedení dokumentácie v školách s iným vyučovacím jazykom, najmä maďarským, o vedení dokumentácií v jazyku slovenskom aj v jazyku maďarskom, detailizovanom a presnom, pokračoval v ďalších medzinárodných dokumentoch, kde sme jasne povedali, že práva občana sú práva občianske, individuálne, nie kolektívne. A občan môže svoje právo uplatniť a nemusí. Návrh zákona, ktorý dávate, je zákon, ktorý berie právo výberu občanovi. Vy nariaďujete vo všetkých školách s vyučovacím jazykom maďarským rozprávať po maďarsky a mať len názvy maďarské. A teraz, povedzme, aké sú to názvy, z ktorého obdobia? Veď predsa na tomto území sa premlelo veľa národov, veľa historických zmien, menili sa názvy obcí aj počas obdobia, keď tu boli len Slováci. A vlastne taká zmes tu bola stále, to sme tu boli husiti, ktorí pomenili niektoré názvy. Bratríci pomenili niektoré názvy na južnom Slovensku. A čírilo sa to celým Slovenskom, tie názvy boli stále živé. Deväťdesiat rokov ako reakcia na násilnú maďarizáciu platia názvy miest a obcí, ktoré sú oficiálnymi. Sú to vlastné názvy miest a obcí. Otázka filozofická pre nás je, prečo časť občanov aj rodičov slovenských, aj rodičov maďarských, ktorých deti chodia do školy s vyučovacím jazykom maďarským, nesmie poznať vo svojej vlasti mená miest a obcí, v ktorých žijú. Niektorí ste tu začali kričať takú hlúposť, že je to v rozpore s gramatikou jazyka maďarského. Vôbec to tak nie je. Prečo musí byť Kassa város a nemôžu to byť Košice város? Prečo ktorákoľvek dedina nemôže byť volaná falu, tak ako po maďarsky volaná má byť, a meno obce také, aké reálne existuje. Idete robiť obce z rokov 1938 – 1945? Veď to je urážka historickej bolesti Slovákov a Maďarov, ktorá je spoločná. Idete robiť názvy z obdobia maďarizácie po roku 1898, keď boli slovenské názvy zakázané? Je to bolestné. Ako po mne chcete, preboha, aby som za toto zahlasoval a odobril túto politiku o 110 rokov neskoršie. To je bolesť, dodnes v povedomí zostáva, ale nie je to pomsta. Je to niečo, čomu sa vyhýbame, čo obchádzame. A nechceme to jatriť sami a nejatrite to ani vy. Ten návrh je v tomto smere netaktný, urážlivý. Nemôžeme to urobiť. Keby ste čokoľvek robili, nemôžeme to urobiť. Ja viem, že časť politickej scény je naklonená, aj ste nás trošku rozhádzali s týmto návrhom. Sú takí ako my, čo hovoríme nie. Platia zákony. Povedali sme, platí status quo. A čo to je, status quo? To je faktický stav v učebniciach alebo faktický stav v zákonoch? Sami idete do zákona, lebo viete, že ten zákon musí meniť iné zákony, ale nedávate to ako pozmeňujúce návrhy. To budú platiť dva zákony v tej istej veci? No nemôže to tak byť. Niekto to musí vykladať, a to jedine Ústavný súd, ktorý to musí potom povedať, či môžu byť na tú istú vec, dokonca je tam 6 : 1, k tomuto jednému zákonu šesť iných zákonov plus ústava. Ako môžeme takýto rozpor prijímať a takýto rozpor púšťať do obehu, aj keď je to zdanlivá maličkosť? Ale tá maličkosť je bolestivá, súvisí s niečím, čo súviselo s veľkými traumami, stratami a bolesťami. Ja nehovorím o pomste, ja hovorím o vlastnej bolesti, ktorá bola. A pociťovali ju aj mnohí ľudia, jednoduchí ľudia bez ohľadu na národnosť, lebo tí ani vtedy nemali problémy so spolužitím. Preto nechceme toto prijať. Preto my hovoríme, platia zákony, platí status quo a tento zákon je mimo neho, nemá tu čo robiť. Ďalej, sú naši kolegovia z SNS, ktorí pri koaličných rozhovoroch hovoria, nech ideme na kompromisy, ale sú naši kolegovia zo Smeru, ktorí na koaličných rozhovoroch povedali: „Zákon nepodporíme.“ Prišlo na prvé čítanie, hovoria: „Pustíme ho do druhého, potom to zastavíme.“ A dneska hovoria: „Ideme dávať návrhy, ktoré budú kompromisom.“ S čím, s našou históriou, svedomím, so zvrchovanosťou Slovenska, zvrchovanosťou štátu a jazyka, v tomto smere máme robiť kompromisy? Nevieme to urobiť poniektorí. Nedá sa to, ale vždy sme sa vedeli dohodnúť. Nech bolo akokoľvek, rokovali sme a vedeli sme sa dohodnúť, aj za ťažkých podmienok, aj za všelijakých napätí. Pokiaľ ide o otázky, ktoré ešte súvisia s touto vecou a sa veľmi nabaľujú a spájajú, ja viem, že niečo v podvedomí ľudí sa upevňuje z minulosti, ktorá je krutou minulosťou pre 4,5 mil. alebo 4,6 mil. občanov tohto štátu, krutou spomienkou. Prečo ich urážate a robíte im to, čo ich bolí? Nás to bolí. Nechceme sa vracať k tomuto. Ak tie slová majú slovenský kmeň alebo kmeň po roku 1918, maďarčina má dostatok prípon, má dostatok pozmeňovania tohto základu na to, aby bola vyjadriteľná v jazyku maďarskom, o čom je to potom? Odmietate prijať tento slovenský kmeň a ten vývoj tých deväťdesiatych rokov s výnimkou obdobia okupácie 1938 – 1945? Veď o iné nejde. Len toto je ten problém, z ktorého sa nabaľujú vzťahy slovensko-maďarské a radikalizmus: „A ideme vám ukázať a deti pôjdu a dospelí pôjdu a treba vyriešiť napätie, ktoré je v tom,“ to napätie okrem tejto budovy a pár nacionalistov. Kto ho má? Ja ho nemám doma. Ale nesúhlasím s tým, čo sa robí. Ja nemienim kvôli tomu ani hysterizovať, ani urážať nikoho za to, že je inej národnosti. Sú tam ľudia veľmi rozumní a, čo som posledne s nimi rozprával, viem, aj priateľskí. To idem aj týmto vysvetľovať niečo, že má tu vzniknúť niečo, čo bude tú nedôveru prehlbovať? Základná stratégia, či sme si rozumeli alebo nerozumeli po roku 1992, od 1. januára 1993 vychádza z princípu, Slovenská republika je štát občanov, úloha štátu je občanov spájať a zjednocovať, nie rušiť ich identitu, ale ich zjednocovať a spájať, namiesto kopania brázd hľadať niečo, čo bude spoločné, hľadať to v kultúre, hľadať to v školstve, hľadať to inde. Ja nehovorím, že za všetko môžete vy. Uvediem príklad napr., ktorý ma tiež bolí, a položil som ho aj na papier a hovoril som o ňom veľa aj na Koaličnej rade, stav slovenského školstva na juhu Slovenska. Pochopiteľne, keď sa rušili školy slovenské a rušil ich Martin Fronc z KDH ako teraz slovenský politik, tak súčasne pri poklese počtu detí národnosti maďarskej vzniklo o tri školy národnosti maďarskej viac. Budem preto nadávať, že je viacej maďarských škôl? Budem nadávať, že bolo zrušených toľko škôl, ale súčasne budem hovoriť, že aj táto vláda robí chybu, aj minister zo Slovenskej národnej strany, keď za tri školské roky ho nemôžem dostať k tomu, aby poskytol pomoc školám s vyučovacím jazykom slovenským. Sú horšie technicky vybavené, priestorovo vybavené, pedagogický zbor vybavený, elektronicky vybavené. Hovoríme o rovnosti detí pri vstupe do škôl, detí, ktoré tam idú do škôl s vyučovacím jazykom maďarským. A to, keď idú deti do slovenskej školy a sú maďarských rodičov, nedostanú. Dostávajú rôzne sociálno-ekonomické zvýhodnenie rodičia a deti, keď idú na druhú stranu, nedostávajú nič. Okrem toho, že neviem, kto to platí, neviem, skade na to idú peniaze, tak vytvára to medzi tými deťmi zbytočné napätie a zbytočnú nerovnosť. Nemusí to byť. Napr. ak sa podarilo za minulej vlády nielen ministrovi, ale aj tým predtým efektívne vybudovať maďarské školstvo, veď je to školstvo na území Slovenskej republiky. Ale rovnosť občanov žiada, aby aj tí, ktorí chodia do škôl s vyučovacím jazykom slovenským, mali takúto šancu, byť v rovnako vybudovaných školách, byť v rovnako technicky vybavených školách, byť v rovnako dobrých objektoch. A dostávame sa potom do problému, ktorý ide z tohto parlamentu ďalej. Sú starostovia, ktorí neprijímajú slovenské školstvo a nechávajú ho ekonomicky vyschnúť. Štát by mal do toho vstúpiť. A ja som z koalície a musím priznať, s ministrom sa neviem dohodnúť, tri školské roky, až som musel pohroziť, že to budem zverejňovať všetko a začnem menovať školu za školou. Takže to je náš problém, ktorý tiež tu máme. A nie som za to, aby sme ho zhadzovali iba na SMK. Vyžaduje sa väčšia spolupráca v oblasti kultúrnej. Vôbec mi nevadí, keď niekto hovorí maďarským jazykom, vie o jeden jazyk viacej. Moja mama ho tiež vedela. Ale vadí mi, keď z tejto odlišnosti bude vyvodzovať princíp na rozdelenie: „Budem dobrý, len keď...“ Na tomto sa ešte žiadna dobrá budúcnosť nepostavila. Samozrejme, juh má veľa problémov ekonomických, sociálnych, o ktorých sa tak veľa nebavíme. Ale jedna vec, či možno v škole Slovenskej republiky, v učebných pomôckach a v učebniciach vydaných Slovenskou republikou mať, toto je jediný problém v zákone dneska,  slovenský kmeň v názve miest a obcí 90 rokov uznaných a realizovaných a predtým niekoľko storočí uznaných a realizovaných, toto je čo, aký zásadný problém slovensko-maďarských vzťahov? Tento vznikol absolútne umelo, je sem dovlečený. Ale má vzbudzovať nepokoj, napätie. A ešte jedna poznámka na záver. Pozrite sa, vždy keď je situácia v Maďarsku nie dobrá a bude len horšia, keď je situácia takáto zlá, tak nastupujú nielen radikalisti, ale potrebujú voľajako ľudí zjednotiť. Je to za čím? Za nacionalistickými heslami, tam sa zjednocujú najlepšie, potrebujú vyvolať pocit ohrozenia. Niekto je proti nim, niekto im chce škodiť. Je to sprostá demagógia, ale je to reálny fakt dneska. Kto tomu čelí? A tam je čelenie z vašej strany veľmi slabé, keď vystúpi Jano Slota a keby to pohnojil, tieto veci, naopak, podporí ich namiesto toho, aby ich potlačil. A tiež sú medzi nami diskusie, že takto dlho a ďalej nemôže byť. A nakoniec SMK pomáha. Vytvára ten pocit ohrozenia, dáva tých ľudí dohromady. Nie je dobré ani to, že na južnom Slovensku nie je diferenciácia ľavicových strán a pravicových strán. Je tam jedna strana a jedna viera a nemôžeš mať výnimku, lebo ťa to ohrozí. Ani takáto politika a takýto vývoj nie je tam najšťastnejší. Takže po tejto stránke nie som takýto rád. Počul som názory, a to mi stávali vlasy dupkom, keď niekto hovoril, že nech sem prídu nejaké medzinárodné jednotky dávať nejaký poriadok tu alebo nejakú správu. Viete, jeden obrázok je taký, ktorý ma zachytáva s Václavom Klausom v Brne, ako sedíme pod jedným veľkým stromom a spolu sa rozprávame. Novinári to urobili kdesi zďaleka zozadu.  Základná otázka, ktorú sme vtedy riešili, bola, či vieme spolužitie Čechov a Slovákov vyriešiť tak, aby bolo pokojné, dobré a prinieslo osoh obom, aj keď sa štát rozdelí, aby to nerobil nikto tretí, aby to nerobili radikáli, aby to nechytilo živelný vývoj. Dneska môžem povedať, že závery sa osvedčili, je lepšie aj Čechom, je lepšie aj Slovákom. Hľadáme takýto modus vivendi aj pre maďarský štát, ale iný modus vivendi pre občanov Slovenskej republiky národnosti maďarskej. Toto je vaša vlasť, tu žijete, s ňou ste spojení, tu ste doma. Toto vám zaručuje všetko, čo k tomu patrí. To je nepopierateľné právo. Pokiaľ ide o tieto otázky, tak ešte by som vám rád odovzdal jedno posolstvo bývalého prezidenta pána Göncza, keď sa vyjadril k slovensko-maďarským vzťahom. Tak mi povedal: „Vieš, ja to vidím tak: Nakakali sme do klobúka a nosíme ten klobúk po celej Európe, aby to teraz všetci voňali. Nekakajme už do klobúka vlastných vzťahov. A nenosme to po Európe, aby sme smrdeli. Vyzeráme nakoniec ako smiešni a hlúpi.“ A nečakajte, že toto bude mať nejakú podporu v Európe. Objektívne ju to nemôže mať a vývoj v tomto smere nemôže nikto dopustiť. Ak by hrozilo, že úverové zdroje, ktoré dneska poskytujú na stabilitu maďarského štátu a maďarského hospodárstva všetky svetové organizácie, by mohli byť zneužité na protislovenskú činnosť a v prípade vlády podporu neofašistických síl, budeme vetovať vo všetkých organizáciách, ktoré tieto zdroje poskytujú, právo poskytnúť ich. Najprv musí dať maďarská politika záruky, potom peniaze, nemôže to byť naopak, že najprv budú peniaze a potom budeme rozmýšľať, či záruky budú. Takže postoj Ľudovej strany – HZDS je v tomto smere jednoznačný. Právny stav je, zmeny právneho stavu odmietame, právny stav treba dodržiavať, nestotožňujeme sa s mnohými chybami, ktoré sa stali a dejú sa, a nestotožňujeme sa ani s princípmi, ktoré tu majú vyvolať pocit ohrozenia zo strany občana pre národnosť, príslušnosť k náboženstvu alebo niečomu podobnému. Je to cesta do pekla, cesta, za ktorú národy zaplatili pred pár rokmi 20 mil. mŕtvych, ešte väčším počtom ranených, zmenami v celom systéme. Doby nie sú isté a znovu prichádza nejaká kríza a s tým i možné rôzne riešenia. Nevyťahujme nepodstatné, nemeňme to za podstatu. Podstata je život v pokoji, vyrovnanosti, v zdraví a v istotách týchto ľudí, nie v neistotách. Politika, ktorá smeruje k niečomu inému, je pre HZDS neprijateľná, nech je hlásaná ktoroukoľvek stranou, akýmkoľvek jazykom. Boli sme a budeme proti nej. Sme niekde inde a rozmýšľame nejako inak. Takže aj v danom prípade sme a budeme proti týmto návrhom zákonov. Rozhodne sme aj proti kompromisom, ktoré sa dneska prejavia. Zatiaľ ich pán poslanec Horváth prezentoval, po mne zrejme pôjde pán predseda parlamentu ich prezentovať ďalej. Nie je to súčasťou koaličnej dohody. Vládny program a koaličné dohody hovoria o niečom inom.  Každý, čo berie na seba, berie aj otázku politickej zodpovednosti za rozhodnutia, ktoré prijíma pred občanmi, verejnosťou, ale aj pred niečím neúprosným, pred históriou. Počúvali sme sa, ďakujem, skúsme si aj rozumieť. Ďakujem. (Potlesk.)