F. Devínsky, poslanec: (2006-08-02):
Kvalita vzdelávania závisí predovšetkým od kvality a osobnosti učiteľa. A aby sa zvýšila jeho autorita, je dôležité jeho spoločenské postavenie, vyjadrené aj jeho príjmami. Na naplnenie sľubu o dosiahnutí priemerného platu v školstve na úrovni priemerného platu v národnom hospodárstve v roku 2009 by bolo pri nezmenenom počte zamestnancov školstva, ktorých je dnes viac ako 135 000, potrebné zvýšiť rozpočet školstva v časti dotýkajúcej sa miezd a odvodov o 16,7 mld. Sk. Všetci by sme to veľmi radi chceli a bolo by to veľmi fajn, len by sme mali povedať, že skade tie peniaze zoberieme, lebo milionárska daň to nijako nezachráni. Veľmi podobná je aj predstava o postupnom dosiahnutí financovania školstva do výšky 5 % HDP. Aj tu sa však prejavuje nejasnosť tohto dokumentu, pretože vláda sa vo svojom programovom vyhlásení všade v tejto kapitole dôsledne vyhýba slovám financovanie z verejných zdrojov. Inými slovami, zdôraznenie viaczdrojového financovania znamená aj to, že ak si vzdelávanie, regionálne aj vysokoškolské, na seba nezarobí, tak 5-percentný cieľ sa nedosiahne. A potom budú bití tí, ktorých štát mal podporiť. Len pre ilustráciu, na dosiahnutie 5-percentného podielu z HDP by bolo potrebné zvýšiť v cieľovom roku rozpočet školstva o takmer 44 mld. Sk, ktoré by iste každý rád do školstva dal, keby ich mal. A preto by bolo veľmi dobré, aby vláda celkom jasne povedala, ako si predstavuje viaczdrojové financovanie a čo pod tým rozumie, najmä v prípade regionálneho školstva, pretože iné zdroje ako štátna dotácia predstavujú dnes v regionálnom školstve menej ako 6 % a vo vysokých školách je to asi 15 %. To znamená len toľko, že regionálne ani vysoké školstvo jednoducho nie je v stave zatiaľ zabezpečiť svoju existenciu a najmä rozvoj z iných ako štátnych zdrojov. Inými slovami to znamená, že sa nepredpokladá nejaký väčší prílev peňazí do školstva. V prípade vysokých škôl sa zdôvodňuje vypracovanie novej koncepcie vysokoškolského vzdelávania tým, že do nej bude implementovaná európska vysokoškolská legislatíva. Novelizácia zákona o vysokých školách sa zase zdôvodňuje aj snahou o efektívne fungovanie vysokoškolského systému, ktorý by bol plne kompatibilný s medzinárodnými štandardmi vysokoškolského vzdelávania. Oba citáty sú udivujúce, pretože Koncepcia rozvoja vysokých škôl, ktorú už v roku 2000 predkladal minister školstva za SDĽ, obsahovala všetky zásady Bolonskej deklarácie. Aj zákon o vysokých školách, ktorý na základe tejto koncepcie v roku 2002 vznikol, má všetky atribúty, ktoré dnešné európske vysokoškolské prostredie vyžaduje. Nič takého ako európska vysokoškolská legislatíva alebo európske či medzinárodné vysokoškolské štandardy neexistuje. Naviac, v Európskej únii je jedným z najviac zdôrazňovaných princípov presne opačný prístup, snaha zachovať primeranú diverzitu vzdelávania, jeho rôznorodosť a pestrosť, tak aby sa podporovala sloboda rozvoja tvorivého myslenia a zachovali sa aj národné prvky vzdelávania. Diplomaticky povedané, neinformovanosť autorov v oblasti vysokoškolského štúdia dokumentuje aj cieľ dbať na to, aby nevznikali a nevyučovali školy bez platnej akreditácie. Súčasný zákon č. 131/2002 Z. z. ustanovil, že vysoká škola môže prijímať študentov len na štúdium akreditovaných programov. Žiadna vysoká škola nemôže začať pôsobiť bez vyjadrenia Akreditačnej komisie a udelenia akreditácie ministerstvom školstva. Dokonca aj pobočky zahraničných vysokých škôl musia byť akreditované aspoň v ich materskej krajine. A až 5-miliónová pokuta, to je v § 2a, čaká tých, ktorí by podnikali na Slovensku vo vysokoškolskej oblasti bez akreditácie. Teda nič takého ako školy, ktoré by vyučovali bez akreditácie, nemáme ani dnes. A keby takáto situácia náhodou vznikla, tak pán minister školstva má veľmi silnú zbraň vo svojich rukách, aby to riešil. Aj riešenie ďalších problémov vysokého školstva vidí materiál veľmi nejasne. Slovami sa síce kladie dôraz na vzdelanie a vzdelanostnú spoločnosť a kľúčovú úlohu, ktorú majú vysoké školy zohrať, ale vláda neprijíma žiaden konkrétny záväzok na zlepšenie ich financovania. Naopak, z predloženej verzie, na veľký žiaľ všetkých zúčastnených, sa stratil záväzok dosiahnuť v cieľovom roku 1,2-percentný podiel výdavkov vo vysokom školstve z HDP bez zdrojov zameraných do sociálnej oblasti. Vysoké školy sa takto dostali do 5-percentného vreca, ktoré sa má naplniť viaczdrojovým financovaním. A ak sa kritizuje hospodárenie vysokých škôl a navrhuje sa aj zmena metodiky financovania, tak potom treba povedať aj to, že nový spôsob financovania, ktorý zohľadňuje ekonomickú náročnosť štúdia aj výsledky vysokých škôl vo výskume a vývoji, sa uplatňuje už od roku 2002. A tento ekonomický režim verejných vysokých škôl viedol k tomu, že stále viac škôl uzatvára hospodársky rok s kladným výsledkom hospodárenia. Z 20 verejných vysokých škôl to boli v roku 2002 dve, v roku 2005 ich je 13. Takže je to prekvapujúce, že dobre naštartovaný systém sa má meniť. Čo je veľmi vážne a čo vzbudzuje obavy, je pokus o zásah do autonómie vysokých škôl. Kritizuje sa totiž veľký počet študentov v prvých ročníkoch s tým, že takýto stav je nad možnosti vysokých škôl. Tak chcem zdôrazniť, že jedným z kľúčových aspektov autonómie vysokých škôl je aj prijímanie študentov na štúdium. Počet študentov, ktoré vysoké školy prijímajú, je ich dobrovoľné rozhodnutie a zaručuje im to aj zákon, súčasne platný zákon, dokonca v dvoch paragrafoch. Preto nevyhnutne vzniká otázka, či sa predpokladá, že sa zavedie numerus clausus z úrovne štátu tak, ako to bolo pred rokom 1989, lebo to by bol návrat k nefunkčnému a korupčnému systému, ktorý sme tu už voľakedy mali, a znamenalo by to priamy a hrubý zásah do autonómie vysokých škôl. Súčasne by sa opäť obmedzil prístup k vzdelaniu veľkej časti uchádzačov o štúdiá. A je v tejto súvislosti potrebné vedieť, že ešte aj dnes vysoké školy neprijmú viac ako jednu štvrtinu uchádzačov o štúdium. Čo je však na vysokých školách kľúčové, ako zabezpečiť ich kvalitu, ako ju finančne i nehmotne, teda postavením v spoločnosti, odlíšiť od priemeru alebo od podpriemeru, to dokument nerieši. Nerieši ani rozvoj individuálnych schopností účastníkov, ktoré sú osobitne vo vzdelávaní zásadné. V časti Veda a technika sa už dokonca ani nič nesľubuje. To, že si autori spomenuli na archaickú socialistickú terminológiu z čias vedecko-technickej revolúcie namiesto výskumu a vývoja, to ma vôbec neprekvapuje. Ale prekvapuje ma to, že pôvodne veľmi dobre formulovaný cieľ, ktorým je dosiahnutie financovania výskumu a vývoja z verejných zdrojov vo výške 0,8 % HDP, bol dokonale rozriedený vynechaním slov z verejných zdrojov, čím sa pretransformoval na nič nehovoriace číslo, lebo 0,8-percentný podiel na HDP sa dá vykázať ako splnený už dnes. Z verejných zdrojov ide do výskumu a vývoja 0,49 % podielu na HDP a zo súkromných zdrojov zhruba 0,2 až 0,3 %. Tu treba ale povedať jednu zásadnú vec, že tieto nejasné formulácie majú aj európsky rozmer, pretože cieľ Európskej únie je dosiahnuť 1,2 % podielu HDP z verejných zdrojov a 1,8 % zo súkromných zdrojov v roku 2010. Vláda sa teda vo svojom programovom vyhlásení zaväzuje dosiahnuť len 26,7 % európskeho cieľa napriek tomu, že náš deklarovaný a Európskou úniou prijatý záväzok je vo výške 60 %. Pochybujem, že by tento prístup zvyšoval dôveryhodnosť Slovenska. Okrem toho ani táto časť neobsahuje nič, čo by tu už neexistovalo a nefungovalo. Vôbec sa však nerieši jeden z najväčších problémov slovenského výskumu a vývoja, a to roztrieštenosť našej výskumnej a vývojovej základne, existencia viacerých sektorov v oblasti výskumu a vývoja financovaných z verejných zdrojov a prípadná integrácia týchto výskumných centier, čo by nepochybne viedlo k nielen úspore prostriedkov, ale aj k zvýšeniu efektívnosti, výkonnosti a konkurencieschopnosti slovenského výskumu a vývoja. Mládež a šport je časť, ktorá má najnejasnejšie kontúry v rámci celej kapitoly a zrejme sa stratila v iných témach. Okrem návrhu na zriadenie informačných centier mladých v každom okresnom meste, čo je podľa môjho názoru veľmi dobrý úmysel, obsahuje len málo konkrétneho. A to, čo je konkrétne, napr. zrušenie vzdelávacích poukazov na mimoškolské aktivity, znamená o 600 mil. Sk menej pre regionálne školstvo. Čo sa týka najzávažnejších celospoločenských problémov mládeže, otázok násilia, intolerancie, xenofóbie, rastúcich drogových závislostí, nedostali tu ani najmenší priestor na ich riešenie a prevenciu. Zato však vláda celkom vážne uvažuje o tom, že odporučí Rade Slovenského rozhlasu a Rade Slovenskej televízie, čo teda nemá ďaleko k politickému ovplyvňovaniu verejnoprávnych médií, osvetovú kampaň na zmenu hodnotovej orientácie občanov Slovenskej republiky. Otázka teda znie: Aká má byť tá zmena hodnotovej orientácie občanov, z akej a na akú? Na záver musím konštatovať, že navrhovaný program s názvom Vedomostná spoločnosť je nekonkrétny a nepochybne nenapĺňa dané sľuby ani očakávania vzdelávacieho a výskumného sektora. A tým, že sa celkom účelovo vypustili záväzky viazané na verejné zdroje, stal sa aj nekontrolovateľným. Hlasovanie o dôvere vláde by malo byť podložené dôveryhodným programom. Obávam sa, že program pre vzdelanie, výskum, vývoj, šport a mládež takým, žiaľ, nie je. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)