T. Rosová, poslankyňa: (2007-07-03):
Napriek tomu si dovolím z tohto miesta tvrdiť, že slovenským vysokým školám chýba kvalita. Kvalita ako princíp, kvalita ako kritérium, kvalita ako hlavný cieľ a kvalita ako samozrejmosť. Za kvalitou odchádza veľa mladých ľudí zo Slovenska študovať do zahraničia a dodám, chvalabohu, je skvelé, že môžu. Mobilita študentov je nástroj ich lepšej pripravenosti na profesiu, na život. Mobilitu podporuje Európska komisia, podporujú ju vlády, podporujú mimovládne organizácie. Lenže slovenskí študenti neodchádzajú študovať do zahraničia na rok, dva. Hlásia sa na zahraničné univerzity po maturite a aj na nich promujú. Odchádzajú za dobrými školami, za takými školami, aké doma nevidia. A mnohí z nich sa domov nevracajú. Odchádzajú tí najšikovnejší, pretože práve tí najšikovnejší hľadajú kvalitu, a nie najľahšiu cestu, ako získať diplom. Na Slovensku študuje v tomto roku v dennom štúdiu približne 124-tisíc študentov. Odhaduje sa, že v zahraničí je to ďalších 20-tisíc, to znamená každý siedmy študujúci Slovák študuje v zahraničí. A koľkí z nich sa vrátia domov? Iste, únik mozgov, ktorý nám naozaj reálne hrozí, má aj iné príčiny, nielen kvalitu univerzitného prostredia. Ale pokiaľ ide o kvalitu, sú tu aj omnoho exaktnejšie hodnotenia než len pomer študentov študujúcich v zahraničí napríklad oproti tým, ktorí študujú u nás. A, bohužiaľ, aj tieto ukazovatele svedčia o tom, že naše vysoké školy z hľadiska kvality zaostávajú. Už sa tu dnes hovorilo o najcitovanejšom tzv. šanghajskom rebríčku, kde medzi 500 najkvalitnejším univerzitami na svete nenájdeme, žiaľ, žiadnu slovenskú. A to ešte neznamená, že tá naša najlepšia je 501. Preto, lebo tento rebríček jednoducho hovorí len o 500 najlepších, a nie o ďalších. Lenže v tomto istom rebríčku medzi tými prvými 500 univerzitami nájdeme univerzity české, nájdeme univerzity maďarské, nájdeme univerzity poľské. Mnohé odborné dokumenty, ale aj politické dokumenty Európskej komisie konštatujú, že kvalita vysokoškolského vzdelávania tesne súvisí s kvalitou výskumu. Že teda veda a výskum sú tým, čo ťahá kvalitu dopredu, čo pozdvihuje úroveň vysokých škôl. A na meranie kvality vedeckej práce existujú štandardy, existujú medzinárodne uznávané kritériá. Obvykle sa za výraz kvality vedeckej práce považuje to, koľkokrát je citovaná v ďalších, novších publikáciách. V počte citácií na vedeckú prácu je Slovensko na 97. mieste zo 144 sledovaných krajín. Na 97. mieste. Treba si teda povedať nahlas. Medzinárodné porovnania v oblasti kvality vysokých škôl a vedy vyznievajú pre Slovensko zle. Dokonca horšie, než je tomu v oblastiach, ktoré našu spoločnosť znepokojujú omnoho viac, než je tomu napríklad v oblasti korupcie, v oblasti nezamestnanosti alebo v životnej úrovni. Ja neverím, že takéto nepriaznivé hodnotenie skutočne odráža potenciál tejto krajiny. Že skutočne odráža intelektové kapacity Slovenska. Určite nie. Ale tieto hodnotenia vypovedajú o tom, že šikovní a schopní u nás nenachádzajú dobré, tvorivé a motivujúce prostredie ani primerané materiálne podmienky. A to, žiaľ, ani v porovnaní s krajinami, ktoré sú na tom veľmi podobne ako Slovensko. Príčiny sú rôzne. Sú staršie a novšie a dal by sa o nich robiť seminár, možno konferencia. Nie je tu priestor zaoberať sa nimi. Ale myslím si, že je tu priestor a je čas povedať si: takto to ďalej nejde. Je našou povinnosťou podporovať na našich univerzitách prostredie špičkovej kvality. Je našou povinnosťou vytvárať také prostredie, v ktorom bude cestovanie za vzdelaním prirodzeným obohatením, rozšírením štúdia, rozšírením obzorov, a nie vynútenou voľbou, jedinou alebo jednou z mála alternatív, ako nájsť kvalitné vzdelanie. Je našou povinnosťou vytvárať také prostredie, ktoré bude napríklad rovnakou mierou vysielať našich študentov do zahraničia, ako priťahovať zahraničných študentov na naše školy. Tento úvod bol možno pridlhý, ale myslím si, že napriek tomu nebol od dnešnej témy. Diskutujeme totiž o novele vysokoškolského zákona, ktorá si podľa dôvodovej správy, ale aj podľa mnohých slov, ktoré sme tu dnes počuli, predsavzala kvalitu vysokých škôl na Slovensku zlepšiť. A ja tvrdím, že to nielenže nedosiahla, tvrdím, že obsahuje zmeny, ktoré aj malú nádej na zrodenie sa kvality a skutočnej konkurencie u nás pochovajú. Predkladateľ a obhajcovia medzi koaličnými poslancami tvrdia, že tými zásadnými krokmi ku kvalite sú napríklad registre pracovníkov a študentov vysokých škôl. Počuli sme práve moju predrečníčku, ktorá uvádzala poriadok ako to hlavné gesto, ktoré má viesť ku kvalite. Ja si myslím, že poriadok je potrebný všade, aj vo vysokých školách. Ale nemyslím si, že je to dostatočný krok. Pred rokom 1989 nepochybne boli dobre evidovaní všetci pedagógovia aj študenti na vysokých školách. Iste bol poriadok, no a vonkoncom sme nepatrili medzi tých najlepších, pokiaľ ide o kvalitu vzdelávania. Štát má v rukách základný nástoj, ktorým môže kvalitu buď motivovať, alebo ju potláčať. Tým nástrojom je spôsob financovania, spôsob rozdeľovania financií. Doterajší platný vysokoškolský zákon obsahuje aspoň možnosť, aby sa tento nástroj naozaj účinne využíval. Netvrdím, že sa tak dialo. Doteraz v platnom vysokoškolskom zákone sa totiž počíta s takým delením vysokých škôl, ktoré odráža ich výkon a ich kvalitu a ktoré ich skutočne dokáže diferencovať. Poznáme dnes v platnom zákone kategóriu výskumnej univerzity. Do tejto kategórie by mali byť zaraďované také univerzity, ktoré spĺňajú náročné kritériá a sú skutočne konkurencieschopné. Nie teda všetky, ktoré robia výskum, ako sa to často mylne interpretuje. A vonkoncom nie na základe nejakého administratívneho rozhodnutia. Na základe splnenia náročných kritérií. A, samozrejme, čo je podstatné, zaradenie vysokej školy do tejto kategórie sa malo jednoznačne odraziť na jej financovaní. Existujú aktuálne analýzy, ktoré uvádzajú, že spomedzi slovenských vysokých škôl by štyri dokázali splniť tieto náročné medzinárodné kritériá. (Išlo o odpoveď predkladateľovi, resp. reakciu na jeho poznámku Akademickej revue.) No dosť na tom, že v tejto novele, o ktorej diskutujeme, sa kategória špičkových elitných, teda výskumných univerzít ruší. No a namiesto toho sa zavádza nové delenie. Delenie, ktoré namiesto vyzdvihovania elity, zdôrazňuje a velebí priemernosť. Prečo si to dovolím tvrdiť? Ak vezmeme dnešných napríklad 20 verejných vysokých škôl, 16 z nich bude spĺňať kritériá najvyššej kategórie. Takže všetci budú v jednom vreci. Podľa toho, ako to uvádza zákon, 16 z 20 sa zmestí do tej kategórie univerzitnej vysokej školy. No a pre ozaj kvalitných platí: zotnite mu hlavu, nech nevytŕča z davu, ako sa spieva v jednej starej pesničke. Veľká časť verejnosti sa stotožňuje s názorom, že je u nás zbytočne veľa vysokých škôl. Nedávno sme počuli na tejto pôde pána poslanca Rydla, ako vyhlásil, že načo je Slovenskej republike 32 či 34 vysokých škôl, však si zoberte niektoré univerzity, tie odchovávajú, s prepáčením, plebs, nevzdelancov. A jeho vyhlásenie, priznávam, sa stretlo s priaznivou odozvou. Napokon, moja predrečníčka tiež na túto tému rozvinula debatu. Tiež tvrdila, že je u nás priveľa vysokých škôl. Je pravda, že sa v 90. rokoch u nás s vysokými školami roztrhlo vrece, a je tiež pravda, že sa tak neudialo na základe premyslených regionálnych stratégií rozvoja. Bol to darček vtedajšej Mečiarovej vlády. Ale napriek tomu si nemyslím, že problém je v množstve vysokých škôl. Vysoké školy v regiónoch v krajine, akou je Slovensko, majú svoj význam. Nielen ako centrá kultúry, centrá vzdelanosti, ale aj ako stimuly ekonomického rozvoja regiónov. Navyše, ak chceme, aby v štúdiu pokračovala taká masa, aby v štúdiu pokračovala po maturite viac než polovica absolventov strednej školy, dokonca, pokiaľ ide o maturitný ročník, teda až tri štvrtiny, znamenala by koncentrácia vysokých škôl do troch, štyroch veľkých miest problémy z hľadiska demografických pohybov, problémy z hľadiska infraštruktúry. Takže nie v počte, nie v rozložení vysokých škôl je problém a chyba. Problém je v tom, že nemáme voči týmto školám reálne očakávania. Nemáme ich jasne zadefinované. Nemôžeme si predsa navrávať, že na Slovensku môžeme mať 16 rovnako kvalitných univerzít. Že máme na to potenciál, aby 16 univerzít produkovalo rovnako kvalitných pripravených absolventov. Dobrá kategorizácia má nastaviť reálne očakávania. Aby bolo aj uchádzačovi o štúdium jasné, že tá ktorá škola z neho vychová dobrého profesionála, nie však špičkového vedca, napríklad. Ale aj, aby ho každý za takéhoto dobrého profesionála považoval. A nie za plebs a nevzdelanca. Zdá sa nám samozrejmé, že máme iné očakávania voči absolventovi priemyslovky a iné voči absolventovi odborného učilišťa, aj keď majú strednú odbornú školu. Pri vysokých školách to však samozrejmé nie je. Hoci rozdiely medzi nimi sú možno aj podstatne väčšie. Podľa novo navrhovanej kategorizácie budeme mať však veľké množstvo univerzitných vysokých škôl. Veľké množstvo, možno 16, možno o niečo menej, možno ale aj viac vysokých škôl v najvyššej kategórii. O čo potom budú tieto školy súťažiť? Načo by sa usilovali o kvalitu, keď už budú mať najlepšiu značku prilepenú na štíte? A kto bude teda tým vzorom, kto bude tým ťahúňom, keď budú na tom všetci rovnako? Zrušenie kategórie výskumnej univerzity je nesprávnym, zlým krokom. Jedným z mnohých nesprávnych a zlých krokov tejto novely. Dnešný stav kategorizácie vysokých škôl možno nie je ideálny, ale určite je lepší ako navrhovaný. V tomto zmysle teda budem hlasovať aj o zachovaní dnešného stavu. Zaradenie vysokej školy do niektorej z kategórie má, samozrejme, reflektovať jej aktuálnu úroveň, jej aktuálnu kvalitu. Ale zároveň musí mať každý možnosť zlepšovať sa. Každý musí mať šancu na postup do ďalšej vyššej ligy. Inak ustrnie. Lenže práve tomu bráni novela vysokoškolského zákona. Pretože odborná vysoká škola podľa nej sa nemôže usilovať o výchovu študentov v druhom stupni štúdia. Nemá teda šancu postupne sa vypracovať a zvýšiť svoj raiting, prejsť teda to tej vyššej ligy. Takto ale, žiaľ, nemáme šancu, aby u nás vznikli niekde pri Skalici, pri Trenčíne alebo v Kechneci nejaké slovenské Silicon Velley. Budú to vždy len tie slabé regionálne vysoké školy. Samozrejme, ani najtransparentnejšia, ani najspravodlivejšia, ani najmotivujúcejšia kategorizácia nedokáže generovať kvalitu, pokiaľ na vysokých školách nebude dosť peňazí. Aj tu, samozrejme, ide o peniaze až v prvom rade, ako sa hovorí. Predchádzajúca vláda bola často terčom kritiky kvôli financovaniu vysokých škôl. Z roka na rok išlo síce stále viac, ale stále málo. Dnes sme v období rýchleho ekonomického rastu. Napriek tomu sa podiel výdavkov zo štátneho rozpočtu na vysoké školy po predchádzajúcich rokoch rastu v prvom roku tejto vlády znížil. Znížil sa z 0,81 na 0, 76 % HDP. Pokiaľ ide o vedu, výskum, inovácie, pokles nastal nielen v relatívnych, ale aj v absolútnych číslach. Ale čo je ešte dôležitejšie, nejde len o rozpočet. Ak program Minerva počítal s tým, že veda, výskum a inovácie dostanú v období rokov 2007 – 2013 prelomový finančný impulz z európskych zdrojov, dnes to, žiaľ, neplatí. Oproti návrhu, ktorý schválila Dzurindova vláda, ide o zníženie prostriedkov pre operačný program vzdelávania o 25 %, teda o 7,1 miliardy korún a pri operačnom programe výskum a vývoj dokonca o pokles o 40 %, teda o 22 miliárd korún. Vzdelanie, veda, inovácie už nie sú z hľadiska financovania prioritou. No a tu je kameň úrazu. Pán minister nedokázal presadiť záujmy a potreby vysokých škôl v rozpočte ani z prostriedkov Európskej únie. Tak hľadá chýbajúce peniaze, kde sa dá.