I. Mikloš, podpredseda vlády a minister financií SR: (2005-03-18):
Najskôr by som chcel podotknúť, že to, čo prerokúvame teraz, nie je ani Stratégia konkurencieschopnosti Slovenska, ktorú vláda prijala, a nie je ani európska Lisabonská stratégia. To je pozícia Slovenskej republiky k strednodobému hodnoteniu Lisabonskej stratégie. To musím podotknúť, lebo sa mi zdalo, že pán poslanec Fajnor keď sa dožadoval istých vecí a podrobností, tak si zrejme neuvedomil, že prerokúvame takýto materiál. Ale keďže celá diskusia sa niesla vlastne v duchu hodnotenia tej európskej Lisabonskej stratégie a tej slovenskej Stratégie konkurencieschopnosti Slovenska, tak mi dovoľte aj na túto tému sa vyjadriť a povedať svoj názor, aj preto, že zazneli viaceré vyjadrenia, ktoré to komentovali a hodnotili. Pravdou je, že Lisabonská stratégia, tak ako bola prijatá v roku 2000 na summite v Lisabone, bola nesmierne ambiciózna. Pravdou je tiež, že bola vnútorne rozporná, aj už samotným cieľom, ktorý si zadefinovala do roku 2010, vytvoriť z Európy najkonkurencieschopnejšiu časť svetovej ekonomiky založenú na poznatkoch, ale zároveň s konštatovaním potreby udržania tradičného európskeho sociálneho modelu. A toto sa proste nedá. Tento rozpor, ktorý bol zabudovaný v základnej definícii, ale aj skutočnosť, že stratégia si vytýčila 120 priorít, boli jedným z dôvodov, aj keď tých dôvodov bolo viac, prečo sa stratégia nenaplnila a prečo je fakt, ako to spomenul aj pán poslanec Brocka, že dnes v roku 2005 medzera v konkurencieschopnosti medzi americkou a európskou ekonomikou sa nezmenšila, ale prečo, naopak, sa zväčšila. To je fakt. Aj preto došlo k revízii vlastne tejto Lisabonskej stratégie. V niektorých krajinách, lebo treba povedať, že keď hovorím aj o európskej pätnástke, tej bývalej, tak je rozdielny vývoj vo Fínsku a Írsku napr. na jednej strane a v Nemecku a Francúzsku na strane druhej. Problém ale je, že konkurencieschopnosť Európy ako takej je daná najmä konkurencieschopnosťou veľkých ekonomík a práve veľké kontinentálne ekonomiky majú pomerne veľké problémy. No a medzi ekonómami je zhoda, že hlavnou príčinou týchto problémov je práve nedostatočný pokrok v uskutočňovaní reforiem a nedostatočný pokrok v zlepšovaní podnikateľského prostredia, najmä nedostatočné uskutočňovanie takých reforiem, ako je reforma sociálneho systému, ktorý, tak ako funguje v mnohých krajinách, je nielen drahý a čím ďalej, tým viac zaťažujúci verejné financie, ale aj nemotivačný, pretože nemotivuje ľudí pracovať, naopak, motivuje napr. ekonomickú imigráciu z iných chudobných častí sveta. Ďalším problémom je neexistencia reforiem dôchodkových napr., ktoré znamenajú, keď nie sú uskutočnené, že ten problém veku sa prenáša čím ďalej, tým viac do verejných financií a zase zvyšuje deficit verejných financií. Ďalším problémom je nedostatočné motivačné podnikateľské prostredie napr. vo forme vysokého daňového zaťaženia, zložitých netransparentných daňových systémov. Ďalším problémom je nedostatočná flexibilita trhu práce. Všetky ekonomické analýzy ukazujú porovnaním amerického trhu a západoeurópskeho z hľadiska flexibility trhu práce, že sú obrovské enormné rozdiely. V dôsledku toho potom napr. vznikajú problémy v oblasti tzv. delokalizácie. Poviem vám jeden záver, ktorý považujem v tomto za kľúčový, jednej zaujímavej štúdie. Tá štúdia porovnávala, keď sa presúvajú výroby z Ameriky do iných chudobnejších krajín alebo krajín s nižšími nákladmi a keď sa presúvajú výroby z Nemecka, a dospela k zaujímavému záveru, že keď dochádza k delokalizácii investícií zo  Spojených štátov inde, napr. do Indie, keď sa presunie nejaká výroba do Indie, v konečnom dôsledku to pre americkú ekonomiku má pozitívne dôsledky a jeden dolár delokalizovanej investície znamená v konečnom dôsledku 12 centov plus. V Nemecku taká istá analýza ukázala, že 1 euro presunutej investície pre nemeckú ekonomiku znamená mínus 23 eurocentov. A tá základná príčina, ktorú aj táto štúdia teda takto pomenúva, je v nepružnosti trhov práce. Tá štúdia hovorí, že ak by pružnosť trhu práce v Nemecku bola taká istá ako v Spojených štátoch, tak by tých mínus 23 eurocentov sa zmenilo na plus 5 eurocentov. Čiže, aby som to zhrnul a nebol príliš dlhý, práve nedostatočné zlepšovanie podnikateľského prostredia, nedostatočné uskutočňovanie reforiem, ako je reforma sociálneho systému, dôchodková reforma, daňová reforma, reforma trhu práce, teda práve tie reformy, ktoré sme uskutočnili, najmä za posledné 3 roky, sú dôvodom nedostatočnej konkurencieschopnosti niektorých európskych ekonomík, ale potom aj Európy ako takej. A ten problém je, že sa dostali do situácie nízkeho ekonomického rastu, vysokých deficitov. A politicky je veľmi ťažké v takýchto podmienkach uskutočňovať takéto reformy, zvlášť keď sú v druhej polovici volebného cyklu. Toto je problém Európskej únie a mnohých veľkých vyspelých krajín, nedostatočná vôľa a odvaha uskutočňovať potrebné reformy z dôvodov politických nákladov a nepopulárnosti takýchto reforiem. Kde sme v tejto situácii my. Samozrejme, z hľadiska ekonomickej úrovne, z hľadiska životnej úrovne sme vzadu, jednoducho preto, že sme v situácii, ktorá sa tu historicky vyvinula a ktorú musíme prekonať. Ale práve preto je dôležité a ešte dôležitejšie, aby sme robili takú ekonomickú politiku, ktorá vytvorí predpoklady na vysoký a udržateľný ekonomický rast, lebo len vysokým a udržateľným ekonomickým rastom môžeme zabezpečiť aj rast miezd, rast dôchodkov, rast reálnej životnej úrovne a vlastne dobehnutie tých vyspelých krajín. A myslím si, že to, čo sa urobilo v ekonomickej politike najmä za posledné 3 roky, vytvára na to predpoklady. Veď je zrejmé, že máme jeden z najvyšších rastov v európskej dvadsaťpäťke, a je tiež zrejmé podľa všetkých analýz a predikcií, že ten rast je udržateľný, práve vďaka reformám, ktoré sa uskutočnili a ktoré nie sú samoúčelné. A prečo sme ale pristúpili k tej novej Stratégii konkurencieschopnosti Slovenska. Práve preto, čo spomínala aj pani poslankyňa Angyalová, že ak by sme teraz už nerobili nič a povedali si, že, dobre, máme rast, máme udržateľný rast, je tu perspektíva v ďalších rokoch rastu, stačilo to, tak sa nám stane to, že komparatívne výhody, na ktorých je založená dnešná konkurencieschopnosť Slovenska, sú to naozaj komparatívne výhody priemyselnej veľkovýroby, ale budú postupne klesať, aj preto, že vstúpi do Európskej únie Bulharsko, Rumunsko, Chorvátsko, ďalšie baltské krajiny, ale aj preto, že je tu Ukrajina, je tu Rusko, je tu Čína, je tu India, ktoré nesmierne rastú a ktoré majú ešte nižšie náklady a aj relatívne nižšiu kvalifikovanú pracovnú silu. A práve preto, aby sme dlhodobo udržali konkurencieschopnosť Slovenska, sme pripravili a aj vo vláde schválili tú tzv. národnú Lisabonskú stratégiu, ktorá má ale s tou európskou Lisabonskou stratégiou spoločné to, že aj tá európska chcela byť nástrojom na zvýšenie konkurencieschopnosti Európy. Čiže v tomto zmysle tam je istá podobnosť, ale z hľadiska priorít je zásadný rozdiel. Hovoril som, že európska Lisabonská stratégia mala vyše 120 priorít. Práve to hodnotenie, prehodnotenie, prečo bola neúspešná, jedno zo základných záverov je, že priorít bolo príliš veľa, že sa treba sústrediť na tie veci, ktoré podmieňujú ekonomický rast, ekonomickú konkurencieschopnosť a tvorbu pracovných miest. Práve preto sme sa v našej Lisabonskej stratégii sústredili na tie veci, ktoré sú spojené s tzv. vedomostnou alebo poznatkovou ekonomikou a ktoré z hľadiska dlhodobého sú predpokladom konkurencieschopnosti. Práve preto sme vytypovali len 4 priority, a to práve tie, ktoré považujeme za kľúčové a ktoré, súhlasím s tým, čo zaznelo v rozprave od niektorých z vás, páni poslanci, boli doteraz málo podporované, málo rozvíjané alebo, ak chcete, aj zanedbávané. Ale jednoducho nemožno robiť všetko, bolo treba urobiť poriadok, ten základný poriadok, v tých oblastiach, v ktorých sa robil, v ktorých sa uskutočnili tie štrukturálne reformy, vytvorili sa predpoklady na rast. A teraz tento pozitívny ekonomický vývoj, tento rast treba využiť na to, aby sme sa sústredili a orientovali na to, čo bude najdôležitejšie a kľúčové. Dovoľte mi teraz vyjadriť sa k jednotlivým vystúpeniam pánov poslancov. Musím povedať, že som zaregistroval rozpor medzi vyjadreniami pána poslanca Pašku a pána poslanca Kondróta, aj keď sú z jednej strany. Pán poslanec Kondrót povedal, že 5 rokov meškáme s tou Stratégiou konkurencieschopnosti Slovenska, pán poslanec Paška povedal, že tu predbiehame, lebo že Európa len teraz pripravuje vlastne ten spoločný názor. Takže ani nemeškáme, ani nepredbiehame. Čo sme napĺňali, tie štrukturálne reformy, ako som vysvetlil, boli práve preto, aby sme vytvorili predpoklady, ktoré dokonca nie sú ani v niektorých vyspelých krajinách vytvorené na vysoký ekonomický rast. A či tu predbiehame? Faktom je, že sme prvou krajinou, ktorá pripravila takúto národnú Lisabonskú stratégiu, ale to je naozaj len pracovný názov, tú Stratégiu kokurencieschopnosti Slovenska. A myslíme si, že, tak ako je pripravená, je v zásade  v súlade s tým, ako je prehodnocovaná dnes tá pôvodná Lisabonská stratégia aj na európskej úrovni. Zaznela tu kritika z úst viacerých poslancov a poslankýň, že nebola verejná diskusia, teraz myslím na ten materiál Stratégia konkurencieschopnosti Slovenska. No nemyslím si to, myslím si, že neviem, či širšia verejná diskusia prebehla k inému materiálu. A chcem pripomenúť aj poslancom Smeru, ktorí to najmä kritizovali: Veď, páni a dámy, váš pán predseda sa zúčastnil na konferencii, a ja som veľmi rád, že sa na nej zúčastnil, že na ňu prijal pozvanie, ktorú sme usporiadali práve pri predstavovaní a diskusii o tejto stratégií. Som veľmi rád, že tam bol aj pán Fico, aj pán Mečiar. A som veľmi rád, že aj keď sme sa možno nezhodli, čo by aj bolo príliš ambiciózne očakávať, že sa zhodneme na všetkom, na metódach, ako chceme tie ciele napĺňať, že v zásade sme sa zhodli na tom cieli základnom, na tom, že poznatková ekonomika a všetko, čo s ňou súvisí, by malo byť prioritou, ak chceme naozaj mať dlhodobo konkurencieschopnú slovenskú ekonomiku. Ten materiál vždy musí byť pripravený nejakým autorským tímom. Ale široko bol diskutovaný nielen na tejto konferencii, ale aj na internete, pripomienkové konanie bolo omnoho širšie, ako zvykne byť inde a pri iných materiáloch. A zároveň tú výhradu alebo to nebezpečenstvo spomínal pán Kondrót, ale aj ďalší, a uznávam, že mnohé materiály skončili ako mŕtve materiály, že sa schválili a zabudlo sa na ne, mali tam veľa pekných slov, možno pekných cieľov, ale nič sa potom už nedialo. Vieme o tomto riziku. A aj preto toto bol len prvý východiskový strategický materiál a preto sme vo vláde schválili uznesenia, ktorými sme uložili jednotlivým rezortom vypracovať teraz konkrétne akčné plány, ktoré majú predložiť do konca marca. My ich budeme spracovávať v priebehu apríla. A koncom apríla vláda bude znovu schvaľovať akčné plány, v ktorých budú konkrétne úlohy, konkrétne termíny a konkrétni zodpovední za splnenie jednotlivých opatrení a jednotlivých úloh. Bude zase verejný ten proces tej prípravy akčných plánov. Takže nielen rezorty, ale ktokoľvek vrátane paní poslankýň, pánov poslancov sa, samozrejme, môže zapojiť do tohto procesu. Ďalšia podstatná otázka, ktorá tu zaznela, je tiež tá, že, dobre, keď to sú priority, na ktorých sa zhodneme, keď prijmeme opatrenia, či budú na to peniaze. Samozrejme, peňazí je vždy málo, najmä z pohľadu potrieb. Ale práve preto, ak sa zhodneme a dohodneme, že toto sú priority, toto sú tie najdôležitejšie veci, tak by to malo nájsť vyjadrenie aj vo finančnom krytí. Čiže pri príprave rozpočtov na roky 2006 a ďalšie obdobie chceme prioritne podporovať aj tieto oblasti a zároveň zdroje z Európskej únie, ktoré po roku 2007, mimochodom, by mali výrazne narásť v rámci novej finančnej perspektívy, chceme orientovať práve na podporu týchto prioritných vecí. Takže dovoľte mi uzavrieť to s tým, že som veľmi rád, že táto téma vyvolala takúto zaujímavú diskusiu. A chcem sa vám poďakovať za všetky vaše vystúpenia a vyzvať a pozvať vás k spolupráci na ďalších dokumentoch, na tých akčných plánoch, ktoré budú pripravované a ktoré budeme pripravovať. Ďakujem pekne.