Lubyová, Martina, ministerka školstva, vedy, výskumu a športu SR (2018-05-10):
Dobre, čiže k tomu sociálnemu inžinierstvu. Doposiaľ sa tie plány výkonov určovali všeobecne záväzným nariadením poslancov na miestnej úrovni, čiže žiadne ministerstvo, krajské VÚC-ky. To je miestna úroveň oproti centrálnej úrovni, áno, však nebudeme to dávať na 80 okresov. Čiže robili to VÚC-ky, robili to poslanci ako výraz demokratického procesu, čiže absolútne najvzdialenejšie od nejakého centrálneho komunistického plánovania, čiže ten stav, ktorý bol doteraz označovaný za sociálne inžinierstvo, je podľa mňa úplne scestný. Ale problém bol v tom, že jednoducho, ako tu odznelo aj od vás mnohých, je nesúlad medzi ponukou a dopytom, ponukou vzdelávania a dopytom z trhu práce. Takže asi to doteraz nerobili dobre tie VÚC-ky, keď je tu tento nesúlad. Keby tu ten nesúlad nebol, nemusíme nič riešiť. To znamená, že bolo treba nejakým spôsobom pristúpiť k zmene tohoto systému a my nešli sme na opačný extrém, to znamená, že aby ministerstvo centrálne alebo nejaký štátny orgán určoval tie plány výkonov, my sme ich ponechali na tej krajskej úrovni, to znamená stále na úrovni VÚC-ky, ale odpolitizovali sme toto rozhodovanie, pretože v súčasnom systéme často tým, že to bolo poslanecké rozhodnutie, lobizmus, politické tlaky jednoducho na tej miestnej úrovni prevládli a tie nastavenia tých tried neboli jednoducho optimálne, nezodpovedali potrebám trhu práce. Tí z vás, ktorí chodia, napríklad pán poslanec Gröhling bol na krajskej rade, na rade vlády pre odborné vzdelávanie, videli ste, že samotné kraje, samotné rezorty tam často poukazujú na to, že máme stovky a tisícky absolventov škôl, ktorí nie sú potrební. Posledným príkladom boli konzervatóriá, pretože prečo by si každá VÚC-ka neotvorila konzervatórium, však každá VÚC-ka má talentované deti a chce mať takýto druh školy. Ale jednoducho v našej republike, keď máme tisícky absolventov konzervatórií, z nich niekoľko desiatok sa môže zamestnať v nejakej filharmónii, čo s tými ďalšími? Ale pokiaľ sa to nechávalo na politické rozhodnutia poslancov VÚC-ky, oni nikto nepovedal, že my nepotrebujeme takéto školy. Samozrejme, príde niekto, prelobujú si, takže jednoducho tam nebola tá zodpovednosť a existoval ten nesúlad. Čo my sme urobili, dali sme to do stredu ako kompromisné riešenie, nechali sme to na VÚC-kach, čiže na krajskej úrovni, a dali sme to na prenesený výkon štátnej správy, čiže z politickej úrovne to prechádza na odbornú úroveň. Ministerstvo tam nerobí žiadneho diktátora, ministerstvo len určuje všeobecné pravidlá. To neznamená úplné konkrétnosti, ale všeobecné metodické pravidlá, ktoré platia pre všetky VÚC-ky rovnako. Čiže toto sa nedá považovať tiež za žiadne sociálne inžinierstvo alebo diktát, je to normálna všeobecná miera usmernenia, aby sa predsa len nejaké kritériá zohľadňovali. Predtým tie kritériá neboli žiadne, v praxi neboli žiadne, po zalobovaní v poslaneckom zbore proste mohlo z toho vyjsť hocičo. Pokiaľ ide o to správne konanie, my sme ani doteraz vo vzťahu k tým VZN-kám nevstupovali ako štát cez správne konanie, čiže to tam nejde o odstránenie správneho konania, ale vnímam tu od viacerých poslancov záujem o to správne konanie, samozrejme, ešte sa môžeme k tomu vrátiť a prejsť si to, ale my tam máme alternatívny mechanizmus, ktorý akoby alternatíva správneho konania v opravnom mechanizme, lebo nejaký opravný mechanizmus existovať musí, a, lebo napríklad aj tá VÚC-ka nemusí dodržať záväzné kritériá, až vtedy nastupuje to ministerstvo s tým, že nie hocikedy, ale len v prípade nedodržania záväzných kritérií nastupuje opravný mechanizmus. Otázka je, či ten opravný mechanizmus musí byť v režime správneho konania. Podľa nášho názoru to môže vyústiť do toho, že to bude zbytočne dlhé a byrokratické rozhodovanie, že jednoducho, že sa ten proces predĺži a bude zbyrokratizovaný. Takže túto otázku, samozrejme, nechávame otvorené, ale máme za to, že ten alternatívny mechanizmus je tam dostatočne exaktne popísaný a že to správne konanie by mohlo byť zbytočne byrokratickým a zdĺhavým. Pokiaľ ide o tie plány výkonov a štátnych plánovačov a neprepojenosť s praxou, asi ste zaregistrovali, že sa tam objavili krajské rady pre odborné vzdelávanie. To znamená, že tie plány výkonov sa určujú úradom, županom, čiže naozaj sa posunie veľmi kompetencia županov, nie je to ministerstvo, a že tieto plány výkonov sa určujú až po prerokovaní s krajskou radou pre odborné vzdelávanie. V tej krajskej rade sú zástupcovia všetkých zriaďovateľov, súkromných, cirkevných, štátnych škôl. Doteraz to nebolo v praxi tak, doteraz často tie VÚC-ky uprednostňovali len svoje školy, to znamená, že naozaj aj z hľadiska opäť participatívnosti nejde o žiadne sociálne inžinierstvo, ide, naopak, o zdemokratizovanie tohto inštitútu a prehĺbenie participatívnosti, pretože v tých krajských radách predtým, než župan určí tie plány výkonov, naozaj sa bude musieť poradiť so všetkými reprezentantmi zriaďovateľov a tých ďalších subjektov vo svojej župe. Pokiaľ ide o nejaké tie kritériá, pani poslankyňa Zimenová spomínala nejaké odporúčanie OECD. V prvom rade my sme naozaj zavesení na indikátory Európa, stratégie Európa 2020. OECD je veľmi dobrý debatný klub, v súčasnosti už má okolo, neviem, 36 členských štátov, pretože po tom, ako sa na globálnej scéne začala inflácia tých všetkých medzinárodných organizácií a z G8 vznikla G10, G20, tak všetky organizácie sa začali nadúvať. OECD, ktoré nie je Organizácia Spojených národov, sa rapídne zvýšila na asi 36 členských krajín a sú tam krajiny typu Brazília, Turecko, Japonsko, Spojené štáty americké a slovenské hodené do jedného mechu, to znamená, akékoľvek priemery a odporúčania OECD treba brať naozaj s veľkou rezervou, pretože treba brať ohľad na inštitucionálnu krajinu tých jednotlivých štátov a až potom sa pozerať, či sa dá niečo, nejaké slepé transakcie tých odporúčaní OECD k nám aplikovať. Pokiaľ ide napríklad o to, že sa bavíme o programoch vyššieho odborného vzdelávania, ak ste si všimli, my reagujeme práve na to a na žiadosť zamestnávateľov, ktorí majú záujem o profesijných bakalárov. Reagujeme na to posilnením inštitútu profesionálnych bakalárov, to nie je v tomto zákone, ale zavádzame profesijných bakalárov a dokonca už akreditačná komisia na náš podnet schválila kritériá na akreditovanie profesijných bakalárov. Čiže cesta podľa môjho názoru je skôr týmto smerom, keď všetky decká sa dnes hrnú na vysokú školu, tak neizolovať ich ešte v nejakom ďalšom strednom prúde vzdelávania a potom si urobiť bakalára, ale rovno robiť profesijných bakalárov, ktorí budú viacej previazaní na systém praxe. A to už teda je obsahom tých ďalších zákonov, o ktorých sa bude neskôr rozprávať. Pokiaľ ide o to, že chceme sflexibilniť ten systém pre malých a stredných podnikateľov, my tam zavádzame, alebo to, čo ste vraveli, že kto nevie, ten učí. Opäť je to možno trochu také generalizovanie, dehonestujúce vyjadrenie na adresu našich učiteľov, ale práve na toto reagujeme tým, že ak ste tým chceli povedať, že nemáme dostatok kvalifikovaných odborníkov, ktorí by učili na týchto školách, my zavádzame práve hlavného inštruktora, inštitút v tomto zákone, aby takýto človek mohol pôsobiť v tej škole a na toho hlavného inštruktora sú kladené oveľa nižšie kvalifikačné požiadavky ako na tých majstrov odbornej prípravy, ktorí doteraz boli nedostatkoví. To znamená, ľudia z praxe, ktorí vedia, lebo v tej praxi robili, sa môžu dostať do týchto škôl a môžu jednoducho tam učiť. Takže sú to naozaj, sú to naozaj ľudia z praxe a upravuje sa, ak ste si všimli, aj kvalifikačné predpoklady, uvoľňujú sa tie predpoklady, aby nebolo príliš byrokratické získavanie tých majstrov odbornej prípravy. Takže naozaj reagujeme na flexibilitu. Pokiaľ ide o to, že v súčasnosti ten systém bol uzavretý preto, lebo niektorí zamestnávatelia nemali možnosť komplexne toho žiaka vzdelávať, reagujeme tam tým, že umožňujeme zamestnávateľom, aby tých žiakov vzdelávali v spolupráci s inými zamestnávateľmi. To znamená, oni môžu kombinovať možnosti svojich pracovísk a nemusí každý jeden zamestnávateľ na svojich bedrách niesť ťarchu vzdelávania toho žiaka. Čiže opäť sflexibilníme ten systém a naozaj umožňujeme, aby oveľa väčší počet zamestnávateľov sa zapojil, aby to bolo naozaj inkluzívne aj pre malých, stredných a pre živnostníkov. Pokiaľ ide o tie kvóty, tých 12-tisíc študentov. Tieto kvóty boli určované v hlbokej minulosti pri vzniku projektu a tie kvóty boli určované aj na základe toho, že samotní zamestnávatelia dávali vyjadrenie, že budú generovať 8-tisíc pracovných miest ročne. Čiže na základe aj vyjadrenia samotných zamestnávateľov sa tieto kvóty nastavili tak, ako sa nastavili. Potom zamestnávatelia začali dodávať okolo 1 600 – 2 000 študentov ročne, čiže tam je veľká diskrepancia v tom, čo oni teda sľubovali a ako nakoniec ten systém sa napĺňa. Čiže naozaj toto je, ak si všímate, veľký trojuholník medzi zamestnávateľmi, školami a rodinami s deťmi a to ministerstvo, nie je možné nás aj obviňovať z toho, keď zamestnávatelia nakoniec na začiatku nejakým spôsobom predimenzovali tú ponuku pracovných miest, ktoré tam budú mať. Napriek tomu si myslím, že pri zvýšenom úsilí, ak si budeme všetci vychádzať v ústrety konštruktívne, tie ciele sa budú dať naplniť. A určite si nemyslím, ako to bolo prezentované pánom poslancom Poliačikom, že tam je nejaký záujem ušetriť nejaké prostriedky eurofondov, pretože, ako ste si všimli, naozaj prostriedky štátneho rozpočtu sa dávajú do systému vzdelávania, ktorý je povinný, čo je naozaj domáca úloha Slovenskej republiky a my to tu veľkým spôsobom robíme. Čiže za to treba naozaj tlieskať a byť šťastní, že sa to takýmto spôsobom dá urobiť, a nie vyhovárať sa, že takto je to zase len záplata a ideme šetriť nejaké eurofondy. To je to, po čom všetci volajú, aby sa prvoplánovo v rámci štátneho rozpočtu podporoval rozvoj vzdelávacieho systému. Eurofondy majú hrať komplementačnú úlohu a keď sa toto urobí, že sa tu prvoplánovo používajú prostriedky štátneho rozpočtu, tak je to zlé, lebo sa majú šetriť nejaké eurofondy. Ja tam naozaj nevidím motiváciu otvorenia systému duálneho vzdelávania s tým, aby sa niekde ušetril nejaký eurofond z nejakého projektu, to naozaj mi odpusťte, to je úplne ako scestné. Čiže keby sme boli používali na toto eurofondy, tak sme kritizovaní, že eurofondy suplujú štátne funkcie. Keď použijeme štátne peniaze, tak sme kritizovaní, že nešetríme eurofondy alebo že míňame peniaze navyše, alebo že sú to falošné motivácie, alebo že vôbec si dovolíme míňať, že však akože je to príliš drahé. Čiže vychádzame z toho, že naozaj slovenský vzdelávací systém je poddimenzovaný, že je potreba motivovať všetky strany, aby do toho systému vstupovali, a že to robíme naozaj transparentným spôsobom, že zapájame a ponechávame rozhodovanie v plánoch, výkonoch na tých županov, na tých VÚC-kach, a dokonca silne posilňujeme inštitút župana. To znamená, že taká kritika, že teraz, ja neviem, jedna politická strana nemá župy, takže zoberme im to preč, to vôbec nie je pravda. My, naopak, týmto posilňujeme inštitút župana, jeho vlastného úradu, prenesený výkon štátnej správy, ktorý to už môže robiť na základe teda tých kritérií podľa svojej úvahy a podľa miestnych pomerov na trhu práce, aj usmernil všeobecnými kritériami. To znamená, nie nejakým rozkazom, že v jednej župe toľko a v druhej župe toľko. Tie kritériá budú mať charakter všeobecného predpisu pre všetky župy rovnaké. Takže toľko by som chcela teda na oddémonizovanie niektorých tých pojmov, ktoré tu boli takto v negatívnej konotácii pertraktované. Ešte by som chcela na margo poznámky pána poslanca Poliačika, že sa bojím niečoho ako čert kríža. Ja viem, že keď sme sa tu rozprávali pred sálou s pani redaktorkou z Markízy, tak ste tam odpočúvali, že sa rozprávame o slove, že reforma alebo rozvoj, a že som povedala, že NPRV podľa programového vyhlásenia vlády, to R znamená rozvoj a že sa, že my akcentujeme tú dimenziu rozvoja. Ale aby ste z toho urobili vy záver, že sa bojím niečoho ako čert kríža, neviem, ako si osvojujete vôbec právo hovoriť o tom, čoho sa ja bojím. Takže to by som naozaj veľmi rada poprela. Už to, že tu dávame dneska tri veľmi zásadné zákony, svedčí o tom, že reformy sa robia, ale keďže národný program rozvoja vzdelávania má desaťročnú dimenziu, my nechceme uviaznuť v desaťročnej reforme, my hovoríme o desaťročnom programe rozvoja. Takže uznáte, že desaťročná reforma by bola asi veľmi zaťažujúca pre republiku, pre učiteľov, pre všetkých. Čiže mýlenie pojmov „reforma“ a „rozvoj“, naozaj reforma v desaťročnom horizonte podľa môjho názoru nie je namieste. Je to živý systém, on sa bude reformovať, on sa bude prispôsobovať, ale ide o program rozvoja. Takže toľko snáď na záver. Ja myslím, že ešte budem mať možnosti sa v ďalších čítaniach k tomuto vyjadrovať. Takže ďakujem pekne za pozornosť a vraciam slovo pánovi predsedajúcemu. Ďakujem.