Dostál, Ondrej, poslanec NR SR (2016-06-21):
Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne, kolegovia, keď sa o problematike hlásenia pobytu občanov v zahraničí hovorilo prvýkrát, a bolo to pred vyše troma rokmi, tak vznikali na sociálnych sieťach a inde rôzne viac-menej recesistické iniciatívy „Hlásime polohu Kaliňákovi“ a podobne. Niektorí, niektorí občania posielali informáciu o svojom pobyte aj nad rámec povinností, ktoré im stanovoval zákon, na ministerstvo vnútra. Dnes už, bohužiaľ, nie sme v takej veselej dobe, najmä čo sa týka pána ministra Kaliňáka, preto by som skôr, ako sa vyjadrím k návrhu zákona, chcel vyzvať pána Kaliňáka, aby odstúpil z funkcie ministra vnútra, pretože je neprípustné, aby v takejto vysokej štátnej pozícii zotrvával niekto, kto je podozrivý z prepojení na organizovaný zločin. Peter Osuský tu pri uvádzaní návrhu zákona citoval viaceré ustanovenia ústavy, ktoré hovoria o základných právach a slobodách, pretože tie sú zákonom, tak ako aj v súčasnosti platí, dotknuté. Rád by som tú argumentáciu doplnil a tiež by som sa chcel oprieť o ústavu. Konkrétne o čl. 2 ústavy, ktorý hovorí o tom, že štátne orgány môžu konať iba to, čo im zákon vyslovene povoľuje, kým ľudia môžu konať všetko, čo im zákon nezakazuje. Tento základný princíp je možné vysvetľovať dvoma spôsobmi. Jednak je to návod na to, akým spôsobom vykladať právny poriadok, ako sa správať v rámci právneho systému, ale druhý možný výklad je aj ten, že toto by sme mali mať na pamäti, keď sa ten právny systém vytvára, keď tvoríme normy právneho priadku, a mali by sme veľmi pozorne zvažovať, aké povinnosti dávame občanom a iným ľuďom a aké práva, právomoci vkladáme do rúk štátnych orgánov. Zákon o hlásení pobytu občanov stanovuje občanom povinnosť alebo povinnosti, ktoré nie sú opodstatnené, a mám na mysli ako povinnosť hlásiť prechodný pobyt, tak povinnosť hlásiť prechodný pobyt v zahraničí. Štát žiada od občanov, aby im povinne hlásili informáciu, ktorú štát nepotrebuje, zaobíde sa aj bez nej. A zároveň to je informácia, ktorú ani občan nepotrebuje, aby štát o ňom viedol. Napriek tomu to štát žiada. Nie ako právo občana, ale ako povinnosť občana. V rámci prípravy na prerokovanie tohto návrhu zákona, ktorým sa z povinnosti hlásiť prechodné pobyty, či už na území Slovenskej republiky, alebo v zahraničí, má stať povinnosť, som sa obrátil na ministerstvo vnútra so žiadosťou o informácie podľa zákona o slobodnom prístupe k informáciám, lebo som chcel zistiť, koľko občanov túto povinnosť plní a koľko občanov je prihlásených na prechodný pobyt alebo prechodný pobyt v zahraničí, koľko sa hlási. Tie čísla sú zaujímavé, a teda mňa zaujali najmä dve odpovede, ktoré som dostal. Pýtal som sa jednak na to, že koľko občanov si splnilo tú povinnosť hlásiť prechodný pobyt a koľko si splnilo povinnosť hlásiť prechodný pobyt v zahraničí alebo pobyt v zahraničí dlhší ako 90 dní, a dostal som iba jedno sumárne číslo. A to z dôvodu, že funkcionalita informačného systému nerozlišuje prechodný pobyt na území Slovenskej republiky a v zahraničí pri občanoch s trvalým pobytom na území Slovenskej republiky. Čiže napriek tomu, že takúto povinnosť stanovujeme občanom, tak štát nedisponuje informáciou, koľko občanov sa prihlásilo na prechodný pobyt v zahraničí a koľko na prechodný pobyt na území Slovenskej republiky. Zaujímavé na tom je, že existuje informačný systém registra fyzických osôb, ktorý bol podporený z projektov alebo teda ako projekt z eurofondov vo výške 19,3 mil. eur. A, samozrejme, že tento informačný systém nerieši iba otázku prechodného pobytu, ale za 19,3 mi. eur nedokáže tento informačný systém poskytnúť informáciu, koľko občanov prihlásených na prechodný pobyt je prihlásených na prechodný pobyt na území Slovenskej republiky a v zahraničí. Pritom je to triviálna informácia, ktorú pokročilý užívateľ Excelu by bez problémov dokázal vyprodukovať, keby mal tieto informácie uložené v excelovskej tabuľke, informačný systém za 19,3 mil. eur to schopný nie je. Druhým zaujímavým zistením pre mňa, ktoré vyplynulo z odpovedí ministerstva vnútra, bola informácia o počte občanov, ktorí boli uznaní vinnými zo spáchania priestupku podľa § 46 priestupkového zákona za konanie spočívajúce v nesplnení povinnosti prihlásiť sa na prechodný pobyt podľa § 8, to bola jedna otázka a druhá, rovnaký priestupok vo vzťahu k nesplneniu povinnosti ohlásiť pobyt v zahraničí dlhší ako 90 dní. Odpoveď na prvú otázku, koľko občanov bolo takto postihnutých, je nula. Pýtal som sa na roky 2012, ’13, ’14 a ’15. Odpoveď na druhú otázku týkajúcu sa hlásenia pobytu v zahraničí je nula. Čiže za roky 2012 – 2015 bolo postihnutých nula občanov za to, že porušili povinnosť, ktorú im ukladá zákon a podľa ktorej by mali hlásiť prechodný pobyt na území Slovenskej republiky alebo pobyt v zahraničí dlhší ako 90 dní. Práve možnosťou postihovať porušovanie tohto zákona argumentovalo ministerstvo vnútra v roku 2013, keď prišlo s vládnou novelou zákona o hlásení pobytu občanov a okrem iného navrhlo zmeniť formuláciu „ohlási vo vzťahu k hláseniu pobytu v zahraničí“ na „je povinný ohlásiť“. V dôvodovej správe sa tvrdilo, že dovtedajší stav neukladá občanovi výslovne povinnosť danú skutočnosť ohlásiť. Občania často nerozlišujú v právnom predpise, ak je povinnosť ustanovená slovesom bez použitia slova „povinný“. Tuto je zaujímavé, že vlastne pán prezident Gašparovič napriek tomu, že teda ten zákon bol schválený, nahradilo sa slovo „ohlási“ slovom „je povinný ohlásiť“, zákon vetoval a navrhol vypustiť túto zmenu. Správne argumentoval tým, že ak je v zákone „ohlásiť“, tak to stanovuje povinnosť, takže aj to je taký vtipný moment, že pán prezident Gašparovič v tomto prípade prejavil oveľa vyššie právne vedomie ako predkladatelia návrhu zákona a tí, ktorí ten zákon vtedy schválili. Ale čo je podstatné vo vzťahu k tomu, o čom dnes rokujeme, je, že ministerstvo vnútra pri, pri zdôvodňovaní toho, prečo je potrebné tú povinnosť stanoviť nejako explicitnejšie a jasnejšie aj pre občanov, v dôvodovej správe tvrdilo, že nesplnenie si uvedenej povinnosti umožní správnemu orgánu postih fyzickej osoby podľa zákona o priestupkoch. Ako to už bolo spomenuté zo strany Petra Osuského a Martina Poliačika, ministerstvo vnútra potom po verejnej kritike začalo tvrdiť, že však nikto za to nie je postihovaný a nikomu ani nechceme v budúcnosti za porušovanie tohto zákona ukladať pokuty. Tie informácie, ktoré som dostal z infožiadosti na ministerstve vnútra, potvrdzujú, že je to naozaj tak, že žiadne postihy za porušovanie tohto zákona nehrozia a nikomu sa pokuta neukladá. Mohli by sme si povedať, fajn, nikto nie je postihovaný za neplnenie tejto povinnosti, je však absurdné, ak štát ukladá občanom povinnosti, ktoré nemyslí vážne. Povinnosť, ktorá nie je nijako odôvodnená, povinnosť, ktorá nie je potrebná. Ak by tá povinnosť bola potrebná, tak štát by mal očakávať, že občania si túto povinnosť budú plniť, mal by jej plnenie vymáhať a v prípade, ak dochádza k jej porušovaniu, mal by trestať tých, ktorí povinnosť porušujú. Alebo je tá povinnosť nepotrebná, zbytočná a potom nie je riešením to, že nebudeme sankcionovať porušovanie tej povinnosti, ale že ju ako povinnosť zrušíme a nebudeme občanom ukladať povinnosť, o ktorej sme my ako zákonodarcovia alebo štát presvedčení, že ju vlastne ani nie je potrebné plniť. Taká povinnosť nemá čo hľadať v právnom systéme. V Českej republike už v roku 2000 schválili nový zákon o evidencii obyvateľov. Predtým, ako ten zákon schválili, tak si porovnali právne úpravy v iných krajinách a dospeli k záveru, že vzhľadom na spoločenské a ekonomické zmeny, ktorými Česká republika prešla po novembri ’89, je inštitút prechodného pobytu už neopodstatnený, že tento inštitút už stratil svoje opodstatnenie, a bolo to v roku 2000. My sme dnes v roku 2016. Bolo to v roku 2000. My sme dnes v roku 2016, napriek tomu takúto povinnosť ešte stále máme. Posledná vec. Chcel by som sa za predkladateľov vyjadriť k stanovisku ministerstva financií. V dôvodovej správe alebo resp. v doložke sme uviedli, že nebude mať schválenie zákona žiadny vplyv na rozpočty verejných financií. Ministerstvo financií vo svojom stanovisku uvádza: „Z dôvodu, že sa navrhuje nahradiť povinnosť hlásiť prechodný pobyt právom hlásiť ho, je podľa nášho názoru možné predpokladať negatívny vplyv na príjmy rozpočtu verejnej správy. Z tohto dôvodu a v súlade s § 33 zákona č. 523/2004 Z. z. o rozpočtových pravidlách verejnej správy je potrebné uviesť finančné dôsledky na rozpočet verejnej správy, a to nielen na bežný rok, ale aj na 3 nasledujúce roky. Spolu s tým je potrebné uviesť aj návrhy na úhradu úbytku príjmov.“ Ministerstvo financií neuvádza, akým spôsobom by mohol mať tento zákon negatívny vplyv na príjmy rozpočtu verejnej správy, takže nevieme, na základe čoho sa to domnieva, ale chcel by som poukázať na inú vec. Toto stanovisko je stanovisko z 27. mája 2016. 25. mája 2013 dalo ministerstvo financií k návrhu zákona, ktorý predložil poslanec Peter Osuský a ktorý bol takisto novelou hlásení o pobyte občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky, a tam, čuduj sa svete, berieme na vedomie, že materiál nemá vplyv na rozpočet verejnej správy. A ten návrh nie je podobný, ten návrh nie je veľmi podobný, ten návrh nie je takmer rovnaký, ten návrh je úplne rovnaký s tým návrhom, ktorý tu Peter Osuský v predchádzajúcom volebnom období predložil v roku 2013. Pod oboma stanoviskami je podpísaný pán Radovan Majerský, generálny riaditeľ sekcie rozpočtovej politiky ministerstva financií, a teda buď v roku 2013, alebo v roku 2016 sa pomýlil. V každom prípade by som očakával, že ministerstvo financií bude mať nejaký informačný systém, ktorý zabezpečí, že k dvom rovnakým návrhom zákona nedá úplne protikladné vyjadrenia, keď v jednom bude tvrdiť, že návrh zákona nemá vplyv na rozpočet verejnej správy, a v druhom prípade bude tvrdiť, že má vplyv a je potrebné to vyčísliť. Ak takýto informačný systém ministerstvo financií ešte nemá, tak predpokladám, že je možné ho vybudovať, za nejakých 20 mil. eur by sa určite niečo také podobné dalo zrealizovať. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)