R. Rafaj, poslanec: (2007-10-26):
Jedni majú názor, že išlo o tragickú udalosť ako pri dopravnej nehode, pre iných je to tragédia, pre niektorých masakra. Je to prirodzené, je to logické, pretože subjekt vnímania má inak nastavený senzor citlivosť na udalosti, ktoré sa stali. Pre Slovenskú národnú stranu, ktorá je najstaršou stranou na Slovensku, je to jednoznačne obrovská tragédia, čo sa stalo, ale je to súčasne aj obrovské memento, aby sa nič také už nestalo. Tí 15 mŕtvi a 47 sirôt nemohli zomrieť nešťastnou náhodou, nemohli zomrieť len tak, nemohli zomrieť len tým, že zomreli 27. októbra 1907 a zavrela sa za nimi zem, a nechajme ich tam a nevyťahujme ich viac na svetlo Božie. Nechajme ich zapísaných len na pamätníku, ktorý je v Černovej. Takéto udalosti, ktoré sa stali pri bránení ľudských, národných, politických alebo náboženských práv, sa stali aj v iných národoch. Len na rozdiel od slovenského tieto národy si pripomínajú tieto udalosti jednotne a s náležitou úctou. Je teda na nás, či budeme rozmýšľať po 100 rokoch a prijmeme text, ktorý bude pravdivý alebo len politický, či zmysluplný, alebo zmyslu obsahu zbavený, či nájdeme kľúč k podstate pravdy, alebo nám bude stačiť univerzálny šperhák do zámku a budeme mať vyhlásenie za sebou. Je mi ľúto, že nedošlo k úplnej zhode a že boli predložené až štyri deklarácie, ale súčasne mi je ľúto, že iniciatíva Slovenskej národnej strany, ktorá je na stole tohto parlamentu už od 11. septembra, mala taký osud, aký mala, a že sa rozbehli opäť nejaké preteky. Ale to podstatné, čo sa týka tohto dňa, ku ktorému by sme sa mali slobodne vyjadriť, je, že je tu príčina a je tu následok a je tu jav a je prejav. Čo z tohto je pre nás kľúčové? Doteraz mlčali aj historici, a česť výnimkám, ktorí napísali pravdu o tom, že tieto udalosti boli vyvrcholením krutovlády konkrétneho režimu, ktorý mal prvky etnickej segregácie a potláčania iných národov v tzv. spoločnom štáte. Neboli to len Slováci. Boli to Nemci, Chorváti, Rumuni, Židia, Ukrajinci a iné národnosti. Podľa nás teda nešlo ani o náhodu, ani o nehodu, ale o tragickú udalosť s vyústením systematickej celoplošnej asimilácie nemaďarských národov v bývalom Uhorsku. Možno vinou niektorých príliš aktívnych ministrov, možno príliš aktívnych premiérov, ako barón Bánffy, alebo možno vinou aj niektorých príliš horlivých spolkov, akým bol FEMKE, a možno nedostatkom demokracie a úprimnej vôle realizovať to, čo ten režim konkrétny hlásal voči iným, aby neparazitoval a nežil tak, že mohol údajne prežiť iba asimilačným útlakom iných národov a národností. A preto mi dovoľte, aby sme si len pripomenuli, že tento proces niekedy začal a nevyústil len v Černovej, tam bola len obrovská tragédia a masakra, on mal ešte aj neskôr dohru, a preto by sme si mali pravdivo povedať, že už od februára 1898 obce mohli mať len jeden jediný úradný názov a ten si vynútil maďarskú podobu. Generálny konvent cirkvi v roku 1895 podáva žiadosť a ubezpečuje vládu v Pešti, že naša generálna cirkev, citujem, „bola vždy prednou bojovníčkou maďarskej štátnosti a maďarských národných cieľov a touto bojovníčkou ostane aj v budúcnosti“. Historik poznamenáva, že takýmto spôsobom prebiehala asimilácia aj v cirkevných zboroch. V roku 1900, v januári, v Banskej Bystrici sa konal súdny proces s 28 slovenskými vlastencami a boli obvinení len z toho, že privítali Ambra Pietra, ktorý sa vracal z väzenia. V rokoch 1898 – 1909 vyvrcholili perzekúcie slovenských národovcov, ale aj sociálnych demokratov a v 89 procesoch ich asi 500 odsúdili dovedna na 83 rokov väzenia. Bolo množstvo vylúčených či už katolíckych, alebo evanjelických bohoslovcov len preto, že sa odfotili spolu s kamarátmi a na spoločnej fotke si napísali slovenský odkaz. Takéto prípady boli napríklad v roku 1900 v Teologickom evanjelickom ústave v Prešove, kde vylúčili 6 bohoslovcov. V roku 1902 vydal minister vnútra Vlašič nariadenie, ktorým sa veľkým školám, aj konfesijným, prísne ukladá, aby, citujem, „s horlivosťou učili maďarčinu“. V roku 1904 predložil minister Berzeviči návrh nového školského zákona, podľa ktorého má byť maďarčina vyučovacím jazykom všetkých obecných škôl, kde minimálne pätina detí bola maďarských. Môžeme spomenúť aj odnárodňovací spolok FEMKE, ktorý to mal vo svojich stanovách. Ale pripomeňme si napríklad aj hlasistu, uvedeného demokrata Milana Hodžu, ktorý v januári 1900 v časopise Hlas napísal k solidarite nemaďarských národností článok, citujem: „Čo mieni sa pod menom myšlienky maďarskonárodného štátu, nakoľko táto myšlienka pojí sa k národu iba jednému a tvoriacemu menšinu.“ A toto bola podstata. Černová vyústila po roku 1906, keď boli voľby. Keď boli najúspešnejšie voľby Slovákov, pretože sa presadilo až 6 poslancov do Uhorského snemu, čo je naše maximum. Viete prečo? Preto, lebo v Trenčianskej župe mohlo voliť len 3,4 % Slovákov. Takáto bola demokracia v bývalom Uhorsku. A len preto, že Andrej Hlinka si v roku 1906 dovolil agitovať za Vavra Šrobára, nasledovala postupná mašinéria jeho perzekúcie, najskôr cirkevnej, potom aj svetskej, uväznenie na 2 roky väzenia, pokuta. A vyústilo to 27. októbra 1907, keď Černovčania chceli brániť svojho rodáka a svoje právo, ktoré im nikto nemohol vziať, pretože na ten kostol sa skladali oni. Oni sedeli v tomto kostole a chceli, aby ho vysvätil ich rodák Andrej Hlinka. Toto je, stručne povedané, podstata tej tragickej udalosti, keď máme vychádzať len jednoducho matematicky z miesta A do miesta B. Čo sa medzitým stalo a prečo sa to stalo? Myslím, že sme dostatočne zrelé osobnosti na to, aby sme vedeli pomenovať, bez ohľadu na to, že či by niekto chcel jatriť rany, nikto jatriť rany nechce, naozaj. Ale ak máme zamiesť pravdu pod koberec, tak sa pýtajme, kto oslobodí svedomie tých mŕtvych a kto to naše? Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)