Marcinková, Vladimíra, poslankyňa NR SR (2023-03-14):
Ďakujem veľmi pekne. Musela som si to aj rozdeliť, aby som sa nadýchla, ale chcela by som v rámci rozpravy zodpovedať niektoré praktické otázky, ktoré vyvstávali pri komunikácii o tejto novele a buď z radov občanov, alebo aj z radov poslancov, ktorí sa ma na to pýtali, takže možno zodpoviem aj niečo, čo by inak zaznelo potom v rámci rozpravy. Boli to otázky, ktoré som už spomenula, že čo ak napríklad nemocnice nemajú pre rodičov lôžka, je stolička pri lôžku dostatočným naplnením tohto práva, má nemocnica riešiť stravu, čo ak dieťa pri sebe rodiča nechce, čo ak je tu dôvodné podozrenie, že rodič dieťa týra alebo zneužíva, čo vtedy robí nemocnica a tak ďalej, čiže toto sú všetko dôležité otázky, ktoré podľa mňa by mali zaznieť aj v rámci rozpravy. V prípade, ak má na to zdravotnícke zariadenie vhodné podmienky, samozrejme, ideálnym scenárom je, ak je prítomnosť rodiča realizovaná formou pobytu spolu s maloletým pacientom. Ale my vieme, že toto nie je realita slovenského zdravotníctva, takže nie je porušením tohto práva, ak je tá nepretržitá prítomnosť alebo jednoducho prítomnosť toho rodiča zabezpečená tým, že mu je napríklad prisunutá stolička. Tak to majú upravené aj ostatné krajiny. Nemajú to upravené v zákone, majú to upravené v podzákonných predpisoch a toto je návrh metodického pokynu v rámci Českej republiky, kde to tiež majú explicitne upravené, práve túto pasáž. Ďalším, ďalším takým otáznikom bolo, že či má nemocnica riešiť stravu. Tak, samozrejme, ak je to v rámci pobytovej starostlivosti, ak môže, je to vítaný benefit, ale nie je to súčasťou naplnenia tohto práva, s tým sa musia rodičia jednoducho zmieriť, že to tak je. Malo by byť naším záujmom, záujmom politikov, aj keď nie sme v exekutíve, ale sme v parlamente, aby sme tlačili na to, aby sa tá humanizácia nemocničného prostredia týkala detských pacientov vo zvýšenej miere, aby tieto procesy napredovali, ale, samozrejme, musíme byť aj realisti vzhľadom na to, koľko si vyžadujú tieto zmeny času. Preto treba jasne povedať, aká je situácia a nie sme schopní v tejto situácii to poskytovať a nie je to ani štandardom v rámci zabezpečenia tohto práva v iných krajinách. Čo ak dieťa rodiča pri sebe nechce? Toto je tiež veľmi dôležitá otázka. V každom prípade vždy je vhodné, aby poskytovateľ zdravotníckych služieb, ak to dieťa už je vybavené nejakou rozumovou vyspelosťou a dokáže prejaviť vôľu, zistil, že či tam toho rodiča chce, alebo nechce. Aj to majú krajiny bežne upravené vlastne v rámci metodických pokynov. Väčšinou sa táto rozumová vyspelosť pripisuje deťom starším ako 12 rokov, kedy už vedia posúdiť, či už chcú byť v tej nemocnici samy alebo bez rodiča. Tam aj na základe medzinárodných predpisov, aj na základe našej vnútroprávnej úpravy vlastne musí byť rešpektovaný ten záujem dieťaťa, musíme ho zisťovať. Takže toto je niečo, čo už máme upravené v iných predpisoch. A áno, je na mieste sa aj o tom baviť, lebo puberťák úplne normálne môže proste povedať, že tam chce byť bez matky, ale tiež môže povedať, že tam toho rodiča chce. A vtedy to musíme jednoducho zabezpečiť, aby tam ani tento pacient nebol osamotený. A veľmi dôležitá otázka, čo ak je tu dôvodné podozrenie, že rodič dieťa týra alebo zneužíva. Čo má vtedy robiť nemocnica? No, je treba v tejto situácii jednak myslieť na to, že toto už máme dávno upravené v § 8 zákona o sociálnoprávnej ochrane, kde sa spomínajú aj explicitne zdravotnícke zariadenia ako tie orgány, ktoré sú povinné poskytnúť dieťaťu okamžitú pomoc pri ochrane jeho práv, keby napríklad dieťa upozornilo na to, že rodič ho zneužíva, ubližuje mu alebo mu jeho prítomnosť nevyhovuje. Takže je dobré, že táto otázka zaznieva v rámci tejto diskusie, ale tieto otázky už máme upravené v iných zákonoch a v inej právnej úprave, takže nebolo nevyhnutné sa im duplicitne venovať aj v rámci tejto úpravy, pretože toto už máme dávno ošetrené. Ja si veľmi vážim, že sa na nás obrátila aj organizácia Návrat, ktorá sa venuje osvojeniu, ktorá sa venuje príprave na osvojenie a spolu s Jankou Žitňanskou vlastne sme vyšli v ústrety ich zlepšeniu tohto zákona, aby sme vytvorili podmienky aj pre adoptívnych rodičov a pre rodičov, ktorí prebiehajú vlastne tým procesom adopcie, aby mohli sprevádzať svoje dieťa v zdravotníckych zariadeniach. Toto sú presne tie pripomienky z praxe, ktoré podľa mňa obohacujú ten zákon a tú novelu a naozaj sú dôležité. Čiže tam o tom povie moja kolegyňa Janka Žitňanská viac. Ďakujem jej za spoluprácu v tejto veci. Veľmi rada zodpoviem na akékoľvek vaše otázky v rámci, v rámci rozpravy a chcem vás poprosiť, aby ste tento zákon, túto novelu podporili. Podpísalo sa pod toto znenie naozaj viac ako 60-tisíc ľudí, ktorí sa vyjadrili v petícii, a pozmeňujúci návrh, ktorý prešiel ústavnoprávnym výborom, je kompromisom aj s ministerstvom zdravotníctva, aj s pánom predsedom zdravotníckeho výboru a aj ja ho vnímam ako kompromis v tom, aby sme docielili aj prijatie toho metodického pokynu alebo vyhlášky alebo proste podzákonného predpisu, ktorý zlepší tú situáciu v tom, že nám dá odpovede na praktické otázky. Tým, že ten český je strašne podrobný a skvelo napísaný a vznikal naozaj pomerne dlho, nie je to pre nás až, až taká strastiplná cesta, lebo sa môžme inšpirovať Čechmi, ktorí si niekoľko rokov vlastne vytvárali, poviem, že zbierku situácií, ktoré bolo treba riešiť v praxi a podarilo sa im to týmto pätnásťstranovým predpisom. Takže toto je cieľom pozmeňujúceho návrhu, aby aj u nás bol prijatý k tejto novele takýto predpis. (Poslankyňa nadvihla ľavou rukou svoje podklady.) Ďakujem pekne.