Á. Biró, poslankyňa: (2010-02-09):
Som však presvedčená o tom, že riešenie a rovnováhu musíme hľadať doma, na domácej pôde tak, aby sa naplnila rovnosť a rovnocennosť všetkých občanov Slovenskej republiky, ktorú máme vyjadrenú v ústave. Mnohokrát sa pýtate aj vy, alebo poukazujete na to, že jedine maďarská národnostná, alebo najmä maďarská národnostná menšina sa ozýva. Chcem vám zdôrazniť a chcem vám vysvetliť, ak by ste o tom nevedeli, alebo ste si to neuvedomili, že podľa štatistických údajov žije v Slovenskej republike približne 800-tisíc občanov, ktorí sa hlásia k niektorej národnostnej menšine a podľa posledných vyjadrení je zaznamenaných alebo evidovaných 13 národnostných menšín. Podľa početnosti a možnosti uplatnenia práva, teraz tu myslím na zákon o používaní jazykov národnostných menšín, kde je stanovená 20-percentná hranica, prichádza do úvahy, aby si tieto jazykové práva uplatnili v praxi, teda prichádzajú do úvahy len tri národnostné menšiny. Je to rusínska, rómska a maďarská národnostná menšina. Rusínska národnostná menšina svoje jazykové práva, teda používať svoj jazyk v úradnom styku môže približne v 20 obciach. Rusínsky jazyk je veľmi blízky a je aj zrozumiteľný pre slovensky hovoriacich, takže ten problém ich až tak neťaží. Rómska národnostná menšina nie je jazykovou menšinou, ich jazyk bol nedávno len kodifikovaný, takže vlastne tiež táto problematika ich akosi obchádza. Naozaj a bytostne sa to týka maďarskej národnostnej menšiny, početnosť ktorej je okolo 520- a ž 550-tisíc a sú to, dá sa povedať, dve tretiny všetkých tu žijúcich národnostných menšín. Tých ďalších národnostných menšín je tu niekoľko 100, teda podľa početnosti, alebo niekoľko tisíc, a čo je dôležité, žijú v diaspóre, to znamená roztrúsení po celej republike, takže táto problematika, teda používania materinského jazyka v úradnom styku sa ich veľmi málo dotýka. Ja som si veľmi všímala, aj sme o tom hovorili, keď sa prerokúval návrh zákona, ktorým bol zmenený zákon č. 270/1995 Z. z., čo zdôrazňoval predkladateľ, t. j. pán minister. Pán minister vtedy zdôraznil najmä tri veci. Po prvé to, že zákon o štátnom jazyku Slovenskej republiky sa netýka používania jazykov národnostných menšín. Po druhé to, že tento zákon, a teda novela, dnes už zákon, vtedy novela nemá za cieľ ani trestať, ani zastrašovať, ani vytesňovať žiadne jazyky, a najmä jazyky národnostných menšín. A jeho primárnym viackrát zdôrazneným cieľom bolo to, aby sa informácie stali dostupnými na celom území Slovenskej republiky pre každého. My, keď sme argumentovali, hovorili sme o tom, že pre nás je prijateľné a aj tiež vítame oficiálnu dvojjazyčnosť na jazykovo zmiešaných územiach, ktorá by mohla priniesť výhody tam žijúcim komunitám. A bol by to krok k pravdivej alebo ozajstnej jazykovej demokracii u nás. Z týchto dôvodov prax vyplavila jednu akútnu problematiku, ktorá sa týka prechodných ustanovení § 11a a zákona, a rozhodla som sa pripraviť novelu zákona, ktorým by sme mohli napraviť  stav, ktorý je v praxi a ktorý momentálne robí problémy tým, ktorí jazyk menšiny používajú. O čo presne ide. Ja by som vám prečítala súčasné znenie § 11a, ku ktorému dávam návrh zákona, ktorým by som ho chcela meniť. Paragraf 11a  znie: „Orgány a právnické osoby podľa § 3 ods. 1 právnické osoby, fyzické osoby  podnikatelia a fyzické osoby sú povinné do 31. decembra 2009 odstrániť stav odporujúci ustanoveniam § 3 ods. 3 písm. d), § 5 ods. 5 a 7 a § 8 ods. 6. Ak ide o nápisy na pamätníku, pomníku alebo pamätnej tabuli s textom v jazyku národnostnej menšiny, ktorý bol umiestnený na pamätníku, pomníku alebo pamätnej tabuli pred 1. septembrom 2009 a nasleduje po ňom obsahovo totožný text v štátnom jazyku s rovnakým alebo väčším písmom ako text v jazyku národnostnej menšiny, nevzťahuje sa na takýto nápis povinnosť uvedená v predchádzajúcej vete.“ Potiaľ znenie § 11a. Pri čítaní zdanlivo neproblematické, ale predsa toto ustanovenie je z viacerých dôvodov právne spochybniteľné a prinieslo problémy v praxi. Po prvé by som povedala, že je to problematické preto, že je to retroaktívne a v právnom štáte táto retroaktivita nie je prípustná. Po druhé, že má neohraničenú spätnú pôsobnosť, aj keď v zásadách sa určitá hranica spomínala, ale čo bolo veľmi zaujímavé, hneď sa táto hranica vlastnými predkladateľmi spochybnila. Určite si pamätáte na vyjadrenie riaditeľa odboru a legislatívy ministerstva kultúry pána Mareka Mihálika, ktorý raz tvrdil, že je to obdobie päťdesiatych rokov, potom zaspätkovali, potom povedali, že až od roku 1996, takže vlastne neohraničená spätná pôsobnosť bola spochybnená a je veľká neistota, že na aké obdobie sa to vôbec vzťahuje. Existuje niekoľko nálezov Ústavného súdu, ktorý k tejto neohraničenej spätnej pôsobnosti zaujal právny názor. Ja budem citovať z jedného z takýchto nálezov, je to nález pod č. PL300, kde sa píše, citujem. „Je v právnom štáte nielen v rozpore s princípom právnej istoty a ochrany dôvery občanov v právnom poriadku, ale aj v rozpore s princípom primeranosti, respektíve proporcionality.“ Potiaľ citát. Bolo problematické toto ustanovenie aj preto, že nemal potrebnú legisvakačnú lehotu a pre mňa najdôležitejšie a najproblematickejšie je to, že pod akútnou hrozbou sankcií prikázal porušenie iných práv a inej právnej, všeobecne záväznej právnej normy. Konkrétne je to v rozpore s § 17 ods. 1 písm. d) zákona č. 618/2003 Z. z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom v znení neskorších predpisov. Určite uznáte, že každá pamätná tabuľa, pomník je umeleckým dielom a toto umelecké dielo nie je možné len tak pretesať, niečo do toho vpísať. Na to, aby sa niečo také stalo, tak musí súhlasiť autor toho umeleckého diela. Pravdepodobne takýmito zásahmi by tieto diela boli znehodnotené a určite nie je to váš zámer a nebol to zámer ani pána ministra kultúry. Preto prichádzam s návrhom zákona, ktorý by mohol tento stav upraviť, ak teda je pravdou to, že zámer aj predkladateľa, aj tejto snemovne, keď schvaľoval zákon, bol ten, aby sa informovanosť alebo informácie dostali ku každému. Ak je tomu tak, ja si myslím, že nemal by byť problém zahlasovať za tento môj návrh. Čo navrhujem? Ja navrhujem to, aby sa nezasahovalo do vzhľadu umeleckých diel, pamätníkov, pomníkov, pamätných tabúľ, ale aby sa vyhotovili a umiestnili s obsahovo totožným textom informačné tabule, samozrejme, v primeranej vzdialenosti od pamätníka, pomníka alebo pamätnej tabule tak, aby bolo zjavné a jasné, k čomu patria a aby tá informácia tam bola uvedená. Ja si myslím, že toto riešenie by preklenulo tie problémy, ktoré momentálne toto ustanovenie obsahuje a nebolo by potrebné obmedzovať to na 14, 50, neviem, trebárs iks rokov, ale takáto tabuľa sa dá umiestniť ku každému pamätníku, pomníku, umeleckému dielu, tak ako sa to robí v kultúrnych krajinách, ako to robia galérie a dá sa  napísať text, lebo máme aj také, ktoré sú oveľa staršie, je tam latinský text a všetci by sme chceli vedieť, čo je tam napísané. Takže aj tieto veci by sa mohli týmto riešiť. A pre mňa je podstatné to, že nezasahovali by sme do práv, ktoré chráni naša ústava a ktoré chránia aj medzinárodné dohovory. Dámy a páni, nechcem dlho o tom rečniť a verím v to, že ste si návrh prečítali. Podstata toho je to, čo som povedala. A keď som sa pripravovala z kníh, ktoré sú literárne, a tak troška ma aj posilňujú v tom, aby som mala aj guráž, aj odvahu stáť tu pred vami. A včera som siahla po jednej básnickej zbierke a taký voľný preklad tej básne, ktorá hovorí o slobode, mi dovoľte prečítať. Je to len jeden riadok, ktorý znie takto, je to od maďarského básnika, neviem, či poznáte jeho meno, volá sa Heltai Jenö a znie: „Ak si len slobodnejší než iní, ani ty nie si slobodný. Si len väzeň zbabelý.“ Ďakujem vám za vašu pozornosť a prosím vás o podporu návrhu zákona. Ďakujem.