V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-01-18):
Z. Martináková, poslankyňa: Ďakujem pekne za slovo. Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne, kolegovia, vážení páni ministri, vážení a milí hostia, sú hodnoty, ktoré nie sú na predaj. Touto veľmi jednoduchou pravdou sa riadi ľudstvo od svojho vzniku a tá bude platiť, aj keď my tu už dávno nebudeme. Sú hodnoty, ktoré nie sú na predaj. A myslím si, že táto jednoduchá pravda, táto veta je v pozadí všetkých aktivít, ktoré nás doviedli až sem na mimoriadnu schôdzu parlamentu a ktoré asi vystihujú celú situáciu okolo Národného divadla. Myslím si, že takto to cítili ľudia, ktorí spontánne podpísali výzvu Hlas za kultúru. Bola som medzi nimi, myslela som vtedy, že to bude moja občianska, nie politická aktivita. Ale potom sa ukázalo, že bez toho, aby sme urobili isté politické kroky, sa celá situácia nevyrieši. Zachytila som aj tu v parlamente, aj v dnešných médiách informácie alebo názory, že táto schôdza je úplne zbytočná. Bola som na začiatku všetkých aktivít, ktoré sa začali zvolaním mimoriadneho rokovania výboru pre kultúru a médiá v parlamente, pokračovali tieto aktivity poslaneckým prieskumom a vyústili do dnešnej mimoriadnej schôdze parlamentu. Dúfam, že v závere prijmeme aj navrhnuté uznesenia. Môžem teda zodpovedne povedať, že ak by takýto postup nebol, dnes by bolo s veľkou pravdepodobnosťou memorandum podpísané a celý proces a celá situácia okolo Slovenského národného divadla nezvrátiteľná. Takže prosím, aby sme všetci si uvedomili to, že sme tu veľmi potrební a že urobíme, dúfam, kus užitočnej práce. Bolo to zhruba pred rokom, keď sme na tejto pôde viedli diskusiu o našom vstupe do Európskej únie pred vyhlásením referenda o vstupe do Európskej únie. Viacerí sme tu vystupovali s tým, čo spomínala aj pani poslankyňa Zmajkovičová vo svojom vystúpení, ako budeme presadzovať svoju identitu v zjednotenej Európskej únii. A aj v mojom vystúpení, aj vo vystúpeniach ďalších kolegov sa ozýval jeden podľa mňa veľmi podstatný argument pre náš vstup do Európskej únie, že vstupujeme nielen do ekonomického a hospodárskeho priestoru, ale aj do priestoru hodnôt. Nastal čas, keď treba reči pretaviť do skutkov. A ja len pripomeniem, že to, že Európska únia je spoločenstvom hodnôt, je zachytené aj v Maastrichtskej zmluve a že na základe tejto skutočnosti bol do zmluvy pridaný čl. 151 Amsterdamskej zmluvy, predtým to bol čl. 128, známy tiež ako kultúrny článok, ktorým členské štáty uznávajú kultúru ako dôležitú súčasť Európskej únie. Tento článok popisuje základné ciele Európskeho spoločenstva v oblasti kultúry, akými sú zachovanie národnej a regionálnej rozmanitosti a súčasne pozdvihnutie spoločného kultúrneho dedičstva, podpora súčasnej kultúrnej tvorivej činnosti, podpora spolupráce medzi členskými štátmi a tretími krajinami. Najpodstatnejšou časťou spomínaného článku je však klauzula, ktorá zaväzuje Európske spoločenstvo a jeho členské štáty brať do úvahy aspekt kultúry pri všetkých svojich rozhodnutiach, t. j. kultúrnu dimenziu by sme mali zohľadňovať pri všetkých hospodárskych či finančných aktivitách. K týmto záväzkom sme sa, vážené dámy a páni, prihlásili. A už len ako takú malú perličku podotýkam, že máme komisára, ktorý má vo svojom portfóliu v Európskej únii aj otázky kultúry. Dúfam, že som do tej emotívnej diskusie vniesla aj trošku racionálny prvok. A budem v tomto racionálnom tóne pokračovať. Zhrniem čo z môjho pohľadu bolo dôležité zo záverov poslaneckého prieskumu, ktorý sme absolvovali na ministerstve kultúry, Úrade vlády a ministerstve hospodárstva. Z ministerstva kultúry som si odniesla jeden najpodstatnejší poznatok, že všetky analýzy ministerstva kultúry, ktoré hovorili o výhodnosti pre štát pri dostavbe Slovenského národného divadla, povedali jednoznačne, že túto stavbu treba dostavať. Túto stavbu treba dostavať a každý, kto aj navštívil túto budovu, a každý, kto racionálne uvažuje, tak vie, že pri vložených investíciách nijaké iné stanovisko, ktoré by bolo výhodné pre štát, neexistuje. To je holá pravda. Na Úrade vlády sme sa pristavili pri tej kompetenčnej rošáde, ktorá tam nastala. Dovoľte mi to takto nazvať, pretože som doteraz nepochopila, na základe čoho sa udiali kompetencie, tak ako sa udiali. A ministerstvo hospodárstva je dnes určujúcim faktorom a minister hospodárstva je ten, ktorý má hlavnú garanciu nad celým týmto procesom. Stále visí otáznik, či nebol porušený, resp. či bol dodržaný kompetenčný zákon. A teraz by som sa dotkla aj vyjadrení môjho kolegu pána poslanca Lintnera, že ministerstvo hospodárstva vypomáhalo, pretože má nejaké lepšie manažérske zázemie, v otázke predajov a v otázke takýchto transakcií. Ja som chápala kompetenčný zákon vždy tak, že máme ministerstvá, ktoré sú správcami a manažérmi verejných financií, každé ministerstvo za svoju oblasť. Ak to nemá, tak niekde je systémová chyba, resp. ak to nemá pre nejaký veľmi konkrétny projekt, tak si takýchto odborníkov musí a môže prizvať. Ja iný zmysel celého rozdelenia kompetencií a právomocí ministerstva naozaj neviem nájsť. A v tejto súvislosti teda by som chcela podčiarknuť, že ten kompetenčný spor, prečo a kvôli čomu a na základe akých kompetencií sa to takto riešilo, je stále otvorený, je vážny, a preto si myslím s plnou vážnosťou, treba podporiť uznesenie, v ktorom budeme zaväzovať ministerstvo kultúry, resp. povieme, že ministerstvo kultúry je jediným možným konateľom v celej tejto veci a pod jeho gesciou sa má celý tento proces odohrávať. Na ministerstve hospodárstva sme sa teda dotkli hlavne toho toľkokrát spomínaného memoranda a toho, prečo nebola verejná súťaž. Dobre, zákon to neukladá, ministerstvo s tým neuvažovalo, to všetko by sa dalo akceptovať z hľadiska zákonnosti. Je však úplne jasné a evidentné, že pri takejto veľkej investícii, ktorá je stredobodom verejného záujmu, jednoducho sa verejnosť bude o to zaujímať a vznikne tlak na to, aké boli kritériá výberu, kto sa ho zúčastnil, či naozaj vyhral ten najlepší záujemca, či sú tam zohľadnené všetky kritériá, ktoré by takáto transakcia mala obsahovať. A toto, samozrejme, sú nezodpovedané otázky, ktoré vždy budú vyvolávať podozrenia smerom k ministrovi, smerom k ľuďom, ktorí boli do tohto procesu zainteresovaní. Nech sa na mňa nikto nehnevá, bude to vyvolávať otázky, či chceme alebo nechceme. V prípade toho memoranda ja som si myslela, že na dnešnej schôdzi už asi ani sa nebudeme nejako zvlášť zaoberať detailmi tohto memoranda. Ja som si, pravdupovediac, myslela, že už je to zažehnaná záležitosť a že podpis memoranda už naozaj nehrozí. Ale chcem podotknúť, že celá diskusia, ktorá smerovala k otázkam, v čom je memorandum nevýhodné, bola scestná, lebo stačila jedna jediná otázka, v čom je memorandum výhodné pre štát, pre Slovenské národné divadlo a pre kultúru ako takú. A musíte si zodpovedať jednou vetou alebo jedným slovom, v ničom, jednoducho v ničom. A mohla by som citovať niekoľko právnych analýz, nie jednu, ale niekoľko nezávislých právnych analýz, ktoré hovoria o rizikách tohto memoranda, o veľkých rizikách, ale hlavne, ktoré majú jeden jednoznačný záver, pre štát je toto memorandum nevýhodné. To je záver, ku ktorému sme my dospeli. Chcem sa pristaviť ešte pri argumentácii, ktorá hovorí, že ušetrené peniaze, ktoré nepôjdu do Slovenského národného divadla, by mohli pomôcť rozvoju regionálnej kultúry. Je to smutná diskusia. Je to veľmi smutná diskusia, pretože naozaj nejde o to, aby jedni umelci, jedna kultúra odoberala iným umelcom. Treba v tejto súvislosti povedať niekoľko faktov. Peniaze, ktoré sa v súvislosti so Slovenským národným divadlom uvádzajú, interpretujú rôznym spôsobom, sú peniaze, ktoré nie sú v rezorte kultúry. Celý problém Slovenského národného divadla vyvstal potom, ako vláda nevyčlenila peniaze na jeho dostavbu. Čiže rezort kultúry nedisponuje finančnými prostriedkami, ktoré v prípade, keď nepôjdu do Slovenského národného divadla, pôjdu do inej kultúry, to nie je pravda. Z týchto peňazí neuvidí kultúrna obec a ministerstvo kultúry ani korunu. To je celá podstata. (Potlesk.) Ak chceme úprimne riešiť problémy regionálnej kultúry alebo problémy kultúry v iných mestách alebo podpory kultúry ako takej, tak sa nad tým vážne zamyslime. Veď my sme povedali, že táto schôdza by mohla a mala slúžiť aj diskusii v širších súvislostiach k otázkam kultúry, k otázkam financovania kultúry. A bola by som veľmi rada, keby toto bol taký prvý krok k hľadaniu istých riešení. Slovenské národné divadlo, ak má byť národným divadlom slovenským, tak je úplne jasné, že by malo predstavovať vrchol našej divadelnej kultúry, vrchol našej profesionality. A preto hovoriť o tom, že aj iné divadlá by mali dostávať peniaze, je nenáležité, lebo Slovenské národné divadlo je niečo, čo je špička. My môžeme v tejto súvislosti hovoriť podľa môjho  názoru iba o tom, kde má mať sídlo Slovenské národné divadlo. Ale podľa mňa by malo mať sídlo tam, kde má šancu mať najväčšiu návštevnosť, kde ho môže uvidieť najviac ľudí. A preto je to hlavné mesto, teda aspoň neviem o krajine, ktorá by nemala svoje národné divadlo v hlavnom meste. Čiže tá otázka o nejakej regionálnej dimenzii a o tom, prečo tu ho mať, prečo tu ho nemať, nie je otázkou, ktorá by bola podstatnou preto, čo Slovenské národné divadlo je. Slovenské národné divadlo má byť a podľa mňa je špičkou našej divadelnej kultúry. Počula som už aj argument, že chceme investovať do kultúry, a nie do múrov. No za múrmi sa odohráva divadlo. Čiže najskôr musia byť múry, potom sa tam môže produkovať kultúra, v prípade Slovenského národného divadla to celkom určite tak je. Niekoľko príkladov uvediem. Nepamätám si na takúto verejnú diskusiu o dostavbe Národného tenisového centra. Finančné prostriedky na dostavbu alebo výstavbu Národného tenisového centra boli otázkou jedného rozpočtu a diskusie, ktorá hádam trvala, neviem to odhadnúť, neviem koľko vo vláde, ale ja si ju nepamätám, poviem to úprimne. Nazvať tento stánok Národným tenisovým centrom je pri najlepšej vôli dosť odvážne. Môžem sa spýtať, či slúži nadaným deťom, nadaným na tenis z Trebišova, z východného Slovenska, zo stredného Slovenska. (Potlesk.) Nazývame ho Národné tenisové centrum. Ak si porovnáme naozaj tieto dve inštitúcie, tak potom v prípade Slovenského národného divadla musíme minimálne skloniť hlavu, že tá diskusia by mala byť naozaj trošku o niečom inom. Vtedy ani to nezruinovalo štátny rozpočet, ani sa nič nestalo, ani to nevyvolalo veľký deficit. Bola to otázka politickej vôle. Často sa tu hovorilo o tom, že ako prvé by mala byť otázka dostavby Národného divadla, ja s tým súhlasím, a ako druhé by mala byť kvalifikovaná diskusia o využití tejto budovy. Na ministerstve kultúry sa pod tlakom týchto udalostí dvakrát, myslím, ak nie raz v takej zmysluplnej podobe zišla komisia a už z toho vzniklo niekoľko návrhov, aká prevádzka by tam mohla byť po dostavbe. Čiže povedzme si úprimne, že sa tu niečo zanedbalo. A mojou úlohou teraz nie je hľadať vinníka, ale zanedbal sa minimálne jeden proces, ktorý už mohol prebiehať roky, kde by sa bolo jasne povedalo, čo v tejto budove chceme mať. Ivan Šimko, ktorého vystúpenie bolo podľa mňa vynikajúce, upozornil na to, že áno, divadlo už teraz  nemá zrejme takú funkciu, ako ju malo niekedy v 19. storočí, ale má iné funkcie. Ja vám poviem z mojich skúseností, ako sa správajú kultúrni ľudia v Európe. Cestujú po Európe, chodia do jednotlivých krajín a do ich hlavných miest na konferencie, kongresy, rôzne podujatia. Trávia v tých hlavných mestách 1 deň, 2, 3 dni, týždeň a všetci navštívia divadlo. Je to súčasť nového priemyslu turistického. Všade na svete tie vlády to špičkové kreslo v divadle pre toho diváka dotujú. Keď vy prídete do Londýna a pôjdete do špičkového divadla, napr. Shakespearovho divadla, ktoré som ja videla, tak vám ho tá vláda istou sumou dotuje, tak ako my sme povinní Rakúšanovi, Britovi, Nemcovi dotovať, aby videl našu kultúru, lebo on tu minie peniaze v reštauráciách, pri rôznych iných príležitostiach a v obchodoch. (Potlesk.) To je vývoj, ktorý tu je, o ktorom my vôbec nediskutujeme. Ak príde tento kultúrny Európan do Bratislavy, tak on sa pýta, či tu má miesto, kde si môže pozrieť špičku slovenskej kultúry. A my mu po dostavbe Národného divadla a po dobrom manažovaní tohto priestoru môžeme takéto miesto ponúknuť. On nepôjde v Bratislave, hovorím o kultúrnom návštevníkovi, do kina, lebo to má doma, on má reštaurácie a bary rôzneho typu aj doma, ale to divadlo, ktoré uvidí na Slovensku, neuvidí nikde inde. To je to špecifikum, ktoré ho zaujíma, to je tá mentalita národa, to sú tí herci, akých nikde inde neuvidí, to je to stvárnenie napr. aj hry autora z jeho krajiny, ktoré nikde inde v podobnom stvárnení neuvidí. Toto je tá pridaná hodnota, ktorú divadlo a kultúra v dnešnej dobe má. My sme niekedy hovorili o tom, ako využiť pri tomto probléme túto pridanú hodnotu kultúry? Ani raz. Nechcela som sa k tomu problému stavať emotívne od začiatku. Preto som prešla poctivo celým procesom, poslaneckým prieskumom. Preštudovala som si všetky materiály. Stretla som sa s ľuďmi, ktorí si, myslím, majú k tomu všetkému čo povedať. Venovala som tomu množstvo času a energie a dospela som naozaj k tomu názoru, Slovenské národné divadlo treba dostavať. A mám ešte jednu inšpiráciu. Urobme tam víkend otvorených dverí, možno v tej inšpirácii, čo povedal pán kolega Šimko, k referendu, čo je tiež dobrá inšpirácia. Urobme tam aspoň víkend alebo dva víkendy otvorených dverí a ja vám garantujem, že z tých návštevníkov, ktorí si to pozrú, drvivá väčšina povie: „Dostavajte to, sprevádzkujte to a dajte tú špičku slovenskej kultúry, akú dnes vieme na jedno miesto sústrediť.“ Všetky ďalšie detaily nechávam už v rukách odborníkov, lebo tam patria. Ale chcem to ukončiť, teda možno pre niektorých trochu emotívne, podľa mňa tou jednoduchou pravdou sú hodnoty, ktoré nie sú na predaj. A toto by nás malo dnes spojiť. Ďakujem pekne. (Potlesk.)