Dubovcová, Jana, verejná ochrankyňa práv (2016-12-08):
Panie poslankyne, páni poslanci, ďakujem za, aj za prerokovanie správy, aj rozpravu. Pokúsim sa zareagovať na jednotlivé vaše ústne aj písomne dané vyjadrenia do rozpravy. Pán poslanec Dostál predložil doplňujúci návrh k tým záverom, ktoré som ja navrhla v správe verejného ochrancu práv. Ja som si ich prečítala a oboznámila som sa s nimi. Myslím si, že pokiaľ by ste sa dokázali na tom zhodnúť a by ste odsúhlasili tento doplňujúci návrh, aj keď ho predložil opozičný poslanec, že by ste vlastne postupovali v súlade s odporúčaním Parlamentného zhromaždenia Rady EÚ z roku 2013, ktoré odporúča tým štátom, ktoré si zriadili verejných ochrancov práv, aby sa dôsledne zaoberali so závermi verejných ochrancov práv, pretože táto inštitúcia, tento inštitút je zriadený ako kontrola výkonnej moci v krajinách. Má mäkké prostriedky na to, aby dosahoval nápravu, a je práveže takým signalistom Národnej rade alebo parlamentu jednotlivej krajiny, ktorá takýto inštitút má, aby ju upozornil na to, kde nefunguje štát, v ktorých oblastiach je potrebné robiť zmeny, a prípadne aj legislatívne alebo iného charakteru. Čiže ak by bol prijatý doplňujúci návrh, tak by vlastne išlo o to, že sa implementujú niektoré opatrenia do praxe. Potom pán poslanec Baránik hovoril o súdoch, že nefungujú súdy, a preto je to takto. No, musím povedať, že tie jednotlivé osoby, ktorých sa dotkol na ich základných právach policajný postup, by sa museli na súdy obrátiť nejakým individuálnym právnym podaním. A pokiaľ súd nedostane, ktorýkoľvek súd, takéto podanie, tak nemôže vo veci konať. To platí aj pre tento prípad poškodených policajným postupom. Musím súhlasiť s tým, alebo súhlasím s tým, čo hovorila pani poslankyňa Dubačová, že my nemôžeme, pokiaľ sme demokratický a právny štát, uznať existenciu nejakých nezákonných postupov, resp. svojvoľných postupov, pokiaľ ide o vykonávanie verejnej moci. Tie prípady, na ktoré som ja poukazovala, alebo tú systémovú chybu, na ktorú poukazujem vo fungovaní polície, tá sa týka tej fázy jej činnosti, v ktorej polícia vystupuje ako orgán verejnej správy, nie ako orgán činný v trestnom konaní. A to možno niektorí poslanci ani nevedia, že vlastne polícia v tej prvej fáze vystupuje ako orgán verejnej správy. Riadi sa ustanoveniami zákona o trestnom, o správnom konaní, potom pokračuje ďalej ustanoveniami podľa Trestného zákona a zároveň sa riadi zákonom o Policajnom zbore vo svojej činnosti. Tento postup, ktorý popisujem v správe, je dôležitým porušením práve preto, lebo polícia postupuje nieže v rozpore so zákonom, ale úplne mimo zákona, pretože zákon jej presne predpisuje každý jeden úkon, ktorý v takýchto situáciách robiť má. A to je aj nebezpečné pre demokratický a právny štát, takže nemali by sme to v žiadnom prípade akceptovať. Pani poslankyňa Vaľová a myslím, že ešte aj niektorí iní poslanci, mi v postate vytýkali, že sa nezaoberám nikým iným iba vlastne policajtami, ktorí majú ťažkú a náročnú prácu, a ich zlyhávaním a nezaoberám sa vlastne ich, že sa zastávam ľudí, ktorí spáchali trestný čin. No nie je to pravda, pretože v tejto fáze, ktorú popisujem v správe, ide o osoby, ktoré boli predvedené na políciu. My aby sme vedeli, že či niekto je podozrivý z trestného činu, alebo či spáchal trestný čin, musíme mať k dispozícii rozhodnutie vyšetrovateľa Policajného zboru, čo v tejto prvej fáze nemôže existovať, tam platí prezumpcia neviny až povtedy, kým súd nerozhodne o vine a neuloží trest. Čiže toto je úplne normálny postup v právnom štáte. Tá situácia, ktorú opisujem ja, je situácia, keď polícia predvedie do svojej budovy osobu a nejakým spôsobom voči nej začne postupovať. Má postupovať podľa zákona, nerobí to. Nie je pravda, že sú takto predvádzané iba osoby, ktoré sú podozrivé z trestných činov, sú takto predvádzané aj iné osoby. Čiže tieto možno vaše názory vychádzajú z nedostatku informácií. No, potom ďalej tu boli také vyjadrenia pani poslankyne Jurinovej alebo aj Zimenovej alebo aj pani poslankyne Verešovej. V podstate ony majú takého spoločného menovateľa, ktorý potvrdzuje, že aj to stanovisko verejného ochrancu práv, že je potrebné sa touto vecou zaoberať a riešiť, aby policajné orgány fungovali v súlade so zákonom. A súhlasím s tým, dlhodobo poukazujem na to, že v kombinácii, keď polícia postupuje spôsobom, ktorý neupravuje zákon, obmedzuje osobnú slobodu osôb v priestoroch, ktoré na to nie sú určené a ktoré sú dehonestujúce už tým samotným vybavením a už tým, že tam tie osoby je možné pripútavať, čo je úplne vylúčené v takýchto podmienkach. Dokonca, že sú prípady, kde tieto osoby boli aj bité. Takže za takýchto okolností je potrebné mať aj nezávislý vyšetrovací orgán, ktorý preskúmava policajné postupy. To nie je výmysel verejného ochrancu práv, ale takto to funguje v demokratických krajinách. My takýto orgán a takúto inštitúciu nemáme. A dokonca, keďže sme neratifikovali Opčný protokol k Dohovoru proti mučeniu a inému krutému, neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu, tak nemáme vytvorený proti tomuto ani tzv. národný preventívny mechanizmus. K tomuto sa vyjadrovala naša vláda, ktorá naposledy na tie zistenia aj európskeho výboru odpovedala, že to zvažujeme, ale teraz nevidíme momentálne potrebu takýto preventívny mechanizmus zriadiť. A že veď dostatočnú kontrolu týchto postupov vykonáva, hádajte kto? Prokurátor a verejný ochranca práv. To písala naša vláda. Takže nemáme tento mechanizmus a vždy keď je spochybňovaný policajný postup, tak je potrebné ho nezávisle preskúmať. A podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, pokiaľ dôjde k zhoršeniu zdravia u človeka, ktorý bol v moci štátu, bol zatvorený, v rukách polície, povedzme, tak vždy keď dôjde k zhoršeniu zdravia medzi tým momentom, keď ho polícia do svojich rúk dostala a keď opúšťal to uzatvorenie do nejakého možno iného procesu, a dôjde k zhoršeniu zdravia, tak štát je povinný to objektívne preskúmať. Sám z vlastnej, z úradného postupu, na to nemusí mať ani žiadny podnet. Ani toto my nemáme zabezpečené v Slovenskej republike. Teraz pán poslanec Kotleba hovoril, mi vytýkal, že prečo som tú správu uviedla tak, ako som uviedla. No, uviedla som ako príklad toho, že keď štát má verejného ochrancu práv na to, aby on hľadal tie slabé miesta vo fungovaní štátu, keď ich nájde, tak ich má predložiť jednotlivým inštitúciám, ak sa nepodarí, tak až Národnej rade. A keď som predložila tú správu v roku 2013, zhodou okolností sa týkala práve tých prípadov, ktoré som spomínala, tak Národná rada ju ani neprerokovala, ani opatrenia neprijala. Ja som to uviedla ako príklad toho, že aby sme takto nepostupovali pri tejto správe napríklad, lebo keďže sme to neurobili, tak budúcnosť potom od roku 2013 po dnes ukázala, že Európska komisia začala proti nám konanie kvôli diskriminácii v školskom vzdelávaní. Však keby sme boli odstraňovali, tak sa to nemuselo stať, že nám hrozí žaloba na Európsky súd pre ľudské práva za tú Moldavu napríklad, hej. A že samozrejme tie procesy, ktoré sa robili v meste Košice pri vysťahovaní tých rómskych osídiel, sa teraz, vlastne pokračuje sa s nimi takým spôsobom, takým krutým spôsobom, ktorý určite do budúcnosti privolá škandál na Slovenskú republiku a zhorší jej meno. A teraz nejde o to, že v zahraničí, ale v podstate ide o to, že my vlastne si nemôžeme vyberať z ľudských práv ako z bonboniéry, že toto budeme uznávať a toto nebudeme uznávať. A takisto osoby si nemôžeme vyberať, že voči týmto platia tie práva a voči týmto neplatia. Alebo v stredu platia a v utorok neplatia. To proste takto nemôže fungovať. Je to úlohou verejného ochrancu práv, aby toto robil, tak to robím. Pokiaľ by som mala za úlohu ochraňovať individuálne prípady, tak robím to. Ale toto verejný ochranca práv, ochranu jednotlivých prípadov má na základe podnetov, ale takisto len mäkkými prostriedkami môže poukazovať na nedostatky. Pán Dobrovodský. No boli by ste prekvapený, pozrite si stránku verejného ochrancu práv, ja som ten prípad riešila, riešila a je mi veľmi ľúto, lebo som poukazovala vo výsledku toho podnetu, že dochádza k porušeniu ich základných práv a že štát svojou nemohúcnosťou, napriek tomu, že v zmysle zákona všetky orgány vykonávali svoju pôsobnosť, nedokázali mu zabezpečiť ochranu vrátane súdov. To sa tam, proste všetky orgány sa tam angažovali a on ostal bez pomoci. A preto som navrhovala, že aj to považujem za porušenie práv a že štát by mal prezrieť svoju legislatívu a dať jednotlivým inštitúciách také kompetencie, aby mohli v takýchto aj v iných podobných prípadoch relevantným spôsobom pomôcť, čo sa nestalo. A nebol to iba pán Dobrovodský. Je veľa takých prípadov, napríklad aj pri ochrane životného prostredia. Taká istá nemohúcnosť zo strany štátu, napríklad proti hluku a podobne. Čiže poukazujem na to a naozaj som sa tomu venovala. Potom pán poslanec Krajniak, neviem, či tu je. No to je vec názoru, že či si štát zriadi inštitúciu, ako je verejný ochranca práv alebo iného typu. Čiže ja s ním nejdem bojovať. Ak má názor, že inštitúcia ako verejný ochranca práv v tomto štáte je zbytočná a nepotrebná, tak možno si on toto môže myslieť. Pravda je taká, že v roku 2001 priamo z Ústavy Slovenskej republiky bol v Slovenskej republike zriadený verejný ochranca práv preto, aby vlastne kontroloval tie postupy štátu a štátnych orgánov, že či ony neporušujú základné práva osôb. Nespomínam v správe nikde Róm, pretože v základnej definícii základných práv sa vždy hovorí o fyzických alebo právnických osobách, a takto to mám písané aj v textoch, pokiaľ neriešim jednotlivý individuálny prípad, tak tam už sa zaoberám tým prípadom. Ale v tejto správe, tá je správa o systéme fungovania polície, o nezákonnom fungovaní polície, o porušovaní aj ústavných práv, takže tam používam termín fyzické osoby. Potom posledné myslím, to už bolo na základe ústneho prihlásenia sa do rozpravy, bola pani poslankyňa Verešová, pani poslankyňa Blahová. V podstate je pravda, ako ste popisovali tie rokovania na jednotlivých výboroch Národnej rady. Ja chcem len povedať, že ministerstvo vnútra sa opakovane vyjadrilo rovnakým spôsobom. Veď tie postoje boli známe dlhodobo. A pokiaľ ide o výbor pre zabránenie mučeniu, ponižujúcemu neľudskému zaobchádzaniu a trestaniu, tak tento výbor tu bol prvýkrát v roku 2009, nie, prvýkrát myslím ešte v roku 2004. V 2009, v 2013 jeho nálezy boli rovnaké, bezo zmeny, preto nám to vytýkal. A argumentácia Slovenskej republiky bola taká, že policajti preto používajú tie, oni to volajú vyhradené priestory, tie kobky, lebo že nemajú inú možnosť, lebo že v policajných budovách proste nemajú inú možnosť vybudovanú a z toho dôvodu, keď on potrebuje vlastne, kým môže urobiť ten úkon, tú osobu niekde umiestniť, tak musí použiť tento priestor. A ja hovorím, že to nie je pravda. Ani ten výbor nedostal kompletnú a pravdivú informáciu, pretože my sme išli preskúmavať dodržiavanie základných práv osôb, ktoré sú umiestnené v cele. A popritom sme našli v tých istých budovách okrem tých ciel aj tieto kobky. Dvadsaťdva budov sme prezreli a v devätnástich bola aj cela, aj kobka. A používali tú kobku. Čiže toto ten výbor naozaj takúto informáciu nemal, ale mal informáciu, že ten policajt nemá inú možnosť, a preto aspoň na niekoľko hodín. My sme sa rozprávali, oni tým mysleli dve hodiny, dve, tri maximálne, kým sa proste vyrieši tá situácia provizórne na tú chvíľu, aby im ten človek neušiel napríklad. Ale žiadne spútavanie, žiadne o stenu proste priväzovanie. A samozrejme, že bolo treba vytvoriť aj podmienky, pomoc na zavolanie, dostupnosť pitnej vody, prípadne možnosť použiť toaletu. Právna pomoc mala byť. Čiže výbor vytýkal, že v komplexe toho, že aj takáto miestnosť, aj zašitá niekde v policajnej budove, kde o nej nikto nevie, aj bez právnej pomoci, aj bez telefonátu rodine a viac ako 24 hodín, čo som aj ja zistila, to sa volá ponižujúce zaobchádzanie. To je definícia právna. To je jedna vec. A druhá vec, pokiaľ ho tam zbijete v tom uzavretom priestore, tak to už je mučenie. Takže takto na tom sme. No a ja sa ešte vrátim, už len jednu vetu poviem. My žijeme v demokratickom a právnom štáte podľa našej ústavy. V roku 1977 bola Charta 77, bola preto, lebo aj socialistický štát pristúpil k dohovorom, povedal, že bude uznávať základné práva a slobody a nerobil to. Niektoré uznával, niektoré neuznával. Za niektoré, keď sa to, človek toho domáhal, tak dokonca prenasledoval a trestal. No ale teraz sme v demokratickom štáte a my sme pristúpili k dohovorom. A my si myslíme, že si môžeme vyberať ako kedysi? Že toto právo budeme uznávať a toto právo nebudeme? Neexistuje taký dôvod, že pre nedostatok peňazí my môžeme porušovať základné ľudské práva a slobody. A ja si myslím, že každý poslanec Národnej rady, volený občanmi Slovenskej republiky, toto musí vedieť a musí to akceptovať. Takže ja pevne verím, že bude verejný ochranca práv úspešný nie kvôli verejnému ochrancovi práv, samozrejme, ale kvôli tomu, že sa posunieme kúsok ďalej v demokracii a že naši ľudia budú mať lepšiu záruku ochrany základných práv a že vy, poslanci Národnej rady, to umožníte. Ďakujem vám veľmi pekne. (Potlesk.)