M. Vášáryová, poslankyňa: (2008-04-02):
A prečo som sa rozhodla vystúpiť a tiež trošku pridať k tomuto zákonu, ktorý považujem, aj túto debatu považujem za veľmi dôležitú, pretože škola je miesto, kde sa každý občan, každá občianka zoznámi s kultúrnymi kánonmi. Teda s niečím, čo je takým symbolickým univerzom či už národnej kultúry, alebo európskej kultúry. A s týmto symbolickým univerzom naše deti, my, čo tu sedíme sme nabrali nielen vedomosti, fakty a faktoidy, ale aj mýty, predsudky a všetko, čo tvorí tie naše kánony a čo si odnášame z minulosti. A tieto predsudky a staré nepotrebné veci sa miešajú v procese vyučovania s tým, čo potrebujeme, aby naša nová generácia mala fantáziu, aby mala jasnú hodnotovú orientáciu a aby si zachovala tvorivú myseľ neohraničenú nejakými nezmyselnými príkazmi. Často sa stretávame s ľuďmi zo škôl. Debatujeme s učiteľmi. Musím sa priznať, pán minister, že učitelia si kladú otázky, či to zvládnu, čo to bude pre nich znamenať a ako vlastne sa odrazí tento zákon na ich každodennom živote. Ja len upozorňujem, pretože tu som stála, keď som hovorila o problémoch vo financovaní základných umeleckých škôl a moji kolegovia na tejto strane sa vysmievali a hovorili, že to všetko bude v poriadku. A ten chaos bol neuveriteľný. Som veľmi rada, pán minister, my sme sa o tom rozprávali, že situácia základných umeleckých škôl sa stabilizovala, ale ja len upozorňujem, že silné svaly nikdy nie sú veľmi dobré pri prijímaní hlavne takýchto zákonov. A ja dúfam, že sa to neskončí len na tých bohorovných úsmevoch ako vtedy pri ZUŠ-ke. Ja by som tento zákon, ktorý som sa snažila podrobne pozrieť, nazvala by som ho najprv takým popisným. Pre mňa je to popisný zákon, kde sa len popisuje, čo to všetko je, niekedy sú aj tak také školské odpovede. Zariadenia školského stravovania zabezpečujú školské stravovanie. A podobne. Je to až smiešne pre mňa si to čítať, ale prosím. Ale je to úradnícky zákon. Ja som to povedala, že to je zákon tvorený úradníkmi a bola by som oveľa radšej po rozhovore s vami, pán minister, keby sa tam objavili aj  originálne myšlienky. Podľa mňa, keďže väčšinou vystupujú východniari so svojimi krátkymi slovami, pre mňa „neni ten zákon šumny“. Tak by som to povedala. Šumny. (Smiech.) Nie, neni šumny, ako hovoríte vy východniari. A je tam, ako som už upozornila, pán minister, úradnícka slovenčina. A ja si myslím, že spôsob, akým komunikujeme s učiteľskou komunitou, bude mať odraz na to, ako oni budú napĺňať tento zákon. Takže, prosím, nepovažujte ma len za nejakú puristku, ale  skutočne bola by som veľmi rada, keby v druhom čítaní sme sa mohli stretnúť už aj so slovenským školským zákonom, a nie s bohemizmami, germanizmami a ja neviem, čo všetko tam je. Ale je pravda, že rétorika nemení skutočnosť, ale ju veľmi ovplyvňuje. A povedala by som, že tento zákon je aj pre mňa nie ambiciózny. A Matej Bencúr, teda pre tých, ktorí nevedia, kto je to, Martin Kukučín vždy hovoril, že je veľmi dôležité, aby veci, ktoré robíme, sme robili s oduševnením. A tento zákon nie je oduševnený pre mňa a mali by sme byť ambiciózni, pretože musíme uskutočniť sen našich predkov o tom, aby sme vytvorili dôstojné miesto Slovenskej republike v Európe a musíme presadzovať takýmito zákonmi nové pravidlá, nové zmeny, nové inovátorské cesty k úspešnému Slovensku. Ja som si napríklad s veľkou pozornosťou pozrela izraelský školský zákon. Vy ste sa zaoberali fínskymi a všelijakými, ja izraelským. V školskom zákone a vôbec v školskom systéme Izraela je napríklad aj program, ktorý sa volá Hipo, Hippy, Hajpi, ako chcete, a v tomto zákone je jasne stanovené, akým spôsobom škola pracuje s rodičmi, aby sa deti rady učili. To je kľúčové napríklad aj preto, čo hovorila moja kolegyňa pani Táňa Rosová, aby sme vyrovnávali možnosti detí. To sa týka aj učebníc. So starými učebnicami, centralizovanými učebnicami zase toho veľa neurobíme. Ja vás rozumiem a rozumiem aj kolegom zo Slovenskej národnej strany, treba začierniť nejaké mená možno v učebniciach a kontrolovať to, ale ja si myslím, že takto, a veľmi som si pozorne čítala tieto pasáže, myslím si, že to bude obmedzovať školy, ale toto je, prosím, môj názor. Ja by som sa hlavne chcela venovať vyučovaniu jazykov. Nie preto, že ich niekoľko ovládam, ale preto, že si myslím, že učíme jazyky zle a berieme deťom čas a chuť. Ak nebudeme mať, pán minister, jasne určené, že angličtina bude druhým jasným dôležitým jazykom pre všetky naše deti, naše deti sa o chvíľu nedohovoria. Všetci Švédi, Fíni, Nóri, Dáni, nebudem hovoriť o Talianoch, Taliani sú špecifickí, ale dnes už aj Francúzi a Španieli hovoria po anglicky. Bola som, nebudem hovoriť, v ktorej škole v pondelok, deti majú štyri roky angličtinu, päť rokov, jednoduché vety nevedia odpovedať. Je mi ich ľúto. Nie je to ich chyba, ony by sa to naučili, ale nevieme to učiť. Nebudú sa môcť ešte tieto naše deti devätnásť rokov po zmene, nebudú sa vedieť rovnocenne zoči-voči postaviť Európanom. Ja viem, že mnohí z nás sa nevieme. Generácia, ktorá vyrastala v päťdesiatych rokoch sa nesmela učiť reči, ale predsa na Slovensku máme nato bunky. Po prvé, máme slovenčinu, ktorá je mäkká, vpredu hovorená. Máme taký prízvuk, ktorý nás neobmedzuje. Máme to oveľa jednoduchšie, aby sme sa naučili reči. Všetci naši predkovia hovorili mnohými jazykmi. Zoberte si od štúrovcov. Generácia môjho otca ešte hovorila plynule po latinsky. My sme sa v päťdesiatych rokoch nesmeli už učiť latinčinu. Toto nám zanechal komunistický režim, ale jednoducho my, ak nedáme dôraz na to, aby angličtina bola súbežným jazykom, v ktorom sa budú vzdelávať naše deti, nebudeme rovnocenní Európania. Ale pozrime sa aj na to, ako sa učia naše deti slovenčinu. Ja tu nechcem hovoriť, že mnohí ľudia, ktorí aj tu vystupujú, nevedia poriadne po slovensky. Ale my musíme začať úplne inak učiť. Ja viem, že toto nie je zákon o obsahu vyučovania, ale slovenčina, vyučovanie literatúry a vôbec celý kultúrny kontext, ktorý si nesieme so sebou ako národ musí mať inú formu a inú metódu. S deviatakmi som hovorila v pondelok a nikto z nich mi nevedel povedať, kto je to Božena Slančíková-Timrava, najlepšia spisovateľka 19. storočia. Keby ju nebol Vajanský vyhodil z Martina, bola by to dnes svetová spisovateľka. A nevedia o tom nič, nemajú to ani, ako mi pani učiteľka povedala, nemajú to ani v osnovách. Viem, že tento zákon sa netýka tých, ktorí budú v edukačnom procese v školách rozhodujúci, a to sú učitelia, ale sú tam pre nich podmienky a tie podmienky pre nich sú znovu zväzujúcejšie, než by bolo treba v modernom školskom systéme. Ale chcela by som vás, pán minister, ešte na niektoré veci upozorniť. Ja si myslím, že moderný školský zákon by mal obsahovať aj pasáž o školskej knižnici. V mnohých školských systémoch, napríklad aj v Rakúsku a v Poľsku, ktoré poznám skutočne veľmi podrobne, je v školách, no, určite nie v tých malých školách, ale vo väčších školách je pedagogický pracovník, ktorý pracuje s knižnicou, špeciálne s knižnicou, to znamená, nie je to niekto, kto dostane knižnicu len ako prifarenú k svojmu úväzku. Ja si myslím, že knižnice ako informačné a kultúrne centrá, či už budú v školách, alebo obecné, alebo mestské, alebo regionálne knižnice, budú tým kultúrnym bodom, okolo ktorého sa budú zhromažďovať informácie a životný štýl a tento zákon nehovorí o knižniciach nič. Bola by som veľmi rada, keby sa tu aspoň niečo o knižniciach objavilo. A o niečom, čo sme my už hovorili, pán minister, ale ja to chcem povedať tu z tohto miesta. Okolo nás žijú príslušníci slovenskej národnostnej menšiny, myslím si, že na hraniciach s nami, na severe v Poľsku a v Zakarpatskej Ukrajine a tak ďalej. A vždy bolo svojím spôsobom v školskom zákone, nechcem sa teraz zaoberať tým, či je dobre, alebo zle ošetrené, ale bola možnosť pre tieto deti z tejto menšiny, aby čo najviac študovali na Slovensku. Pán minister, zamyslite sa nad tým. Dva body. Prvá vec, akým spôsobom docieliť, aby mohli znovu žiaci zo slovenskej národnostnej menšiny, z krajín, ktoré sú vedľa nás, a to je pár kilometrov, študovať na niektorých odborných školách na Slovensku. Nebudem hovoriť o vysokých školách, o tom sme my osobne hovorili, o tých problémoch, verte, že ako veľvyslankyňa som sa tým dlho musela zaoberať. Darmo dávame štipendiá, keď je to pre nich nevýhodné. Nenastavujeme im podmienky, aby mohli prichádzať k nám. Ale zároveň v tomto návrhu zákona je aj pasáž o letných pobytoch, hej? O školách v prírode. Ak chceme docieliť, aby deti zo slovenskej národnostnej menšiny, teda autochtónni Slováci, aby sme udržali slovenčinu živú, najlepšou metódou pre deti je ich mesačný pobyt na Slovensku v školách v prírode. Je to vyskúšané, mám päťročnú skúsenosť s tým, je to veľmi ťažké, nemá to žiadnu podporu v zákone, je to veľmi ťažké presadiť a veľvyslanci dnes proste zbierajú nato peniaze, aby to mohli umožniť takýmto deťom. A ešte posledný bod, a to je stravovanie. Preto som si tu vybrala  ten citát, pán minister, že zariadenia sú zabezpečovanie školského zariadenia. To je, ako keď nám pani učiteľka hovorila, že hovorte celou vetou, ale tam sú materiálno-spotrebné normy a receptúry. Ale čo sa zmení na systéme stravovania našich žiakov? Nič. Naše deti budú jesť ďalej kaloricky zlú stravu, bez zeleniny, ovocia, bez moderných receptúr. Naše deti budú dostávať mrazené potraviny, hotové výrobky zbavené výživných látok, vyprážané rezne a zemiakové hranolčeky plné prepáleného tuku. Tie paragrafy majú impozantné čísla a bude to vraj riešené záväznými predpismi, ale, pán minister, my sme povinní pre zdravie budúcej generácie zmeniť spôsob školského stravovania. Takže ešte jedna poznámka práve z toho môjho výjazdu z pondelka. Tu sa veľa hovorilo o tom, že či sekty zakladajú školy, alebo niečo také. Priatelia zo Slovenskej národnej strany, čo budeme robiť s príslušníkmi Slovenskej pospolitosti, ktorí sa nám dostali do škôl? Mám čerstvú skúsenosť, pán minister. Ďakujem pekne. (Potlesk.)