Škripek, Branislav, poslanec NR SR (2012-09-26):
Ďakujem pekne za slovo. Vážená pani predsedajúca, vážení kolegovia, ja chcem len vyjadriť, že som veľmi rád, že pani kolegyňa Žitňanská podala teraz tento pozmeňujúci návrh a navrhla, aby sme znovu zaviedli druhú časovú oponu. Ale bol som veľmi prekvapený tým, že ona je neplatná alebo teda že nefunguje. Viem, naposledy som stopoval, že bola platná v roku 2007. A ako vtedy občiansky aktivista viem o tom, že mnohí rodičia veľmi oceňovali, že v našej krajine na to dbáme, že sú označované niektoré typy vysielania ako nevhodné, tak že sú nie vysielané v takom čase, v ktorom to môže zle a negatívne dopadnúť na našich mladých ľudí. Ja neviem pochopiť, a pýtal som sa na to pána ministra Maďariča, pretože on bol vtedy minister, v roku 2007, pýtal som sa ho pred pár dňami, keď tu sedel, že prečo zmizla tá druhá časová opona. Ona sa vyparila. Proste bola v tej vyhláške, platila, mala dobrý efekt, ale jednoducho prestala existovať. Ja to viem preto, že mnoho mojich známych reagovalo sťažnosťami a odvolávalo sa na to, že takéto zlé programy, ktoré zasahujú naše deti a mladých ľudí, jednoducho nemajú byť vysielané. A Rada pre vysielanie a retransmisiu odpovedala bezmocne slovami: „My nemáme na základe čoho reagovať.“ No a ja som často prežil taký hnev, že ako je to možné, že žijeme v krajine, ktorá nepomáha rodičom, aby sme mohli nejakým spôsobom ochrániť našich mladých ľudí. A ja nemyslím si, že je namieste tá odpoveď, ako viacerí kolegovia poslanci mi povedali, že to je len a len v rukách rodičov, čo dokážu urobiť so svojimi deťmi. Mne sa to nezdá namieste. Veď nie na to máme tvoriť zákony alebo sa dohodnúť, aké pravidlá platia v spoločnosti, aby sme chránili to najcennejšie, čo máme? Viete, mne je smiešna tá reklama na pivo, myslím, Zlatý Bažant, že to je najcennejšie, čo máme, pričom tam bol nejaký slovenský turista, ktorý ťahal to najcennejšie, čo máme, na vrchol tatranského kopca nejakého, a z druhej strany prišiel poľský turista a kričal: „Máš zlotý?“ A on mu tiež dal zloté ako tie poľské. Tak to nie je to najcennejšie, čo máme, že máme pivo, určite. To najcennejšie, čo máme, jednoznačne a len, a ja si myslím, že na to by sa mohlo ozvať zborové áno, keď to poviem, na Slovensku, sú deti, mládež, mladí ľudia, to, že sme schopní ich tu vôbec mať a zabezpečiť im prostredie, ktoré ich bude dobre spoločensky motivovať. Ale ja neviem, či ja nehovorím len nejaké naivné predstavy o tom, že by to tak snáď mohlo byť. Ja som tak rád, že pán minister vydal to, čo som si tu s údivom čítal, ten otvorený list ministra kultúry, adresovaný ústavným činiteľom, predstaviteľom kultúry, školstva, cirkvi, tretieho sektora, v neposlednom rade súkromným televíznym vysielateľom. Myslím si, že ste ho všetci dostali, lebo prišiel v skrátenej forme aj každému poslancovi. Je to pravda, že každému prišiel od pána ministra? Ty si to dostal, pán kolega? (Reakcia z pléna.) Dobre, tak viem, že to prišlo aj poslancom v skrátenej forme. A vyzýva spoločnosť pán minister, a je to úžasné, že takýto krok minister urobil, lebo však to je jeho úloha byť ministrom kultúry a vyzvať verejnosť sa kultúrnejšie správať, a vyzval dokonca majiteľov súkromných televízií, aby sa kultúrnejšie správali, aj keď to uznáva, že vedú boj o diváka, v konečnom dôsledku o svoj zisk, ale často je to na hranici dobrého vkusu a akceptovaného bulváru. No ale nadobudol pocit, že už pritvrdili najhrubším spôsobom. Viete, stále vychádzam z toho, aké bezmocné sťažnosti som dostal od svojich známych aj neznámych ľudí, ktorí sa na mňa obrátili s tým, ako je možné, že naše deti poobede o 15.00 hodine, o 14.00 hodine, dokonca keď sú choré, ležia doma samé. Ja ako rodič keď som v práci, aj vy, keď tu sedíte, tak proste sme mimo svojho domova, nevieme zabezpečiť, aby naše dieťa doma bolo v bezpečí, v pokoji a nemuselo dýchať nejaký smog. Ja to nazývam to, čo tu na Slovensku máme. Je to morálny smog. Ale nedokázali sme to vyriešiť ani v rokoch minulých. Ale som presvedčený, že každý z nás keby zažil násilie na svojom dieťati, tak by zakročil. Nie je to tak? Však to nie je možné, aby sme v takom prípade nezakročili. Keby ste videli, že vám niekto udrie dieťa, tak čo spravíte? Tak sa vo vás zdvihne hnev a reagujete. Keď nás vtedy nikto nevidí, tak mu dáme poriadne po papuli. A keďže pri tom nás niekto môže vidieť a sme v predemokratizovanej spoločnosti, tak to musíme riešiť na polícii, súdmi a podobne. Hej? Ale najradšej by ste mu v tom momente takú jednu treskli, že až. Priatelia, kedysi bolo násilie doménou ulice. Ale čo sa stalo? Domácnosť bola prístavom pokoja a mne sa zdá, že je čudné, že ako dospelí ľudia sme umožnili, aby sme v domácnostiach mali scény násilia, a to v takom čudnom rozsahu, že to proste nie je normálne. Ani dospelý človek nezažije toľko násilia v bežnom živote, akému je vystavené dieťa v obyčajnom vysielaní televízie ktorejkoľvek u nás. Máme štyri televízie na Slovensku? (Reakcia z pléna.) Tak teda nie je to vo vysielaní STV, teda by som to tak nepovedal, ale vo vysielaní televízie na Slovensku, dobre, presnejšie to definujem, takže, opakujem, je to vo vysielaní televízie na Slovensku. Priatelia, v jednej štatistike som sa dočítal, že ide tu o tisíc násilných scén ročne, možno viacej, horšie, o sexuálne scény v rozsahu niekoľko stoviek, kde niekoľko desiatok je znásilnení. Viete, ja nechápem, ako je možné, aby sme to dovolili, aby taký zákon tu neexistoval, čo to nedovoľuje. Chceli by ste niekto fyzicky tu predstavovať svojmu dieťaťu, ako znásilňuje muž ženu? Veď to je extrém, ktorý je na zvracanie. Ale to sa deje, v našom vysielaní sa to deje tak, že to ukazujeme. Priatelia, výsledok je to, čo nazývajú psychológovia strata mravnej citlivosti a pocit neistoty, ktorý je tým vyvolávaný v mladých ľuďoch. Prečo? Pretože nechápu, že skutočný život je iný. A sú z toho zmätení. Toto sa deje v hlave malého dieťaťa. Ja som pred pár dňami doprekladal jednu hrubú knihu, ktorá na svete bola predaná v 60 mil. kusov, zanedlho vyjde v spoločnosti jednej známej na Slovensku. A tam sa popisujú extrémne prejavy, ktoré toto pozorovanie násilia má v dopadoch na deti. Deti nepremyslene napodobňujú to, čo vidia. Takže jeden extrémny prípad skutočne reálne vám poviem. Jedenásťročný chlapec na ulici keďže sa túlal, bol z „normálnej“ rodiny, ktorá sa oňho nestarala, iba sledoval televíziu, keďže vedel (Je to prípad zo zahraničia, samozrejme, nie zo Slovenska.), že na ulici nie je bezpečne, tak nosil zbraň, skutočnú, reálnu zbraň. A v jeden deň stretol niekoho, iného chlapca svojho veku. A zapáčili sa mu jeho tenisky. Tak ho požiadal, nech si ich vyzuje a nech mu ich dá. Keďže mu ich dať nechcel, tak naňho vytiahol tú zbraň. A keď si ich pod násilím, teda hrozbou toho násilia vyzul a dal mu ich, tak priložil revolver k jeho spánku, usmial sa a potiahol kohútik. Je to skutočný prípad, on ho naozaj odstrelil. Keďže bol zaistený na základe zakrvavených tenisiek, pri vyšetrovaní sa ho pýtali, čo by zmenil na svojom konaní. Tak povedal, že by si tie tenisky lepšie umyl, lebo mu je ľúto, že ho našli. Priatelia, toto je extrémny prejav straty mravnej citlivosti, akejkoľvek citlivosti vo svedomí. Ale toto je výsledok zobrazovaného nereálneho násilia a sexuálne úchylných činov. Prečo som to povedal? Teraz tak to je, lebo som si tiež pozrel nejakú divnú reality šou. A, kolegovia, je to pravda. Ja nechcem veriť tomu, že to, čo zobrazuje naša televízia, je v skutočnosti normálny priemerný občan Slovenska. Takže jedna bláznivá relácia sa volá, že niekto si hľadá niekoho, ktosi hľadá ženu. A pripadá mi to, ako keby sme predávali, nehnevajte sa teraz na mňa, za to, čo poviem, dobytok na trhu, že proste si navzájom niekoho tu ponúkame ako nejaký tovar. A teda spôsob, akým si dotyčný hľadá ženu, je, ako keby si hľadal skutočne nejaký sexuálny objekt. Tak ja musím povedať, že mne sa nezdá, že normálny priemerný muž je takto zobrazovaný, že toto je priemerný slovenský muž, ktorý sa takto správa ku hľadaniu si životnej partnerky, ale táto televízia nám ponúka, že toto je normálny prístup ku životu. Teraz keďže my nevieme zabezpečiť, aby takýto primitívny podradný program, ktorý zobrazuje umelým nepravdivým spôsobom život, nebol vysielaný v čase, keď sú naše deti bez dozoru doma, my tomu nevieme zabrániť, lebo náš štát tu takéto zákony nemá, naše ministerstvo kultúry ich neuviedlo do platnosti a žiadne nástroje na to nemáme, respektíve nikto nevyžaduje dodržiavanie zákonnosti, tak sa stane, že vaše dieťa je doma choré a bude sa pozerať na tú televíziu a odpozoruje tento modelový vzor správania a bude ho napodobňovať. Odpoviem vám ďalším extrémnym prípadom, ktorý je publikovaný, ako jeden chlapec na základe krátkeho porno filmu, gay porno filmu, homosexuálneho porno filmu znásilnil svojho kamaráta, lebo si myslel, že tak sa to má. Priatelia, toto bola odpoveď vyšetrovateľovi, toto nie je vymyslené, toto je zdokumentovaný prípad, vyšetrovaný. Jeho odpoveď bola: „Po zhliadnutí toho filmu som si myslel, že tak sa to má.“ Prepáčte mne to tu pripadá, ako keby sme vychovávali zvieratá. A zase nebudeme vedieť snáď označiť vinníka? Takže mladí ľudia si naozaj nevedia určiť, čo je správne, a my sme zodpovední za to, aby sme zabránili strate citlivosti vo svedomí. Ale keď naši rodičia musia chodiť a, samozrejme, je to tak správne, do zamestnania, potom ešte poprípade do druhého, pretože tak ťažko sa nám tu ekonomicky žije, tak sa musíme môcť spoľahnúť na niečo, čo nám zabezpečí, aby naše decká neboli vystavované násiliu a sexuálne úchylným činom, pretože voči degradujúcim účinkom televízie nik nie je imúnny. Toto sú závery psychológov, odborníkov, ktorí to tu študujú. Kolegovia, ja by som po tak vážnych výzvach vášho pána ministra vyzval cirkvi, aby na tom pracovali, ako to skutočne žiada pán minister. Ale ja by som chcel vedieť, ako na tom môžu cirkvi pracovať. Neviem si predstaviť, že by cirkevní predstavitelia mohli žiadať našich vysielateľov alebo majiteľov tlačových médií, že dôjdu za nimi biskupi katolíckej, evanjelickej, pravoslávnej cirkvi alebo predstavitelia protestantských cirkví a pôjdu za nimi s papiermi, kde bude uvedené: „Viete, majitelia televízií a časopisov, my vás žiadame ako morálne autority na Slovensku, neuverejňujte toto alebo to.“ Tak oni sa im vysmejú. Takže ja by som chcel vedieť, ako to pán minister myslel, lebo pred pár dňami som si tu k nemu sadol. A hovorím: Veď, pán minister, to máte v rukách najviac vy a teraz aj strana, ktorá to tu môže schváliť jedným hlasovaním, 83 hlasmi. Tam keď sa objaví na tej modrej obrazovke, že je to schválené, ja zatlieskam a poviem kolegom, že je to fantastické a že treba to spraviť. Teraz ako nový poslanec sa tu pýtam kolegov aj z opozičných strán, aj z terajšej vládnucej strany, či takto sa to robí, že nemôžeme si navzájom nič uznať. Tak toto nie je poslankyňa strany SMER, je to mladá pani Žitňanská, ktorá nepatrí do vašej strany, ktorá to navrhuje. Odmietneme to preto. Alebo môže sa to schváliť? Mne by sa to zdalo tak skutočne naivne nováčikovsky, že dobré veci, ktoré majú chrániť na Slovensku zdravé veci, morálny vývin detí, musíme podporiť, že je to absolútne potrebné. A ak teda reagujeme na pána ministra kultúry, prinútiť súkromný sektor zdravo sa správať k nášmu spoločenskému priestoru naozaj môžeme iba zákonmi, to je jedna možnosť, po druhé, vyžadovaním kontroly s tým, že budú udeľované také tresty, ktoré zastrašia, nie napríklad päťtisícová pokuta, ktorú si vyberie v štyrikrát vyššej výške na reklamách ten majiteľ súkromného média alebo tlačového média. Jeho to tak vôbec nebude bolieť. Ale ja už som sa dočítal, že my máme aj celkom dobré a silné zákony na ochranu mravnosti. Lenže sú tam aj také extrémne tresty, ktoré akoby vôbec nič neznamenali. Ja som ešte ani nepočul, že by niekto naozaj bol potrestaný odňatím slobody v dlhotrvajúcom rozsahu za publikovanie všelijakých sprostých vecí, hoci sa to na Slovensku deje. Ale ja som ešte nepočul, že by vážne niekto bol za to odsúdený. Takže máme zákony, ktorých dodržiavanie nevyžadujeme? Je to znovu otázne. Potom pozeráme sa tu iba na seba, nechávame to tak. A najlepšie sú tie odpovede: „No, ale, však keď je to všade...“ Kolegovia, ja si myslím, že toto je nutné zastaviť, pretože ak minister začne kričať, že toto už je extrémne, je to hrubé, sprosté, vulgárne, idiotizuje nás to, ako on to tu hovorí, tak v tom prípade niet inej šance, len schváliť tento zákon. Poprípade ho poriadne sprísnime ešte. A zabráňme tomu, aby sme tu všetci dýchali to, čo opakovane som nazval morálnym smogom. A dosiahnime, že sa nemusíme báť zapnúť televízor, ako to tu povedal pán poslanec Hlina, aby sme sa nebáli zapnúť televízor. Bolo by dobré to schváliť? Ja by som bol vďačný, keby to tak bolo. A možno máme možnosť sa na to zasa pozrieť. Vy mnohí ste tu drvivá väčšina, už starí skúsení politici. Ja znovu budem mať možnosť si povedať: Naivka naivná, hlúpučká, snáď nečakaj, že by to bola realita, zabráňme konaniu morálneho zla na Slovensku, dosiahnime ochranu detí a mládeže, vyžadujme dodržiavanie zákonov, spravme to tak prísne, že to bude aj dosiahnuteľné a že naozaj uvidíme, že potlačíme to, čo všetci nechceme mať. Mňa totiž nebaví svojim chlapcom vysvetľovať, prečo na niektoré scény aj nechtiac sa pozeráme do televízie, prečo to je v tej televízii. Ja im to neviem vysvetľovať. Takže ďakujem vám za pozornosť a najviac by som vám chcel poďakovať za to, že celá táto polovica poslaneckej snemovne stlačí gombík „áno“. Jedine žeby „nie“. Ďakujem.