B. Bugár, podpredseda NR SR: (2001-09-04):
(Hlasovanie.) Prítomných je 83 poslancov, za 81, nehlasovali 2. Konštatujem, že sme prijali uznesenie Národnej rady, ktorým sme schválili uznesenie Národnej rady Slovenskej republiky k Vyhláseniu Národnej rady Slovenskej republiky o deťoch a mládeži . Ďakujem, pani poslankyňa. Nasledujúcim bodom programu je prvé čítanie o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon Národnej rady Slovenskej republiky č. 241/1993 Z. z. o štátnych sviatkoch, dňoch pracovného pokoja a pamätných dňoch v znení neskorších predpisov . Návrh zákona ste dostali ako tlač 936. Návrh na pridelenie návrhu zákona na prerokovanie výborom Národnej rady máte v rozhodnutí predsedu Národnej rady č. 1034. Za skupinu poslancov návrh zákona uvedie poslanec Peter Tatár. Pán poslanec, nech sa páči, máte slovo. P. Tatár, poslanec: Ďakujem za slovo. Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, november 1989 patrí bezpochyby k najvýznamnejším medzníkom slovenských dejín 20. storočia. Možno dokonca povedať, že je zlomom, aký nemá v moderných dejinách Slovenska obdobu. November 1989 znamená v prvom rade prechod od totalitného režimu k demokratickému. Znamená návrat ľudského indivídua do dejín, návrat jeho ľudskosti a dôstojnosti. Znamená návrat k prirodzenej rôznosti, k pluralite, k vedomiu toho, že všetci tvoríme jeden univerzálny ľudský druh, ale zároveň sme rôzni. V tomto zmysle znamená návrat k modernej európskej civilizácii tak, ako sa v hlavnom historickom prúde vyvíja od 18. storočia. Toto rešpektovanie základného znaku európskej kultúry, rôznosti názorov, postojov, záujmov, hodnôt našlo v novembri 1989 svoj výraz v nastolení politickej plurality, v možnosti slobodne sa rozhodovať, mať možnosť slobodného výberu a voľby. Podieľať sa na moci a vnímať moc samotnú nie ako nástroj vlády nad druhými, ale ako možnosť spravovať veci verejné spolu s druhými. November 1989 znamená po 60 rokoch návrat základných občianskych slobôd, akými sú sloboda slova, sloboda zhromažďovania, sloboda vyznania, sloboda poznania. Bez týchto slobôd ostáva človek otrokom, sluhom či námedznou silou, človekom bez zodpovednosti, ktorý povinnosť necíti ako vnútorný záväzok voči spoločenstvu seberovných, ale ako zvonka nanútený príkaz a zákaz. V novembri 1989 sa rodí v prvom rade spoločnosť slobodných a zodpovedných ľudí, vedomých si svojich povinností voči tým, s ktorými žijú, ale i voči tým, ktorí prichádzajú po nich a ktorí im predchádzali. November 1989 znamená v tomto zmysle návrat do dejín. Po novembri 1989 prestávame žiť v nemennej prítomnosti, o ktorej sa hovorilo, že tu bude na večné časy. Začíname žiť aj v budúcnosti a minulosti. Začíname mať pred sebou uskutočniteľnú možnosť zmien a nesieme si so sebou ako skúsenosť orientáciu a kompas našu kultúrnu pamäť. História sa vracia z bezčasia do času a s ním aj do dejinnosti a do zmien a nadobúda znovu všetky tri rozmery. Prítomnosť ako priestor nášho rozhodovania, minulosť ako priestor našej skúsenosti a budúcnosť ako priestor našich možností. November 1989 otvoril cestu k otvoreným dejinám, v ktorých neexistujú nijaké hrubé čiary zabúdania či falšovania, ale schopnosť pozrieť sa na seba kriticky, rozlíšiť vo vlastnej histórii medzi dobrom a zlom, schopnosť robiť nielen správne kroky, ale dopúšťať sa aj omylov a chýb, no môcť tieto chyby a omyly korigovať. V novembri 1989 sa však zrodilo aj viacero kľúčových historických rozhodnutí, ktoré budú mať vplyv na náš ďalší vývin. Ide predovšetkým o základné rozhodnutie medzi násilným prevratom a nenásilnou revolúciou. November 1989 bol v 20. storočí rozhodnutím pre nenásilnú ústavnú zmenu a otvoril pre Slovensko cestu bez revanšizmu, aj keď je to cesta nesmierne ťažká, dlhá a máme na nej veľmi často oprávnený pocit, že v tomto novom systéme až priveľmi nápadne prežívajú a inovujú sa staré komunistické stereotypy, mechanizmy správania, mocenské návyky a neprávosti. November 1989 však znamená aj možnosť preklenúť staré historické rozpory. Prvý raz v moderných slovenských dejinách sa v ňom spojili potomkovia najsilnejších nekomunistických tradícií moderných slovenských dejín, ktorí žili takmer celé storočie v nepreklenuteľnom rozpore. Toto ostáva základným posolstvom schopnosti spájať sa v rozličnosti. Prvý raz v moderných dejinách Slovenska sa však v novembri 1989 spojili nielen Slováci a Česi, aby potvrdili svoju rovnoprávnosť a rovnocennosť, ale aj Slováci a Maďari, ktorých dovtedy delila maďarizácia, Trianon, Viedenská arbitráž a vyháňanie po roku 1945. V roku 1968 mohli Slováci a Maďari pocítiť prvý raz občiansku spolupatričnosť. Vzápätí však zažili aj jej zmar. V roku 1989 sa mohli Slováci a Maďari prvý raz spolu podieľať na základnej premene spoločnosti, čo ostáva do budúcnosti spoločným vkladom a záväzkom, lebo tentoraz si už zmar nášho spoločného podujatia dovoliť nemôžeme. Vrhol by nás bez ohľadu na to, či sme Slováci alebo Maďari, do historickej priepasti. November 1989 otvoril pre nás všetkých, aj keď tu narážame ustavične na tradičné hranice nášho chápania „inakosti“, aj začiatok bolestného prerodu chápania práv menšín národnostných, etnických, rasových a ďalších. November 1989 má neodmysliteľný a kľúčový národný rozmer. Stal sa svojprávnym a autentickým rozhodnutím slovenského národa, že chce byť slobodný. Je to teda naším slobodným rozhodnutím, že chceme byť súčasťou západnej civilizácie, európskej kultúry a tradície. Je naším slobodným rozhodnutím, že si v nej chceme uchovať a rozvíjať vlastnú identitu. Je však aj rozhodnutím, že touto našou identitou vstupujeme do otvoreného priestoru, ktoré je aj kolbišťom rozmanitých národných a kultúrnych identít. Je rozhodnutím o tom, že sa na tomto kolbišti chceme presadiť našou kultúrnou úrovňou a vzdelanosťou, hodnotami, ktoré v konkurencii obstoja a budú sa vedieť presadiť. Sú to hodnoty nášho vnímania sveta stelesnené v umení, hodnoty našej vynaliezavosti stelesnené vo vzdelanosti a poznávaní, schopnosť našej súťaživosti stelesnená najvýraznejšie v športe. Toto rozhodnutie spečatil v roku 1993 vznik štátnej samostatnosti. Ani on by nebol možný bez novembra 1989. O jeho povahe bude dokonca rozhodovať to, do akej miery ostane spojený s novembrom 1989, nakoľko sa s ním bude cítiť zviazaný. Začína sa to už samotným jeho charakterom. Budovaním štátu, vývinom Slovenskej republiky. Skúsenosť novembra 1989 hovorí, že chceme byť v prvom rade štátom rovnoprávnych občanov. Hovorí však aj niečo o našej národnej suverenite. Spočíva v Tatarkovom odkaze, že suverénnym národom môžeme byť len vtedy, ak budeme národom suverénnych občanov. Ak budeme národom vedomým si toho, že ho tvoria suverénne, autonómne indivíduá. Ak budeme národom vedomým si našej individuálnej, lokálnej a regionálnej rozmanitosti. Ak budeme národom, ktorý bude partnerom ostatným národom a národnostiam, nebude sa nad nimi vyvyšovať, ale nebude sa im ani podlizovať. November 1989 privodil ešte jednu základnú zmenu. Vyjadril zásadu, že vlastníctvo je posvätné a nedotknuteľné. Toto základné poznanie je dvojsečné a my sme mali možnosť za posledných 12 rokov túto dvojsečnosť spoznať. Vlastníctvo môže byť totiž koristnícke a korumpujúce alebo zveľaďujúce a poctivé. Posolstvo novembra 1989 spočíva v základnom zmysle vlastníctva ako historicky preskúšanej a overenej formy poctivého zveľaďovania, opatrovania a ošetrovania. Ak nechceme, aby na Slovensku do budúcnosti dominovala aktuálna skúsenosť koristníckeho, úzko egoistického skorumpovaného vlastníctva, musíme sa ustavične vracať k tomuto posolstvu novembra 1989, ako k jednej z jeho základných hodnôt. Novembrom 1989 sme si však otvorili aj našu cestu k riešeniu súčasných civilizačných problémov. November 1989, tak ako vôbec rok jari národov 1989, bol súčasťou oveľa širších civilizačných a kultúrnych procesov spojených s globalizáciou sveta, vznikom nových geopolitických zoskupení a mocných konfigurácií, vznikom nových demokracií, ale aj nových foriem autokratických vlád, novej ekonomiky, nových biotechnológií, nového chápania identity ľudského života, ale aj ľudskej identity ako druhovej a individuálnej totožnosti. Do týchto procesov dnes ešte nedovidíme. Už dnes však vieme, že môžeme ostať mimo nich, na ich okraji alebo v strede. Odklonom od nich mimo Severoatlantickej aliancie, Európskej únie, s plnením minimálnych požiadaviek na ich periférii alebo s plnením našich vnútorných potrieb v partnerskom vzťahu voči nim. Rozhodnutie novembra 1989 bolo naším vnútorným rozhodnutím o partnerskej účasti na civilizačných a kultúrnych procesoch, ktoré budú rozhodovať o našej blízkej budúcnosti. Váhať medzi včerajším odklonom a dnešným minimalizmom, zabudnúť na partnerskú cestu by znamenalo opustiť v budúcnosti idey novembra 1989. Aj v tom je jeho historický záväzok a záväznosť. Z toho, čo som vám, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, predostrel, je zrejmé, že 17. november nemá byť ako štátny sviatok len spomienkou na významnú udalosť dejín Slovenska 20. storočia. V systéme štátnych sviatkov má plniť ešte jednu jedinečnú úlohu. Je aktuálnym posolstvom, pozadím, na ktorom meriame a budeme merať, či si to pripúšťame, alebo nie, naše dnešné činy a budúce rozhodnutia. Lebo ako hovorí filozofka Hannah Arendt: „Dobré veci v dejinách majú obyčajne veľmi krátke trvanie. Mávajú však potom rozhodujúci vplyv na to, čo sa neskôr deje v dlhých dobách, ktoré nebývajú nijako zvlášť krásne.“ Keď sme spolu s Petrom Zajacom pripravovali návrh na vyhlásenie 17. novembra 1989 za deň štátneho sviatku, aj moje dnešné vystúpenie, mali sme toto všetko na mysli. Mali sme na mysli to, že november 1989 je dôležitý nielen pre tých, čo sa na ňom zúčastnili, čo ho spoločne prežívali a cítili, ale aj pre tých, čo mu vzdorovali, boli voči nemu skeptickí, či si ho ani len nevšimli. Zasiahol a zasahuje totiž do životov nás všetkých. Nám a všetkým ostatným predkladateľom nejde o spor o to, ktoré štátne sviatky majú byť a ktoré nie. Ide nám o to, aby sme svoju vlastnú občiansku, národnú a historickú suverenitu potvrdili tým, že sa k novembru 1989 prihlásime, že mu dáme to miesto, ktoré mu v moderných dejinách Slovenska patrí a ktorého výrazom je aj jeho miesto v systéme štátnych sviatkov. V opačnom prípade by sme opustili sami seba. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)