P. Minárik, poslanec: (2008-02-06):
Dámy a páni, vzhľadom na pokročilý čas sľubujem, že sa nebudem zaoberať tlačovým zákonom z prvej republiky ani deficitmi demokracie v Poľsku v súvislosti s ich tlačovým zákonom. To by som tu asi presiahol tú 19.00 hodinu. Posledná poznámka. Už pri vystúpení predkladateľa, ale aj teraz ma trošku zaráža naplnenosť tejto snemovne. Prerokovávame zákon, ktorý aj jedna, aj druhá strana zrejme považuje za mimoriadne kľúčový. Jedna aj druhá strana. Môžete ukazovať koľkokoľvek, pán Petrák, ja viem, čo hovorím a hovorím k obidvom. Jedna strana si povedala, že v tomto zákone nie je možné ustúpiť ani o milimeter, a druhá strana povedala, že je to zákon hodný spojenia s hlasovaním iným. Ale teraz k vám, keď už ste mi tak ukazovali na tú druhú stranu. V prvom rade vy by ste si mali vypočuť naše výhrady, pretože vy ste hovorili, ako sa to všetko dá v druhom čítaní odstrániť. No, nijako sa to nedá, pretože žiadne naše pozmeňujúce návrhy neboli prijaté. Pán Podmanický, dokonca ani také technické návrhy, ako som dával, keď sa hovorilo o tom, že preukazovať prax po troch rokoch, ktorá už bola preukázaná, je nezmysel, pretože prax môže len vzrásť, zmenšiť sa nemôže. Ale teraz vecne k tomu, čo prerokovávame. Slovensko a pomery na Slovensku sa opäť dostávajú pod priamu kritiku medzinárodných a nadnárodných organizácií a zoskupení. Pokiaľ ide o kritiku jednej či druhej politickej strany, hoc i vládnej a dnes najsilnejšej zo strany politických súkmeňovcov, keď červení suspendujú červených pre mňa žiaden problém. Keď príde kritika od oficiálneho, možno nie najsilnejšieho predstaviteľa OBSE, to bol taký voľný citát nášho ministra zahraničných vecí, ale teraz radšej doslovne, „ktorý však má k dispozícii desiatky a stovky expertov“ na vládny návrh zákona, vtedy asi nebudem špekulovať, že odkadiaľ má preklad. Ten človek má podľa nášho ministra zahraničných vecí k dispozícii desiatky a stovky expertov. Asi si nejaký preklad vedel zadovážiť. Vtedy sa asi budem skôr zamýšľať nad tým, či predsa len nejaký problém nemáme. Bude ho mať totiž nie autor, nie pán minister Maďarič, ani nie vláda, ktorá to sem poslala, ale bude ho mať krajina, v ktorej sa tá norma bude aplikovať. A bude ho mať nie preto, že to kritizuje nejaké OBSE, ale pre uplatňovanie toho kritizovaného zákona u nás na Slovensku. V tej kritike sa okrem iného píše, a ja sa s tým stotožňujem, že, teraz citujem, „návrh obsahuje paragrafy, ktoré by vážne ohrozili redakčnú autonómiu a išli by tak proti medzinárodným záväzkom Slovenska pri ochrane slobody médií“. Vážené dámy a páni, to nepovedal nejaký Miklós Haraszti, maďarský profesor, intelektuál a vydavateľ samizdatov, lebo medzi ľudom pospolitým som už počul aj takú kritiku, že zase ten Maďar nám robí zle. To povedal oficiálne ustanovený predstaviteľ OBSE pre slobodu tlače. Rovnako ako na druhej strane nestojí nejaký anonym z ministerstva kultúry. Ale na druhej strane stojí vláda Slovenskej republiky, pretože materiál bol doručený s podpisom jej predsedu. Dámy a páni, ale ani kritika EÚ alebo OBSE, alebo kohokoľvek, kde sme, či nie sme členmi, nemusí byť vždy oprávnená. Viem si predstaviť, že aj päťapolmiliónové Slovensko sa vie postaviť a zabojovať za svoju pravdu. Vždy to však chce zamyslenie a ochotu potom vysvetľovať svoje riešenie. Určite najhorším riešením je odkaz ministra kultúry, že nevidí dôvod stopnúť zákon a bodka. Alebo také otáľanie, že expertné rokovania, na ktoré sme fakticky boli vyzvaní, sa nezačali ani do začiatku tejto schôdze, na ktorej to prerokovávame, a neviem, pán minister, či sa začali vôbec. A ak nejaké nakoniec budú musieť byť, však ich nejako pretrpíme. Toto je myslenie z čias, keď sa nekonzultovalo, nediskutovalo, nehľadalo kompromisné riešenie. To je myslenie z čias, keď sa realizovali predstavy mocných, tých, čo vládli. To je myslenie, ktoré sme tu zažívali štyri roky po roku 1994 a desaťkrát dlhšie po roku 1948. To je jednoducho myslenie boľševické. A ešte raz zdôrazňujem. Môžeme sa postaviť aj proti Európe. Musíme však vedieť, čo chceme dosiahnuť. Čo chceme dosiahnuť nie pre seba, ale pre krajinu. Položme si základnú otázku, ktorá má stáť na začiatku debaty o tlačovom zákone. Čo potrebuje Slovensko v oblasti tlače, v oblasti slobody všeobecne a špeciálne slobody pri šírení informácií v periodickej tlači? Myslím si, že potrebuje rešpekt a ochranu týchto slobôd. Dámy a páni, o týchto slobodách by sme nemali rozhodovať tu. Nepatria totižto štátu ani žiadnej parlamentnej väčšine. Tieto slobody môže štát iba uznať a chrániť. Ak by ste, vážení kolegovia, aj nemali schopnosť uznať potrebu rešpektu k týmto slobodám, tak Slovensko určite nepotrebuje pre tlač a novinárov prekážky, vyhrážky a atmosféru strachu. Na tomto minime by sme sa mali zhodnúť. Náš mediálny trh je mimoriadne malý. Ťažko dokáže uživiť dva, dva a pol mienkotvorného denníka, jeden až dva bulváre. Keď seriózny týždenník dosiahne 20-tisíc predaných kusov, môže sa tešiť. Väčšina dvojtýždenníkov – týždenníkov, myslím tým aj literárnych, vychádza len s podporou vlády, čo určite neprispieva k ich nezávislosti. Vstúpiť do takéhoto ekonomicky slabého a malého priestoru z pozície sily vládnej osemdesiatpäťky zhmotnenej touto predlohou znamená pripraviť čitateľom tlače sterilnejšie a bezobsažnejšie periodiká a tlačové správy. Keby som mal premiérov slovník, tak poviem, že páchate mediálnu vlastizradu. Dámy a páni, dnes rokovaný návrh je evidentný vstup do tlačového priestoru z pozície sily a moci, ktorá sa prestáva kontrolovať. Prichádza po dlhom stave napätie a v poslednom čase neskrývanej nevraživosti vlády, útokov vládnych strán a špeciálne premiéra proti médiám a novinárom. Prepáčte, ale ako ináč mám nazvať vyjadrenie. Mediálna opozícia, klamári, píšete lži, či prepytujem, špinaví hajzli. Je to práve táto vaša autentická nevraživosť, ktorá je prepísaná do paragrafov tejto legislatívnej predlohy. Tak ako to vidím ja, kľúčové sú dva problémy. Paragraf 6 a naň nadväzujúci sankčný paragraf a § 8 a súvisiaci § 10. Tieto paragrafy sú podstatou zákona. Ak sa iné časti menili, vyvíjali, tak právo na odpoveď je skala. A na tejto skale ste postavili, pán minister, celý zákon. V čom spočíva podstata problému? V prvom rade si treba uvedomiť, že vstupujeme do čisto  súkromného priestoru. Všetky náklady za vydávanie znáša vydavateľ, ktorý nadväzuje slobodný vzťah s kupcom, čitateľom. V takej situácii nesmie byť iné kritérium na obmedzovanie vydavateľa, ako je pravda. To je to, čo od neho môžeme legitímne žiadať. Pravdu. Tento dnes nemoderný a relativizovaný pojem je totižto v tejto oblasti kľúčový. Tak ako vydavateľ a novinár nesmie klamať, tak na druhej strane pravdu aj musíme zniesť. Vyslovená pravda nemôže znižovať česť ani dobré meno. Pravda je totižto kritériom a mierou cti a dobrého mena. Jej hľadanie môže byť ťažké, no nikdy nemôžeme rezignovať na to, že ju nájdeme. Rovnako ako nemôžeme ponechať na zainteresovanom, aby o nej svojvoľne a definitívne rozhodol. Veď málokto z nás dokáže byť v posudzovaní seba objektívny a spravodlivý. Preto platí dobrá zásada, že nikto nemôže byť sudcom samému sebe. To je kľúčový problém. Pozrime sa teraz na § 7 a § 9. Pán minister, právo na opravu a dodatočné zverejnenie nie je pod takou kritikou ako § 8, pretože ide o objektivizované skutočnosti. Právo na odpoveď vychádza v ústrety len subjektívnym potrebám a tam neviem nájsť dôvod na obmedzenie súkromného vlastníctva. Teraz skúsim dva príklady. Pán Podmanický, boli sme spolu v televízii a veľmi sugestívne ste to napasovali priamo na môjho syna. Ten príklad som tu počul viackrát, myslím, že niektorá poslankyňa zo SMER-u to povedala v rozprave k Lisabonskej zmluve, ale spomínali to aj ďalší. Mal som si predstaviť, že o tom mojom synovi niekto napíše, že má aids a nedodajú, že ho má z transfúzie krvi. Dámy a páni, toto sa má dotknúť cti môjho syna. Pre mňa žiadna choroba, žiadna choroba neznižuje česť človeka, ani syfilis, ani aids, ani malomocenstvo. Pán kolega, páter  Damián  bol povýšený na oltár. Podľa všetkého nie preto, že sa o tých malomocných staral, takých bolo veľa. Hovorím o tom, že či môže aids ako taký znižovať česť človeka. On nebol povýšený dokonca na ten oltár ani preto (hlas v sále), pán kolega, môžem rozprávať? Ja vám hovorím, vy môžete potom na mňa reagovať tou faktickou poznámkou. Dokonca môžete mať vystúpenie, lebo ste spravodajca. On tam nebol povýšený ani preto, že to malomocenstvo dostal. To nie je zásluha a takých bolo tiež dosť. On bol povýšený podľa mňa preto, lebo sa o tých ľudí staral. Pretože v nich videl dôstojnosť človeka a nepýtal sa ich, ako ochoreli. A bol povýšený preto, lebo to vyžadoval aj od ostatných. Myslíte si, že Fredy Mercury by požadoval od nejakého vydavateľa priestor na odpoveď, kde by vysvetľoval, ako sa nakazil? Ja človeku neuberám na cti ani mu nepridávam podľa toho, akou chorobou trpí, ale ako žije. A o tom je tá pravda. Dámy a páni zo SMER-u, liberálne socialistické strany, a tam sa vy teda hlásite, celý ten   mainstream  hovorí, že čo nás láka, to je dovolené. Aj preto Oscar pre Hanksovu Philadelphiu. A ja hovorím aids samotný mu v tom filme na cti ani neubral, ani nepridával. Ja osobne nie som za nejakú veľkú askézu. Ale tam, kam vy posúvate túto krajinu, to je k smrti a la Ferreriho Veľká žranica. Takže aids nie je pre mňa dobrý príklad. Skúsim iný, skúsim svoj. Stretli sme sa s ním nie v tlači, ale v Markíze a dotyčného to určite nestálo málo peňazí. Bola to imidžová reportáž pre človeka, o ktorom sa ani netajilo, že je spojený s podsvetím. Koniec koncov, aj sa tá reportáž tak volala Mafián. Videli sme tam starostlivého otca, milujúceho manžela, ktorý ťažko zarobené peniaze investuje do svojej rodiny. Takto sa totižto mnohí mafiáni naozaj vidia a minimálne tá prvá časť predchádzajúcej vety nemusí byť ani úplný faktografický nezmysel. A to nebolo ojedinelé.  Ferusa  sme videli na Jojke. Na Markíze sme videli aj Černáka. Neviem, aká nenávisť voči novinárom a vydavateľom by ma mala viesť, aby som nútil niekomu povinnosť uverejniť odpovede podobného obsahu ako zmienené reportáže. A podľa § 8 sa to bude musieť, ak taký človek vyhlási, že sa čokoľvek v nejakom článku hovoriacom o tom, aké problémy spôsobuje tejto spoločnosti, dotýka jeho cti, dôstojnosti alebo súkromia. Budú to mať zadarmo, zaplatia im to vydavatelia. To je môj príklad na § 8. Vášmu postupu a logike toho, čo robíte, vážení členovia vládnej koalície, však rozumiem. Vláde, ktorá je schopná pošliapať súkromné vlastníctvo v mene potreby premiéra a vyhlásiť, že postaví diaľnicu do roku 2010, neberúc do úvahy ústavné podmienky vyvlastnenia, nemôže predsa robiť problém ani vyvlastnenie časti novinového priestoru. Druhý, často spomínaný problém. Rovnaké sankcie za rovnaké porušenia ako pri elektronických médiách, teda § 6 ods. 1 okrem písm. c), teda propagácia vojny, násilia, drog. To by mne ako konzervatívcovi, kresťanskému demokratovi nemuselo až tak vadiť a v podstate mi to ani tak veľmi nevadí čo do rozsahu skutkových podstát áčka a béčka. Dokonca sa v praxi ukázali ako bezproblémové, niekedy možno dokonca užitočné minimálne v tom, že až na minimálne výnimky v komerčných televíziách a rádiách sa s takou propagáciou dnes nestretávame. Podstata problému však spočíva v orgáne, ktorý sankcionuje. Ak máme tvoriť moderný zákon, potom by to mal byť orgán nezávislý, orgán nie pod egidou exekutívy. Podobne tak, ako je to pri elektronických médiách, kde žiaden problém neevidujeme. Aj keď je tam, samozrejme, situácia výrazne odlišná tým, že vysielajú na základe licencií, a pretože im tie licencie prideľujeme, môžeme dopredu stanovovať aj prísnejšie podmienky. Keďže osobitne nepociťujem nejakú veľkú potrebu zriaďovať ďalší nezávislý orgán, tak je tu pomerne jednoduché riešenie. Mohli by to riešiť súdy. Koniec koncov tak či tak väčšina týchto prípadov, tak ako poznáme vydavateľov a novinárov, na tých súdoch skončí. A k tomu ešte jedna pripomienka. Ak by sa koalícia úspešne a nezmyselne nebránila zákonu o trestnoprávnej zodpovednosti právnických osôb, ako to ináč od nás chcela práve tá Únia, ktorou sme sa minulý týždeň alebo, vy ste sa s ňou minulý týždeň tak zaklínali, mohol by sa tento problém vyriešiť veľmi jednoducho. Elegantne, bez diskriminácie voči vydavateľom. Ak totižto chceme trestať vydavateľov, nie je rovnako zavrhnutiahodné a vyžadujúce trestať aj iné právnické osoby za rovnaké delikty? Dámy a páni, osobne mám ešte výhradu k ochrane zdroja. Ak som povedal, že právo na odpoveď sa v podstate nezmenilo, tak správa na ochranu zdroja sa stala povinnosť. Ide o veľmi výrazný a podľa mňa nie dobrý posun. Išlo zrejme o  úlitbu, o obulus  pre odborársku, koniec koncov však tam vlastne ani iná časť nie je Slovenského syndikátu  novinárov. Zdá sa, že malú, lebo vyjadrenia syndikátu z minulého týždňa sú už trošku iné a už bezvýhradne nepodporujú tento zákon. Len pani Krútka, predsedníčka SSN ešte stále kľučkuje a nechce sa stotožniť s oficiálnym stanoviskom syndikátu. Môžete ma nerušiť a vystúpiť potom buď vo faktickej, alebo vo vystúpení? Pán Podmanický, keď vás to tu nudí alebo hnevá, nemuseli ste tu sedieť, ja som chcel tento zákon spravodajcovať, ale opätovne ste si vo výbore presadili hlasovaním, že budete spravodajcovať vy. Demokratickým hlasovaním, ale keď ho to nudí, tak načo to zobral. (Reakcie v pléne.) Skúste ma nerušiť a potom mi poviete, že čo ste mi chceli. Napíšte si, aby ste nezabudli. (Ruch a smiech v sále.) Ešte raz, čo sa teda z novinárskeho práva na ochranu zdroja stalo? No jednoducho povinnosť. Neochraňujeme novinársku prácu, ale chránime zdroj v každom prípade a zdroj nebude musieť konať ani proti zločinu. Použije jednoducho prostredníka. Použije novinára. Nemusí konať ani proti najzávažnejším zločinom, ani sa podieľať na prekazení najzávažnejších prečinov a zločinov. A to všetko len preto, že sme zvedaví a naša zvedavosť je nám prednejšia než to, či ľudia budú dodržiavať a chrániť zákon. Chtíč je v tejto chvíli viac ako občiansky princíp. Dobre, ale ak to tak chceme, nechajme to tak. Ja osobne som, pán minister, viac podporoval novinárske právo na ochranu zdroja v takej podobe, ako ste ho mali v ministerskom návrhu niekedy v siedmom mesiaci minulého roku. Ináč neviem, ako sa vydavatelia a  novinári budú vedieť brániť úmyselne zavádzajúcim zdrojom. Nebudú sa vedieť brániť, pretože podľa tohto zákona jednoducho nebudú môcť ten zdroj zverejniť. Ani pre súd, ani v tom prípade, keď budú napadnutí. Dámy a páni, viem aj pomenovať pozitívum tohto zákona. Jeho útlosť. Štrnásť paragrafov, 14 paragrafov aj so zrušovacími ustanoveniami, to je celkom chvályhodné. Bohužiaľ, dva, tri problémové paragrafy sú na tých 14 až príliš veľa. Dámy a páni, ale rozhodujúci pre mňa je naozaj § 8. Ten je akoby pre mňa napísaný v azbuke. A keby tam bol iba tento jeden problém a ostatný zákon bol krištáľovo čistý, ten zákon sa pre mňa diskvalifikoval. Povedať dnes pri znení § 8 a § 6 a postoji vlády k médiám, že návrh nie je myslený a nebude v reáli fungovať ako zastrašovací prostriedok, je ako nie rovno klamstvo, tak pre triezvo uvažujúceho človeka neuveriteľné tvrdenie. Rovnaké, ako keby mi niekto tvrdil, že pred rokom 1989 tu nebola cenzúra. No, nebola. Formálne bola totiž v roku 1968 zrušená a ani jeden z paragrafov vtedajšieho právneho systému neobmedzoval slobodu tlače. Dokonca túto slobodu zaručoval. Len hovoriť a písať sa nesmelo. Samozrejme, nebol tu ani cenzorský úrad – oficiálny, len od ministerstva kultúry odčlenený Slovenský úrad pre tlač a informácie. Čo robil tento úrad? Pán minister, dámy a páni, môžete sa opýtať človeka z politického vedenia ministerstva kultúry, ktorý tento návrh, ktorý teraz prerokovávame, pripravoval. Pracoval tam. V tomto návrhu nejde tak o to, čo je tam napísané, ale o to, aké funkcie sa sledujú, a tou funkciou je ovládnutie. Dámy a páni, rokujeme o vládnom návrhu, o vládnom sne všetkých, ktorým sloboda a sloboda slova nič nehovorí. Pre ktorých to nie je hodnota hodná úcty. Princíp, ktorý obmedzuje moc a demokratickú väčšinu. Dámy, páni, toto je myslenie vlády hodnej nie Slovenska roku 2008, ale vlády z roku 1948. Preto nemôžem hlasovať, aby sme pokračovali v rokovaní o tomto návrhu zákona v druhom čítaní, a preto navrhujem, pán spravodajca, aby sme postupovali podľa § 73 ods. 3 písm. b) zákona o rokovacom poriadku, a teda nepokračovali v rokovaní o tomto návrhu zákona. (Potlesk.)