P. Hrušovský, predseda NR SR: (2005-05-10):
M. Abelovský, poslanec: Vážený pán predseda, pán minister, vážené panie poslankyne, páni poslanci, ako som pred chvíľkou ako spoločný spravodajca uviedol, ministerstvo spravodlivosti pripravilo na základe plánu legislatívnych úloh návrh zákona o poskytovaní právnej pomoci, ktorým sa dopĺňa zákon o advokácii a zároveň aj živnostenský zákon. Chcem upozorniť na určité úskalia a problematické časti tohto zákona, ktoré patria do prvého čítania o tomto návrhu zákona, a predpokladám, že viacerí poslanci v rámci druhého čítania a práce vo výboroch tento zákon upravia do takej podoby, aby mohol plniť svoj účel. V prvom rade mám pochybnosti, či je správne zadefinovaná osoba, ktorá je vzhľadom na svoje majetkové a sociálne pomery v stave hmotnej núdze, ktoré podľa môjho názoru je pojem exaktný. Je dôležité pripomenúť, že práve definícia osoby, ktorá bude oprávnená, je najpodstatnejšia vzhľadom na tendenciu človeka využívať a zneužívať všetko, čo mu je poskytované zadarmo. Otázkami, ktoré si treba zodpovedať, sú napríklad, či v stave hmotnej núdze je napríklad ten, kto nemá pravidelný príjem, je nezamestnaný, ale vlastní napríklad nehnuteľný majetok. Alebo či v hmotnej núdzi je ten, ktorý je zdravý, kvalifikovaný, ale práve v tej sezóne nie je zamestnaný. Súdy napríklad z odpovedí na spomenuté otázky konštatovali, že tieto charakteristiky sa nemôžu podradiť pod pojem hmotná núdza. Do apríla 1990, keď nadobudol účinnosť zákon o advokácii, teda bývalý zákon č. 132/1990 Zb., ktorým bola obnovená nezávislá súkromná advokácia, bola bezplatná právna pomoc zabezpečená vo vnútri advokácie, pričom o jej poskytovaní sa na žiadosť občana zvyčajne rozhodoval vedúci príslušnej advokátskej poradne. V trestných veciach táto bezplatná právna pomoc sa poskytovala na základe rozhodnutia vedúceho advokátskej poradne spravidla vo veciach takých obvinených, u ktorých vzhľadom na charakter trestnej činnosti a z toho vyplývajúce  predpokladané majetkové pomery nebol predpoklad na zaplatenie trov obhajoby. Išlo obligatórne napríklad o trestné činy zanedbania  povinnej výživy, trestné činy príživníctva, samozrejme, pokiaľ tieto trestné činy boli podľa Trestného zákona trestné. Pokračovaním tejto praxe bol aj § 20 ods. 3 nového zákona o advokácii, ktorý stanovil právo fyzickej osobe na poskytnutie právnej pomoci za zníženú odmenu alebo bezplatne, ak je to odôvodnené jeho majetkovými pomermi. Zákon počíta s tým, že túto povinnosť finančne už zrejme nebudú  môcť za podmienok vykonávania advokácie súkromne ako slobodné povolanie zabezpečovať advokáti, prípadne ich profesijné združenie, ale štát. Pri zabezpečení bezplatnej právnej pomoci totiž vznikajú náklady tomu, kto túto službu poskytuje napriek jej označeniu ako bezplatnej. V odpovedi na otázku, kto má uhradiť náklady na bezplatnú právnu pomoc, musíme poukázať na Ústavu Slovenskej republiky. Podľa čl. 47 ods. 2 ústavy má každý právo na právnu pomoc v konaní pred súdmi, inými štátnymi orgánmi alebo orgánmi verejnej správy, o začiatku konania, a to za podmienok ustanovených zákonom. Z uvedeného článku je zrejmé, že štát má povinnosť zabezpečiť právnu pomoc. Ako som už spomenul, túto povinnosť si štát splnil zákonom o advokácii. Poskytovanie právnej pomoci je v ňom koncipované ako slobodné povolanie, teda forma podnikania. Advokáti v rámci svojich možností môžu poskytovať právne služby za zníženú odmenu alebo bezplatne, teda právnu pomoc pro bono. Vyžadovať neustále systematické poskytovanie právnej pomoci zadarmo však nie je možné od advokátov podľa môjho názoru spravodlivé požadovať. Problém nastáva v situácii, keď zákon požaduje povinné zastúpenie advokátom a osoba nevie pre svoju majetkovú a sociálnu situáciu splniť túto podmienku. Zdá sa byť logické, že práva a ich uplatnenie sú v súlade a na základe ústavy musí občanom zabezpečiť štát, a teda aj tým občanom, ktorí nemajú dostatok finančných prostriedkov na právnu pomoc. V civilných procesných predpisoch je upravené obligatórne zastúpenie účastníka advokátom ako dovolateľa, teda v zmysle § 241 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku alebo žalobcu v správnom súdnictve podľa § 250a Občianskeho súdneho poriadku, pokiaľ účastník nemá právnické vzdelanie buď sám, alebo je pracovník, alebo zamestnaný člen, za ktorého koná. Rovnako je upravené obligatórne zastúpenie účastníkov v konaní pred Ústavným súdom Slovenskej republiky v prípade, že navrhovateľ nerešpektuje povinnosť zastúpenia, následkom tohto postupu je odmietnutie návrhu na predbežnom prerokovaní veci pre nesplnenie podmienky prípustnosti konania. Čiastočné riešenie tohto problému priniesol  § 30 Občianskeho súdneho poriadku, podľa ktorého účastníkovi, u ktorého sú predpoklady, aby bol súdom oslobodený od súdnych poplatkov, ustanoví sudca alebo poverený zamestnanec súdu na jeho žiadosť zástupcu z radov advokátov, ak je to potrebné na ochranu jeho záujmov. V tejto možnosti musí súd účastníka poučiť. Aplikovanie tohto ustanovenia je viazané na splnenie dvoch podmienok. Musia byť splnené predpoklady, aby bol súdom oslobodený od súdnych poplatkov podľa § 138 Občianskeho súdneho poriadku a musí to byť potrebné na ochranu jeho záujmu. O oslobodení rozhoduje predseda senátu uznesením bez pojednávania. Doručuje sa iba žiadateľovi a vyhlasuje sa, ak žiadateľ osobne je prítomný na pojednávaní. Predseda senátu môže kedykoľvek toto oslobodenie, prípadne aj so spätnou účinnosťou až do právoplatného skončenia veci, toto oprávnenie odňať, ak sa ukáže pomer účastníka na oslobodení neodôvodnene, prípadne ani neodôvodňovali. To by sa týkalo aj súvisiaceho rozhodnutia súdu o ustanovení zástupcu, ktorý súd na základe tejto skutočnosti musel zrušiť. Táto úprava sa zdá byť podľa môjho názoru dostatočná, ale v súčasnej súdnej praxi je veľmi málo prípadov, že by k takémuto rozhodovaniu súdom dochádzalo. Hlavným problémom tohto systému poskytovania právnej pomoci je skutočnosť, že advokát môže byť súdom ustanovený iba účastníkovi konania. V konaniach, ktoré sa začínajú iba na návrh, je však potrebné poskytnúť právnu pomoc ešte predtým, ako sa prípad dostane na súd. Je potrebné spísať návrh, teda žalobu na začatie konanie. Súd však môže ustanoviť advokáta, ktorý by mohol pripraviť takýto návrh na začatie konania až po začatí samotného konania. Z toho dôvodu nie je tento systém veľmi účinný. Je dôležité, že právnu pomoc budú poskytovať kvalifikovaní advokáti zapísaní v zozname advokátov vedenom Slovenskou advokátskou komorou. Tým bude zabezpečený zákonom určený štandard právnych služieb. Z toho vyplýva, že centrum, ktoré sa týmto zákonom alebo novelou zákona vytvára, by malo vôbec zastupovať žiadateľov voči iným štátnym orgánom. Podľa môjho názoru by centrum malo iba rozhodovať o oprávnenosti nároku a nezastupovať oprávnené osoby v samotných konaniach.  Ďakujem za pozornosť.