J. Tkáčová, poslankyňa: (2003-12-10):
Ale aby som sa vrátila k téme, o ktorej chcem vo vystúpení hovoriť. Nie je ľahké pre mňa jednoznačne odpovedať na otázku o opodstatnenosti dotácií do poľnohospodárstva. Pri malom súkromnom prieskume na otázku prečo dotácie mi najčastejšie opýtaní odpovedali, že preto, lebo vždy boli, každý ich dáva, potraviny sú preto lacnejšie, lebo vždy sme boli sebestační vo výrobe potravín a takí chceme aj zostať. A keď som sa na názor opýtala pána kolegu poslanca Šulaja po jeho vystúpení, aký je jeho názor o opodstatnenosti akejkoľvek dotácie, nepovedal svoj názor. Takisto v zmysle mojej malej ankety mi odpovedal, že dotácie do poľnohospodárstva má aj Európska únia, kam vstupujeme. Dotácie sa vypestovali z rôznych ochranárskych a motivačných opatrení ako jasný, niekedy i legitímny protekcionizmus štátu voči malej skupine, ale vždy prikrytý primeranými zdôvodneniami. Ako jeden z historických príkladov by som vám chcela uviesť príklad z Bavorska, kde začiatkom 19. storočia bola dotovaná výroba cukru, pretože chcela vláda, aby občania kupovali cukor, ktorý vyrábali domáci sedliaci z cukrovej repy, pretože cukor dovezený z Ameriky a dorobený mozoľnatými rukami otrokov bol veľmi lacný. Mám z odpovedí i z vystúpení niektorých kolegov poslancov pocit, že poľnohospodárska téma je obmedzovaná iba na otázku peňazí, a to sa netýka pána poslanca Maxona. Dajme im, koľko pýtajú, nech sú ticho. Veď kričať vedia nahlas. Tak nahlas ako vedia tvrdo makať. Druhým extrémom je zase tiché šomranie o natiahnutých rukách, o čiernej diere, a neraz počuť na ich adresu dehonestujúce: „Hnojári“. Nezabúdajme však povedané ústami klasika: „Od kráľa až po žobráka každý žije zo sedliaka“. Jedno je celkom isté, že farmári za svoju produkciu nedostanú zaplatené za celú. Tvoria tovary nazývané verejné statky a externality, jednoducho povedané vedľajšie produkty a efekty, ktoré užívame všetci, ale ich neplatíme. Ak sa zhodneme, že toto je dôvod prečo dotácie áno, potom prichádza na rad odpoveď na otázku, akým spôsobom dotovať. Poľnohospodárske politiky môžu pôsobiť v dvoch rovinách. Ako sociálny nástroj na podporu príjmu, pretože sa všeobecne akceptuje, že farmári by mali byť chránení pred prudkými výkyvmi v príjmoch na základe skutočností, ktoré nemôžu sami ovplyvniť, ako je napríklad kalamitný výskyt škodcov alebo počasie, a po druhé, ako korektor porúch trhu, ktoré voľný trh nedokáže úplne riešiť sám. Napríklad to je ochrana životného prostredia alebo bezpečnosť potravín. Pri hľadaní odpovede sa zamerajme na pôsobenie dotácie na trhové prostredie. Ceny, za ktoré roľníci realizujú svoje výrobky, sú deformované, pretože do ich výšky sa premieta rôzna úroveň štátnej podpory v jednotlivých krajinách, nie skutočne vynaložené náklady, efektívnosť výroby a produktivita práce. Chudobné krajiny, ktoré nemôžu zo svojich rozpočtov uprednostniť podporu farmárov a potravinárov, realizujú výrobky drahšie a v medzinárodnej konkurencii neobstoja, dokonca neobstoja ani na domácich trhoch, pretože podporou exportu bohaté štáty tlačia ceny poľnohospodárskych a potravinárskych produktov ešte nižšie. Dotácie teda poškodzujú rovnosť vzťahov súťaží, deformujú ceny a zvyšujú daňové zaťaženie občanov. Ich škodlivosť sa premieta ďalej aj vo fakte, že dotovaním na množstvo výroby vznikajú nadbytky konkrétnych komodít, ktoré sú opäť dotované, a to exportnými dotáciami. Výsledkom sú duplicitné dotácie. Dotácie ako také majú svoj podiel aj na existencii korupcie. Až cynickým dôsledkom pôsobenia subvencie napríklad pre mňa bolo priznanie nemeckého farmára, s ktorým som rozprávala, a v ktorom sa priznal, že dopestovanú pšenicu používa na kúrenie, pretože je o polovicu lacnejšia ako vykurovací olej. Preto by bolo oveľa poctivejšie, aby producent dostal za kvalitný produkt zaplatené spotrebiteľom v cene, ktorá odzrkadľuje nákladové kalkulácie, aby medzi výrobcami prebiehala normálna zdravá súťaž a občania aby platili nižšie dane. A v konečnom dôsledku oni by svojou voľbou rozhodli, ktorý výrobok si kúpia, ktorý výrobok uspeje a ktorý výrobca je konkurencieschopný. Keď Európske spoločenstvá formulovali po druhej svetovej vojne svoju spoločnú poľnohospodársku politiku, vychádzali z cieľa, ktorým bolo jednoznačne dorobiť dostatok potravín pre Európanov. Tento cieľ bol dávno prekonaný, ale metódy, ktoré používa podporná politika voči farmárom v Európskej únii, tieto metódy sa menia veľmi opatrne a dôkazom toho je aj návrh spoločnej poľnohospodárskej politiky. Dôsledkom pomalých zmien je nadprodukcia vyvážená do tretích krajín za silných exportných dotácií. WTO i OECD vyvíjajú tlak na znižovanie podporných politík štátov, a to hlavne u najsilnejších hráčov. Už koncom 90. rokov minulého storočia sa začala hľadať odpoveď na otázku ako skombinovať plnenie často legitímnych cieľom vlád v oblasti poľnohospodárstva a súčasne v medzinárodnom obchode nespravodlivo nezaťažovať ostatné krajiny. Poľnohospodárske politiky sa stali predmetom pravidiel v medzinárodnom obchode v roku 1994 v takzvanom Uruguajskom kole a záväzky členských krajín WTO sa rozdelili do troch kategórií. Po prvé, prístup na trh, kde namiesto netarifných dovozných prekážok boli zavedené zmluvné clá, teda tarify, a krajiny museli otvoriť svoje trhy. Napriek tomu rozdiel medzi priemernými tarifami u poľnohospodárskych komodít a priemyselných produktoch je veľmi veľký. Priemer u poľnohospodárskych komodít je 60 % a u priemyselných produktov 5 %. Druhé - exportné dotácie. Použite exportných dotácií pre nepoľnohospodárske produkty bolo zakázané už v 40. rokoch minulého storočia. Napriek tomu v poľnohospodárstve existujú a najväčším poskytovateľom exportných dotácií v rámci OECD je práve Európska únia, ktorá ich udeľuje až 90 %. Odbúranie exportných dotácií by bolo prínosom pre všetky krajiny, nielen pre tie, ktoré ich poskytujú, ale aj pre rozvojové krajiny, ktoré v ich dôsledku strácajú. Napriek tomu je celosvetová podpora agrorezortu nadštandardná a dohoda o znižovaní podpôr zatiaľ nereálna. Ako viete, rokovania v Doha i v Cancune neboli v tomto smere úspešné. V týchto súvislostiach je potrebné kreovať domáce podporné politiky vedúce k reformám a k znižovaniu celkovej poľnohospodárskej podpory. Základnou myšlienkou pri tvorbe podpornej politiky by malo byť, aby podporovala farmára bez ovplyvňovania jeho rozhodnutia produkovať. Preto vítam rozhodnutie vlády Slovenskej republiky o zjednodušenom modeli vyplávania priamych platieb na plochu. Aká bude spoločná poľnohospodárska politika v Európskej únii, ktorá patrí k najsilnejším hráčom vo svetovom poľnohospodárstve, už bude i záležitosťou Slovenska. Klub SDKÚ podporí pozmeňujúci návrh na navŕšenie dotácií na 52,5 %, ale tento kompromis je podmienený tým, že ministerstvo pôdohospodárstva bude dôsledne realizovať zmeny v domácej podpornej politike v zmysle požiadaviek WTO a OECD a bude sa za nich zasadzovať intenzívne aj v rámci Európskej únie. Ďakujem za pozornosť.