J. Rydlo, poslanec: (2008-12-02):
Čo sa týka samej dikcie návrhu, zaráža už to, že sa v ňom nehovorí o osobách patriacich k národnostným menšinám ako o nositeľoch práv, ale o deťoch a žiakoch patriacich k národnostným menšinám, ktoré nemajú právnu spôsobilosť a ktoré si vraj želajú, aby sa geografické názvy v učebniciach (Učebnice na Slovensku píšu žiaci!) uvádzali v jazyku príslušnej národnostnej menšiny. Takéto zneužitie detí ako subjektu práva na politické ciele treba vehementne odsúdiť tak z morálneho, ako aj z právneho hľadiska. Ako keby nestačilo zneužívanie detí reklamou. Už z tohto dôvodu sme mali ako zákonodarcovia tento návrh z rokovania Národnej rady vylúčiť. Dôvodová správa návrhu sa opiera o chartu (článok 10) a Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín. Je pravda, že v oboch dokumentoch je reč o používaní toponým a názvov ulíc na zmiešanom území, presnejšie v obciach, v ktorých obyvatelia patriaci k národnostnej menšine tvoria 20 %. S touto výhradou ich Slovenská republika aj ratifikovala. Avšak v danom prípade sa používanie geografických názvov spája s vyučovaním v menšinovom jazyku, ktorého vyučovanie Slovenská republika ponúka nadštandardne. To by znamenalo nielen porušenie spomínaného teritoriálneho imperatívu, ale navyše návrat k pomaďarčeným názvom z 19. storočia. Samotný návrh hovorí o práve na osvojenie si zemepisných názvov, ktoré majú svoje kultúrnohistorické korene a aspekty. Ktoré tú to tie maďarské historické názvy? Na aké územie sa viažu? Do akej historiografie patria? Treba odpovedať, že sa síce viažu na slovenské územie a ako také patria do slovenskej historiografie, avšak s tou výhradou, že na tomto území predkovia Maďarov nežili. Pomenovanie Árva (základný a pôvodný termín Orava) nie je maďarský historický názov – stokrát môže znieť po maďarsky –, neviaže sa na maďarské územie tak ako napr. pomenovanie Pest. Ale požiadavka slovenských Maďarov pokrivkáva aj z čisto jazykovedného hľadiska, o tom, že aj naši vládni činitelia by sa mali oboznámiť aspoň s typom jazyka, akým je maďarčina ani nehovoriac. V maďarčine sa neskloňuje, keďže ide aglutinačný či pozičný typ jazyka, v ktorom skloňovanie nahrádza hra koncoviek, ktoré sa pridávajú k základu slova. V tomto zmysle sa nechajme všetci a raz navždy poučiť básnikom Alexandrom Kormošom, maďarským Slovákom a vynikajúcim maďarčinárom, podľa ktorého geografické názvy ako napr. Skalica, Žilina, Krásna Hôrka, Bystrica, Dražkovce, Malý Inovec, Topoľčany, Teplica, Ostrihom, Vyšehrad, Čierny hrad, Tichoň, Jáger, Miškovec a tak ďalej majú očividne slovenský pôvod, ale ich ekvivalenty v maďarskom jazyku neznamenajú nič. Preto niet dôvodu, aby sa tieto a ďalšie slovenské pomenovania zaraďovali do maďarčiny iným spôsobom ako názvy z ktoréhokoľvek iného jazyka. Dostávajúc sa k záveru dôvodovej správy nie je pravda, že nejestvuje právna úprava používania zemepisných názvov v jazykoch národnostných menšín v rámci výchovno-vzdelávacích procesov. Jestvuje, a to v konkrétnej podobe zákona o geodézii a kartografii. Tu si treba uvedomiť jedno, ak by sa do tohto alebo do školského zákona zakomponovalo ustanovenie, podľa ktorého sa geografické názvy uvádzajú aj v menšinovom jazyku či už v zátvorke alebo bez nej, opustili by sme odvetvie ľudských práv a ocitli by sme sa v odvetví správneho práva, a teda bližšie k autonómii. Je vari toto zámerom predkladaného návrhu zákona? A napokon doložka zlučiteľnosti s právom Európskej únie, v ktorej sa konštatuje, že problematika návrhu zákona nie je v európskom práve upravená, pôsobí skôr komicky. Ako v ňom môže byť upravená, keď spadá do pôsobnosti Rady Európy, a nie Európskej únie? Slávna snemovňa, neutíchajúci spor okolo učebníc zemepisu a vlastivedy pre školy s vyučovacím jazykom maďarským, nedostatočná, ba skresľujúca argumentácia na oboch stranách a rovnako nedostatočné informovanie zo strany médií si vyžadujú uviesť veci na pravú mieru. Najskôr treba kvitovať, že predseda vlády tento spor predbežne ukončil tým, že stiahnutie týchto učebníc neprichádza do úvahy. Reakciou na to je prísľub zo strany predstaviteľov maďarskej menšiny, že používanie učebníc budú bojkotovať, ba spustia ešte väčší krik, najmä na medzinárodnom poli, lebo vraj vláda porušila jej už nadobudnuté jazykové práva, jazyk nových učebníc je hybridný, narúšajúci štruktúru maďarčiny a už žiaci, nieto ešte pedagógovia ich odmietajú. Je to naozaj tak? Je pravda, že podľa Ústavy Slovenskej republiky, čl. 34 písm. a), majú občania patriaci k národnostným menšinám právo na vzdelanie vo svojom jazyku s prihliadnutím na jestvujúce zákony – ústava napokon ako základný zákon sa neaplikuje priamo – a pod podmienkou, že výkon tohto práva neohrozí zvrchovanosť a územnú celistvosť Slovenskej republiky. Sú to najmä zákony: zákon o štátnom jazyku, zákon o označovaní obcí v jazyku národnostných menšín, zákon o geodézii a kartografii, ktorý má nielen celoslovenskú, ale aj celosvetovú pôsobnosť, keďže zemepisné názvy musia byť jednoznačné, zatiaľ čo názvy obcí v menšinovom jazyku majú len miestny charakter. Keďže učebnice sú vydávané a vôbec vyučovanie v jazyku národnostnej menšiny sa deje v rámci štátneho výchovného systému, je samozrejmé, že všetko toto musí prebiehať podľa týchto zákonov. Treba mať tiež na zreteli, že kým používanie štátneho jazyka spadá do štátneho a správneho práva, používanie menšinových jazykov naproti tomu spadá do ľudských práv. Na druhej strane sú to medzinárodnoprávne dokumenty, ktoré okrem toho, že chránia menšinové práva, nemenej chránia štátny či úradný jazyk. Sú to už spomenutý Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín a Európska charta regionálnych alebo menšinových jazykov. O rámcový dohovor, ako som už povedal, sa opiera aj Základná zmluva o dobrom susedstve a priateľskej spolupráci medzi Slovenskou republikou a Maďarskou republikou, podpísaná v roku 1995, teda v dobe keď Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín ešte nebol v platnosti. Jej ešte vážnejšími nedostatkami sú dva nedostatky, po prvé, neobsahuje článok o nástupníctve po Českej a Slovenskej Federatívnej republike a, po druhé, podpis predsedu vlády na nej je dokonca protiústavný, keďže dojednanie a ratifikácia medzinárodných zmlúv, na ktoré je potrebný súhlas Národnej rady Slovenskej republiky, boli vtedy v kompetencii prezidenta republiky (článok 102). Podľa článku 14 Rámcového dohovoru o ochrane národnostných menšín sa zmluvné strany majú vynasnažiť, aby zabezpečili, pokiaľ je to možné, v rámci svojich školských systémov výučbu menšinového jazyka či vyučovanie v ňom. Teda štáty nie sú povinné zabezpečiť výučbu menšinových jazykov, nieto ešte výučbu v ňom. V porovnaní s tým ústava dáva menšinám v Slovenskej republike nadštandardné práva a tým aj umožňuje pozitívnu diskrimináciu voči nim. Avšak ani ústava, ani Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín a ani Základná zmluva o dobrom susedstve a priateľskej spolupráci medzi Slovenskou republikou a Maďarskou republikou neriešia vzťah medzi štátnym a menšinovými jazykmi. Presnejšie, tak Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín, ako aj charta obsahujú ustanovenia, podľa ktorých používanie menšinového jazyka sa nesmie diať na úkor štátneho či úradného jazyka. V Rámcovom dohovore o ochrane národnostných menšín je to spomínaný čl. 14 ods. 3, v charte článok 8 a v Základnej zmluve o dobrom susedstve a priateľskej spolupráci medzi Slovenskou republikou a Maďarskou republikou článok 15. Všetky tieto dokumenty teda rešpektujú a chránia štátny jazyk, ktorým je v danom prípade slovenský jazyk, ktorý tak nemôže byť vylúčený z vyučovania ani používania, ak sa nemajú vytvárať jazykové getá. Zvlášť charta kladie navyše dôraz na interkultúrny dialóg medzi ním a menšinovými jazykmi. Akú podobu má mať tento dialóg? Čo rozumieť pod používaním menšinového jazyka? Predovšetkým, úlohou jazyka je skutočnosť odrážať, a nie ju tvoriť, ak jazyk nemá plniť isté ciele, jedným slovom, ak sa nemá stať politickou vecou. Takými skutočnosťami, ktoré nemožno obísť, ale ani ich vytvoriť, sú vlastné mená ako zemepisné názvy a názvy obcí. Jazyk si ich môže prispôsobiť vo svojom duchu, napr. Viedeň, alebo ich prevezme ako také, napr. New York. Toto sa deje tak v slovenčine, ako aj v maďarčine. Stojí však používanie nejakého jazyka na prítomnosti miestnych a osobných názvov či už prevzatých alebo vlastných? Niekoľko príkladov z inkriminovaných  učebníc: Szlovákiaban, Prágában, Karlovy Varyban a tak ďalej, čo sa prekladá ako na Slovensku, v Prahe, v Karlových Varoch a tak ďalej. Robia tieto výrazy z menšinového jazyka maďarčiny hybridný jazyk, narúšajú gramatickú štruktúru, ba dokonca ho robia nezrozumiteľným? A tiež, jestvujú k týmto výrazom (prekladové) ekvivalenty, ktorých sa domáhajú predstavitelia slovenských Maďarov? Hybridný je taký jazyk, ktorý vzniká zmiešaním viacerých jazykov, a to kombináciou lexiky jedného a gramatiky druhého jazyka. Je však vlastné podstatné meno, ktoré označuje jedinečnú jednotlivinu, typickým reprezentantom slovnej zásoby daného jazyka? Veď nemá obsah a všetky jazyky sveta sú nútené ho prevziať a uviesť do svojho kontextu. Vlastné podstatné mená sa na hybridizácii jazykov nezúčastňujú, nanajvýš sa z nich môžu stať tzv. exonymá, napr. Prága v maďarčine a Budapešť či spomínaná Viedeň v slovenčine. Ale aj vtedy, a hoci by to bol preklad, napr. Soľnohrad miesto Salzburg, nielenže označujú len jeden jediný predmet, ale nenahrádzajú pôvodný termín úplne. Ide vo všetkých týchto príkladoch o ekvivalenty? Nejde, keďže sú to vlastné mená. Ak je ďalej pravda, že v minulosti sa na školách s vyučovacím jazykom maďarským tolerovalo používanie zemepisných názvov najskôr v materinskom a potom príp. v štátnom jazyku, nemožno hovoriť o nadobudnutom práve. V tomto zmysle odstránenie nejakého nedostatku či nedôslednosti v postavení štátneho jazyka nemožno interpretovať ako porušenie status quo. Je poľutovaniahodné, že na túto sofistickú argumentáciu predstaviteľov maďarskej menšiny dodnes nereagovala odborná verejnosť zastúpená najmä ústavmi historickým a jazykovedným Slovenskej akadémie vied. Veď v hre je postavenie slovenskej historiografie na jednej strane a jazyková zvrchovanosť na strane druhej. Zásluha jednotlivcov, ktorí sa ozvali, ako napr. Ladislav Deák a Ján Doruľa, je o to väčšia. Nečakanej podpory SMK sa dostalo zo strany poslankyne Ivety Radičovej, kandidujúcej na post prezidenta republiky. Aj podľa nej vo výraze Ružomberokban (v Ružomberku) stoja proti sebe dve gramatiky, zmätok, ktorý treba odstrániť. Aj taký výraz ako New Yorkban je gramaticky zmätočný? V skutočnosti oba výrazy sú správne utvorené v zhode s gramatikou maďarčiny a zmätok treba hľadať inde než v nich. Preto treba vehementne odmietnuť sofizmus, podľa ktorého je ústavným právom pridávať maďarské sufixy len k maďarským slovám, a trvať na tom – veď slovenčina je jeden z 21 úradných jazykov v Európskej únii –, aby sa slovenské toponymá zaraďovali do maďarčiny rovnakým spôsobom ako názvy z ktoréhokoľvek iného jazyka. Zastaviac sa pri tomto príklade a na základe uvedeného pomenovanie Rózsahegy (moje rodné mesto) nie je alternatívou k pomenovaniu Ružomberok a nie je ani pre žiakov zrozumiteľnejšie. Pedagogický proces, ktorý by učil, že Orava je Árva, by nepriniesol žiaden nový poznatok, bolo by to len prešľapovanie na mieste, ak nie návrat do minulosti. Ako som už naznačil, práve táto dvojjazyčnosť už z logického hľadiska znamená, že nevieme, ktoré z pomenovaní je potom vlastné, lebo ich referent je síce rovnaký, avšak nie význam. Opakujem, vlastné meno môže jestvovať len v jednom jedinom exemplári. Za uvádzaním viacerých názvov toho istého miesta sa skrýva zámer úradný názov relativizovať a uviesť ho do pochybností. Pritom je pravda, že maďarské názvy slovenských reálií, menovite slovenských miest, boli často násilne pomaďarčené rôznymi župnými komisiami 19. a 20. storočia. To, čomu sa hovorí maďarské historické názvy, sú väčšinou pôvodne slovenské názvy. Teda aj  smerom do minulosti platí jestvovanie základného (napr. Stregom – Ostrihom) a odvodeného termínu či pomenovania (Esztergom). Zdržiac sa v minulosti prečo nevyberať zo staroslovenských či slovenských tvarov pomenovania – vďaka prácam menovite Jána Stanislava sú zmapované –, prečo sa vracať práve k maďarskému tvaru? Ale aj bývalé maďarské názvy majú ďaleko od jednoznačnosti, čo len svedčí o jednostrannom, chaotickom a brutálnom priebehu maďarizácie. Napr. rodnou obcou jedného z mojich priateľov je Trenčianska Teplá, ktorej už raz pomaďarčený názov Trencsén-Tepla sa v roku 1907 zmenil na Hölak. Tieto názvy boli síce oficiálne, avšak po zániku dualistickej monarchie nimi prestali byť aj z politického hľadiska. V striktnom zmysle však treba aj legitimitu tejto oficiálnosti brať s rezervou, a to nielen pre jej násilný ráz. Navonok bola monarchia síce dualistická, napokon dokonca mala konfederatívne prvky, avšak koruna zostala u Habsburgovcov dedičná. Tiež to nebude náhoda, že viedenský dvor toleroval z maďarskej strany premenovanie monarchie na rakúsko-maďarskú (osztrák-magyar), avšak v nemčine ponechal pomenovanie ungarische (uhorská). Nič nebráni, aby všetky tieto názvy boli, a to od prvej písomnej zmienky, predmetom onomastických slovníkov ako napr. Slovníka obcí, avšak normatívne príručky by mali uvádzať terminológiu len v štátnom jazyku. Uvádzanie maďarských a pomaďarčených historických názvov v súčasnosti sa prieči nielen logike, ale je doslova nehistorické. Ako keby nestačilo, že tak postupujú súčasní maďarskí historici, keď píšu o Slovensku. Uvádzanie týchto názvov okrem toho, že je poplatné maďarskej historiografii pod zámienkou, že do roku 1918 Slovensko nejestvovalo, je nehistorické preto, lebo odpisuje našich predkov. Ako keby aj Maďari nezískali nezávislosť až v tom istom roku. Ako keby nebolo možné písať o stredovekej dedine na Slovensku alebo o živote v Prešove v 16. storočí. (Našťastie je takýchto publikácii čím ďalej, tým viac.) Nesleduje sa tým historická pravda, ale niečo iné, a to vytvoriť dojem, že Slováci nežijú na svojom, ale okupujú územie iného štátu. Slávna snemovňa, vrátiac sa k spomínaným medzinárodnoprávnym dokumentom, tieto sa práve opierajú o teritoriálne hľadisko a Slovenská republika ich aj prijala s tou výhradou, že sa vzťahujú len na obce s dvojjazyčnými tabuľami. Vidno, že predstavitelia slovenských Maďarov zneužívajú právo na používanie menšinového jazyka ako primárneho na celoplošné pokrytie Slovenska, čo je neprístupné, ba protizákonné. Povedzme na tomto mieste celú pravdu, keby slovenská strana s tým súhlasila, legalizovala by, a to po prvý raz v dejinách, maďarizáciu. Pritom maďarčina je len regionálnym menšinovým jazykom na Slovensku. Opakujem, tieto dokumenty, aj keď motivované – načo to skrývať – do určitej miery snahou oslabiť národné štáty, predsa len rešpektujú princíp národnej zvrchovanosti, územnej a štátnej celistvosti. Najmä charta nepodporuje vytváranie jazykových menšín, nejde jej o práva kultúrnych kolektívov, ale len o jazyk, o jeho kultúrnu, nie politickú funkciu. Ak sa dnes ozývajú rôzne združenia pedagógov či rodičov na zmiešanom území, nemôžu sa odvolávať na chartu tak, ako sa nemôže na ňu či na rámcový dohovor odvolávať niekto, kto by chcel otázku používania menšinových jazykov v Slovenskej republike internacionalizovať. Ešte viac to platí o protestoch Strany maďarskej koalície, nielenže sú neúčinné, ale zakladajú dôvod na vypovedanie charty, o tom, že bojkot učebníc je aj porušením ústavy, ani nehovoriac. A pokiaľ sa predstaviteľom SMK dostáva podpory priamo z Budapešti – dôkazy sú po ruke –, porušuje sa článok 5 charty, podľa ktorého sa záväzok štátu týkajúci sa regionálneho alebo menšinového jazyka nemôže stať zámienkou pre iný štát majúci záujem na tomto jazyku na zasahovanie do vnútorných vecí štátu, ktorý prevzal na seba takýto záväzok. Je to tiež charta, ktorá uznáva elementárnu potrebu ovládať štátny jazyk, a vo výkladovej správe k nej sa píše doslova: „Opatrenia stanovené štátom v prospech používania národného alebo štátneho jazyka neznamenajú diskrimináciu regionálnych alebo menšinových jazykov na základe dôvodu, že sa tieto opatrenia nezavádzajú v prospech týchto jazykov.“ Zrovnoprávnenie osôb patriacich k národnostnej menšine s väčšinou tým, že môžu používať svoj jazyk, neznamená rovnosť jazykov. Uzatváram to otázkou: Kedy dôjde k zlomu v slovensko-maďarských vzťahoch? Odpovedám: Vtedy, keď sa naši vládni činitelia oboznámia s dejinami maďarizácie, aby pochopili maďarizáciu, ktorá prebieha dnes, a keď následne nájdu odvahu si položiť otázku, či chartu nevypovedať (článok 22), podľa môjho názoru sú podmienky pre vypovedanie charty splnené, na druhej strane vtedy, keď si slovenskí Maďari uvedomia, že pomaďarčené nie je a nemôže byť pôvodné a že vlastne propagujú slovenskú kultúru. Vďačím vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám. Čo sa vám páčilo  povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte  mne. Ďakujem. (Potlesk.)