P. Minárik, poslanec: (2009-06-26):
Načo chránite, pán minister, jazyk, keď neviete ochrániť toho, čo chce slobodne prehovoriť týmto alebo akýmkoľvek iným jazykom? Nehovorím, treba chrániť aj prostriedky, najmä ak sú veľkou hodnotou, ale primárne treba chrániť cieľ, a tým je sloboda, sloboda prejavu a tá zahrňuje možnosť slobodne diskutovať, ale i slobodne predniesť monológ. Ozaj, pán minister, čo ste vy pánovi prezidentovi Chu slobodne hovorili na Devíne? Pozerali ste sa na duniaci Dunaj, kde sa vlna za vlnou valila. Povedali ste mu, že ak naša mládež vie niečo zarecitovať okrem detských riekaniek, tak je to, že radšej „dušu dať v boji a voliť nebyť, ako byť otrokom“? Povedali ste mu aspoň tak nepriamo, že tu vyznávame slobodu? Pán minister, ak je kvôli niečomu náš jazyk hodný ochrany, tak preto, že je nositeľom takýchto myšlienok. Alebo ste pánovi prezidentovi vysvetlili, že to, na čo sa díva, na ten pamätník, je brána ku slobode. A rozstrieľaná je preto, lebo mnohí boli na ceste k tej slobode zastrelení, od chrbta. Tomu by pán Chu zrejme rozumel. Možno by sa začudoval, že prečo ich bola len desatina toho, čo oni dokázali „rozfašírovať“ na Tien-an-men za jeden deň. A potom by si povedal, sú maličkí, na viac nemali. Lenže bolo mu tam treba povedať, pán minister, že my už sme niekde inde, my týmto obetiam staviame pamätníky, my tu máme zriadené ÚPN na to, aby sme neslobodu dokumentovali a aby sa na ňu nikdy nemohlo zabudnúť. Že v našom štátnom jazyku slová svedomie, ľudská dôstojnosť, sloboda, demokracia nadobudli po odstránení režimu, ktorý reprezentoval aj pán prezident Chu, znova svoj pravý zmysel. Mohli ste mu porozprávať aj o cyrilo-metodskej tradícii, ktorá sa k Devínu viaže a našla aj miesto v našej ústave. Že náš jazyk... (Reakcia z pléna.) To súvisí tak, že hovorím stále o našom jazyku, pán kolega, že náš jazyk sa aj vďaka Cyrilovi a Metodovi a ich písmu stal jazykom liturgickým a že tento jazyk je aj preto zdrojom našej hrdosti. Samozrejme, bolo to v inom vývojovom štádiu, urobili ste to, pán minister? Možno by si bol uvedomil, že náboženstvo, pre ktoré slúžila táto liturgia, je v Číne neslobodné, že kňazom a biskupom, ktorí sa hlásia k Svätému Otcovi (pápežovi), sa dejú nedobré veci, že sú tvrdo perzekvovaní, nič z toho ste, pán minister, neurobili. Všetko ste prekryli tým, že, parafrázujem premiéra, že sme malí, nemáme stíhačky a ani atómové zbrane a obchodné styky potrebujeme. Pán minister, garantujem vám, že tieto obchodné styky ste nedohadovali v našom štátnom jazyku, ale v angličtine. Na to, že o ľudských právach sa nebude hovoriť, že podpredseda pre ľudské práva, podpredseda vlády pre ľudské práva sa nestretne s nejakým emigrantom Tändzinom Gjamcchom, slobodný svet ho pozná ako Dalajlámu, jeho svätosť, najvyššieho predstaviteľa okupovaného Tibetu, na to vám zrejme vystačila ruština. Načo chrániť jazyk, keď nechránime slobodu jeho nositeľa – človeka?! Jazyk, ktorý deformujete tým, že zasahujúcich mužov nazývate diplomatmi, to bol, prosím, výrok pána ministra Kaliňáka, ministra vnútra. Takáto deformácia nášmu jazyku, štátnemu, chránenému, nepatrí. Alebo to prekrývate iným – hlúposťami, keď napríklad predseda branno-bezpečnostného výboru povie, ako vieme, že tí Číňania boli z Číny a či neboli napríklad z Taiwanu. A vlastne prečo hlúposť? Ktohovie. Možno Čína stiahla týchto diplomatov práve z Taiwanu. Načo chránite jazyk, keď sa ním neviete Číňanov opýtať, ako si to dovoľujú zasahovať na našom území?! Ministerstvo zahraničných vecí mlčí, zrejme na GIMO neboli lekcie, ako sa pýtať čínskych súdruhov, keď zasahujú v zahraničí. Pán minister, načo chránite jazyk, keď neviete ochrániť človeka – slovenského občana. Jeho právo na slobodné používanie tohto jazyka, na to sa vám asi bude, pán minister, ťažko odpovedať. Skúsim preto nejaké ľahšie otázky, a nielen na vás, aby to nebolo také veľmi osobné. V prvom čítaním som hovoril o tom, aké sú dôležité motivácie, motivácie pri každom čine, aj pri tom zásahu na Hodžovom, ale aj pri predkladaní návrhu zákona. Nebudem to tu preto opakovať, vy si určite pamätáte vystúpenie z prvého čítania. Takže k avizovaným otázkam, aby to nebolo iba na vás. Kde bol pán poslanec Csáky celý čas, kedy sa prerokovával tento zákon, ktorý je pre menšiny taký traumatizujúci? A kde boli ostatní poslanci, ktorí tu zastupujú menšiny, okrem tých, ktorí chceli vystúpiť? A teraz už myslím, samozrejme, poslancov obidvoch maďarských strán. V mojom vystúpení v prvom čítaní som hovoril o dôležitosti zámerov a motivácii, teraz by som si dovolil uviesť jeden citátik a k tomu tiež jednu otázočku. Citujem: „Každý občan, každé dieťa musí u nás dostať právo a povinnosť ovládať štátny jazyk. Štát nesmie ľutovať peniaze ani námahu, aby sme deťom národnostných menšín dali šancu pre rovnoprávne uplatnenie.“ Určite ušľachtilé. A teraz tá otázka. Kto to povedal? Pretože je tiež ťažká, trochu pomôžem. Bol to minister školstva, náš minister školstva, ale v roku 1906, volal sa gróf Apponyi. Pán minister, vidíte, že nie slová, ale zámery a motivácie sú nakoniec podstatné. Podľa nich vás budú súdiť.