Obrimčáková, Bibiána, poslankyňa NR SR (2011-07-11):
Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, o predloženom návrhu zmeny Zákonníka práce sa už diskutuje dlhší čas, nielen na rôznych odborných stretnutiach, ale aj v médiách či na ulici. Tam začal zľudovievať jeho nový názov Zákonník zamestnávateľov, lebo ak by sme mali navrhované pravidlá zavesiť na biblickú váhu spravodlivosti, tak by sa miska so zamestnávateľmi odtrhla od retiazok, ktoré ju držia. Je pre mňa zarážajúce, ako v súčasnosti môžu niekomu zísť na um právne úpravy, ktoré svojim obsahom spadajú do čias 19. storočia. Dotknem sa iba tých ustanovení, ktoré sú pre mňa najneprijateľnejšie. K bodu 22, ktorým sa dopĺňa ustanovenie § 45 o odseky 5 a 6. V odseku 6 sa uvádza: „Skúšobná doba sa nepredlžuje o časť prekážok v práci na strane zamestnanca a ďalšie objektívne dôvody, o ktoré sa predlžuje skúšobná doba, vrátane času prekážok v práci na strane zamestnávateľa.“ Na prvý pohľad to vyzerá rovnovážne, až na slová „ďalšie objektívne dôvody zo strany zamestnávateľa“. Pýtam sa: Aké sú to dôvody? Nikde nie sú definované, nie je uvedený príklad. A tak zamestnávateľ si ich môže aj vymyslieť a zamestnanec ich musí rešpektovať, ak nechce stratiť prácu. K bodu 31, v ktorom sa rieši aj vzdelávanie našich stredoškolákov. V odseku 1 v treťom riadku sa uvádza: „Zamestnávateľ je povinný uzatvoriť so žiakom strednej odbornej školy alebo odborného učilišťa pracovnú zmluvu a umožniť mu ďalší odborný rast.“ Je to krásna veta, s ktorou sa dá len súhlasiť. No, žiaľ, už v siedmom riadku toho istého odseku sa uvádza: „Zamestnávateľ môže odmietnuť uzatvorenie tejto pracovnej zmluvy so žiakom, ak nemá pre neho vhodnú prácu, pretože sa menia jeho úlohy...“ Tento legislatívny návrh je priam návod, ako sa zbavovať absolventov stredných odborných škôl, ktorí počas celého štúdia pracovali u zamestnávateľa ako lacná pracovná sila, vytvárali pre neho zisk, pričom on sa ich môže nakoniec bez problémov zbaviť. Celé ustanovenie tak stráca logiku. Predsa ak niekoho s určitou perspektívou prijíma zamestnávateľ do budúceho zamestnania, nemôže ho napr. po štyroch rokoch štúdia odbornej prípravy a zároveň využívania v práci jednoducho neprijať. Podľa mne dostupných správ Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky pripravuje legislatívnu úpravu niektorých zákonov, prostredníctvom ktorých budú zamestnávatelia dostávať ešte aj určitú finančnú čiastku na týchto študentov. Zastávam názor, že v každom ustanovení vrátane tohto by mali byť okrem práv aj povinnosti a sankcie platné pre obidve strany. V odseku 2 sa bez zábran zatlačilo na študenta, že musí pre zamestnávateľa po skončení školy odpracovať tri roky alebo že mu uhradí primerané náklady, ktoré zamestnávateľ vynaložil na jeho prípravu. Pýtam sa: Čo sú to primerané náklady? Opäť nedefinovaný pojem. Môže to byť aj milión eur? Veď zákon by mal presne definovať, aké má zamestnávateľ náklady s týmto študentom. A zároveň by mal mať na zreteli aj jeho možné finančné zisky, ktoré sa z týchto nákladov musia odpočítať. Dnes vieme, že mnoho žiakov stredných odborných škôl pracuje už u malých a stredných zamestnávateľov, napr. v stravovacích zariadeniach pracujú každý deň v obedňajších špičkách. Dokonca sú využívaní aj na obsluhovanie počas sobôt a nedieľ na rôznych súkromných podnikateľských aktivitách, ako sú svadby, rodinné oslavy a podobne. Osobne sa mi zverili, že za túto prácu nedostávajú od zamestnávateľa nič. Pritom zamestnávateľ evidentne zarába minimálne na mzdách, ktoré by musel vyplatiť trvalo zamestnanému obsluhujúcemu personálu. Odsek 3, to je odsek, ktorý je opätovne legislatívne nejasný. Tu sa tiež požaduje povinná úhrada primeraných nákladov na prípravu študenta predchádzajúcemu zamestnávateľovi od zamestnávateľa, ku ktorému prestúpil už zamestnanec počas zotrvania v pracovnom pomere, ktorú sa tento zaviazal plniť. Opäť je tu otázka: Aké sú to primerané náklady? Nasledujúci odsek 4 by mal mať osobitný výklad, lebo jeho úloha a celá dikcia je úplne nejasná. Pre koho je tento odsek určený? Ak je určený pre odsek 3, tak by sa mal v texte naň odvolať. V bode 60 sa rieši § 83a Obmedzenie zárobkovej činnosti po skončení pracovného pomeru. Hneď úvodom by som chcela upozorniť, že tento návrh ustanovenia je podľa môjho názoru v rozpore s ústavným čl. 35 ods. 1, kde sa uvádza: „Každý má právo na slobodnú voľbu povolania a prípravu naň, ako aj právo podnikať a uskutočňovať inú zárobkovú činnosť.“ Ak by sa mal navrhovaný odsek 1 uplatniť v regionálnom školstve, tak každý učiteľ by musel zostať jeden rok po skončení pracovného pomeru doma a nemohol by sa uchádzať na susednej škole o zamestnanie, lebo tá je svojím školským vzdelávacím programom konkurentom prvej školy. Zastávam názor, že toto ustanovenie je v príkrom rozpore s tým, čo tvrdia jeho predkladatelia obhajcovia, že tento zákon má podporiť rast zamestnanosti. O správnosti môjho názoru ma ubezpečil aj bod 73, ktorý rieši prácu nadčas. V súčasnom Zákonníku práce sa uvádza najviac 250 hodín práce nadčas počas jedného kalendárneho roka, v predkladanom ustanovení sa objavuje 400 hodín práce nadčas a u riadiacich zamestnancoch je to dokonca 560 hodín práce nadčas. Ak si toto posledné číslo prerátame na pracovné dni, tak je to okolo 69 – 70 pracovných dní do roka. Týmto krokom sa predsa zamestnanosť nezvýši, ale práve naopak, touto navrhovanou zmenou sa vytvorí legislatívny rámec, ktorý umožní využívať zamestnancov prostredníctvom práce nadčas. Pýtam sa: Kde je hygiena práce, čo na to inšpektoráty bezpečnosti práce? Snáď najmarkantnejšia ukážka poplatnosti tohto zákona zamestnávateľom je evidentná v bode 162, kde sa v ustanovení § 142a ods. 1 uvádza: „Ak zamestnanec nemôže z vážnych prevádzkových dôvodov vykonávať prácu, môže zamestnávateľ po dohode so zástupcami zamestnancov poskytnúť zamestnancovi pracovné voľno, za ktoré patrí zamestnancovi mzda najmenej v sume základnej zložky mzdy.“ V odseku 3 sa uvádza: „Ak pominú prekážky v práci zo strany zamestnávateľa podľa odseku 1, zamestnanec je povinný dodatočne odpracovať pracovné voľno, za ktoré mu bola poskytnutá mzda.“ Pritom však v odseku 2 sa uvádza: „Časť pracovného voľna poskytnutého zamestnancovi podľa odseku 1 sa posudzuje ako výkon práce.“ K tomuto šalamúnskemu textu vzniká niekoľko nezodpovedaných otázok: Ak odsek 2 definuje uvedené pracovné voľno ako výkon práce, prečo odsek 3 ho žiada odpracovať? Kedy ho má zamestnanec odpracovať, ak dodržuje denne stanovenú pracovnú dobu? Zrejme až po jej uplynutí. No v odseku 5 je hneď odpoveď: „Táto práca sa nebude považovať za prácu nadčas.“ Z celého ustanovenia vyplýva, že zamestnanec bude robiť od rána do večera za základnú mzdu a zamestnávateľ si bude z času na čas vymýšľať prevádzkové prekážky. Toto považujem za absolútnu nehoráznosť. Záverom môjho vystúpenia by som chcela vysloviť počudovanie nad odvahou, že takýto zákon predkladáte v 21. storočí, ktoré je vo vyspelých štátoch západnej Európy legislatívne usmerňované k väčšiemu sociálnemu cíteniu a porozumeniu, k postupnému zmenšovaniu bariér a rozdielov medzi bohatými a chudobnými vrstvami obyvateľstva. V Národnej rade Slovenskej republiky zrejme vo vládnej koalícii zastal čas. Z týchto dôvodov uvedený zákon pri hlasovaní nepodporím. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)