Jurzyca, Eugen, poslanec NR SR (2015-06-16):
Ďakujem pekne za slovo. Dobrý deň, vážená pani predsedajúca, vážení prítomní, dovoľte, aby som prispel tiež do rozpravy argumentom, ktorý sa bude týkať najmä morálneho hazardu, pretože zdá sa mi, že to je ten argument, na ktorom má pán minister Richter postavené zdôvodnenie rôzneho prístupu k sporiteľom a poistencom. On hovorí verejne, že ten prístup môže byť podľa ústavy rozdielny, ak je odôvodnený, a ten rozdiel odôvodňuje cez morálny hazard. Morálny hazard je situácia, v ktorej jedna zo strán kontraktu rozhoduje o riziku, o výške rizika, pričom náklady berie iná strana. Toto hovorí vlastne pán Richter, že ľudia, ktorí išli do II. piliera, rozhodujú o rôznych rizikách tej svojej investície, toho svojho kroku a že keď sa im to potom nepodarí nakoniec, tak štát im zaplatí tie ich náklady, ktoré, alebo tie náklady, ktoré vznikli v dôsledku toho, že sa nerozhodli správne. Chcem povedať, že takto ale stavaný II. pilier u nás nie je. U nás je to štátny systém, tí ľudia povinne si museli vybrať, kam pošlú svoje odvody, či len do I. piliera alebo do dvoch pilierov. Nemohli si voľne vyberať, či dajú, alebo nedajú tie peniaze svoje. Nemohli. Ten morálny hazard sa týka situácie, kedy človek zo svojich vlastných peňazí pošle, si kúpi nejaké akcie konkrétnej spoločnosti a riskuje a samozrejme, že štát by nemal brať potom náklady rizík, ktoré vyplývajú z takéhoto slobodného rozhodnutia, u sporiteľov v II. pilieri to slobodné rozhodnutie nebolo, prvý argument. Druhý je, že II. pilier je u nás zaregulovaný a je zaregulovaný tak, že od rokov 2009, 2010 dokonca existovala situácia, že to v podstate ani investované nebolo. To boli uložené peniaze v bankách. Tak je zaregulovaný II. pilier. Regulácia II. piliera je v rukách štátu, to nie je voľná, to nie sú voľné investície. Čiže toto je, toto sú dva podargumenty prvého môjho bodu, ktorý hovorí, že II. pilier je regulovaný a že tam morálny hazard neexistuje. Druhý argument, alebo je minimálny teda morálny hazard. Druhý argument podľa môjho názoru je, môžeme hovoriť o morálnom hazarde skôr pri vstupe do I. piliera. To I. pilier je teda poriadne riziková investícia. Tam ten človek, čo ostal v I. pilieri, tak musí vedieť, že štát zoberie náklady za to. Jemu viac vyfinancuje to jeho rozhodnutie štát, a teda my všetci, vrátane sporiteľov v II. pilieri, než druhopilieristovi. Čiže parlament chce diskriminovať druhopilieristov s tým, že ich obviňuje z morálneho hazardu, ale oni sú práve tí, ktorí doplácajú na morálny hazard, vyplývajúci zo vstupu do I. piliera. Je to naopak dokonca. A teraz som chcel povedať tretí argument, ale troška som sa zľakol po tom, čo som si vypočul kombináciu príspevkov pána Brocku a Ľuda Kaníka, že keď uvediem nejaký návrh, o ktorom si myslím, že, alebo teda príklad, o ktorom si myslím, že by mohol pomôcť vysvetliť situáciu, takže nakoniec sa môže stať, že hoci si myslím, že je nereálny, že bude realizovaný. No ale risknem to. Podľa mňa, keď parlament prelomí prezidentovo veto, tak sa vytvorí precedens a nič nebude brániť filozoficky tomu, aby sa vláda rozhodla dotovať Všeobecnú zdravotnú poisťovňu, poslať jej peniaze s tým, že pacienti, ktorí sú alebo poistenci, ktorí sú vo Všeobecnej zdravotnej poisťovni, budú mať zaplatenú drahú liečbu niektorých diagnóz a tieto peniaze už nepošle poistencom ostatných poisťovní, lebo povie, že tí sa rozhodli pre morálny hazard. Išli do súkromných poisťovní, tak majú proste smolu. Peniaze pôjdu len Všeobecnej zdravotnej, ostatným nie. A prehnané, ešte do väčšieho extrému, vláda Roberta Fica môže povedať, že poslali ste si decká do súkromnej materskej školy? No tak máte smolu, ste zariskovali, morálny hazard, do súkromných škôl ste si poslali deti, tak im nebudeme platiť školné na verejných vysokých školách. (Potlesk.) Ak neprelomíme, ak prelomíme prezidentovo veto, tak takúto krajinu budujeme, že hocičo si môžeme rozhodnúť, na základe hocičoho môžeme diskriminovať medzi rôznymi skupinami ľudí. Dva príklady extrémne som uviedol, dúfam, že mi potom pomôžete argumentovať, pokiaľ by sa to naozaj chcelo prijať v tomto parlamente, takže aspoň ma neprezradíte, že som ja s tým prišiel. A na záver taká kratučká, kratučká povinná jazda. Hovorilo sa tu veľa o tom, že naše financie, verejné financie sú udržateľné a že sa nemáme čoho báť a argumentovalo sa tým, že aj medzinárodné inštitúcie to hovoria, že to hovoria aj domáci nezávislí ekonómovia, odporúčam vypočuť si Martina Filka, šéfa IFP z 22. 5. na RTVS, kde hovoril, že prvých dvadsať rokov to nebude také zlé, ale potom sa situácia začne prudko zhoršovať a hovoril niečo iné, než čo hovorí pán minister Richter. Tiež chcem pripomenúť to, že podľa toho, že podľa Rady pre rozpočtovú zodpovednosť rok 2014, prosím pekne, dobrý rok, skončil dekonsolidačne. Udržateľnosť verejných financií Slovenskej republiky sa znížila, a to, prosím, budú nasledovať roky – predvolebný, v ktorom sa väčšinou veľmi nekonsoliduje, potom bude nasledovať rok, v ktorom skončí kvantitatívne uvoľňovanie v Európskej únii, to znamená tlačenie peňazí na rozbehnutie ekonomiky a potom prídu roky, kedy nám skončia eurofondy, 2 mld. eur ročne. Skončí nám to, potom budeme? Potom budeme konsolidovať? Alebo potom, keď už z II. piliera nebude čo vybrať? Alebo potom, keď skončí, alebo potom, keď budeme znova musieť oddlžiť nemocnice? Alebo potom, keď prídu Husákove deti, keď skončia pracovať? Čiže poznámka k tomu, k udržateľnosti našich verejných financií, nemáme ich udržateľné. Ak by boli, prečo by minulý rok skončil tak, že dekonsolidoval verejné financie? Takže nemáme ich udržateľné. Snažme sa o to a neprelamujme prezidentove veto. Ďakujem pekne. (Potlesk.)