B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-06-22):
Nasleduje prvé čítanie o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona o zmiernení niektorých morálnych a majetkových krívd dlhodobo prenasledovaných občanov vedených na osobitných zoznamoch („čierne listiny“) a ich rodinných príslušníkov (tlač 1198). Dávam slovo poslancovi Gustávovi Krajčimu, aby za skupinu poslancov návrh zákona uviedol. Nech sa páči. G. Krajči, poslanec: Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážené kolegyne poslankyne, vážení kolegovia poslanci, vážení prítomní, pred dvoma rokmi som na pôde tohto zákonodarného zboru predkladal návrh zákona o zmiernení niektorých morálnych a majetkových krívd dlhodobo prenasledovaných občanov vedených na osobitných zoznamoch, takzvaných čiernych listinách, a ich rodinných príslušníkov. Ako už dnes mnohí viete, ide o skupinu občanov Slovenskej republiky, ktorí sa počas normalizačného obdobia v rokoch 1968 až 1989 aktivizovali v rôznych záujmových skupinách a svojou činnosťou bojovali proti komunistickej totalite. Ich spoločenské hnutie vzniklo ešte pred reformným obdobím takzvanej Pražskej jari, ktoré bolo práve vyvrcholením ich demokratizačných úsilí nielen v rámci Komunistickej strany Československa, ale v rámci celej československej spoločnosti. Títo občania, ktorých mená sú evidované na čiernej listine komunistického režimu, sa podieľali na formovaní hnutia Socializmus s ľudskou tvárou, ktoré ocenili viaceré demokratické štáty vtedajšej západnej Európy. Dôkazom toho sú napríklad akademické ocenenia pre nositeľa týchto myšlienok Alexandra Dubčeka od viacerých talianskych univerzít. Toto obrodenecké hnutie bolo pozitívne vnímané západnou Európou, ktorá bola ochotná zreformovanému Československu hospodársky i politicky pomáhať. Tento vývoj sa stal nebezpečný pre východný blok, ktorý bol pod vplyvom Sovietskeho zväzu. Sovietski komunisti brežnevovského typu oprávnene nadobudli strach, že pole pôsobnosti ich politického vplyvu sa zmenší, ak sa v Československu dovŕšia spomínané zmeny. Preto nastúpila politika sily a v priebehu jednej noci z 21. augusta na 22. augusta 1968 Československo obsadili vojská Varšavskej zmluvy porušením medzinárodných zmlúv a dohôd. Okupácia bola jednoznačne vojenskou intervenciou, keď Československo a jeho armáda nemali šancu možný vojenský konflikt odvrátiť. Západná Európa aj Spojené štáty americké uznali na základe povojnových dohôd, že Československo patrí do východného bloku a ticho sa prizerali porážke demokratizačných síl v tejto krajine. Po vpáde sovietskych vojsk sa moci uchopili spiatočnícki predstavitelia komunistickej strany a odštartovali chmúrne 20-ročné obdobie takzvanej normalizácie. Veľmi dobre si pod taktovkou KGB a ŠtB uvedomovali, že reformy vznikli vo vnútri KSČ, a preto si stanovili nepriateľa číslo jeden, ktorým boli predovšetkým nositelia reformných myšlienok. V roku 1971 vytvorili jednotnú evidenciu predstaviteľov, exponentov a nositeľov pravicového oportunizmu, organizátorov protistraníckych a protisocialistických kampaní. Poslúžila im na to trestná smernica, ktorú schválil najvyšší orgán KSČ, vtedy ústredný výbor. Tak vznikla takzvaná čierna listina komunistického režimu, o ktorej sa dnes bavíme. Odtajnené stranícke dokumenty, ktoré majú k dispozícii slovenské štátne orgány, ktoré sú nespochybniteľné a pravé, potvrdzujú, že Predsedníctvo ÚV KSČ vo februári 1970 schválilo návrh na vypracovanie a vedenie tajnej evidencie nositeľov oportunizmu a protistraníckych aktivít. V januári 1971 tento najvyšší stranícky orgán prijal k tomu už konkrétnu prísne tajnú smernicu a schválil aj prvý základný zoznam predstaviteľov protisocialistických a protisovietskych kampaní a akcií. Smernica predpisovala jednotný izolačný postup voči týmto občanom na celom území štátu s cieľom odstrániť ich z pôvodných funkcií, zamestnaní či profesií. Komunistická strana a na jej pokyn celý štátny aparát aktívne zabezpečovali tento odsun pre nich nebezpečných ľudí na perifériu občianskeho života, čím im, ale aj ich rodinám za dve desaťročia spôsobili vážne morálne i materiálne škody. Ústredný výbor KSČ zaradil do jednotnej evidencie v celej Československej socialistickej republike 10 504 osôb. Neskôr údaj upravil na 6 335, z toho na Slovensku takto preukázateľne evidovali 1 212 osôb. Väčšinou išlo o významných pracovníkov a odborníkov z rôznych oblastí spoločenského a hospodárskeho, vedeckého a kultúrneho života, predstaviteľov slovenskej inteligencie. V krátkosti uvediem, že sledované osoby boli perzekvované počas nasledujúcich dvadsať rokov morálne, spoločensky i hospodársky. Morálne tým, že boli dvadsať rokov považovaní za zradcov socializmu, spoločensky tým, že nemohli pôsobiť na pracovných pozíciách, na ktoré mali vzdelanie i predpoklady, a hospodársky tým, že pri výkone robotníckych povolaní, kde boli zaradení, zarábali evidentne menej, nehovoriac o tom, že platové maximá im vymeriavali okresné stranícke štruktúry a štátne štruktúry. Po nástupe do dôchodkového veku boli ich vymeriavacie základy nižšie, a preto im stanovili nízky starobný dôchodok. Zákon, ktorý predkladá skupina poslancov, nie je len o finančnom odškodnení. Dvadsať rokov života na periférii sa nedokáže nahradiť ničím, ani žiadnymi finančnými odškodneniami. Ide predovšetkým o morálnu a spoločenskú rehabilitáciu občanov z čiernej listiny, ako sa konštatuje v § 2 návrhu zákona. Okrem toho na morálnu a spoločenskú rehabilitáciu majú občania z čiernej listiny i zákonné právo. Ich desaťročný boj o plnú rehabilitáciu sa začal práve prijatím zákona č. 87/1991 Zb. a zákonom č. 125/1996 Z. z. V preambule významného zákona č. 125/1996 Z. z. sa hovorí, že občania z čiernej listiny sú významnou časťou protikomunistického odboja a majú právo na morálnu a spoločenskú rehabilitáciu osobitným zákonom. Doteraz sa v Národnej rade Slovenskej republiky nenašla politická vôľa takýto zákon prijať, a preto ho predkladáme po druhý raz v rámci tohto volebného obdobia Národnej rady Slovenskej republiky. Slovenská republika a jej politika odškodňovania protikomunistických odporcov je legislatívne rozvinutá a obsahovo obšírna. Na kompenzácie sa vyplatila už bezmála miliarda korún. Odškodnené boli všetky kategórie antikomunistov, od politických väzňov až po prenasledované rehoľné sestry. Každý z nich si vytrpel svoje a rehabilitácia a finančné odškodnenie je namieste. Pri poslednom odškodňovaní konkrétne politických väzňov Národná rada Slovenskej republiky prijala uznesenie č. 2364 z 9. júla 2002, aby vláda zabezpečila odškodnenie všetkých kategórií protikomunistického odboja práve podľa zákona č. 125/1996 Z. z. Je preto nepochopiteľné, prečo štát doposiaľ nechce rehabilitovať skupinu osôb z čiernej listiny. Dôvody i záväzky na to má. Dôvodom je predovšetkým historická skutočnosť, že občania z čiernej listiny boli súčasťou protikomunistického odboja a záväzky mu vyplývajú zo zákonov č. 87 a č. 125 a z uznesenia Národnej rady č. 2364. Naplňme teda literu zákona a morálnu povinnosť odškodniť staršiu generáciu našich spoluobčanov, ktorí sa nebáli verejne postaviť proti diktatúre, na čo potom aj doplatili. Je to povinnosť nás poslancov urobiť tento krok vo vzťahu k uznaniu a potvrdeniu historických skutočností. Ak to urobíme skôr, tým viac oprávnených osôb sa toho dožije, pretože podľa štatistík Sociálnej poisťovne z celkového počtu 1 212 evidovaných Slovákov žije dnes už len 360. Od konca minulého roku 2004, keď sme začali proces zdokonaľovania legislatívnej predlohy tohto zákona, zomreli ďalší štyria občania. Priemerný vek evidovaných sa dnes pohybuje medzi 70. až 80. rokom života. V nasledujúcej časti môjho vystúpenia sa vrátim k faktu, že pred dvoma rokmi Národná rada Slovenskej republiky zastavila návrh zákona už v prvom čítaní. Z celkového počtu 135 poslancov bolo 53 za, 3 proti a 77 sa zdržalo, 2 nehlasovali. Z výsledku hlasovania je zrejmé, že jednoznačne sa proti návrhu postavili len traja poslanci. Tí, ktorí sa zdržali, síce návrh nepodporili, ale nevyjadrili odmietavé stanovisko. Preto sme sa rozhodli dôkladne zanalyzovať politické postoje jednotlivých strán, vtedajšiu politickú klímu, vystúpenia poslancov v rozprave, výhrady Legislatívnej rady vlády, výhrady uvedené v stanovisku ministerstva financií, výhrady ministerstva spravodlivosti, ktoré má na starosti politiku rehabilitácií. Priebežne sme celé dva roky pracovali na zdokonaľovaní návrhu zákona z formálnotechnickej a obsahovej stránky. Ako predlohy nám slúžili už prijaté návrhy zákonov, ktoré hovorili o odškodňovaní iných kategórií antikomunistov. Konkrétne uvediem, že predlohovo k vzťahu obsahu paragrafov hovoriacich o finančnom odškodnení bol zákon o poskytnutí jednorazového príspevku politickým väzňom a ich manželkám, ako aj jeho následné úpravy. Rovnako predlohou osvedčenia bolo osvedčenie zo zákona o vojnových veteránoch. Naším zámerom bolo predložiť návrh zákona, ktorý bude dôkladný a nebude musieť byť vzápätí novelizovaný z dôvodov formálnych alebo obsahových nedostatkov. Verím, že sa nám podarilo vypracovať takýto návrh zákona. Chcem ďalej zareagovať na najzávažnejšie argumenty odporcov tohto návrhu zákona spred dvoch rokov, ktoré niekoľkokrát zazneli v rozprave. Predovšetkým poslanci KDH poukazovali na to, že otvára Pandorininu skrinku o odškodnení po historickom období 1968. Podľa nich bolo vtedy vylúčených z KSČ a vyhodených z pôvodného zamestnania omnoho viac občanov, ako je evidovaných len 1 212 na čiernej listine. Myslím si však, že v roku 2005, teda 37 rokov od augusta 1968 máme morálne právo hodnotiť udalosti historického charakteru, ktoré sa udiali. Máme právo poukázať na tých, ktorí boli prenasledovaní a perzekvovaní. Toto právo vyplýva z historických dokumentov, ktoré boli konečne odtajnené z archívov KSČ a ŠtB. Všetky historické dokumenty súvisiace s čiernou listinou a týmto návrhom zákona sú verefikovateľné, reálne, archivované a potvrdené oprávnenými inštitúciami v Českej i Slovenskej republike. To znamená, že zoznam sme si nevymysleli my, ale konkrétni komunistickí politici, ktorí sú na tomto dokumente podpísaní. Z uvedených mien chcem povedať, že na takomto zozname sa nachádzajú veľmi významné osobnosti vtedajšieho kultúrneho a spoločenského diania. Chcem povedať, že obavy poslancov KDH, ktorí sa vtedy vyjadrovali v rozprave, sú zbytočné. Majú pravdu síce v tom, že po roku 1968   bolo   z    pôvodného zamestnania prepustených viac ako 1 212 Slovákov, avšak títo ľudia sa nezapojili aktívne do protikomunistického odboja. Netrávili hodiny na výsluchoch v budove ŠtB na Februárke, nestretávali sa tajne a nekritizovali systém. Nešírili kontrarevolučné myšlienky o neschopnosti komunistických politikov medzi príbuznými a priateľmi. Mnohí z nich 20 rokov odolávali a nepodpísali žiadnu spoluprácu s   komunistickým  režimom. Zoznam 1 212 mien i zoznam ľudí, ktorí niečo vtedy znamenali a nebáli sa svoj názor nahlas vysloviť na verejnosti. Preto boli prenasledovaní a perzekvovaní. Rozprávame sa o konkrétnom zozname osôb, ktoré boli považované za nepriateľov systému. Isteže omnoho viac ľudí bolo prepustených z práce, možno sa však vzdali, kapitulovali, dostali strach, alebo jednoducho len potichu žili vo svojom vlastnom svete. Aj títo si zaslúžia našu úctu. Jednoducho sa však prispôsobili. Naopak, občania z čiernej listiny odolávali a boli postihovaní i v 80. rokoch, keď ich deti nemohli študovať na vysokých školách, ktoré si zvolili, alebo nemohli cestovať do Juhoslávie, alebo len bez detí, ktoré ostali doma ako garancia ich návratu späť do vlasti. Je preto rozdiel medzi celkovým počtom postihnutých po auguste 1968 a počtom postihnutých a následne perzekvovaných zo zoznamu. Preto si myslím, že pomyselná Pandorinina skrinka sa neotvorí, lebo prepustenie zo zamestnania a vyhodenie zo strany nie je dôvodom na historickú rehabilitáciu. Prekročme svoj tieň, pozrime sa bližšie do mladšej histórie a nehľadajme chybičky krásy, ktoré spochybňujú povinnosť vyrovnať sa s tými, ktorí nahlodávali režim a vo svojom okolí šírili demokratizačné názory. Nie náhodou práve väčšina občanov z čiernej listiny sa ešte 16. novembra 1989 na Hviezdoslavovom námestí pridala na stranu štrajkujúcich študentov a stali sa protagonistami Nežnej revolúcie. Mnohí z nich sú dnes politikmi, sedia dokonca aj medzi nami, mnohí z nich sú novinármi, iní sa vrátili k umeniu, literatúre, pedagogike. Dnes mnohí z nich niečo znamenajú, napríklad Ladislav Ťažký alebo Dominik Tatarka. Myslíte si, že spomínaní dvaja neboli oprávnenými odporcami komunistického režimu? Verím, že nie.