D. Čaplovič, poslanec: (2003-02-28):
Neviem, čo navrhovateľov viedlo k určeniu počiatku doby neslobody a s tým súvisiacich skutkov, zločinov proti mieru a ľudskosti a vojnových zločinov, utajenej činnosti represívnych orgánov, zodpovednosti za porobenie vlasti, vraždenia a zotročovania, lúpenia, ponižovania a tak ďalej a tak ďalej. V našich turbulentných dejinách minulého storočia dnes však nemôže byť len jeden právny akt, na ktorý sa autori zákona odvolávajú, 18. apríl 1939, to jest vládne nariadenie kolaborujúcej vlády s nacistickým Nemeckom č. 36, ktoré pojem židovského občana definovalo podľa konfesie, ktorým sa však v našich podmienkach začalo odsúdeniahodné, takzvané riešenie židovskej otázky v oblasti právnych úprav v duchu hrôzostrašných, takzvaných norimberských zákonov, nacistických zákonov a následného holokaustu. Ctené dámy, vážení páni, všetky zamlčané pravdy sa stávajú jedovatými. Mal som možnosť stretnúť sa ešte dávno-dávno s profesorom dr. Leonom Kieresom, dnešným prezidentom Inštitútu národnej pamäti, ktorý navštívil Slovenskú akadémiu vied, a ja som ho prijal ako podpredseda Slovenskej akadémie vied. Diskutovali sme o ich inštitúte, dozvedel som sa o mnohých faktoch, ako sa tento inštitút zakladal, ako je potrebný, plne som s ním súhlasil, nadviazali sme spoluprácu s odborníkmi našej akadémie a s pracoviskom tohto Inštitútu národnej pamäti vo Varšave. Z histórie však nie je možné robiť trhací kalendár. Princíp kauzality nie je možné popierať. V susednom Poľsku je počiatkom doby neslobody označovaný vojenský okupačný nacistický akt, napadnutie Poľska 1. septembra 1939. A pán profesor Leon Kieres mi povedal: „Ak vy na Slovensku ako nástupnícky štát Česko-slovenskej republiky nebudete považovať mníchovskú dohodu za diktát, ak nebudete považovať viedenskú arbitráž za diktát cudzích veľmocí, nemôžete sa cítiť ako národ. U nás, pokiaľ by bola napadnutá len jedna časť nášho územia 1. septembra 1939, bolo by to vyhlásené za deň neslobody na našom území.“ Vstup okupačných vojakov na územie Česko-slovenskej republiky alebo Poľskej republiky je zločin proti mieru, proti ľudskosti a nastolenie totalitného režimu. Z historického hľadiska za takýto akt je v našej národnej histórii považovaný akt a dôsledky mníchovského diktátu, jeho prijatie vládou prvej Česko-slovenskej republiky 30. septembra 1938, to znamená zánik prvej Česko-slovenskej republiky a vznik druhej Česko-slovenskej republiky. Od tohto obdobia sa vo vzťahu k nášmu územiu a na našom území konali skutky - a na tom sa zhodli všetci historici, slovenskí, českí, rakúski, nemeckí, poľskí, v rôznych komisiách, - sa konali skutky, ktoré neboli uskutočnené zo slobodnej vôle občanov. Na naše územie práve v dôsledku mníchovského diktátu a následnej viedenskej arbitráže vstúpili okupačné vojenské jednotky a na tomto území sa konal teror voči obyvateľom inak politicky zmýšľajúcim, etnicky a rasovo vraj odlišným občanom. Petržalka, Devín, neskôr celé územie južného Slovenska. Tento historický čas nie je možné z hľadiska historickej pravdy - a tej by sa mali držať predovšetkým politici - vyčleňovať toto obdobie z našich dejín. Ak sa tak deje, je to veľká chyba, v tomto prípade nás politikov. A keď mlčíme, ešte o to väčšia. V podstate sa plnili závery z mníchovského diktátu, kde v jednom článku je klauzula, ktorá hovorí, a tá sa nedá vymazať, o vyriešení česko-slovensko-poľských a česko-slovensko-maďarských sporov v otázke hraníc do troch mesiacov. A viete, aké to boli skutky. V záujme vecnosti niektoré uvediem. 10. októbra 1938 nemecký Wermacht obsadzuje Petržalku – Engerau. Franz Karmasin založil Deutsche Partei. 13. 10. 1938 na Železničnú stanicu Pribenik pri Kráľovskom Chlmci v noci vtrhli horthyovskí vojaci a do Maďarska odviekli troch železničiarov a troch vojakov, česko-slovenských vojakov. Respicient finančnej stráže bol pri prepade zastrelený. 14. 10. 1938 vláda na Slovensku nariadila slovenským politickým stranám, že sa musia zlúčiť s Hlinkovou slovenskou ľudovou stranou, stalo sa tak až 8. 11. 1938 s výnimkou Komunistickej strany Česko-Slovenska a Sociálnej demokracie. 28. 10. 1938, to je zaujímavý dátum, k 20. výročiu vzniku prvej Česko-Slovenskej republiky, v rámci postupnej totalizácie slovenského verejného a spoločenského života, takzvaného zjednodušovania politických pomerov, vydala vláda na Slovensku, ešte krajinská, nie autonómna, nariadenie č. 15, neskôr z 5. 12. 1938 nariadenie č. 70, ktorým legalizovala Hlinkovu gardu a súčasne s okamžitou platnosťou rozpustila všetky občianske organizácie - Sokol, Robotnícke telocvičné jednoty, Česko-slovenský orol a tak ďalej a tak ďalej. Na území slovenskej krajiny všetok ich majetok prepadol v prospech Hlinkovej gardy, ktorá sa zároveň podľa týchto nariadení stala „legitímnou“ brannou organizáciou na území celého Slovenska. 2. 11. 1938 - Viedenská arbitráž. Na základe tejto Viedenskej arbitráže Slovensko stratilo viac ako 10 000 km2 územia s 853 670 obyvateľmi, z nich 503 980 bolo národnosti maďarskej, 272 154 slovenskej a českej národnosti, vyše 26 000 Židov, vyše 8 000 Nemcov, skoro 2 000 Rusínov a tak ďalej a tak ďalej. S výnimkou Bratislavy a Nitry Slovensko stratilo všetky mestá na juhu, ktoré boli prirodzenými strediskami vtedajšej slovenskej krajiny. Okupácia južného Slovenska horthyovským Maďarskom sa uskutočnila v dňoch 5. až 10. 11. 1938. 4. 11. 1938 slovenská vláda zakázala premietanie filmov Sovietskeho zväzu, Spojených štátov amerických, Francúzska a Veľkej Británie. Predseda vlády Jozef Tiso nariadil odsun, „deportáciu nemajetných Židov“, bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť, na územia, ktoré mali pripadnúť Maďarsku. Neskôr sa nariadenie zmenilo a týkalo sa Židov, cudzích štátnych príslušníkov a bez štátnej príslušnosti. Akciu organizovala Hlinkova garda. Deportácie postihli približne 7 500 Židov, ale maďarská strana ich neprijala a väčšinu vrátila na Slovensko. V zemi nikoho, a o tom sa historici zmieňujú, len politici to nevnímajú, medzi novými slovenskými a maďarskými hranicami vznikli prvé, nazval by som to trestanecké tábory Veľký Kýr a Miloslavovo, v ktorých bolo do decembra toho roku okolo 700 Židov. O týchto pokusoch zbaviť sa slovenských Židov však slovenská dobová tlač mlčala, ale archívy hovoria a historici dejinnú pravdu nepopierajú a nechcú zamlčať. 9. 11. 1938 vo večerných hodinách pricestovalo do Bratislavy deväť žiakov košickej reálky, ktorí pre svoje neskrývané slovenské cítenie boli v Košiciach ohrození na životoch. Išlo prevažne o synov z maloroľníckych rodín, ktorí mali maturovať, a tak svoje štúdium, ako aj mnohí ďalší z Košíc dokončili na bratislavskej reálke. 12. 11. 1938 vo výkladoch niektorých bratislavských obchodov sa objavili vývesky so slovenskými a nemeckými nápismi: Toto nie je židovský obchod. Boli označené pečiatkou Hlinkovej gardy alebo Deutsche Partei. Aká paralela s nacistickým Nemeckom? 22. 11. 1938 v tlači zverejnená údajná správa o poslednej úprave hraníc. Nacistickému Nemecku bude okrem iného odstúpená obec Devín pri Bratislave. 3. 12. 1938 zo služieb Univerzity Komenského uvoľnení českí profesori a docenti. Dobrovoľne násilným spôsobom odišlo okolo 9 000 českých úradníkov. Tu je štúdia, ktorú by si mali prečítať politici, od Valeriána Bystrického, riaditeľa Historického ústavu Slovenskej akadémie vied, Vysťahovanie českých štátnych zamestnancov zo Slovenska v rokoch 1938 - 1939. 18. 12. 1938 na území Slovenska sa konali voľby do Slovenského snemu, jedna kandidátka zostavená vedením Hlinkovej slovenskej ľudovej strany, osobitne Jozefom Tisom a ústredným tajomníkom Martinom Sokolom, ktorý bol dezignovaný ako predseda snemu. Oficiálna kampaň sa konala pod heslom: Kto bude proti jednotnej kandidátke, je nepriateľom slovenského národa. Zavedené zoznamy, ktoré umožňovali menovité sledovanie účasti vo voľbách. Z niektorých volebných miestností odniesli príslušníci Hlinkovej gardy demonštratívne plenty, Židia, a v niektorých oblastiach aj Česi, volili oddelene. 31. 12. 1938 zanikla rada novín a časopisov, zastavených bolo 125 slovenských a 69 inorečových periodík na Slovensku. Unikátna vec, unikátna vec! To je vyslovene totalitný čin. Všetky slovenské denníky nahrádza Slovák a Slovenská pravda. 25. 1. 1939 zverejnenie nariadenia slovenskej vlády o rozpustení nielen komunistickej strany, ale aj sociálnej demokracie, židovských strán a ďalších strán. 31. 1. 1939 stratila platnosť Hitlerova smernica zo 17. 11. 1938 o zákaze rokovať o odtrhnutí Slovenska. Ríšsky vodca sa rozhodol rozbiť Česko-slovenskú republiku a zriadiť zo Slovenska samostatný nárazníkový štát. Pre dokument tej doby, potom tie následné činy, ktoré sa konali aj s tým, v spojitosti s tým dátumom 18. apríla 1939, by som si dovolil zacitovať. Dal mi to ako podklad jeden mladý slovenský historik z Historického ústavu, a ide o vystúpenie z 5. februára 1939, Alexandra Macha a Karola Murgaša v Rišňovciach v hlohoveckom okrese, kde sa konalo zhromaždenie asi 2100 príslušníkov Hlinkovej gardy. Alexander Mach okrem iného povedal: „Dnes sa v Rišňovciach manifestuje za to, aby Slovensko bolo oslobodené od cudzích príživníkov. Zjednotili sme strany, koho sa nám nepodarilo zjednotiť, toho zjednotia dozorcovia koncentrákov.“ A náčelník štábu Hlinkovej gardy Karol Murgaš sa taktiež ráčil počuť: „Na Slovensku už nebude ani český, ani židovský režim. Upozorňujem a varujem vás, páni Židia, že tú gardu, ak ju budete provokovať, my na uzde neudržíme. My sme presvedčení, že naša slovenská vláda židovskú otázku rozrieši a my gardisti sa budeme hlásiť pre vykonanie tohto zákona.“ Toľko niekoľko citátov, ale tu je práca významného slovenského historika Eduarda Nižňanského, ktorý prednáša na nemeckých univerzitách a študoval v archívoch: Židovská komunita na Slovensku medzi česko-slovenskou parlamentnou demokraciou a Slovenským štátom v stredoeurópskom kontexte. Tam sú napísané všetky činy, ktoré sa konali za tých sedem mesiacov, ktoré nie sú uvedené v tomto zákone. Je to množstvo činov, a myslím si, že keď sme uviedli roky 1945 až 1947, zaradili sme ich prirodzene do tohto obdobia, tak rovnakým spôsobom, prinajmenej takýmto spôsobom, by malo byť zaradené obdobie od 30. septembra 1938 do konkrétneho dátumu 18. apríla 1939. Francis Bacon povedal: „Dôkazy sú protijedom určitých svedectiev.“ To platí nielen pre toto, ale aj pre toto spomínané obdobie po 30. 9. 1938. Verím, že to stačilo. Na tieto fakty nadväzovalo mnoho ďalších konkrétnych činov proti ľudskosti v rozpore s demokraciou, ale v zhode s totalitou a nadväzným individuálnym a kolektívnym terorom. Aj toto obdobie iste poskytne dostatok odsúdeniahodných skutkov pre dokumentáciu a hodnotenie Ústavu pamäti národa, v tomto prípade hodnotenia nacistických zločinov, zločinov proti ľudskosti, prenasledovania osôb, politických, etnických a rasových zločinov. A pokiaľ poznám tento materiál, ten sa netýka len vydávania rôznych potvrdení na základe otázok občanov, čo sa týka tohto úradu. Ale to je ústav, ktorý by mal byť v podstate vedeckým pracoviskom, ktorý má spolupracovať s akademickými pracoviskami, s vysokými školami a mala by sa zakotviť práve tá oblasť, ktorá je často tabuizovaná v slovenskej historiografii, za ktorú aj my historici nesieme istú zodpovednosť, to sú tie roky druhej Česko-slovenskej republiky a okupácie južného územia po Viedenskej arbitráži. To sú fakty a tie politici nemôžu z našich dejín vymazať. Ak sa tak dialo v nedávnej minulosti, tak práve dnes by sme sa mali vzdať čierno-bieleho videnia, myslenia my a oni. Preto zo spomenutých dôvodov navrhujem akceptovať tieto pozmeňujúce návrhy, ktoré sa týkajú práve toho dátumu 30. 9. 1938. Navrhujem v preambule v piatej odrážke text „v dobe neslobody 1939 - 1989“, nahradiť textom: „v dobe neslobody od 30. 9. 1938 do 31. 12. 1989“. V čl. I v § 1 písm. d) v štvrtom riadku text „18. apríla 1939“ nahradiť textom „30. septembra 1938.“ Podobne v § 2 písm. g), v § 2 písm. j), v § 6 ods. 1, v § 8 ods. 1, v § 15 ods. 2 a v § 19 ods. 1 a v čl. III v druhom odseku a v treťom riadku text „1939 - 1989“ nahradiť textom „30. septembra 1938 - 31. decembra 1989“. V čl. IV. § 67a v znení písm. d) v prvom riadku textu „v dobe od roku 1939 do 29. decembra 1989“ nahradiť textom „v dobe od 30.septembra 1938 do 29. decembra 1989“. Odôvodnenie: ešte raz by som zopakoval, na základe historických faktov obdobie neslobody sa začalo bezprecedentným diktátom veľmocí voči Česko-slovenskej republike z 29. septembra 1939 v Mníchove. Súčasťou Česko-slovenskej republiky bolo aj územie Slovenska. My sme nástupnícky štát Česko-slovenskej republiky, preto tieto dejiny sú aj našimi dejinami. Po prijatí mníchovského diktátu vládou prvej Česko-slovenskej republiky, to jest 30. septembra 1938, abdikáciou prezidenta Beneša a tak ďalej, a tak ďalej sa skutky proti mieru a ľudskosti prejavili aj na našom území. Vznikom druhej Česko-slovenskej republiky sa spáchali vo vzťahu k nášmu územiu zo zahraničia zločiny voči mieru a ľudskosti na okupovaných územiach a na zvyšnom našom území sa aktívne začalo prostredníctvom našich orgánov, aj tajnej služby, aj oficiálne schválených orgánov prenasledovanie občanov najmä z dôvodov politických, etnických a rasových. Z uvedených dôvodov je žiaduce v záujme historickej pravdy posunúť počiatok obdobia neslobody od 30. 9. 1938, keď mnohé skutky sa už nekonali zo slobodnej vôle našich občanov a boli namierené proti ich základným ľudským právam a ľudskej dôstojnosti. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Do rozpravy sa písomne ďalej prihlásil... Pán Mikloško s faktickou poznámkou, prepáčte mi to.