J. Figeľ, poslanec: (2004-03-10):
Chcem oceniť aj včasnosť správy, ktorá je vyššia alebo väčšia, než tomu bolo v minulých rokoch. Na druhej strane už beží tretí mesiac roku 2004, preto by som chcel podporiť myšlienku rozdelenia tejto správy na dve časti. Jedna by mohla byť prerokúvaná v novembri, v decembri ako prológ alebo plán pre najbližší rok a vo februári, prípadne marci hodnotenie minulého roku. Nepovažujem za dôležité to dávať do uznesenia. Skôr si myslím, že si to ministerstvo a pán minister osvojí a že by to mohlo byť súčasťou ďalšieho postupu. Ten rozsah, ktorý je väčší než minulého roku, mám tu obidve správy, ale je aj kvalitatívne iný. Má väčšiu hĺbku, má dobrú štruktúru, ktorá vyjadruje možno aj to, čo pani kolegyňa Dubovská na konci rozprávala, prioritizáciu našej zahraničnej politiky, počínajúc Európskou úniou, NATO cez susedské vzťahy až po personálne otázky tých ôsmich kapitol veľmi dôležitých aj ako celok, aj ako jednotlivé časti prístupu. Správa za minulý a do tohto roku je naozaj historická a aj sa pokúša o  kvalitatívnu zmenu. Zo Slovenska ako policy-takera na pozíciu policy-makera, teda krajiny, ktorá pristupuje, ktorá preberá, pretože vstupuje do zorganizovaného priestoru už či bezpečnostného, alebo právneho, ekonomického, vstupuje do pozície, keď bude rozhodovať, formovať, tvoriť budúcu či európsku legislatívu alebo medzinárodné právo z pozície člena Európskej únie a člena Aliancie. Predpokladom na úspech takejto zmeny je nielen táto formálna stránka, ktorá sa naozaj zavŕši v krátkych týždňoch, ale to kvalitatívne, čo robí úspešnú politiku úspešnou, naozaj profesionalizmus z každej stránky, ktorý je nielen o jazykových predpokladoch, ale aj o právnej stránke, o odbornosti, vecnej problematike, ktorú potrebujú naši poznať, ak majú byť úspešní v zložitejšom priestore. Je to o komplexnosti politiky, ktorá má už toľko rozmerov, že nejaké čisté diplomatické štúdiá nepostačujú. O koordinácii, ktorá si žiada jednotu postupov doma aj vonku tak, aby sme mali naozaj jednotnú, už ani nie tak zahraničnú ako európsku politiku, pretože bez tejto jednoty sa môže domáci rezortizmus, ktorý sme často pozorovali alebo vnímame, preniesť aj do vonkajších postojov, a to nás oslabí viac než sila iných, viac než postoje okolo nás. Zapájať do politiky aktérov, ktorými sú už dnes nielen inštitúcie okolo ministerstva zahraničných vecí, ale aj verejná diplomacia, mimovládne organizácie, akademická pôda a, samozrejme, ekonomickí a kultúrni aktéri. Zodpovednosť, ktorá sa vyžaduje v politike, by sa mala oveľa viac vyžadovať aj v dôležitých pozíciách pri realizovaní európskej alebo euroatlantickej agendy, a tým rozhodujúcim prvkom pre úspech takejto zmeny je udomácnenie európskej politiky doma vo všetkých sférach vrátane komunálnej, regionálnej úrovne, čo sa stáva, ale postupne a dosť zložito, napriek tomu toto bude rozhodovať o úspechu päťapolmiliónového Slovenska, nielen jednotlivci alebo tá najvyššia ústavná reprezentácia, ale spoločnosť ako celok. Dovoľte mi prispieť niekoľkými pohľadmi na tému prístupovej zmluvy, lebo najviac tu rezonovala a nazdávam sa, že to treba dodať alebo doplniť, alebo v reakcii dovysvetliť. Rok 2003 nebol rokom o meritórnych vecných stránkach procesu integrácie, ale o procedurálnom ukončení, tak ako to aj správa uvádza, lebo rokovania sa skončili v Kodani v decembri 2002. Sila našich argumentov bola dostatočná, pretože môžeme porovnávať nielen argumenty, ale výsledky so susedmi, ktorých sila alebo úvod, alebo historický vývoj v rokovaniach vo vzťahu k Únii bol naozaj lepší, silnejší, výhodnejší. Naše výsledky sú prinajmenšom porovnateľné, v niektorých záležitostiach aj lepšie ako v niektorých susedných krajinách. Ale každý mal svoje špecifiká, svoje citlivosti, svoje priority, a preto aj takéto porovnávanie má, samozrejme, slabinu v tom, kto stavil viac na ktorú časť. Prístupová zmluva, o ktorej kolegovia hovorili, že voči nej mali výhrady, ale sú za vstup do EÚ, je jednoducho podmienkou, je súčasťou prístupu, pretože ten je zadefinovaný prostredníctvom  zmluvy, s ktorou žijú a budú žiť všetky štáty 25-člennej únie. Teda tvrdiť, že sme za vstup do únie, ale za zmluvu, je prinajmenšom logický rozpor a, samozrejme, aj politický. Čo sa týka kvót, boli tu niektoré premietané, častejšie spomínané. Tie sa vypočítavajú z reálu. Z reálu za posledných päť rokov, kde sa berie priemer, vynecháva najhorší a najlepší rok, a tak to bolo aj pri mlieku, tak je to aj pri iných komoditách. Niektoré sú nové, napríklad sme získali dobré výsledky v rokovaniach o izoglukóze. To nie je len o potravinárskom priemysle, to je aj o pestovaní kukurice na veľkých plochách. Je to pri cukre. Chcem tým povedať, že výsledky, ktoré reagujú na súčasnosť, sú zároveň podnetom alebo podkladom pre budúcnosť. Rokovať v Únii sa bude ďalej. Aj o celkovej podobe spoločnej poľnohospodárskej politiky, aj o finančnom rámci na sedem rokov, aj o tom, ako ktorý štát si upraví ďalšie svoje podmienky fungovania v Únii. Oveľa viac sa rokuje v únii, pri členstve v únii než pred vstupom. Predtým je to o prístupe, vo vnútri je to o všetkých zmenách primárneho alebo sekundárneho práva únie. Čo sa týka jadrovej elektrárne. Slovensko bolo tlačené do polohy zrealizovať uzavretie V1, teda dvoch starších blokov v roku 2000. Ak by sme neboli prijali nejaké rozhodnutie prijateľné pre 15 štátov a Slovensko by nebolo ani pri rokovaní, teda ani na pozvanie v Helsinkách, ani, samozrejme, vstupu a toho všetkého, čo s tým súvisí. Už som spomínal investície pri Trnave alebo inde. Súvisia s tým, že Slovensko je krajina Európskej únie o pár týždňov. Očakávania, ktoré znamenajú jednotné právo, jednotný trh, ktoré by inak boli rozvíjané voči iným krajinám, určite skôr Maďarsku, skôr Poľsku alebo Česku, ak by Slovensko bolo zostávalo v pozícii, v ktorej bolo v roku 1998. Takže prijatie termínu, ktorý sa podarilo posunúť na rok 2006 až 2008 a získať k tomu aj finančné kompenzácie od roku 1999 až doteraz 90 miliónov eur, ďalších 90 miliónov prisľúbených zmluvou na rok 2004, 2005 a 2006 a ďalší postoj, ktorý únia zadeklarovala, že chápe významnosť nákladov na odstavenie tejto elektrárne, znamenajú pre slovenskú vládu nielen možnosť, ale aj zodpovednosť rokovať v rámci finančnej perspektívy 2007 až 2013 o ďalších konkrétnych nákladoch, ktoré by podporila únia ako celok a, samozrejme, aj niektoré krajiny bilaterálne. Toto prístupová zmluva uznáva a dokončiť to treba, keď sa dokončí rokovanie zhruba do jedného roka o celej finančnej perspektíve na ďalších sedem rokov od roku 2007. Chcem povedať, že sme získali významné prostriedky na rozvoj vidieka, na Schengen, že financie na Slovensko z Európskej únie na rozpočtové obdobie, ktoré je pokryté, sú dvojnásobné oproti Českej republike v prepočte na obyvateľa. Sú väčšie než na maďarského občana, a to treba brať do úvahy, ctené kolegyne a kolegovia. Slobodný pohyb osôb. Slobodný pohyb osôb bol debatovaný po celej Európe aj tu na Slovensku v roku 2000 a 2001. Samozrejme, aj teraz sa diskutuje, ale tá zmluva reflektovala reálnu možnosť dohodnúť sa. Na jednej strane Nemecko žiadajúce sedem rokov, Rakúsko podporujúce túto pozíciu, tak ako to bolo pri vstupe Portugalska a Španielska, na druhej strane my a ostatní žiadajúci o otvorenosť a prinajmenšom o zohľadnenie rozdielov, pretože je iné hovoriť o slovenskom pracovnom trhu a iné o poľskom, maďarskom, českom, každý za seba, ale predsa o spoločnej situácii. To, čo sa podarilo vtedy, treba rešpektovať, lebo zmluva je napísaná, je dohodnutá. Právo zaviesť ochranné opatrenia neznamená aj povinnosť, respektíve dôvody ich zaviesť. To, že ich niektorí zavádzajú, neznamená, že musíme aj my postupovať rovnako, ale máme na to plné právo. Chcel by som na vysvetlenie k tomu dodať niekoľko konkrétnych argumentov, pretože som presvedčený, že sú potrebné. Je tu buď nepresné vnímanie, alebo neochota vnímať to, čo sa v modeli pre slobodný pohyb práce zadefinovalo. To nie je fixných sedem rokov, to sú tri postupné fázy s možnosťou flexibility, to znamená nie jednotne voči všetkým, ale podľa toho, ako sa bude vyvíjať reálna situácia na pracovných trhoch. Hlavné princípy navrhovaného systému je možné zhrnúť takto. Dvojročné obdobie na úvod, počas ktorého sa voči novým členským štátom budú uplatňovať vnútroštátne opatrenia súčasnej členskej krajiny. V tomto kontexte môže ktorýkoľvek súčasný štát únie zaviesť v rámci svojho vnútroštátneho práva väčšiu slobodu pre pohyb pracovníkov, ako je v súčasnosti, vrátane voľného prístupu na trh práce. Teda je možná  zmena k lepšiemu. Pred koncom druhého roku, teda roku 2006, ktorý bude druhým rokom, sa vypracuje hodnotenie fungovania vnútroštátnych opatrení na základe správy Komisie pre Radu. Na základe tejto analýzy súčasné členské štáty najneskôr do dvoch rokov po vstupe Slovenska do Európskej únii oznámia Komisii, či chcú pokračovať v uplatňovaní vnútroštátnych opatrení, alebo budú od daného termínu uplatňovať acquis, teda otvorenosť. Ak takéto oznámenie členská krajina nezašle, bude sa uplatňovať automaticky acquis, teda otvorenosť. Päť rokov po vstupe Slovenska môže súčasný členský štát uplatňujúci vnútroštátne opatrenia v prípade vážnej nerovnováhy na trhu práce alebo hrozby takejto nerovnováhy po oznámení komisii predĺžiť svoje opatrenia maximálne o ďalšie dva roky. Ak takéto oznámenie nepodá Komisii, bude sa uplatňovať otvorenosť. Pre tých, ktorí sú už dnes zamestnaní na trhu únie a pracujú tam jeden rok legálne, otvorenosť a všetky podmienky pre ďalšie zamestnávanie pokračujú, nerušia sa novou situáciou. Teda 1. máj 2004 zároveň korešponduje s 1. májom 2006, ktorý je tým zlomovým obdobím pre viacero krajín. Chcem dopovedať, že okrem Nemecka a Rakúska, ktoré zrejme budú uplatňovať takéto striktnejšie opatrenia, sa viaceré vlády a parlamenty už rozhodli, niektoré sa zatiaľ nerozhodli. Francúzsko zrejme bude uplatňovať päť rokov prechodného obdobia, ale navrhuje bilaterálnu dohodu o zamestnávaní niektorých kategórií občanov. Majú záujem o mladých pracovníkov do 35 rokov. Myslím si, že rokovanie o tom môže byť konštruktívne, možnože s otvorenosťou bez vekových kategórií. Budú to vlastne tým pádom množstvenné kvóty na zamestnávanie medzi Slovenskom a Francúzskom. Belgicko, Fínsko, Španielsko zrejme zavedú dvojročné obdobie. Španielsko však nebude vyžadovať pracovné povolenia pre osoby samostatne zárobkovo činné. To znamená, živnostníci budú môcť od 1. mája sa tam zamestnávať na základe vnútroštátnej legislatívy. Luxembursko,  Portugalsko a Grécko zrejme zavedú definitívne dvojročné prechodné obdobie. Taliansko sa zatiaľ nerozhodlo, ale vláda je proti zavedeniu prechodného obdobia. Treba vnímať niekde rozdiely medzi pozíciou vlády a parlamentu. Toto sa stalo v Holandsku, kde vláda chcela otvorenosť, parlament po voľbách zmenil pozíciu a dnes je situácia taká, že Holandsko zavedie systém pracovných povolení, ktorým otvorí iba sektory v hospodárstve, kde nie je dostatok uchádzačov o prácu z Holandska a súčasných krajín únie. Švédsko patrilo ku krajinám, ktoré chceli viac byť otvorené. Po postoji parlamentu to vyzerá na návrh uplatňovať dvojročné prechodné obdobie.