Blahová, Natália, poslankyňa NR SR (2017-04-07):
„Nikto mi to neveril, až potom, keď sa to dostalo do televízie. Kurátorka mi povedala, že tam ostanem dva aj pol roka. Raz o jednej v noci nás zobudili, museli sme sa zbaliť a išli sme na stokilometrovú túru. Dostali sme dva litre vody, 10 suchárov a pár paštét. Štyri dni to trvalo. Spali sme na zemi, mali sme len celtu. Volalo sa to Prežitie. Boli sme štyri dni v lese, všetci mali otlaky na nohách a museli stále chodiť. Keď dakto išiel, že si dakto odtrhol zo stromu jablko na Prežití aj v lese, dostal sankciu, lebo že je to krádež. Na Prežití sme nosili 60-kilové ruksaky, tam sme mali zbalené lopaty, sekery, plachty. Dva litre vody sme mali na štyri dni. Prvý deň sme všetko vypili, v jeden deň sme nenašli ani potok. Celý deň sme boli smädní, odpadávali sme, hovorili sme, že nevládzeme ísť ďalej, riaditeľ povedal, že to je len v hlave, že to je psychika, že máme prekonávať svoje hranice. Riaditeľ povedal pred všetkými, keď sa dievčatá pýtali, že či môžu ísť s nimi do lesa na Prežitie, tak riaditeľ im povedal, že nemôžu, lebo je tam veľa kríkov a ony, že sú k...“ A neviem, ako to lepšie povedať, ale domyslite si. „Ony sa zasmiali, lebo im to bolo jedno, lebo to už počúvali každý deň. O druhej v noci sme niekoľko dní za sebou mali nástupy, všade tma. Aj keď sme tri hodiny v noci klikovali, aj tak bol budíček o šiestej. A keď raz natiekla voda do pivnice, lebo bol veľký dážď, tak nás nahnali s kýbľami do pivnice a museli sme tú vodu do štvrtej rána vylievať a budíček bol aj tak o šiestej. Odmena bol jeden chlieb s maslom. Raz som umýval taniere, rozbil som a črep sa mi hlboko zapichol a mám tu doteraz jazvu. Povedali, že to nič nie je, ale všade bol kopec krvi, tak mi na to nakoniec dali aspoň leukoplast. Rodičia sa pýtali, že prečo mi to nedali zašiť. Keď boli rodičia na návšteve, povedal som im, že to nie je ľudské, ale rodičia mi nechceli veriť, tak som sa rozhodol, že utečiem. Štyri hodiny sme čakali v kukurici, kým sa zotmie, a potom sme išli vlakom do Bratislavy. N. raz mala návštevu. Prišla za ňou mama. Všetci sa museli zísť, celá komunita, a tam to počúvať, čo sa ony dve rozprávajú. N. sa pýtala, či sa môže ísť s mamou rozprávať osamote, a oni, že ju nepustia s mamou rozprávať, lebo kým sa nejaké veci nevyriešia, nemôžu byť ony dve samé s mamou. Tománek tam sedel pri nich a nahrával si ich rozhovory. Povedal jej mame, že keď nechce, aby si to on nahrával, že to môže ísť hneď preč. Vtedy prišla za jedným terapeutom návšteva, hľadali ho vnútri a riaditeľ povedal, že keby mu niekto vošiel do domu takto, tak ho odstrelí a toho terapeuta hneď vyhodil. Tri mesiace som bol na úteku. Rodičia chodili za kurátorkou, lebo chceli, aby ma premiestnili do iného zariadenia, ale kurátorka hovorila, že takto to nejde, že to ona vyberá, kam pôjdem. Po troch mesiacoch, keď ma preložili, tak som sa z úteku vrátil.“ Bývalá klientka hovorí: „Bola som tam dva aj pol roka a za ten čas som bola iba dvakrát doma. Vôbec decká nepúšťali na priepustky. Ja som mala rozsudok na neurčito a prišla som v pätnástich rokoch. Keď bol niekto v druhej šanci, to bolo za trest a namiesto toho, aby im tí z vyšších fáz pomáhali, tak ich zhadzovali a robili im zle. Málokto sa dostal do druhej fázy. Väčšinou sme dostávali viac a viac sankcií. Dva aj pol roka som tam bola a z toho dva roky v druhej šanci. Vôbec som sa neposunula do vyššej fázy, ale bola tam baba, ktorá mala recidívy a tá bola hovorca. Takže len podľa sympatií posudzovali. Raz za mnou mamina prišla, 400 kilometrov cestovala a mňa za ňou pustili na 15 minút. Chodila som na individuálne štúdium. Tam sa nedalo učiť, nebol tam vôbec kľud, nemohla som sa učiť, lebo som mala stále niečo urobiť. V tretej fáze púšťali do školy. Ja som tam nemohla chodiť na prax. Len desaťkrát som bola za dva roky na praxi a nič som sa nenaučila, lebo som stále chýbala. Len cez hygienu od piatej do šiestej, inak sa učiť nedalo. Ja som chcela chodiť aj na tanečnú, ale nepustili ma. Trápilo ma, že to ich správanie nemalo nič spoločné s ľudskosťou. Každý deň sme písali svoj denný program a keď sa v tom niekto pomýlil, dostal za trest 500-krát napísať nejakú vetu, ale to nemohol cez deň stihnúť, lebo na to nebol čas, len cez tú hygienu, ale aj to nestíhali, tak v noci o jedenástej, o dvanástej sedeli na záchodoch a tam písali ten trest. Keď to aj tak nestihol do druhého dňa napísať, na ďalší deň dostal sankciu napísať to tisíckrát a ak to nestihol ani ďalší deň, tak 1 500-krát. Bolo im jedno, že nemáme to kedy písať. Vypýtajte si ten sankcionársky zošit, tam to bude všetko napísané. Terapeuti sa pozerali na dievčatá, keď sa robili testy a keď sa prišlo zvonku, tak vyzliecť donaha a urobiť dva drepy. Dievčatá strihali za útek. Dve dievčatá ostrihali tak, že mali vši a proti ich vôli a ja som ich musela strihať. Mali krásne dlhé vlasy. Bolo mi to ľúto. Mopy tam neboli, tak sme tie vlasy museli zbierať rukami a potom handrou a zubnou kefkou umyť zem. A lieky, dávali mi to, čo predpísal psychiater, Gerodorm. Povedala som mu, že neviem spávať, že som si tu za dva roky stále nezvykla, tak mi dal Gerodorm. Chata na Čertove. To som počula o tom. Rozprávali sme sa o tom, čo sa tam udialo, že s tým zástupcom mali dievčatá pohlavný styk. Viem ktoré. Jedna už mala osemnásť a išla domov. Druhú zobrala domov mama. Riaditeľ nič s nami neriešil. Okrem toho tam aj pili s terapeutom a jednému z tých dievčat vylepil vtedy aj facku. Ja som prišla z terénnej terapie a za tú jednu noc som videla deväť útekov. Hneď tú noc, ako sme prišli, bolo deväť útekov. Dievčatá dostávali za sex cigarety. On sa volal,“ je tam meno, „a bol terapeut a mala som od neho ponuku, že či s ním nejdem. Aj na WC sme mali kamery a z tej studenej vody som chytila zápal močových ciest. Riaditeľ chodil do posilky večer. My sme tam nemohli chodiť len kedysi dávno, keď sme si pustili pesničky na jeho televízore, tak odvtedy sme to mali zakázané ísť do posilky. Aj lístoček o tom, čo potrebujeme, nám vyškrtali polovicu vecí. Pleťová voda, sprej boli napríklad zakázané. Pamätám si, že ergoterapeut M. jedného klienta dobil hokejkou. Keď prišli ľudia z úteku, mali na sebe len pyžamo, čo sa dáva v nemocnici, čo je zadok vidno, ani spodné prádlo nemali. Zavreli ich na samotku a museli trhať kartóny na malé kúsky a dávať do kontajnera. Boli tam týždeň, dva alebo aj mesiac v komunitnej miestnosti zatvorení aj tam spávali na zemi na kartónoch. Jedlo im nosili v plastových tanieroch s plastovým príborom, aby si nemohli ublížiť. To bola forma trestu pre tých, ktorí utekali. Desať ľudí tam bolo zatvorených naraz. Raz ušlo naraz deväť ľudí a v ten deň bolo osemnásť detí na úteku. Bolo to v roku 2014. Len od júla ich bolo minulý rok sedem na úteku. Keď ušli decká terapeutovi, tak mu strhli pokutu 50 eur z platu. Kurátori tam chodili na návštevu a tri dni spali v Čistom dni. Mali tam nejaké školenie. Moja kurátorka chodila raz za tri mesiace. Spýtala sa ma niečo, no nechcela som jej nič povedať a nikomu som nechcela povedať, až keď tam bola tá ombudsmanka, volala som kurátorke, že chcem ísť preč. Tak som bola na priepustke doma po dlhej dobe a doma som nad tým tak rozmýšľala, že čo tam je a že to nie je normálne. Tak som trvala na tom, že chcem ísť preč, a riaditeľka mi len odkázala, že keď chcem, nech si idem, ale len nech si tam skúsim otvoriť ústa. Päť minút predtým, než som odišla, ešte ma stále prehovárali, že nech nejdem, že sú to hrozné podmienky. Moja kurátorka hovorila, že ovce tu budem pásť a že drogy sú v iných zariadeniach. Policajtka na výsluchu mi hovorila, že prečo som hovorila, zakiaľ som bola ešte v Galante, že tam chcem ostať a že teraz som bola podať druhú výpoveď, že to som spáchala trestný čin, že som nehovorila do výpovede pravdu. Ale ona tomu nerozumie, že to by bolo so mnou zle. Iba kurátorka sa za mňa postavila.“ Ďalší bývalý klient hovorí: „Sankcií bolo veľa. Tí, ktorí boli po úteku, sa museli prezliecť do ružového pyžama. Museli v ňom chodiť aj po meste. Ja som dostal takú sankciu, že som sa musel celý deň držať s jedným chalanom za ruky. Celý deň aj vonku. Sankcia bola aj chodenie dozadu alebo sankcia bez svetla. Takto dostal jeden chalan sankciu bez svetla a musel robiť večer po tme rajóny. Lenže on pritom potme spadol zo schodov. Museli mu volať sanitku, lebo si veľmi ublížil. Mal otras mozgu aj zlomenú ruku. Keď sa jeden klient vrátil z úteku, tak si ho terapeuti zobrali na izbu a tam ho dobili a riaditeľ im na to nič nepovedal. Riaditeľ nám viackrát povedal, že my sme tu komunita a že keď niekto nespolupracuje, že si to máme ísť s ním vybaviť tak, že máme naňho hodiť deku a dobiť ho, lebo že on to potom nebude môcť riešiť, lebo ten, ktorý bude zbitý, nebude predsa vedieť, že kto ho zbil, a že tak sa veci vyriešia. On nám to na komunite povedal. Riaditeľ dával len niekedy sankcie, ale on keď dal sankciu, tak to stálo za to. Napríklad sme mali týždňový maratón, keď sme museli všetci celý týždeň sedieť v komunitnej miestnosti. Proste sme tam museli byť a on keď na niečo prišiel, že niečo sa porušilo, tak sa sedelo, kým sa niekto nepriznal, ale nikto sa nikdy nepriznal. V druhej šanci bolo jedla strašne málo. Prvé fázy a druhé šance nedostávali skoro nič. Stále sme boli hladní. Nemohli sme mať soľ ani korenie, nemohli sme mať jedlo na izbe, ani keď nám rodičia poslali alebo doniesli nejaké sladkosti. Tak sa terapeuti smiali, že aspoň budú mať oni, že je to pre nich, že aj tak vedia rodičia, že to nemôžeme. V Chorvátsku sme tiež boli veľmi hladní. Nad nami klientmi stal sankcionár, to bol tiež klient. Nad ním bol funkcionár, až nad ním bol terapeut. Terapeuti boli na službe dvaja a striedali sa po týždňoch. Jeden bol hlavný, jeden až dvaja pomocní. Klientom z najvyššej fázy dali možnosť robiť v zariadení a boli z nich potom terapeuti. Jedného chlapca riaditeľ zbil, zhodil ho a dal mu na zemi kopačku. Celá komunita tam bola, všetci to videli. Zobral ho za krk, stiahol ho do pivnice a potom sme už len videli, že bolo zo steny zábradlie vytrhnuté, takže to nebolo normálne. Potom bol na samotke a nikto sa s ním nemohol rozprávať. Aj keby sme ho chceli vidieť, tak sme nemohli, lebo na sklo dali fólie, takže sme vôbec nevedeli, čo sa tam vnútri deje. Samotka bola pravidelne. Urobili ju z komunitnej miestnosti alebo z jednej miestnosti, ktorú mali dievčence. Izba malá, kde dali dolu matrace z postele. Bola tam stolička a stôl a tam mali písať svoje pocity a večer dostali matrac. Museli začať klopať, keď chceli ísť na vécko. Bola tam baba, čo dostala sankciu odpor, lebo meškala z priepustky. Hneď ju dali do samotky na tri dni, tam musela byť. Rišo tam bol celé prázdniny a on cez mreže zo samotky celé leto pozeral, ako chodíme po vonku. Keď niekto niečo odmietol urobiť, hneď išiel na samotku. Keď sa niekto pokúsil rozprávať s človekom, čo bol na samotke, tak ho dali k nemu na samotku. Trest bola aj polovičná dávka jedla. Personál nechcel viesť s nami terapie, len skupiny, kde sedela celá komunita. Nerozprával sa s nami nikto a neopovážil sa ísť za Tománkom. Psychológ tam nebol. Na komunite sa povedalo, že čo bude zajtra, na večer nás terapeuti skontrolovali a ráno zobudili a rozdelili úlohy. To robili terapeuti. Pri konci tam začal chodiť nejaký Filip, psychológ. Rodičia mi neverili, až po tom všetkom, čo sa začalo písať, potom mi vybavili, že pôjdem sem, ale aj tak som ja neveril, lebo som si myslel, že v každom resoci sa deje to isté čo v Čistom dni. Na izbe, kde nás bolo 16, nás zobudili a sme museli v noci stáť pred budovou, lebo sme mali nočné Kongo – kliky, brušáky, drepy. Jeden chalan robil v noci nočné Kongo a bol pri sedemstovke brušákov a ja som nechápal, celý chrbát mal do krvi zodratý, kožu tam nemal. Púder mu tam museli sypať a aj tak na nás kričali, že to musíme zvládnuť, že čo sme z medu. A tí, čo sa tam mali najhoršie, sú ticho. Aj taká sankcia bola, že si duch. Nikto si ťa nemohol všímať ani ty nikoho. Príkaz bol mlčať. Kto sa s tým človekom rozprával, dostal tiež túto istú sankciu. Aj ja som ju dostal. Mesiac sa nemohol so mnou nikto rozprávať, nosil som na sebe ceduľku „zákaz kontaktu s komunitou“. Ani jedno slovo som nikomu nemohol povedať a ani nikto mne. Prvý týždeň mi bolo ťažko, potom si človek zvykne. Keď sme išli napríklad do parku, tak sme mali prísny zákaz sa niekomu pozdraviť alebo aj odzdraviť, to bolo hrozne prísne brané, že dakomu cudziemu sa prihovoríme. Len môžeme komunikovať s tými, čo sú z Čistého dňa. Chalani, čo boli nedávno v druhej šanci, sú ale dneska tam terapeuti. Neviem, ako je to možné. Ešte boli aj kartónové sankcie alebo komunitný šašo. Ten musel mať čapicu z kartónu. A keď si niekto obhrýzal nechty, aj za to bola sankcia, rukavice, a bolo jedno, že je vonku 30 stupňov, on musel celý deň nosiť rukavice. Dievča malo tielko, ktoré malo výstrih, tak dostala sankciu, že musí mať oblečený rolák. A bolo teplo, horúco, 30 stupňov a pýtala sa, či si ho na chvíľu môže dať dolu, že jej je hrozne horko, a nedovolili. Terapeuti dávali tresty. Riaditeľ prišiel sem-tam na sedenie večer. Ja som ho ani nespoznal. Po pol roku som ho prvýkrát videl a zistil som, že je to riaditeľ. Keď sa to prevalilo, prvýkrát sa predstavil, že on je riaditeľ a tam plakal, a ja hovorím, že pekne, že doteraz sme ho nevideli. A keď sa to všetko prevalilo, keď sme boli v Chorvátsku, tak tam nám volali kurátori a za mnou stál terapeut (meno) a hovoril som mu, že nechcem, aby stál pri mne. Ale on mi hovoril, čo mám do telefónu povedať. Povedz, že si v kempingu a že je všetko v poriadku. V Chorvátsku som mal sankciu, že bez mora a bez jedla navyše. Boli tam také schody, po ktorých sme museli skákať, niektorí grcali z toho, lebo museli vyskákať až hore. Sankcia schody to boli tri poschodia a na každom schode drep a výskok. Kefkovanie bolo tiež za trest. Záchody, kúpeľne, kamene v jazierku bolo treba povyberať a zubnou kefkou vyčistiť a usporiadať naspäť do mozaiky. Aj korytnačke pancier zubnou kefkou. Bazén sme tiež mali, ale sme sa v ňom nemohli kúpať. Aj za požičiavanie vecí a oblečenia, aj za to bol trest. Ani na izbe sa nedalo porozprávať ani spať. Posielali k nám do šestnástky človeka, čo hrozne chrápal, lebo inde ho na izbe nechceli, tak sme si pobrali matrace, jeden spal zatvorený v skrini, nejakí spali na chodbe. Aj sme sa občas pobili, lebo sme boli ustatí, nevyspatí a hladní. Vtedy riaditeľ kázal dať v noci tomu človeku deku. Raz sa menila služba a našu izbu zamkli a terapeut býval ďaleko a nemali náhradné kľúče a museli sme spať všetci na chodbe. Bežne rodičom nezdvihli telefón, neodpovedali na maily, ale keď sme prišli z Chorvátska, čakali nás tam všetci rodičia. Celú noc ich tam hostili. Na druhý deň prišli aj kurátori. Ani ostatní rodičia im stále nechcú veriť, ale teraz si to u nich v Čistom dni žehlia, teraz tam majú dovolené telefón, jedlo môžu mať na izbe. Chlapci z druhej šance majú tretie fázy, aj keď mali predtým zlé zážitky, a preto nechcú nič hovoriť. Aj tak si mysleli, že v každom resoce je to isté, oni nevedia, že inde to môže byť aj lepšie. Nemohli nikomu a nijak dať vedieť, že im je tam zle, lebo na komunikáciu s rodičmi mali používať tlačivo, kde bolo predpísané „mám sa zle/dobre“, mali zaškrtnúť. Ani list sme nemohli napísať. Napísať môžete, v koľkej fáze ste. Druhé šance nemali dovolené ani to. Keď došli rodičia, sme museli mať rozhovor hodinu pred všetkými klientmi a rodičmi a terapeutmi a všetci počúvali ten osobný rozhovor. A keď sme sa s nimi porozprávali, potom sme mohli ísť spolu sami do areálu. Keď sme sa nič nerozprávali, tak nedovolia vôbec, aby sme boli sami. Niektorí rodičia prišli aj zďaleka, aby sa mohli stretnúť s deťmi.“ Ďalší klient je dospelý klient, ktorý bol na dobrovoľnom pobyte. „Tí, ktorí boli v druhej fáze, mali najviac práce, pretože preberali robotu za terapeutov a ešte ich využívali aj tí, ktorí boli v tretej fáze. Pracoval som na riaditeľovej vile v Javorinke, pomocné murárske práce, aj s ostatnými klientmi sme tam pracovali dospelí aj deti. Výplatu sme za to nedostávali, hovorili, že je to pracovná terapia. Keď niečo urobili deti a dostali samotku, tak som ich musel za dverami tri dni strážiť. Nemal som ani osobné voľno. Raz, keď som strážil jedného, klopal mi, že potrebuje ísť na záchod. Tak som ho tam odviedol a strážil za dverami a predstavte si, on sa pretlačil cez to okno a vyskočil z prvého poschodia. Zlomil si nohu, ale tak sa bál, že aj s tou zlomenou nohou ešte utekal. Nakoniec ho jasné že chytili. Pýtal som sa počas deviatich mesiacov, čo som tam bol, na priepustku, ani raz som sa domov nedostal, pretože terapeuti ma využívali na to, aby som prevzal ich povinnosti, strážil mladších, kontroloval v noci. Keby ma boli pustili domov, nemali by za mňa náhradu. Medzi moje povinnosti patrilo aj v noci venčiť psa. Nastavil som si budík, o pol druhej v noci som zaklopal terapeutovi, zobral psa a musel som ho vyvenčiť. Počas dňa sedeli terapeuti v kancelárii, len keď mal prísť riaditeľ alebo nejaká návšteva, tak z kancelárie vychádzali. Riaditeľ chodil zriedkakedy, najčastejšie si prišiel zacvičiť. Klientov najviac šikanovali ergoterapeuti. Videl som, ako klientov terapeuti bijú, videl som, ako im udeľujú tresty, kliky a drepy. Stále som bol hladný a aj všetci ostatní. Raz sme boli na výlete na bicykloch a kamarát sa viezol z kopca. Išiel som za ním a našiel som ho spadnutého na zemi a zraneného. Volal som prvú pomoc, ošetril som ho, kým prišla záchranka, počkal som pri ňom. Najprv ma terapeuti a komunita chválila, že som to dobre zvládol, ale potom som dostal trest, že keď sa jeden bicykel pokazil, tak mám zákaz jazdiť na bicykli. Lenže vtedy som chodil pracovať na vilu do Javorinky a bicykel som potreboval každý deň, aby som sa mohol doviezť do práce. Bez neho som musel každé ráno utekať osem kilometrov, aby som to načas stihol. Keď som začal robiť v Jasplastiku, výplatu som už dostával, mal som ju na zablokovanom účte. Raz, keď som bol v práci, kolega, ktorý robil vedľa mňa, ma ponúkol cukríkom, lenže zbadal to terapeut, ktorý tam bol, okamžite som dostal sankciu bez jedla navyše a mal som veľký hlad. Keď som sa pýtal domov na priepustku, tak mi to v poslednej chvíli vždy zamietli. Chcel som ísť za priateľkou, no povedali, že určite chcem žúrovať a fetovať a nepustili ma. Keď som povedal, že chcem ísť domov, že chcem skončiť, odhovárali ma, nechceli ma pustiť. Tak som sa jedného dňa vybral akoby na nočnú, našťastie som mal pri sebe občiansky preukaz, lebo aj tie nám brali. Odišiel som domov len v krátkych nohaviciach, tričku a šľapkách. Nemal som so sebou nič len občiansky preukaz. Nevrátil som sa z nočnej. Odišiel som tak, že som musel potajomky ujsť. Všetci, ktorí odtiaľ chceli ujsť, museli jedine utiecť. Brali si len to, čo mali na sebe oblečené. Osobné veci tam všetky nechávali. A ja keď som chcel po čase späť svoje veci, nedostal som ich späť všetky. Nikto mi nechcel veriť doma, rozprával som to aj mame, no tá uverila, až keď to uvidela v televízii. Nedalo sa to zvládať. Preto tí mladí ľudia utekali. Chalan mal krízu, bolesti a oni, že neposlúcha a dali mu klikovať.“ Ďalší klient: „Bol som umiestnený v ústave Čistý deň v roku 2013. Videl som veci ako násilie, oblievanie vodou, podávanie ťažkých antipsychotík Tisercin, Risperidon, Afluditen, a to deťom, ktoré nedodržiavali pravidlá. Ja som sa s tým vyrovnal. Hovorili, ako skončím, ako feťák pod mostom, každý deň som to počúval. Potom, keď som si otvoril ústa a povedal som svoj názor, išiel som hneď k riaditeľovi, kde ma chcel mlátiť. Raz 15-ročný chlapec ukradol jedlo, lebo mu dali jesť suchý chleba a za trest dostal bitku s vedomím terapeutov. Ja za to, že som ich poslal, s prepáčením, viete kam, za ich falošný prístup, som bol odvedený k odborníkovi doktorovi Strakovi, ktorý mi nasadil antipsychotiká, ktoré ma uspávali tak, že som zaspával hneď, jak som si sadol. Podľa registra liečiv sú tieto látky kontraindikované pod 18 rokov. Je to tam psychický nátlak, aby deti hovorili, ako tam je dobre, aj keď by odtiaľ najradšej ušli za každú cenu. Lebo keď to neurobia, nedostanú poriadne nažrať. Na tzv. terapiách sú potom tí, čo sa postavia proti, psychicky ničení, je im nadávané a tak ďalej. Je to veľa, čo sa tam deje za svinstvá. Tománek si robí biznis na deťoch a je to úbohé a hnusné. A to, čo mi hovorili, sa im nejak nesplnilo. Končím strednú školu a idem študovať právo na vysokú. To, čo oni hovoria tým deťom, je strašné. Snažia sa ich dostať na dno a potom im dať do hlavy svoje myšlienky. Bohužiaľ, na tých mladších to vychádza. Ja som mal 17, keď som sa tam dostal, tak som to prežil v pohode viac-menej. Veľmi rád poskytnem výpoveď a doložím aj lekárskymi správami, aké lieky mi boli nasadené, a budem rád, keď sa ten hnusný biznis na malých deťoch a práčka peňazí zvaná Čistý deň skončí. Vy povedzte, čo potrebujete, aby sa veci pohli správnym smerom, ja podám svedectvo, výpoveď kľudne aj verejne. To, čo sa tam deje, treba zastaviť čo najskôr. Kľudne napíšte na váš blog moje slová aj bez anonymity, ja som im povedal, že raz im to všetko vrátim a odhalím pravdu o tomto Tománkovom ústave. Kľudne poskytnem rozhovor, trestné oznámenie, čokoľvek, čo pomôže urobiť poriadok s tým zvieraťom, lebo biznis. Ale nikdy by som si nedokázal robiť na 13- až 15-ročných deťoch, až také hlboké dno nemám, deti trápiť kvôli dotáciám.“ Ďalší klient: „F. dával babám cigarety za sex. Bol na Čertovej na chate, chlapci mi rozprávali, ako to tam bolo. Baby tam behali napité a nafetované po areáli. Oklamali terapeuta, vyzliekli sa mu a zobrali mu peniaze a on povedal, že ide kúpiť fľašku. Oni zatiaľ ušli do Považskej Bystrice, tam si našli dílera, išli si pre drogy a doviezli sa späť hore. A to, že znásilnil klientky, riaditeľ to riešil. Dva dni sme boli na skupine, nikam sme nemohli odísť, od rána do večera sme sa nepohli, len najesť a na vécko. Chcel vedieť, kto tam má s kým aký vzťah, a mali sme taký menší maratón, ale nikto sa nepriznal. A potom ten terapeut odišiel, lebo mal nejakú chorobu a neviem, či on mu dal výpoveď, lebo sa vrátil so skupinou späť, doviezol ich. Takže tam na mieste na tej chate mu asi výpoveď nedal, keď sa s nimi vtedy vrátil. Veľa zamestnancov robilo problémy, preto všetci utekali. Jeden klient bol na izbe, bol nový a personál ho hodil na zem, hneď ho zbombardovali, do sprchy dali, studená voda, mydlo, deka, lebo on povedal: „Málo jedla je, som hladný.“ A terapeuti: „Zdá sa ti málo?“ A hneď ho dali dole. Na bitku ich vždy ťahali dole, len raz jedného bili pred nami, ale to sme aj my klienti museli zakročiť. Najprv terapeuti ho bili na izbe, on chytil z toho amok a utiekol do komunitnej, aby všetci videli, že ho tam bijú. A on mal v ruke takú špicatú ceruzku, terapeuti tam nabehli a on si zobral rukojemníčku jedno dievča a pichol ju do stehna s tou ceruzkou. A keď sa otočil, tak sme sa všetci naňho vrhli a sme ho spacifikovali. Raz aj mňa zbil, zobral ma do suterénu. Mali sme vonku športové aktivity a jeden terapeut furt do mňa šprtal, že aby sme si dali, že aby sme išli spolu proti sebe. Ja som nechcel, lebo som sa bál, že keď mu čosi ublížim, že by ma udal, lebo tak to tam fungovalo. Zrazu si on nasadil rukavice a takú mi šupol, že som spadol. Tak som sa postavil a bol som nahnevaný, že ma podceňuje. Tak som mu tiež jednu dal, aj on spadol. A riaditeľ hneď povedal, že čo si to takto dovoľujem do terapeutov, zavrel ma na izbu, potom prišli za mnou na tú izbu dvaja na jedného a po tej bitke som ušiel. Keď niekto utiekol, poslali nás ostatných klientov, aby sme ich chytili, a sľúbili nám odmenu. Pustili nás von a všetci už poznali narkomanov, čo bývali v Galante, tak sme ich hľadali najprv tam. A raz sme sa vrátili traja z piatich a strašne sa čudoval, že kde sú ostatní, tak ešte aj nám dal tresty, že sme ich určite nehľadali. Mesiac som bol bez tréningu, keď sme ho nechytili. Keď sme ho chytili, tak sme ho mali zmárovať, kázali nám biť sa navzájom. Keď sa im niekto nezdal, tak ho pustili, riaditeľ normálne povedal, je ti tu zle, tak choď a potom ich normálne natierali policajtom. Potom, keď ich policajti chytili, tak im predĺžili pobyt za trest, že sú to utekári. Mne prvýkrát povedali, že idem na osem mesiacov na predbežné, tak som poslúchal ako hodiny. Všetko bolo v poriadku. Potom mi dali na súde ďalších 18 mesiacov, ešte stále som fungoval a chcel som to v pokoji vydržať, ísť domov, no po ďalších osemnástich mesiacoch povedali, že dvadsaťštyri. Potom som už začal robiť problémy, nakoniec mi povedali do osemnástky. Riaditeľ to zabezpečoval. Ja som na súde nikdy nebol, lebo keby som išiel na ten súd, tak by som im vedel povedať, že so mnou žiadne problémy neboli, že som poslúchal a počítam, že hneď zo súdu by som išiel len si veci zobrať do Galanty a hneď domov. Mne ale riaditeľ povedal, že na súd ísť nemôžem, lebo nie som dospelý. Veľa ľuďom to takto pokazil. Z jednej izby robili samotku, zobrali z nej matrace, tá sankcia sa volala odpor. Ostali tam len konštrukcie z postelí a boli sme tam zavretí a museli sme si natrhať pod seba na noc kartóny, aby sme mali ako spať, aby sme neboli na dlážke. To bola akože pracovka, teda pracovná terapia, že za trest sme museli na kúsky trhať tie veľké kartóny celé dni. Mesiac som bol na samotke v komunitnej miestnosti v ružovom pyžame. Mal som tam telku, tri filmy a z USB-čka pesničky som mohol počúvať. To som bol rád, že mi dovolili. Ale mesiac som bol sám a dookola tie tri filmy a tie isté pesničky a už mi z toho šibalo. Jesť mi nosili, ale aké porcie, že mesačné bábätko by sa z toho nenajedlo. Tam sa nedalo najesť. Miska polievky mala byť plná, ale nebola. Trest bez jedla navyše znamenal, že týždeň alebo mesiac si nemohol pýtať jedlo navyše, nemohol si si sám nabrať ani vodu. Keď sme mali my službu a varili sme a uvarili sme kopu jedla, aby nikto nebol hladný, a riaditeľ prišiel, hneval sa a povedal, že prečo toľko varíme, že to nikto neje a plný kýbeľ fajnového jedla čerstvo uvareného zobral a vylial sliepkam. Čerstvé pečivo, koláče, čo prišli, tiež hádzal sliepkam – a my hladní. Chorvátsko. Keď niekto porušil niečo, automaticky sankcia bez mora. Na lodi si nemohli skočiť ani do vody a jedlo navyše tiež nebolo. Skoro odpadli niektorí, keď dostali sankciu schody, to boli také schody, že sa nedali v tom horku poriadne ani prejsť, točila sa vám hlava a oni povedali, že za trest kačáky až hore. Keď niekto dal tie schody trikrát na kačáky a pritom zahrešil, tak ešte raz. Vždycky som zahrešil a myslím, že som ich dal aj 50-krát za ten čas. Bila ma aj Tománková. Ja som ju tak spoznal, že ona niekomu jednu tresla a potom druhému ucho vytočila. Mám to aj v pravidlách napísané, že ona je zakladateľka, museli sme si to pamätať. Povinnosti a práva sme sa museli naučiť naspamäť a tam bolo aj o praženici a palacinkách, že to ľúbi riaditeľ. Tak keď som robil palacinky, tak som odložil riaditeľovi, ale bolo tam veľa nepísaných pravidiel, ktoré nemali zmysel. Napríklad o metličke a lopatke. Za to, že metlička a lopatka neboli na mieste alebo špinavá, aj za to bola sankcia. Jeden môj kamarát dostal za trest Depot injekciu, aj ja som ju dostal. To je taká injekcia, že keď človek urobí nejaký adrenalínový pohyb alebo zrýchli, tak dostane kŕč a hodí ho to na zem a ostane v kŕči ležať. Mne to dali, lebo hovorili, že som agresívny, tak ma dali ráno Strakovi, tomu psychiatrovi nášmu, ten mi dal asi takto (ukázal pol centimetra). Neúčinkovalo mi to sprvoti, aj som sa čudoval, že prečo mi to vôbec neúčinkuje, lebo ja som videl na tom chlapcovi, ktorému to dali predo mnou, ako to má fungovať, že chytal kŕče do celého tela, ledva vyprával, zbledol celý, nereagoval a ja som si ešte zabehol a skúšal som, že pokiaľ môžem. Potom videli, že mi to neúčinkuje, že začínam byť ešte viac nervózny z toho, tak mi dali ešte polku iného Depotu a ja som potom z toho nevládal vyprávať, vykrúcalo ma, jazyk ako keby mi išiel zapadať, chodiť som nevládal a nato ma nechali kefkovať zubnou kefkou každú špáru na záchodoch. Dievčatá, keď mali menštruáciu, tak občas spláchli vložku alebo tampón, možno sa pomýlili, no teda vymysleli také pravidlo, že sa to nebude dávať do záchodu a dali tam kôš, ale niektoré to nerešpektovali. Samozrejme, upchala sa žumpa. Prvýkrát ma poprosili, aby som do nej vliezol, tak som si povedal, že to spravím pre komunitu, dal som si rukavice a s hadicou som to musel vystriekať. Ale aj tak sa to stávalo, no nikto tam nechcel ísť alebo to nikto nevedel, tak som tam vždy išiel ja a vždy ma k tomu volali. Raz som sa s dievčatami rozprával, že prečo boli u riaditeľa, a ony, boli sme sa porozprávať. Ale jedna mi neskôr povedala, že prečo si ich on zavolal, a povedala mi, že im hovoril, aby tie vložky a tampóny ďalej hádzali do záchoda. Ja som chytil nato strašné nervy, že prečo to robia, tak som sa na to vykašlal a, samozrejme, za chvíľku sa zapchala celá žumpa, všetky záchody, všetci hulákali, že prečo to je, a ja som sa smial, že moja vec to neni. A dostal som trest, že som sa zasmial a že nechcem vliezť do tej žumpy. Ja som hodil odpor, že to už robiť nebudem a to bolo porušenie kardinálneho pravidla. Tak za trest som dostal, že na izbe budem mať otvorené dvere, aby som čuchal ten smrad z toho vécka. Vždy, keď som zavrel dvere, oni my ich otvorili. Potom mi dali dvere von aj z mojej izby, aj z toho vécka. Na pracovke sme mali šutre rozbíjať na prach. Bol som rád, že je nejaká robota, že sme vonku, ale keď už som bol zničený jak v bani, tak ma to prestalo baviť. Potom riaditeľa napadlo, že by sme na tom mohli začať zarábať, že by sme z tých rozdrvených kameňov mohli začať vyrábať zatrávňovače. On ich predával. Potom sme urobili taký veľký zatrávňovač, čo sme dávali riaditeľovi do plota. Predával to hocijakým ľuďom, keď si pristavili auto, že potrebujú zatrávňovače. Raz nám dal vreckové 50 eur, keď veľa predal. Aj do Diakoviec sme chodili robiť, sme vykopávali bazén na kúpalisku. Riaditeľ hovoril, že to robíme pre nás, pre komunitu, že on na Chorvátsko má, ale že toto, čo robíme, to budú peniaze pre komunitu. Tak sme robili, sme sa striedali po troch, po štyroch asi štyri mesiace. Potom pred Chorvátskom povedal, že on na Chorvátsko peniaze nemá, že toto, čo sme zarobili, to je na Chorvátsko, a my sme v Diakovciach vykopali bazén. Nevieme, koľko mu dal ten šéf tam peňazí. Mišo nám mal písať hodiny a nikto nevedel, koľko mal kto hodín odrobených. Ale je to jedno, nakoniec sme aj tak nikto nič nedostali. V Hornej Marikovej v Ráztoke, keď sme boli, tak Monika ušla, lebo ju tam obťažoval jeden terapeut, bývalý klient, ergoterapeut, ale ona sa nedala, prefackala ho a ušla, vyskočila z takej malej striešky z altánku a utiekla, lebo ešte mala málo rokov. Klienta zo Šoporne dali zavrieť do basy, on bol hrozne pod tlakom, nechcel sa podvoliť aj rozbil okno, tak povedali na polícii, že riaditeľke urobil monokel, tak ho dali zavrieť na 10 mesiacov. Riaditeľka je advokátka a on zadarmo sedel, 16 mal, keď išiel sedieť a tri dni mal do 18, keď sa vrátil z basy. Každú druhú nedeľu sa mohli stretnúť s nami rodičia, ale aj veľa detí malo trest, že do 18 sa nemôžu vidieť s rodičmi, sankcia sa volala bez návštevy. Jeden dospelý klient sa vrátil po priepustke a pozerám, že si po večierke šľahá. On si doniesol z priepustky lieky a do večera nafetoval polku komunity. Potom sa to riešilo na komunite, že čo s ním, a polovica komunity odsúhlasila, že tam môže ostať. Však jasné, tak 10 nás bolo proti, ostatní boli za, aj nakoniec zostal.“ Svedectvá týchto detí sú naozaj desivé, najmä keď si uvedomíme, že rodičia ich zverili štátu s úmyslom, aby ich ochránili od zlého vonkajšieho sveta. Akreditácia zariadeniu stále trvá, preto som podala podnet Výboru OSN pre práva dieťaťa, kde som výbor, odvolávajúc sa na opčný protokol k Dohovoru o právach dieťaťa, informovala o podozreniach zo závažného a systematického porušovania práv ustanovených príslušným dohovorom. Využitie vnútroštátnych prostriedkov nápravy je v tomto prípade zo strany slovenských orgánov neprimerane predlžované, čím môžu byť ohrozované a na svojich právach poškodzované ďalšie detí. Ich porušovanie sa týka najmä týchto článkov Dohovoru o právach dieťaťa: Článok 3 1. Záujem dieťaťa musí byť prvoradým hľadiskom pri akýchkoľvek postupoch týkajúcich sa detí, či už vykonávaných súkromnými zariadeniami sociálnej starostlivosti, súdmi, správnymi alebo zákonodarnými orgánmi. 2. Štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, sa zaväzujú, že zabezpečia dieťaťu ochranu a starostlivosť nevyhnutnú pre jeho blaho, pričom budú brať ohľad na práva a povinnosti jeho rodičov, zákonných zástupcov alebo iných jednotlivcov právne za dieťa zodpovedných a urobia všetky potrebné zákonodarné administratívne opatrenia. 3. Štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, sa zaväzujú, že zabezpečia, aby inštitúcie, služby a zariadenia zodpovedné za starostlivosť a ochranu detí zodpovedali normám stanoveným kompetentnými úradmi, zvlášť po stránke bezpečnosti a ochrany zdravia, počtu a kvalifikácie personálu, ako aj kompetentného dozoru. Článok 24 1. Štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, uznávajú právo dieťaťa na dosiahnutie najvyššej možnej úrovne zdravotného stavu a na využívanie liečebných a rehabilitačných zariadení. Musia sa usilovať, aby žiadne dieťa nebolo zbavené svojho práva na prístup k takýmto zdravotníckym službám. Článok 25 Štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, uznávajú právo dieťaťa umiestneného do náhradného zariadenia za účelom starostlivosti, ochrany alebo liečenia jeho telesného alebo duševného zdravia na pravidelné hodnotenie zaobchádzania s dieťaťom a všetkých ďalších okolností spojených s jeho umiestnením. Článok 34 Štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru sa zaväzujú chrániť dieťa pred všetkými formami sexuálneho vykorisťovania a sexuálneho zneužívania. Za týmto účelom prijímajú predovšetkým nevyhnutné vnútroštátne dvojstranné a mnohostranné opatrenia, aby zabránili: a) zvádzaniu alebo donucovaniu detí k akejkoľvek nezákonnej sexuálnej činnosti, b) vykorisťovaniu a zneužívaniu detí na prostitúciu alebo na iné nezákonné sexuálne praktiky, c) vykorisťovaniu a zneužívaniu detí pre pornografiu a pornografické materiály Článok 37 Štáty, ktoré sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, musia zabezpečiť, že žiadne dieťa nesmie byť vystavené mučeniu alebo inému krutému neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu či trestaniu. Dňa 22. 12. 2016 však minister práce, sociálnych vecí a rodiny Ján Richter prerušil správne konanie o odobratí akreditácie zariadeniu Čistý deň s odôvodnením, že nemá dostatok informácií. To aj napriek tomu, že jeho vlastný poradný orgán s výhradnými kompetenciami, čiže akreditačná komisia odporúčala ministerstvu, aby zariadeniu akreditáciu odňalo. V súčasnosti je rozhodnutím súdu v zariadení umiestnených 21 maloletých. Pokiaľ bude zariadenie disponovať akreditáciou pridelenou ministerstvom práce, môže fungovať v nezmenenom režime. Správne konanie podlieha lehotám zo zákona o správnom konaní. Z uvedeného vyplýva, že na popísanú situáciu sa prerušenie správneho konania nedá aplikovať. Svojím konaním a nekonaním teda štátne orgány priamo participujú na ohrození maloletých detí tým, že po celý čas s plnou vedomosťou o situácii v zariadení ponechali tieto vážne podozrenia bez náležitej pozornosti a bez akýchkoľvek opatrení. Od septembra 2016 pre orgány činné v trestnom konaní aj pre médiá vypovedali ďalší svedkovia a ďalšie obete. Po zverejnení a spoločenskom tlaku na riešenie situácie kompetentné orgány zameriavajú svoju pozornosť najmä a výhradne na to, aby tieto závažné podozrenia bagatelizovali, inak by boli nútení priznať svoje pochybenie a zanedbanie. Takéto konanie je neprípustné, keďže ide o práva a právom chránené záujmy maloletých detí v súvislosti s veľmi závažnými podozreniami týkajúcimi sa sexuálneho zneužívania, krutého, neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania a trestania detí. Podľa čl. 3 ods. 1 Dohovoru o právach dieťaťa záujem dieťaťa musí byť prvoradým hľadiskom pri akýchkoľvek postupoch týkajúcich sa detí, či už vykonávaných súkromnými zariadeniami sociálnej starostlivosti, súdmi, správnymi alebo zákonnými orgánmi. Napriek všetkému uvedenému dňa 8. 2. ministerstvo práce rozhodlo, že zariadeniu akreditáciu nezruší. Predmetné rozhodnutie považujem za rozhodnutie, ktoré je v rozpore so zákonom o sociálnoprávnej ochrane detí a sociálnej kuratele, v rozpore so zákonom o správnom poriadku, v rozpore s medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovensko viazané, a to konkrétne Dohovorom o právach dieťaťa a Dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Preto som požiadala o preskúmanie zákonnosti tohto rozhodnutia Generálnu prokuratúru a akreditačnej komisii ministerstva práce som zaslala nový podnet na nové konanie ohľadom zrušenia akreditácie zariadeniu Čistý deň. V odôvodnení sa odvolávam na argumentáciu, ktorú uvádzalo ministerstvo v rozhodnutí o nezrušení akreditácie. Prvý sporný výrok ministerstva: „Akreditačná komisia svojím rozhodnutím odobrať akreditáciu reagovala na blog a tlačovú besedu Prezídia Policajného zboru.“ Týmto dôvodí minister rozhodnutia akreditačnej komisie. Ministerstvo vo svojom odôvodnení uvádza, že akreditačná komisia rozhodla o svojom odporúčaní odobrať zariadeniu akreditáciu na základe medializovaných skutočností v mojom blogu zo dňa 9. 9. 2016 a následnej tlačovej besedy Prezídia Policajného zboru. Týmto odôvodnením ministerstvo navodzuje dojem, že akreditačná komisia sa rozhodovala pod tlakom medializovaných skutočností a nie na základe dôsledného preskúmania podnetu. Dôvody, pre ktoré mala akreditačná komisia navrhovať odobratie akreditácie zariadeniu Čistý deň, teda neuvádza ministerstvo v predmetnom odôvodnení v súlade so skutočnosťou. Členovia výboru boli v rámci prieskumu účastní zasadania akreditačnej komisie ministerstva práce, kde členom akreditačnej komisie položili jasne formulovanú otázku: Čo ich viedlo k tomu, že odporúčali ministerstvu odňať akreditáciu? Citujem zo schválenej záverečnej správy Výboru Národnej rady pre ľudské práva: „Členovia akreditačnej komisie uviedli, že odporúčanie na odňatie akreditácie zariadeniu Čistý deň, n. o., malo viacej dôvodov. Na základe týchto priebežných informácií aj na základe aktuálnych zistení, medzi ktoré patria nálezy a výpovede, ktorými disponujú členovia akreditačnej komisie, dospeli členovia akreditačnej komisie k rozhodnutiu, že vzhľadom na chránenie práv a najlepšieho záujmu maloletých detí odporúčajú zariadeniu odobrať akreditáciu.“ Počas stretnutia s poslancami členovia akreditačnej skupiny uviedli, že majú k dispozícií závažné kontrolné zistenia a výpovede bývalých klientov zariadenia, ktoré ich viedli k tomuto rozhodnutiu v záujme chránenia najlepšieho záujmu dieťaťa. Upozornili nás, že v rámci správneho konania nás nemôžu oboznamovať s detailmi, preto ich výroky budú všeobecné. Na otázku pani poslankyne Pfundtner reagoval člen akreditačnej komisie docent Mátel. Otázka znela, akého pôvodu sú dôkazy a presvedčenie, že zariadeniu Čistý deň je potrebné odňať akreditáciu. Člen akreditačnej komisie odpovedal, že sa niekoľko rokov venoval pomoci obetiam násilia, robil sociálne poradenstvo a vo viacerých zariadeniach robí supervíziu, a teda má možnosť komunikovať so zamestnancami a klientami zariadení. Komunikoval s viacerými bývalými klientami zariadenia Čistý deň a aj s takými, ktorí už nie sú klientami iných zariadení. Tieto osoby komunikovali podobné informácie a svedectvá, ktoré on vyhodnotil ako odborník v práci s domácim násilím a na základe nich si utvoril názor, ktoré ho viedlo k tomu, aby hlasoval za odňatie akreditácie zariadeniu. Uviedol tiež, že pri podozrení na porušovanie práv dieťaťa kontrola nie je vykonaná citlivo ako pri podozrení z týrania dieťaťa, rozhovory sú robené v prítomnosti potencionálneho páchateľa a úloha v prospech dieťaťa je teda nájsť spôsob, aby dieťa malo možnosť komunikovať nezávisle od tohoto zariadenia, nakoľko existuje možnosť psychologickej manipulácie a obavy detí, že budú za svoje výpovede sankcionované. Členka akreditačnej komisie docentka Mydlíková, ktorá pracuje s klientelou ako psychológ a psychoterapeut a venuje sa dlhoročne sociálnej práci v praxi aj na akademickej úrovni, zistila štúdiom predložených dokumentov, že akreditovaný subjekt uvádza ako jednu zo svojich služieb psychoterapiu, no nedisponoval odborníkom na túto pozíciu, zariadenie nemohlo poskytovať za určité obdobie psychologické poradenstvo svojim klientom, pretože nedisponovalo psychológom. Ako individuálne resocializačné plány boli prezentované jedny a tie isté metódy bez ohľadu na špecifiká klientov, chýbal plán supervízie a nedostatky považovala za tak závažné, že hlasovala za odobratie akreditácie zariadeniu. Predsedníčka akreditačnej komisie, zároveň generálna riaditeľka sekcie pani doktorka Šebová uviedla, že v rámci správneho konania prebieha krížová kontrola zamestnancov zariadenia cez Sociálnu poisťovňu a tieto zistenia sú použité ako dôkaz. Zariadenie prestane spĺňať podmienky akreditácie, ak neboli zistenia od zamestnancov v súlade s personálnou maticou. To je dôkaz, ktorý má zásadný význam, a tento dôkaz vykonáva správny orgán podľa nej vždy. Vo všeobecnosti uviedla, že ak prestane zariadenie spĺňať ktorýkoľvek bod z § 77 zákona 305/2005, tak ministerstvo akreditáciu odoberie pre nedodržanie zákonných podmienok na udelenie akreditácie. Dôkazom, že zariadenie Čistý deň túto zákonnú podmienku nedodržalo, je e-mail odoslaný vedúcim kontrolnej skupiny doktorom Molinom dňa 21. októbra 2016, kde oslovuje riaditeľa zariadenia Petra Tománka vo veci vyžiadania dokladov a písomností, vyjadrení a informácii číslo 4. V uvedenej komunikácii vedúci kontrolnej skupiny žiada: „Uveďte pracovné zaradenie a rozsah pracovnej činnosti zamestnancov, ktorí sú vedení v priloženom zozname.“ Uvedení zamestnanci sú vo vzťahu k resocializačnému stredisku Čistý deň evidovaní v Sociálnej poisťovni, avšak akreditačná komisia o ich pracovnom pomere k resocializačnému stredisku Čistý deň nemá vedomosť. Podľa zákona akreditovaný subjekt je povinný do ôsmich dní písomne oznámiť všetky zmeny rozhodujúcich skutočností, najmä zmeny podmienok podľa § 79. Členovia akreditačnej komisie sa vyjadrili, že o zariadení Čistý deň mali pôvodne rokovať už v auguste 2016, kde sa plánovali zaoberať výsledkami kontroly a protokolom o kontrole vykonanej v zariadení. Členovia akreditačnej komisie tvrdili, že jestvujú podozrenia z porušovania platných zákonov, vyplývajúce zo súboru informácií pochádzajúcich z prítomnosti, ale aj z minulosti, zo spisovej dokumentácie a z výpovedí dotknutých. Členovia akreditačnej komisie vyslovene vylúčili, že by ich v rozhodovaní ovplyvňoval blog alebo tlačová beseda Prezídia Policajného zboru. Z toho vyplýva, že nie je v súlade so skutočnosťou, že akreditačná komisia reagovala v svojom rozhodnutí o zrušení akreditácie zariadeniu iba na medializované informácie a pod ich tlakom. Myslím, že ministerstvo zabudlo nabrífovať akreditačnú komisiu. V prípade potreby ako dôkaz vyššie uvedených výrokov môžem doložiť aj audiozáznam z predmetného zasadania, na ktorom boli v rámci poslaneckého prieskumu účastní aj členovia Výboru Národnej rady pre ľudské práva a národnostné menšiny. Protokol Krajskej prokuratúry v Trnave o previerke bol naším pánom ministrom a jeho ministerstvom akceptovaný ako dôkaz v správnom konaní. Čo mal dokazovať? Bol ako jeden z podkladov rozhodnutia a priložený ako dôkaz a poskytol ho právny zástupca zariadenia. Bol to protokol Krajskej prokuratúry v Trnave o previerke zo dňa 21. septembra 2016. Týmto protokolom advokátska kancelária odôvodňuje, že v minulosti neexistovali ani v súčasnosti neexistujú žiadne skutočnosti ani podmienky, ktoré by odôvodňovali zákonným spôsobom odňatie akreditácie. Táto interpretácia výsledkov previerky je chybná a zavádzajúca a nie je dôvod ju považovať za dôkaz v správnom konaní. Akreditačnú komisiu zo zákona o sociálnoprávnej ochrane podľa § 81 ods. 2 zriaďuje minister ako poradný orgán na posudzovanie žiadosti žiadateľa o akreditáciu, o predĺženie akreditácie a na posudzovanie zrušenia akreditácie. Ak akreditačná komisia ako odborný poradný orgán ministerstva odporúča ministerstvu zrušenie akreditácie, je nedôvodné polemizovať o zákonnosti odňatia akreditácie. Dôvodnosť takého odporúčania akreditačnej komisie spočíva v odbornom posúdení spôsobilosti zariadenia a na takéto odporúčanie má akreditačná komisia výhradnú právomoc zo zákona. Na akreditáciu neexistuje právny nárok v prípade, ak je odborná komisia toho názoru, že zariadenie nespĺňa podmienky akreditácie. Citujem ďalej: V pripojenom protokole Krajskej prokuratúry Trnava sa uvádza, že previerkou nebola zaznamenaná žiadna mimoriadna udalosť, usmrtenie, zabitie alebo usmrtenie osoby umiestnenej v zariadení, útek za použitia fyzického násilia, respektíve pomoci zvonku, prípadne iná udalosť, o ktorej by mal prokurátor vedomosť. Z vyššie uvedeného záveru vyplýva, že ministerstvo práce v danej interpretácii skresľuje výrok krajskej prokuratúry tak, že z neho vyplýva, že Krajská prokuratúra v Trnave nezobrala v úvahu prebiehajúce trestné stíhania vo veci zločinov znásilnenia, sexuálneho zneužívania, vo veci týrania blízkej osoby a zverenej osoby, týkajúce sa viacerých klientov zariadenia. Trestné stíhania nie sú ukončené a vyšetrovanie prebieha. Rovnako chybná je interpretácia advokátskej kancelárie zastupujúcej zariadenie o tom, že v minulosti neexistovali ani v súčasnosti neexistujú žiadne skutočnosti ani podmienky, ktoré by odôvodňovali zákonným spôsobom odňatie akreditácie. Je potrebné pripomenúť, že dôvody na odňatie akreditácie zariadeniu nespočívajú v rozhodnutí orgánov činných v trestnom konaní, ale najmä v tom, či opatrenia sociálnoprávnej ochrany a sociálnej kurately, ktoré zariadenie vykonáva, sú vedené s ohľadom na najlepší záujem dieťaťa a v súlade s jeho právami a právom chránenými záujmami a či majú priaznivý vplyv na jeho psychický vývin, fyzický vývin a sociálny vývin. Predmetné skutočnosti zisťuje ministerstvo práce a ústredie práce svojou kontrolnou činnosťou a kontrolné zistenia predkladá akreditačnej komisii a aj na ich základe tá vydáva odporúčanie na zrušenie alebo ponechanie akreditácie. Akreditačná komisia odporučila ministerstvu akreditáciu zariadeniu Čistý deň zrušiť. Z protokolov o prokurátorskej previerke ďalej citujem: „Klienti zariadenia boli vyzvaní prokurátorkami vykonávajúcimi previerku jednotlivo k osobným pohovorom. Účelom pohovorov bolo zistiť aktuálny stav zákonnosti v zariadení, stupeň starostlivosti a spokojnosti klientov s poskytnutou starostlivosťou, prípadné podozrenia z týrania, šikany alebo iného trestného činu. Klienti zariadenia odmietli s prokurátorkami komunikovať jednotlivo a požiadali o možnosť rozhovoru s celou skupinou v zariadení prítomných klientov, pričom výslovne požiadali o možnosť, aby pri rozhovore boli prítomní aj pracovníci zariadenia. Z uvedeného vyplýva, že informácie získané za týchto okolností nemôžu mať žiadnu informačnú hodnotu a nedá sa odvolávať na ne pri konštatovaní o stave zákonnosti v zariadení, o kvalite starostlivosti a spokojnosti klientov, a najmä sa za týchto okolností nedá zisťovať prítomnosť týrania, šikanovania alebo iných trestných činov.“ Ako vyplýva zo slov člena akreditačnej komisie, ktorý sa profesijne zaoberá domácim násilím, rozhovory sú robené v prítomnosti potencionálneho páchateľa a úloha v prospech dieťaťa je nájsť spôsob, aby dieťa malo možnosť komunikovať nezávisle od tohoto zariadenia, nakoľko existuje možnosť psychologickej manipulácie a obavy detí, že budú za svoje výpovede sankcionované. Je neprípustné, že zamestnanci zariadenia motivovali svojich klientov tak, aby neboli súčinní pri vykonávaní kontrol a previerok. Rovnako samotní zamestnanci cielene nespolupracovali na preverovaní skutočností. Zariadenie navonok deklarovalo súčinnosť, no podmienky upravilo tak, že súčinnosť s kontrolným orgánom nebola poskytnutá. Rovnako postupovalo zariadenie počas kontroly ústredia práce, keď členovia kontrolnej skupiny informovali poslanecký prieskum o tom, že zo zariadenia, že zo strany vedenia zariadenia im neboli poskytnuté pracovné zmluvy zamestnancov s odôvodnením, že na predmetnú kontrolu nemajú oprávnenie a to napriek tomu, že takéto oprávnenie ústrediu práce vyplýva zo zmluvných podmienok so zariadením. O tom vo svojej verejnej výpovedi svedčila aj členka kontrolnej skupiny pani psychologička Hatráková. Konštatovanie, že previerkou nebola zaznamenaná žiadna mimoriadna udalosť, teda vyplýva z nastavenia podmienok zo strany zariadenia tak, aby počas previerky k takýmto zisteniam prísť ani nemohlo. Rozhodnutia všeobecných súdov vo veci nariadenia neodkladného opatrenia boli rovnako použité v tomto odôvodnení ako jeden z dôkazov. To, že súdy reagovali zamietnutím neodkladného opatrenia, sa stalo preukázateľne vinou Ústredia práce, sociálnych vecí a rodiny a to tým, že ústredie dalo pokyn úradom práce v úlohe opatrovníka, aby navrhli okresným súdom neodkladné opatrenia vo veci premiestnenia detí do iných zariadení a to s odôvodnením, že môže byť ohrozený zdravý vývin dieťaťa, keďže prebieha správne konanie o zrušení akreditácie zariadeniu Čistý deň. Vo svojich rozhodnutiach o zamietnutí okresné súdy i krajské súdy uvádzajú, že takéto odôvodnenie na premiestnenie dieťaťa formou neodkladného opatrenia je pre nich nepostačujúce, pretože k veci disponujú iba medializovanými informáciami, ktoré nemôžu byť dôkazom, a teda nemôžu brať na ne ohľad pri rozhodnutí o neodobratí alebo neudelení neodkladného opatrenia. Nedostatočné odôvodnenie návrhov na okresné súdy uvádzajú ako dôvod, pre ktorý nemôžu rozhodnúť o neodkladnom opatrení na premiestnenie dieťaťa do iného zariadenia. Úrady práce podľa samosudcov žiadnym spôsobom nedoložili, čím má byť život a zdravie maloletých detí ohrozené. Zamietnutie prvostupňových alebo druhostupňových rozhodnutí je teda dôsledkom nedostatočného odôvodnenia predmetných návrhov. Ďalším argumentom v odôvodnení, ktoré hovorilo o tom, prečo nechať zariadeniu akreditáciu, je, že ministerstvo nemá za preukázané také porušenia zákona, ktoré by odôvodňovali zrušenie akreditácie podľa § 85 ods. 1 písm. a) zákona o sociálnoprávnej ochrane detí a kuratele. Som presvedčená, že ministerstvo má dostatok dôkazov na to, aby zrušilo zariadeniu Čistý deň v Galante akreditáciu. Tieto dôkazy svedčia o tom, že zariadenie porušilo väčšinu príslušných zákonných ustanovení. Na základe oznámení poškodených maloletých a ich zákonných zástupcov prebiehajú trestné stíhania vo veci zločinu znásilnenia, sexuálneho zneužívania, týrania blízkej a zverenej osoby. Dôvody na odňatie akreditácie zariadeniu nespočívajú v rozhodnutí orgánov činných v trestnom konaní, ale najmä v tom, či opatrenia sociálnoprávnej ochrany a kurately, ktoré zariadenie vykonáva, sú vedené s ohľadom na najlepší záujem maloletých detí. Ministerstvo a akreditačná komisia disponujú výpoveďami bývalých klientov, ktorí svedčili o hrubom, ponižujúcom zaobchádzaní s nimi zo strany štatutárneho zástupcu, zodpovednej osoby a zo strany ostatných zamestnancov. Akreditačná komisia si v rámci rokovania vypočula audiozáznamy so svedeckými výpoveďami bývalých klientov zariadenia, ktoré akreditačnej komisii poskytol jej člen docent Mátel. Maloletí svedčia o hrubom a ponižujúcom zaobchádzaní v zariadení, o telesných trestoch, bití, ponižujúcich sankciách, zanedbávaní zdravotnej starostlivosti, zanedbávaní školskej dochádzky, trestaní formou znížených dávok jedla. O sankciách v zariadení bolo ministerstvo informované, nakoľko sa vedúci kontrolnej skupiny doktor Karel Molin v komunikácii so štatutárom zariadenia zo dňa 21. októbra 2016 dopytoval nasledovné: „Žiadame, aby ste kontrolnej skupine predložili nasledovné vyjadrenia: Podrobné zdôvodnenie využívania takzvaných averzívnych intervencií v rámci resocializačného procesu v resocializačnom zariadení Čistý deň. Vo vašom zdôvodnení sa zamerajte na definíciu a obsahový rámec uvedeného pojmu, charakter a účel takejto intervencie a odborné východiská, o ktoré sa opiera ich využívanie pri maloletých klientoch v rámci resocializačného procesu. Taktiež uveďte podmienky a rozsah ich aplikácie, osoby zodpovedné za ich ukladanie a vykonávanie a spôsob, akým boli a sú klienti a zákonní zástupcovia klientov o týchto intervenciách informovaní. V tejto súvislosti tiež uveďte, či v čase ich ukladania existoval presne stanovený zoznam používaných averzívnych intervencií dostupný klientom a ich zákonným zástupcom, a uveďte, či v čase ich ukladania existoval klientom aj ich zákonným zástupcom dostupný zoznam previnení, na ktoré im udelené averzívne intervencie mohli byť uložené. Osobitne vysvetlite obsah a význam jednotlivých averzívnych intervencií (pyžamo, pyžamový deň, pokora, pobyt v bunke, ticho, vykanie členom skupiny, sústavné držanie sa za ruky medzi klientmi rovnakého pohlavia) a uveďte odborné východiská, o ktoré sa opiera ich využívanie pri maloletých klientoch v rámci resocializačného programu.“ Toľko vedúci kontrolnej skupiny počas priebehu kontroly. Obsah týchto sankcií je v príkrom rozpore s medzinárodnými dohovormi i platnou legislatívou a je zrejmé, že spôsobom činnosti, spôsobom vykonávania opatrení, metód, techník, postupov, na ktoré bola udelená akreditácia, bol ohrozený priaznivý psychický, fyzický i sociálny vývin a život a zdravie dieťaťa. Aby sme vedeli, pyžamo; maloletí klienti popisovali sankciu pyžamo tak, že im bola nariadená pomocným terapeutom, nad ktorým dozoroval terapeut a riaditeľ zariadenia. Podstatou sankcie bolo, že maloletý bol potrestaný za rôzne druhy prekročenia pravidiel tým, že mu boli odňaté osobné veci, odevy a na oblečenie dostal ružové pyžamo, v ktorom musel chodiť nepretržite po určitú dobu, a to aj mimo priestorov zariadenia a aj počas spoločných vychádzok do mesta. Sankcia ticho, takáto sankcia spočíva v tom, že maloletý mal prísny zákaz prehovoriť na kohokoľvek v komunite, ostatní členovia komunity rovnako mali zakázané prehovoriť na sankcionovaného. Ktokoľvek z komunity tento zákaz voči sankcionovanému porušil a prehovoril na neho, dostal rovnakú sankciu. Sankcia bola udeľovaná na niekoľko týždňov. Maloletí popisujú všetky vyššie spomínané druhy sankcií aj tie, z ktorých je zrejmá forma ich vykonávania. V uvedených averzívnych intervenciách, ktoré sú spomínané v komunikácii ministerstva práce so zariadením, sa však nenachádzajú všetky druhy sankcií. Maloletí vypovedali o sankcii, kedy bola skupina maloletých umiestnená do izolovaného priestoru na niekoľko týždňov. V miestnosti, ktorú na tento účel sankcie vytvorili pracovníci zariadenia, neboli postele, sociálne zariadenia ani iné bežné vybavenie. Ich úlohou počas izolácie bolo trhať veľké kusy kartónu na menšie. Spali na kartónoch, jedlo dostávali na plastových podnosoch s plastovými príbormi, aby si nemohli ublížiť. Samotka bol priestor na izolovanie maloletých, bola vytváraná variabilne z dvoch miestností, v jednej z miestností, kde boli pôvodne postele, personál z nich odstránil matrace, ktoré maloletým vrátil len na čas nočného spánku. Ako bežnú sankciu maloletí uvádzajú 500-krát napísať predpísaný text. Klienti uvádzajú, že v zariadení nemali čas osobného voľna, kedy by to mohli vykonávať, a ak sankciu nestihli vykonať, trest im bol zvýšený až na tisíckrát. Nočné Kongo, klienti svedčili o tom, že boli uprostred noci budení terapeutmi s pokynom, aby urobili 500 drepov, 500 klikov a 500 brušákov. Často im bol trest zvýšený na tisíc. Po nočnom cvičení boli zobudení rovnako ako všetci ostatní klienti a boli svedkami toho, ako pri takomto úpornom cvičení dochádzalo ku zraneniam. Deka. Podľa vyjadrení maloletých riaditeľ navádzal klientov na vzájomné trestanie a bitie. Podľa ich slov im povedal, že ak v noci počas spánku na niekoho hodia deku a dobijú ho, nebude to môcť riešiť, nakoľko páchateľ nebude známy, a bude tým vyriešená určitá sankcia. Maloletí tiež uvádzajú, že boli umiestnení šestnásti na izbe, do ktorej sa už nič viac ako posteľ nezmestilo. Nedostatočný odpočinok je v rozpore s čl. 31 Dohovoru o právach dieťaťa, ktorým je Slovensko viazané. Maloletí uvádzajú, že komunikácia s rodičmi prebiehala formou vyplňovania dotazníka, ktoré im predložili zamestnanci zariadenia a o vyplnení dotazníka referovali zamestnanci rodičom. Maloletí mali prísny zákaz oslovovať riaditeľa zariadenia. Ak mali potrebu s ním veci riešiť, museli požiadať terapeuta, aby ich zapísal do zoznamu. Iní maloletí preberali zodpovednosť za postupy, činnosti, metódy a opatrenia a techniky výchovnej práce, na ktoré nemali patričné vzdelanie, vedomosti a skúsenosti, čím bol priamo ohrozený zdravý sociálny, psychický a fyzický vývin maloletých detí. Návštevy rodičov a detí boli obmedzované. Spomínané averzívne intervencie nie sú celkovým vymenovaním. Resocializačné stredisko podľa zákona 305/2005 sa zriaďuje na aktivizovanie vnútorných schopností detí a plnoletých fyzických osôb na prekonanie psychických dôsledkov, fyzických dôsledkov a sociálnych dôsledkov drogových závislostí alebo iných závislostí a na zapojenie sa do života v prirodzenom prostredí. Z dôkazov vyplýva, že resocializačné stredisko Čistý deň, n. o., nespĺňa podmienky, ktorými zákon vymenúva účely jeho zriadenia. Z vyššie spomínaných dôvodov sú naplnené podmienky § 85 ods. 1 písm. a) tohto zákona na zrušenie akreditácie zariadeniu. Zariadenie nedisponuje správami psychológov o pravidelných sedeniach, to sú ďalšie porušenia zákona, § 85 ods. 1 písm. a) ministerstvo zruší akreditáciu, ak akreditovaný subjekt nepostupoval podľa § 83, čiže akreditovaný subjekt je povinný zabezpečovať ochranu osobných údajov podľa osobitného predpisu. Už za toto, hovorí zákon, že má byť zrušená akreditácia. Neplnenie zákonných podmienok podľa § 85 ods. 2 písm. a) zákona o sociálnoprávnej ochrane detí a sociálnej kuratele, ministerstvo môže začať konanie o zrušení akreditácie, ak existujú dôvodné pochybnosti, že akreditovaný subjekt neplní niektorú z podmienok podľa § 79. A § 79, žiadateľ o udelenie akreditácie musí preukázať bezúhonnosť a odbornú spôsobilosť. V predošlom texte sme zistili, že túto podmienku zákonnú riaditeľ jednoducho nenaplnil. Podľa ods. 5a je odbornou spôsobilosťou zodpovedného zástupcu, ak absolvuje vysokoškolské vzdelanie v príslušnom humanitnom, sociálnom alebo pedagogickom zameraní a najmenej tri roky má prax a tú vykonáva na plný úväzok v oblasti zodpovedajúcej vykonanému opatreniu. Odborná spôsobilosť podľa ods. 1 na tento zákon je absolvovanie vysokoškolského štúdia, teda druhostupňového, a trojročná prax. V roku 2010, keď zariadenie akreditovalo, nemohol mať v danom odbore riaditeľ ako zodpovedná osoba predpísanú trojročnú prax, keďže nemal ešte podľa všetkého ukončené ani vysokoškolské vzdelanie. Ďalšia závažná podmienka, ktorá mala viesť k tomu, aby zariadeniu bola odobratá akreditácia. Ďalšie porušenie zákona, § 79 ods. 1 písm. c) a d). Žiadateľ udelenia akreditácie, ktorým je fyzická osoba, musí preukázať splnenie týchto podmienok: odbornú spôsobilosť fyzických osôb, ktoré zamestnáva alebo bude zamestnávať v pracovnom vzťahu, alebo iných fyzických osôb v inom zmluvnom vzťahu a ktoré vykonávajú alebo budú vykonávať svoje povolanie v kontakte s klientmi. Zmeny v zamestnaneckej matici a iné zmeny týkajúce sa § 79 je akreditovaný subjekt povinný do ôsmich dní hlásiť. Akreditačná komisia sa týmito hláseniami zaoberá a opakovane posudzuje pri každom novom zamestnancovi odbornú spôsobilosť a bezúhonnosť. Túto zákonnú podmienku si zariadenie nesplnilo, čo vyplýva nielen z priloženej komunikácie vedúceho kontrolnej skupiny, ale aj z odôvodnenia ministerstva práce o nezrušení akreditácie. Neohlásenie zamestnancov pracujúcich v priamom kontakte s klientom, nepreverenie ich odbornej spôsobilosti a bezúhonnosti je porušením zákona v časti, ktorá sa týka podmienok na udelenie akreditácie, a dôsledkom nedodržania týchto podmienok je zrušenie akreditácie podľa vyššie citovaného zákona. § 79 ods. 1 písm. f) je ďalším porušením zákona, kde sú podmienkou písomne zdokumentované metódy práce a formy ich výkonu. Vieme z kontroly, ktorú vykonávalo ústredie práce, že metódy práce s klientom boli uvedené totožné vo všetkých kontrolovaných spisových zložkách. Je to ďalší dôvod, pre ktorý má byť odobratá akreditácia. § 79 písm. k) Podmienkou akreditácie je písomne vypracovaný program supervízie a spôsob zabezpečenia programu supervízie, vykonávaných opatrení, na ktoré žiada akreditáciu. A podľa dostupných materiálov plán supervízie nikto neskúmal ani si nepreveroval jeho existenciu a vykonávanie. Zariadenie zabezpečovalo služby, na ktoré malo vydanú akreditáciu, čiže podľa § 47 ods. 3 bod c) a 1, to je psychoterapia, a bod 5 je psychologická starostlivosť, a zabezpečovali služby, na ktoré nemali udelenú akreditáciu. Z uvedených služieb akreditovaný subjekt v sledovanom období nezabezpečoval svojim klientom psychologickú starostlivosť, čo vyplýva aj z protokolu o kontrole ústredia práce. Akreditovaný subjekt neposkytol svojim klientom ani psychoterapiu aj napriek tomu, že ju mal akreditovanú. Táto skutočnosť nie je zaznamenaná žiadnou kontrolnou skupinou a je porušením podmienok udelenia akreditácie. Zariadenie poskytovalo služby, na ktoré nezískalo akreditáciu. Z výpovedi kurátorov na úrade práce v Piešťanoch, z výpovedi bývalých aj súčasných klientov, z výpovedí riaditeľa zariadenia a jeho manželky je preukázané a potvrdené, že zariadenie vykonávalo činnosti, na ktoré im nebola akreditácia udelená a na ktoré akreditácia podľa zákona udelená ani nesmie byť, nakoľko táto činnosť prislúcha výhradne ministerstvu a ústrediu práce, teda kontrolným, metodickým a riadiacim orgánom. Podľa spomínaných výpovedí zariadenie na pravidelnej báze poskytovalo kurátorom z viacerých úradov práce, a to súčasne, školenia týkajúce sa opatrení sociálnoprávnej ochrany detí a sociálnej kurately. Školenia mali prebiehať pravidelne v trojdňových cykloch priamo v zariadení Čistý deň. Na takéto školenia štátnych zamestnancov nemalo a nemohlo mať zariadenie udelenú akreditáciu, nakoľko má v tomto smere výhradnú pôsobnosť ministerstvo práce a ústredie práce a len tieto orgány môžu školiť a metodicky usmerňovať štátnych zamestnancov, v tomto prípade kurátorov, ktorí v konaniach pred súdmi zastupujú dieťa. Nad predmetnými školeniami nemalo ministerstvo ani ústredie žiaden dohľad ani kontrolu. Nebolo oboznámené s obsahom školení ani s tým, či prezentované materiály, diskusné príspevky, inštrukcie sú v súlade so zákonom, s internými normami, metodickými pokynmi týchto inštitúcií. Nebezpečenstvo takého svojvoľného konania spočíva v tom, že tieto školenia prebiehali vo veľkom rozsahu, s veľkým záberom na desiatky pracovníkov v štátnej službe. O obsahu týchto školení neboli informované nadriadené orgány a tieto obsahy mohli byť v kolízii s ich metodickými usmerneniami a platným zákonom. Preto zo zákona činnosť, ktorá obsahuje koordináciu, metodické usmernenia, odbornú prípravu zamestnancov, je daná len nadriadeným orgánom úradov práce a na takúto činnosť teda akreditáciu ani nemožno udeliť. Takže ministerstvo podľa zákona zruší akreditáciu, ak akreditovaný subjekt vykonáva opatrenia podľa tohto zákona, na ktoré nemá udelené akreditáciu. To je asi pätnásty bod z tých odôvodnení prečo, ktoré hovoria, prečo podľa zákona splnilo zariadenie podmienky, pre ktoré mu treba zobrať akreditáciu. Kontrolné zistenia, ktoré boli ministerstvom zistené jeho kontrolnou činnosťou, boli citované v odôvodnení, ktoré prislúcha k tomu, že ministerstvo nezrušuje akreditáciu. Ale z nich vyplýva, že tento akreditovaný subjekt závažným spôsobom porušil ustanovenia zákona a rovnako porušil zmluvné podmienky zmluvy o poskytnutí finančného príspevku s ústredím práce. Dôsledkom takéhoto flagrantného porušenia zmluvných podmienok malo byť okamžité rozviazanie zmluvy zo strany Ústredia práce, sociálnych vecí a rodiny v zmysle dohodnutých podmienok. Pred niekoľkými týždňami ma kontaktovala bývalá zamestnankyňa zariadenia Čistý deň s tým, že mi zverila zmluvu, ktorá bola uzavretá medzi Čistým dňom a iným zariadením. Citujem: „Rozhodla som sa vám napísať, nakoľko som hlboko otrasená situáciou okolo Čistého dňa, ktorý vôbec nie je čistý. A tento fakt ma presvedčil napísať vám ako osobe, ktorá sa tomuto problému venuje. Vedenie Čistého dňa spochybňuje vyjadrenia detí. Odôvodňuje to ich minulosťou a poruchami správania. Ale vec, ktorú vám posielam, ťažko zvalia na deti. Pani Tománková-Miková a pán Tománek si z detí urobili obchodný artikel. Na základe týchto zmlúv očistili účelovo viazané peniaze z dotácie z ústredia práce a otvoril sa im priestor na ich voľné využitie. Viem o všimnom pre kurátorov za umiestňovanie detí práve do ich zariadenia a podobne. Dieťa bolo súdom zverené Čistému dňu a, samozrejme, mu boli pridelené adekvátne finančné prostriedky, ktoré však boli účelovo viazané a museli sa vyúčtovať podľa smernice, tak sa dieťa teda takto premiestnilo do iného zariadenia ako subdodávka a stačila už iba faktúra a prijímateľ už nemusel nikomu nič zdokladovať. K tejto zmluve som prišla náhodou, ale viem, že ich boli desiatky. Informujte sa na ústredí práce, čo vám na to povedia. Proste spôsob a prostriedok od pani Tománkovej, ako sa obohacovať na úkor štátu. Ako som sa dozvedela, v tomto je legenda. Pani Tománková prehlásila, že zničí každého, kto sa jej postaví alebo vystúpi čo len slovkom proti nej. Aj vzhľadom k jej kontaktom. Veď sa jej boja aj na ministerstve a poklonkujú sa jej.“ A čuduj sa svete, z tohoto rozhodnutia ministerstva sa dozvedáme, že tieto medzistrediskové zmluvy sa našli aj počas kontroly. Paradoxne, rozprávame stále o zdôvodnení, prečo nezrušiť akreditáciu zariadeniu. Takže medzistredisková dohoda je protizákonným konaním akreditovaného subjektu. Čistý deň deleguje touto zmluvou starostlivosť o dieťa, ktoré mu bolo zverené súdnym rozhodnutím na iný subjekt. Zmluva nemá oporu v zákone. Pojednáva o presune dieťaťa a financií, ktoré sú v absolútnej kolízii so súdnym rozhodnutím, so zákonom a so zmluvou s ústredím práce. Svoju zodpovednosť presúva na iný subjekt. O tomto svojom protizákonnom počínaní zariadenie neinformuje. V tejto veci som podala trestné oznámenie o skutočnostiach nasvedčujúcich tomu, že mohlo dôjsť k spáchaniu trestného činu subvenčného podvodu § 225 Trestného zákona a súvisiacich trestných činov. Ak resocializačné stredisko, ktorému ústredie zverilo dotknutú osobu do starostlivosti, nedodržuje zmluvné podmienky, zakladá táto skutočnosť dôvod pre vrátenie finančného príspevku alebo časti finančného príspevku. Nehovoriac o tom, že je to v protipóle proti litere zákona a zariadeniu sa za takýto počin má odobrať akreditácia. Resocializačný program a individuálne plány opätovne našla aj druhá kontrola ministerstva práce, ktorá prebiehala v novembri. Zase nekompletná dokumentácia, zase neobsahovala zákonom stanovené informácie o profesijnom zabezpečení a právach a povinnostiach klientov. Nedodržiavanie hlásení o zmenách v zamestnaneckej matici, aj to bolo zistenie ministerstva práce. Z rozhodnutia citujem: “Kontrolný subjekt počas kontrolovaného obdobia v dvoch prípadoch nenahlásil zamestnancov pracujúcich na pozícii ergoterapeut a pracovná terapeutka a nepreukázal ich odbornú spôsobilosť a bezúhonnosť.„ To je zistenie ministerstva práce. Je absurdným paradoxom, že vymenovaním týchto porušení zákona ministerstvo odôvodňuje nezrušenie akreditácie zariadeniu Čistý deň. V priebehu tohto týždňa som navštívila ministerstvo práce a na základe žiadosti mi bolo umožnené nahliadnuť do spisu prislúchajúcemu k správnemu konaniu o zrušení akreditácie zariadeniu Čistý deň. K dispozícii mám protokol o vykonaní kontroly, z ktorého som sa dozvedela viac detailov. Kontrolu ukončilo ministerstvo v zariadení v novembri. Zistilo dohromady sedem závažných pochybení, ktoré sa stali naozaj veľmi paradoxným odôvodnením toho, prečo zariadeniu treba akreditáciu ponechať. V tomto protokole o kontrole sú napríklad aj spomínané averzívne intervencie. Z toho vyplýva, že ministerstvo vedelo o tomto druhu neľudských sankcií, ktoré sa v zariadení odohrávali. Je uvedené: „Klient dostal zákaz kontaktu so všetkými klientami okrem staršieho brata do nedele 10. júla, averzívnu intervenciu pyžamo do odvolania. Ráno absolvoval dvojhodinovú rozcvičku tisíc klikov a počas dňa mal vykať členom komunity.“ Zo dňa 20. apríla 2016: „Klient sa snaží prejavovať pred komunitou vo forme, že situáciu má pod kontrolou a chce pôsobiť sebaisto na ostatných klientov. Počas večere ruší priebeh stravovania. Vyvodená averzívna intervencia 50 klikov.“ Toto je obsahom kontroly ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny. Takže nikto nemôže hovoriť o tom, že ani o týchto ľudskoprávnych prehreškoch v zariadení nikto nevedel. Okrem toho, ako spomínam, je, nález ministerstva spočíva v ôsmich, deviatich kontrolných nálezoch, ktoré hovoria o tom, že zariadeniu treba akreditáciu odobrať. Ministerstvo práce však vydalo rozhodnutie o tom, že zariadeniu nezrušuje akreditáciu a nereflektovalo na svoju povinnosť vyplývajúcu zo zákona. Takýto prístup je v príkrom rozpore s ochranou práva a právom chránených záujmov maloletých detí. Maloletí boli súdnym rozhodnutím zverení do starostlivosti štátu, ktorý má povinnosť ich chrániť. Má chrániť ich život, zdravie a priaznivý psychický, fyzický a sociálny vývin. Štát prostredníctvom ministerstva zodpovedá za zariadenie, ktorému udelilo ministerstvo akreditáciu, čím ho uznalo spôsobilým vykonávať opatrenia sociálnoprávnej ochrany detí a sociálnej kurately. Minister práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky Ján Richter vo svojom odôvodnení o nezrušení akreditácie zariadeniu neprezieravo odôvodňuje svoj krok ďalšími zisteniami kontroly ministerstva, ktoré obsahujú ďalšie a nové závažné pochybenia a porušenia zákonov, zmlúv a medzinárodných dohovorov. Ak teda koná s plným vedomím, je dôvodné podozrenie, že má osobný alebo politický záujem na tom, aby zariadenie nebolo zrušené a to aj napriek tomu, že ďalšou činnosťou zariadenia preukázateľne prichádza k ďalším závažným poškodeniam klientov zariadenia. Maloletých detí, ktoré si následky nekonania štátnych orgánov budú niesť celým svojím životom ako traumatizujúce udalosti, ktoré ich môžu navždy negatívne ovplyvniť v ďalšom vývoji. Z vyššie uvedeného je zrejmé, že za okolností, keď záujem štátnej moci, jeho aktuálnych a bývalých nominantov alebo spriaznených osôb je v kolízii s právami tých najbezbrannejších osôb v našej spoločnosti, orgány štátnej a verejnej moci postupujú tak, aby ochránili záujmy menovaných aj na úkor maloletých detí. Táto situácia je extrémne neakceptovateľná a neudržateľná. Je v rozpore so zákonmi, platnými zmluvami, medzinárodnými dohovormi, ktorými je Slovensko viazané. Takéto konanie spôsobuje obrovské strádanie maloletých detí zverených do starostlivosti štátu. Takéto konanie spôsobuje morálny rozvrat v rezorte práce a spôsobuje to, že Slovensko je z hľadiska zmluvných strán medzinárodných dohovorov vytláčané na perifériu vyspelých krajín Európy. Nakoľko minister Ján Richter nereaguje na opakované výzvy, aby aktuálny stav vecí uviedol do súladu s právnym poriadkom Slovenskej republiky, a keďže z jeho nečinnosti a činnosti môžu vyplynúť škody nenapraviteľného charakteru a rozsahu, navrhujeme, aby Národná rada Slovenskej republiky vyslovila nedôveru ministrovi práce, sociálnych vecí a rodiny Jánovi Richterovi. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)