J. Tkáčová, poslankyňa: (2007-10-25):
Dámy a páni, poľnohospodárstvo je rezort, ktorý na reformy ešte stále čaká, rezort, ktorého význam v ekonomike sústavne klesá. Kolegyne a kolegovia, ak by som teraz, odhliadnuc od správy, mala krátko charakterizovať vládnu politiku v agrorezorte, ktorý je podľa vládneho programu jednou z jeho najvyšších priorít, tak by na to stačilo pár slov. V lesoch sa kupčí s drevom. Na Slovenskom pozemkovom fonde si vládni nominanti zabezpečujú kšefty a napriek masívnym dotáciám do poľnohospodárskej výroby, ceny potravín utešene rastú. Tak aká priorita? Pre koho priorita? Pri mojom malom súkromnom prieskume na otázku, prečo majú byť dotácie do poľnohospodárstva, mi najčastejšie opýtaní odpovedali, že preto lebo vždy boli, každý ich dáva, potraviny sú preto lacnejšie a my sme boli sebestační v potravinách, aj naďalej by sme chceli byť. Dotácie, dámy a páni, sa vypestovali z rôznych ochranárskych opatrení ako jasný protekcionizmus štátu voči malej skupine. Začiatkom 19. storočia platili v Anglicku tzv. obilné zákony, ktoré chránili domácich producentov obilia pred dovozom lacného zámorského obilia. Napriek tomu boli jeho ceny vysoké a chudobnejší ľudia vydávali na obilie a chlieb z obilia takmer polovicu toho, čo zarobili. Po zrušení obilných zákonov v roku 1846 ceny obilia v konkurencii s dovozom prudko klesli, poľnohospodárstvo sa začalo modernizovať a hľadalo cesty rozvoja a konkurencieschopnosti a Anglicko sa stalo rozhodujúcim priemyselným producentom sveta. Bolo to však príliš neskoro pre Írov, pre milióny obyvateľov Írska, ktorí pomreli po neslávne známom hladomore v rokoch 1845 až 1849 po neúrode zemiakov. V roku 1815 vydal David Riccardo, známy anglický ekonóm, článok, esej o vplyve nízkej ceny obilia na zisky kapitálu. David Riccardo bol úspešný finančník a traduje sa o ňom, že ekonomiku začal robiť z nudy, z dlhej chvíle, a v tejto eseji, v tomto článku sa vyjadril aj k ochranárskym opatreniam slovami, citujem: „Ochranárstvo je takmer vždy škodlivé pre hospodárstvo ako celok, hoci je možno prospešné pre určitú skupinu.“ A ďalej, citujem, „Požehnanie hospodárskeho rozmachu a pokroku nenavštevuje tých, ktorých vlády uzatvárajú svoje prístavy pred loďami privážajúcimi dary a tovary.“ Koniec citátu. Tieto slová zo začiatku 19. storočia sú stále aktuálne a platné aj dnes. Aj dnes je kľúčovou formuláciou poznanie, že ochranárske opatrenia sú prospešné pre určitú skupinu, či už sú to slovenské alebo európske alebo americké agrolobistické skupiny. Keď Európske spoločenstvá pristupovali po II. svetovej vojne k definovaniu svojej spoločnej poľnohospodárskej politiky, vychádzali z cieľa zabezpečiť dostatok lacných potravín pre svojich obyvateľov, pre Európanov. Tento cieľ bol dávno prekonaný, ale prístup Európy k poľnohospodárstvu, k dotačnej politike, k jej zmene, k jej reforme je veľmi, veľmi opatrný. Je to pohodlné, samozrejme, nejde iba o európsky problém. Je to problém napríklad aj v Amerike a teda nielen v Európe, aj v Amerike rovnako platia frázy o ochrane domáceho poľnohospodárstva, o ochrane pracovných miest. Je to pohodlné, pretože čeliť zhnitým paradajkam, zablokovaným diaľnicam alebo kopám hnoja pred úradom vlády je nepopulárne. Naopak, agrolobisti sú veľmi skúsení a úspešní v presadzovaní svojej ochrany. V roku 2001 začali rokovania WTO o liberalizácii svetového obchodu. Tieto rokovania mali byť pôvodne skončené v roku 2004, ale ešte v polovici roku 2006 sa uskutočnila ministerská konferencia v Ženeve, ktorá pokračovala v týchto rokovaniach. Zaoberala sa hlavne uvoľnením obchodu s poľnohospodárskymi produktmi a táto konferencia zlyhala. Je to jeden kolotoč. Ministri Európskej únie deklarujú vôľu ustúpiť od ochranárskych opatrení, ak ustúpia Spojené štáty, naopak, Spojené štáty ustúpia, keď povolí únia atď. Je to jeden začarovaný kruh. Ale, dámy a páni, je čas poučiť sa. Poučiť sa z toho, že keď sa raz neurodí, tak dotácie – nedotácie, trh vyženie ceny hore. Naopak, ak sú prebytky, ceny spadnú dole bez ohľadu na náklady. Jeden môj známy mi minule povedal, toľko miliárd do kapusty, komu to treba? Zdá sa, že tento obyčajný laický názor trafil veľmi presne. Ak by sme takmer 11 mld. korún určených na priame platby v rozpočte na rok 2008 rozdelili rovnako každému občanovi Slovenska, každý od novonarodenca až po najstaršiu babičku by dostal 2 000 korún. Viac ako vianočný príspevok, ktorý dostane len vybraná skupina občanov. Už počujem, aké drahé by boli potraviny, koľko by sme za ne minuli. Nie, nie je to pravda. Zrušením dotácií a obchodných bariér, zrušením protekcionistickej politiky by potraviny zlacneli. Buďme múdri, neučme sa na vlastných chybách, poučme sa na skúsenostiach iných. Poučme sa napríklad na osude obilných zákonov a buďme my tou silou, ktorá bude v Európskej únii bojovať za úplné zrušenie agrodotácií a ochranárskych opatrení. Pretože tie fungujú iba pre úzku skupinu silných lobistov, nie pre nás, občanov. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)