I. Šimko, minister vnútra SR: (2002-02-06):
I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. (Reakcie z pléna.) Nie vystúpenie. Pán minister odpovedal na faktické poznámky, na to má predsa právo. Tak sa zase neškoľme, páni poslanci. Pani poslankyňa Podhradská má slovo v rozprave. M. Podhradská, poslankyňa: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Ja sa budem naozaj usilovať byť veľmi stručná, lebo čas sa skracuje a chcú ešte vystúpiť ďalší kolegovia. Takže budem stručná a konkrétna. Premiér tejto vlády nás žiadal a vyzýval parlament, aby sme nezužovali manévrovací priestor vlády pri rokovaní s maďarskou stranou. Ja si, naopak, myslím, že je čas, aby sme ten priestor v Národnej rade vláde Slovenskej republiky veľmi presne určili. Aby sme ten priestor určili tak, aby vláda nemohla prekročiť hranice tohto priestoru. Toto presvedčenie som získala práve kvôli tomu, čo tu všetko dnes odznelo zo strany predstaviteľov vlády a v neposlednom rade to bolo aj vyhlásenie pána ministra vnútra Šimka. Nehnevajte sa, pán minister, nesúhlasím s vami. A znovu vám pripomínam to, čo vám pred chvíľou povedal pán poslanec Cuper. Vláda má všeobecnú nariaďovaciu právomoc, mala možnosť túto právomoc využiť. Doteraz tak neurobila. Zákon bol prijatý pred pol rokom a navyše už vyše mesiaca platí. A uskutočňuje sa, realizuje sa aj na území Slovenskej republiky prostredníctvom kancelárií Združenia za spoločné ciele. Vy to dobre viete a doteraz ste sa nad tým nezamysleli. Naopak, hovoríte tu čosi o ľahkomyseľnosti, vravíte, že keď vás nútime k tomu, aby ministerstvo vnútra konalo, tak sme ľahkomyseľní. Ak je tu niekto ľahkomyseľný, tak ste to práve vy, pán minister, tým, že ste doteraz nekonali a tolerujete, že sa porušujú zákony tohto štátu, a vy tvrdíte, že na to nemáte nástroje. Práve preto žiadam, aby do uznesenia, ktoré bude prijaté v súvislosti s vyhlásením Národnej rady k zákonu o zahraničných Maďaroch v susedných krajinách bol doplnený ďalší bod, ktorý bude mať takéto znenie: „Národná rada Slovenskej republiky žiada vládu Slovenskej republiky, aby využila svoju všeobecnú nariaďovaciu právomoc a vydala nariadenie, ktorým sa zruší registrácia Združenia za spoločné ciele, keďže kancelárie tohto združenia vykonávajú činnosť, ktorá je v rozpore so zákonmi Slovenskej republiky.“ A aby ste mali zjednodušenú situáciu, pán minister, tak vám oznamujem, že tieto kancelárie sú otvorené na 11 miestach na území 5 krajov Slovenskej republiky. Takže je možné, že ich neregistroval len Krajský úrad v Nitre, ale aj Krajský úrad v Bratislave, Trnave, Banskej Bystrici a v Košiciach. Fungujú v Bratislave, Dunajskej Strede, Galante, Nových Zámkoch, Komárne, Leviciach, Lučenci, Rimavskej Sobote, Košiciach, Rožňave a v Kráľovskom Chlmci. A vám sa ešte stále zdá, že je čas, že ešte neprišiel ten správny moment, aby ste zasiahli. Je to hanba, že Slovenská republika má takúto vládu a, žiaľ, aj takéto vedenie ministerstva vnútra. (Potlesk.) I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Pán poslanec Prokeš, prosím, máš slovo. J. Prokeš, poslanec: Vážený pán predsedajúci, k pani poslankyni Podhradskej len toľko. Mohla povedať pánovi ministrovi Šimkovi, že konkrétne v jeho právomoci je dať podnet na podanie protestu proti rozhodnutiu Krajského úradu v Nitre. Aj mu môžem povedať číslo. A ešte to, že, pani poslankyňa Podhradská, tie všetky kancelárie, ktoré ste vymenovali, to sú vlastne pobočky toho registrovaného v Nitre, pokiaľ viem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Pán poslanec Hudec, máš slovo. I. Hudec, poslanec: Ďakujem za slovo. Myslím si, že pán minister Šimko má veľkú smolu, pretože zdedil ministerstvo už v  situácii, keď sa už ťažko dá niečo robiť. Ale napriek tomu si myslím, naozaj sa nedá nič robiť, pán minister, jednoducho treba konať. Pretože ak nebudete konať, tak sa dopustíte veľmi ťažkých prešľapov, hovorím to veľmi jemne, voči nášmu zákonodarnému systému a voči našej ústave. Potvrdzujem to, čo sa povedalo. Prirodzene súhlasíme s tým, že toto vyhlásenie, ktoré je pripravené, podporíme. To, že naša vláda zanedbala a bola nečinná pol roka, tak to je trestuhodná vec. Ale pán minister Šimko jednoducho bude musieť konať, pretože ak nebude konať, jednoducho sa nesmie čudovať, že bude za to zodpovedať. Ďakujem veľmi pekne. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem, pán poslanec. Vážení páni poslanci, panie poslankyne, máme 18.59 hodín. Je to čas, keď skončíme. Už, pani poslankyňa, nechcem vás... (Reakcia z pléna.) Za minútu nemôžete predniesť predsa nič. To sa nedá. Čiže o 9.00 hodine zajtra budeme pokračovať v rozprave. Vystúpi pani poslankyňa Mušková, po nej pán poslanec Cuper. Dobrú noc. (Prerušenie rokovania o 18.59 hodine.) Pokračovanie prejavu poslanca prihláseného do rozpravy, ktorému sa neumožnilo vystúpiť pre uplynutie vyhradeného času, písomne odovzdaného predsedajúcemu schôdze podľa § 29a ods. 6 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 350/1996 Z. z. o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov: (pokračovanie vystúpenia, ktoré nebolo prednesené ústne) ... Maďarskí poslanci jednoducho berú peniaze zo slovenského rozpočtu, ale prácu odvádzajú v prospech plnenia veľkomaďarských cieľov. Situáciu v danom štádiu zachraňoval opäť účinný a razantný postup Rumunska. Rada Európy poverila svoj orgán Benátsku komisiu, aby sa na odbornej úrovni zaoberala právnou praxou uplatňovanou niektorými európskymi štátmi pri preferovaní občanov iných štátov patriacich k národnostným menšinám a ich súladu s medzinárodným právom. Benátska komisia 19. októbra 2001 zverejnila svoje závery, z ktorých vyplýva, že: 1. v súlade s európskym štandardom má primárnu zodpovednosť za ochranu práv menšín ich domovský štát; 2. ochrana menšín zo strany tzv. materského štátu (Maďarska) sa nesmie týkať tých oblastí, ktoré sú riešené dvojstrannými zmluvami. Čiže budapeštiansky zákon porušuje dohody o ochrane menšín zakotvené v Zmluve o dobrých susedských vzťahoch a priateľskej spolupráci medzi SR a MR z roku 1995; 3. možnosť štátov prijímať jednostranné opatrenia vo vzťahu k menšinám v susedných štátoch je podmienená rešpektovaním princípov teritoriálnej suverenity štátu, pacta sunt servanda, priateľských vzťahov medzi štátmi a rešpektovaní ľudských práv a základných slobôd; 4. kľúčovým prvkom, ktorý dáva Slovenskej republike právo konať priamočiaro, hlavne v EÚ a na medzinárodnom súde, je požiadavka rešpektovania princípu teritoriálnej suverenity, ktorý Benátska komisia explicitne a veľmi zreteľne vyjadruje takto: štát môže legitímne prijímať zákony týkajúce sa cudzích štátnych príslušníkov bez predchádzajúceho súhlasu štátu, ktorého je občanom, za podmienky, že účinky týchto opatrení sa majú realizovať výlučne v rámci jeho územia; 5. účinnosť predchádzajúceho stanoviska posilňuje ďalej vyjadrenie, že legislatíva iného štátu nemôže preferovať u menšiny susedného štátu tie oblasti, ktoré sú uvedené vo vzájomných bilaterálnych dohodách, ak domovský štát, ktorého sa táto úprava dotýka, nebol konzultovaný a nesúhlasil, alebo ju implicitne neakceptoval tým, že nevzniesol námietky; 6. vrcholom susedskej arogancie Budapešti voči Slovensku a ukážkou praktík aziatskej prakultúry je totálne ignorovanie záveru Benátskej komisie, ktorý hovorí, že je neprípustné poverovať mimovládne organizácie alebo združenia, ktoré sú registrované podľa práva inej krajiny, žiadnymi kvázi oficiálnymi funkciami! Tým je považované za neprípustné vytvárať oficiálne inštitucionálne väzby Maďarskej republiky s menšinovými organizáciami. Tieto organizácie nebudú môcť byť integrálnou súčasťou mechanizmu vydávania krajanských preukazov! A práve v tomto poslednom bode Maďarsko za aktívnej spoluúčasti Strany maďarskej koalície, ktorá je členom nášho vládneho zoskupenia, koná v rozpore s medzinárodnými právnymi normami, flagrantným spôsobom porušuje požiadavky Benátskej komisie, zákony a Ústavu Slovenskej republiky. Strana maďarskej koalície je organickou súčasťou novovzniknutého zoskupenia „Združenia za spoločné ciele“, a tým je aj výkonnou zložkou maďarského štátu na vydávanie krajanských preukazov na zvrchovanom území Slovenskej republiky! Budapešť a Bugárova strana, ako koaličný partner Dzurindovej vlády, kastrujú legislatívnu zvrchovanosť nášho štátu, pričom štátneho tajomníka ministerstva zahraničných vecí pána Chleba a slovenskú diplomaciu v otázke riešenia daných problémov postavili do pozície lokajov satelitnej gubernie. Vyhlásenie predsedu vlády pána Dzurindu pre Rádio Twist zo dňa 20. januára 2002, že ustanovenia zákona porušujúce našu zvrchovanosť nebudú u nás platiť, je teda opäť len mlátením prázdnej slamy premiérovým jazykom. Jeho koaliční partneri z vlády sú hlavnými vykonávateľmi aktov porušujúcich medzinárodné normy na našom zvrchovanom území. Vo vzťahu k nim nie je schopný ustanoviť zákonnosť v tejto zásadnej otázke. Ako môže obhajovať záujmy štátu v Budapešti! Príklad Rumunska aj v tejto záležitosti zvýrazňuje neschopnosť, alebo zámer našich oficiálnych miest. Napriek tomu, že Rumunsko podpísalo dohodu s Maďarskom o uplatňovaní zákona, rumunský predseda vlády prijal politické rozhodnutie a energické opatrenie potvrdzujúce zvrchovanosť rumunského štátu. Všetkým splnomocnencom pre jednotlivé župy vydal príkaz, aby na svojom teritóriu nedovolili otváranie kancelárií a uplatňovanie maďarského zákona prostredníctvom organizácií Maďarov žijúcich v Rumunsku. Napriek tomu, že Dzurindova vláda, tak ako rakúska a rumunská vláda, má v rukách všetky tromfy Benátskej komisie, nie je schopná zastaviť pôsobenie protizákonne otvorených kancelárií slovenských Maďarov. Takýto postoj Slovenska sa môže opierať aj o oficiálne stanovisko a vyhlásenie vysokého komisára OBSE pre národnostné menšiny Rolfa Ekéusa zo dňa 26. októbra 2001, v ktorom sa pripojil k dodržiavaniu ustanovení Benátskej komisie. Komisár OBSE pri svojej návšteve v Bratislave tak súčasne potvrdil aj medzinárodnú autoritu pravidelnej hodnotiacej správy Európskej komisie o pokroku Maďarskej republiky v prístupovom procese, ktorá bola zverejnená 13. 11. 2001. Uvedená správa jednoznačne uvádza, že niektoré ustanovenia budapeštianskeho zákona sú zjavne v rozpore s existujúcimi európskymi štandardmi v oblasti ochrany menšín. Dokonca aj vedúci misie Európskej únie v Budapešti Jürgen Köppen dňa 19. 12. 2001 vyhlásil, že sa Maďarsko v súlade s tzv. Benátskou komisiou bude musieť o niektorých častiach krajanského zákona dohodnúť so susedmi. Z predchádzajúceho prehľadu vyplýva, že sa slovenská diplomacia a aj Dzurindova vláda mohla oprieť o vysoko autoritatívne a konkrétne dokumenty a medzinárodne platné stanoviská. Čiže mali sme od samotného začiatku a aj máme v rukách účinné nástroje, ktoré, žiaľ, ani učňovským spôsobom nevedelo ministerstvo zahraničných vecí a ani vláda využiť a uviesť do praxe na našom území. Je nepochopiteľné a trestuhodné, že sa štátny tajomník ministerstva zahraničných vecí Jaroslav Chlebo stretol so svojím kolegom z Budapešti Zsoltom Némethom na prvé rokovanie až 22. novembra 2001, čiže takmer 6 mesiacov po schválení zákona o Maďaroch žijúcich v susedných krajinách. Mám k dispozícii overenú kópiu z tohto konzultatívneho stretnutia. Slovenská strana na ňom vôbec nežiadala na úvod to, čo by dnes dokázal presadiť už aj Afganistan. Slovensko malo rázne, v súlade so záväznými závermi Benátskej komisie požadovať pozastavenie účinnosti zákona vo vzťahu k slovenským Maďarom, pokiaľ nebude dodržaná požiadavka komisie, ktorá jednoznačne predpokladá súhlas toho susedného štátu, voči ktorého občanom má byť zákon uplatňovaný. Keď po tomto stretnutí videla maďarská delegácia diplomatickú impotenciu (neschopnosť) konkrétne formulovať nevyvrátiteľné a opodstatnené požiadavky na slovenskej strane počas stretnutia, stratila Budapešť aj posledné zábrany. Pomocou svojej piatej kolóny – Strany maďarskej koalície – a ignorovaním slovenskej štátnosti začala otvárať podľa vopred pripraveného scenára mimo rámca svojich diplomatických misií kancelárie pre administráciu úkonov súvisiacich s uplatňovaním zákona na našom území. Zdá sa, že až tento akt neopakovateľnej a neprípustnej intervencie začal prebúdzať jednotlivých politikov a aj niektoré strany vládnej koalície z vlastných žabomyších vojen a privatizačných snov. Odhalil zároveň kvalitu výkonnej moci nášho štátu, ktorá sa nemohla oprieť ani v tomto štádiu o jednotné, programové a koncepčné stanovisko vlády. To jednoducho neexistovalo a dodnes nie je k dispozícii. Následné stanoviská členov vládnucej koalície v médiách len potvrdzujú chaotickosť, totálnu nepripravenosť a, žiaľ, aj politickú nekvalifikovanosť, ktorá spočíva dodnes v neschopnosti prijať reálne fungujúce opatrenia. Ako výsledok týchto vyhlásení vzniká nevyvrátiteľný dojem, že súčasná politická špička si myslí, že všetko končí silnými slovami a gestami do kamery televízie a navrhujú sa také geniálne hlúposti, ktoré by sme nemohli použiť ani v rámci humoristickej relácie. Predseda slovenskej vlády pán Dzurinda 8. januára 2002 pustil do éteru výrok, ktorý môžeme považovať za ešte väčší nezmysel, ako bol prísľub dvojnásobných platov zo sedla jeho predvolebného bicykla. Po svojom precitnutí do slovensko-maďarskej reality na margo celého problému vyhlásil, že budeme žiadať, aby bolo Slovensko vyňaté z pôsobnosti zákona, tak ako Rakúsko. Pán premiér zrejme nevie, že z pôsobnosti zákona môžu byť vyňaté niektoré jeho články, ktoré porušujú platné medzinárodné normy a pravidlá týkajúce sa slovenských Maďarov, a nie Slovenska. A to je veľký rozdiel. Podobnou bombou do latríny Dzurindovej vlády bol aj bezhlavý a groteskný výkrik KDH, ktoré 5. januára 2002 s veľkým mediálnym humbugom oznámilo, že poverilo J. Figeľa a F. Mikloška, aby iniciovali návrh legislatívnych opatrení zamedzujúcich účinky zákona na Slovensku. Tento počin KDH vlastne potvrdil, že každá strana vládnej koalície má iný, až protichodný návrh. Spoločného menovateľa majú však v tom, že ani jeden návrh neboli schopní do dnešných dní aplikovať v praxi. KDH našťastie svoje predstavy už neopakovalo. Ak by mal byť takýto zákon, alebo novela prijatá, tým by sme vlastne pripustili, že zákon Budapešti môže platiť a je právne platný na našom území. Prijatím protizákona by sme mu priznali rovnocennosť s našimi zákonmi. Okrem toho je smutné, že pán Figeľ ako štátny tajomník ministerstva zahraničných vecí a vysoký politik KDH nebol schopný počas dvoch rokov presadzovať v tejto otázke politiku KDH na ministerstve a plniť si tak svoje stranícke, ale aj štátnické úlohy. Pritom  pán Figeľ  bol isté obdobie aj predsedom zmiešanej slovensko-maďarskej komisie. Žiaľ, biedu slovenskej výkonnej moci a diplomacie potvrdil vo svojom oficiálnom stanovisku aj prezident R. Schuster, ktorý ostro kritizoval nekoncepčnosť a neschopnosť vlády prijať oficiálnu strategickú líniu na vyriešenie nežiaduceho stavu, ktorý navodil postup Budapešti na našom území. Je otázne, či aj pán prezident so svojou kritikou nečakal príliš dlho a či nemohol byť konkrétnejší vo svojich odporučeniach. Premiér pán Dzurinda a minister Kukan reagovali na prezidentovo vyhlásenie okamžite na druhý deň 14. januára 2002. Bez meškania predložili svoje politické alibi vyhlásením, ktoré nikoho nepresvedčilo, pretože žiadne opatrenie na dodržiavanie zákonnosti nebolo uvedené do praxe a Maďarsko už svojím zákonom na našom území bačovalo a bačuje dodnes. To je vizitka vlády Slovenskej republiky. Je zbytočné, aby sme hovorili o tom, čím sa pán Dzurinda a pán Kukan bránili. Chcem však upozorniť na dôležitý fenomén. Obaja reagovali bleskovo, hneď na druhý deň. Týkalo sa to predsa ich osobnosti. Pritom neboli schopní pol roka zásadne zareagovať jednotným a, žiaľ, ani nejednotným oficiálnym, politicky funkčným stanoviskom voči zákonu cudzej krajiny s exteritoriálnou účinnosťou, ktorým je ignorovaná naša štátnosť a jej právna zvrchovanosť. To je smutný, ale, žiaľ, reálny obraz politického profilu a štátnickej zodpovednosti kľúčových činiteľov našej vlády. Nemôžeme sa diviť, že na pozadí týchto slovenských trápností Budapešť ďalej nerušene pracuje na našom území. Slovensko sa ukázalo ako najslabší článok reťaze okolitých štátov. Prielom do našej suverenity Maďarsko aj primerane oslávilo. Vyvrcholením boli mediálne vystúpenia maďarských politických špičiek, ktorí sa k prijatiu zákona vyjadrovali slovníkom afroázijských polokočovných kmeňových náčelníkov z okolia Kaspického mora. V duchu prapôvodného kolektívneho vedomia a archetypov stepnej kultúry oficiálne zneli z Budapešti vyhlásenia kozmeticky prispôsobené 21. storočiu a zjednocujúcej sa Európe. Maďarská stanica Kossuth rádió v relácii Popoludňajšia kronika (Délutáni krónika) priniesla 9. januára 2002 o 16.00 hodine autentické vyhlásenie ministra zahraničných vecí Maďarska hneď po skončení stretnutia predsedu maďarskej vlády Viktora Orbána a predsedu Úradu pre zahraničných Maďarov Tibora Szabóa s vedúcimi predstaviteľmi maďarských organizácií zo susedných štátov. János Mártonyi tu vyhlásil, že „uvedenie zákona o Maďaroch žijúcich v susedných štátoch do života je vecou celého národa a strategickým úspechom maďarského národa“. Treba dodať, že k správnej atmosfére chýbali už len bubny kmeňových náčelníkov zo susedných krajín. Nikto z našich predstaviteľov sa neodvážil oficiálne požiadať o vysvetlenie, voči akému nepriateľovi alebo krajine ohlásil premiér Orbán prostredníctvom ministra zahraničných vecí strategické víťazstvo svojho národa? Z vyjadrenia bývalého maďarského prezidenta Árpáda Göncza vo vianočnom čísle novín Új szó logicky vyplýva, že sa zrejme odohráva boj o zrušenie alebo akési ignorovanie štátnych hraníc Maďarska s krajinami, v ktorých Maďari žijú ako menšina. Citujem, čo povedal pán Göncz: „Dokonale spolieham na múdrosť Maďarov na Slovensku, ich znalosť situácie a obstátie. Nech slovenskí Maďari ani na okamih nezabúdajú, že sme príslušníkmi jedného národa a hoci nás rozdeľuje hranica dovtedy, kým sa členstvo oboch krajín v EÚ nestane skutočnosťou, táto hranica je v dušiach prekročiteľná.“ Tieto vety jasne dokumentujú politické myslenie Budapešti. V maďarských dušiach je potrebné považovať hranicu za prekročiteľnú, lebo blížiace sa členstvo oboch štátov v Európskej únii prinesie Maďarom a pánovi exprezidentovi jej reálne zrušenie. Ide v podstate o prísľub, že potom už pre Maďarov nebude existovať. Napriek týmto skutočnostiam sa slovenská diplomacia hrá ďalej na slepú babu. S veľkou mediálnou pompéznosťou pán Chlebo po poslednom rokovaní v Budapešti 24. januára 2002 so svojím partnerom Némethom vyhlásil veľkolepú novinu, a to, že slovenská strana zmenila taktiku rokovania s Maďarskom. Ďalej sa už vraj nebude rokovať o obsahu konkrétnych ustanovení zákona, lebo to nevedie ku konsenzu. Pýtam sa, aká taktika tu bola doteraz? O čom máme rokovať, ak nie o tých ustanoveniach zákona, ktoré nemôžu byť aplikované na území nášho štátu? Prečo potom o týchto záležitostiach rokovala Benátska komisia? Jej závery predsa, pán Chlebo, nevedú ku kompromisu, ale k zrušeniu a zmene účinnosti a tým aj k zabráneniu intervencie do právneho systému našej republiky. Podľa štátneho tajomníka pána Chleba Slovensko ďalej preferuje návrh spoločného dokumentu, ktorý je už údajne hotový a finalizácia textu pokračuje. Takže zmenili sme dosiaľ neexistujúcu taktiku a súhlasíme so spoločnou, nekonkrétnou deklaráciou, ktorá údajne potvrdí zvrchovanosť Slovenska. Našu zvrchovanosť, pán Chlebo, predsa nebude potvrdzovať podpis Budapešti pod deklaráciu! Ak o tom naša vláda nevie, tak tú potvrdzujú iné medzinárodnoprávne dohody a garancie. Našu novú stratégiu, ktorá vedie ku konečnému kapitulantstvu, nechtiac odhalil v rozhovore pre maďarskú televíziu štátny tajomník ministerstva zahraničných vecí Zsolt Németh 24. januára 2002. Doslovne povedal, že on a ani slovenská strana nevidí dôvod, že by sa malo v zákone o vykonávacích predpisoch niečo meniť. Tento nemenný ústup pána Chleba a jeho „Timurovej družiny“ potvrdzuje aj sám Chlebo vo večernej relácii Prečo (Miért) na televíznej stanici Duna TV dňa 24. januára 2002. Doslovne povedal, že slovenská strana je zdržanlivá napriek tomu, že činnosť informačných kancelárií, ktoré už pôsobia na teritóriu Slovenskej republiky, nie sú v súlade so závermi Benátskej komisie Rady Európy. Z uvedeného jednoznačne vyplýva, že okrem srdcervúcich, bojovných a odhodlaných mediálnych výstupov pána Chleba nie sme schopní zastaviť činnosť týchto organizácií, ktoré hrubo ignorujú a pošliapavajú našu suverenitu vykonávaním tej svojej. Pán Chlebo by mal vedieť, že exteritoriálne práva môžu praktizovať iba konzuláty, ktorých oprávnenosť je možné rozšíriť len diplomatickou zmluvnou cestou. Preto ak neviete rokovať o zákone, rokujte o tomto probléme a vyriešte ho. Slovenská diplomacia, pán Chlebo a pán Kukan, sa musia učiť – nie omieľať – a konať v súlade s objektívnym a autoritu vzbudzujúcim stanoviskom vysokého komisára OBSE pána Rolfa Ekéusa, ktorý prišiel 25. januára 2002 na návštevu Slovenska. Tento diplomat jednoznačne hovorí o tom, čo naša vláda nevie zabezpečiť, citujem: „Výsledok slovensko-maďarských rokovaní musí rešpektovať princípy, štandardy a normy medzinárodného práva.“ Pán Ekéus nesúhlasí s tým, aby príbuzenský štát prijal legislatívu, ktorá má dosah na iné štáty, a zároveň sa usiluje vykonávať suverénne akty v iných štátoch! Pravidlo exteritoriality by v Európe viedlo k znepokojujúcej situácii!“ Našu vládu a diplomaciu však zrejme neznepokojuje vôbec nič. Svojou nečinnosťou a tolerovaním nepráva prispieva k tomu, čo pán Ekéus nazval znepokojujúcou situáciou.