Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2015-11-25):
Ďakujem za slovo, pán predseda. Vážený pán predkladateľ, vážený pán spravodajca, dámy a páni, áno, sú tu dve dámy, ja budem veľmi stručný, a len trošku rozviniem to, čo povedala pani podpredsedníčka a zároveň spolupredkladateľka tohto nášho spoločného doplňujúceho návrhu. A začnem, ak dovolíte, tak trochu všeobecnejšie, malým exkurzom do histórie. Keď sme to tak rekapitulovali na začiatku volebného obdobia, tak s kolegom Brockom sme zistili, že sme tu pravdepodobne jediní poslední mohykáni, ktorí sme sa ešte riadili rokovacím poriadkom Slovenskej národnej rady v tom prvom, skrátenom volebnom období po Nežnej revolúcii, teda v rokoch ´90 – ´92, takže môžeme porovnávať na základe vlastnej skúsenosti. Priznám sa, nejak som neštudoval ten starý rokovací poriadok a nepamätám si detaily, ale pamätám si to, čo sme na základe neho zažívali. A keď sa vyjadrím aspoň k tej tu už spomínanej kontrolnej funkcii, musím s poľutovaním konštatovať, že vychádzajúc z toho dávno minulého rokovacieho poriadku, bola táto ošetrená oveľa efektívnejšie a, by som povedal, reálnejšie ako v tom súčasne platnom. Na poslanecké prieskumy sme chodili bezmála každý týždeň bez ohľadu na to, či sme boli z opozície alebo koalície, a naozaj si nepamätám, že by bolo nevyhnutné takéto prieskumy schvaľovať väčšinou toho-ktorého parlamentného výboru, keďže, ako vieme, v parlamentných výboroch má spravidla väčšinu vládna koalícia, a preto ten výsledok takéhoto hlasovania je, aký je. Pokiaľ viem, v tomto návrhu nového rokovacieho sa sľubujú čiastočné zmeny k lepšiemu, ale napriek tomu vychádzam z platného právneho stavu a ten je, aký je. Kolega Fecko spomínal tú reálnu skúsenosť zo štyroch rokov nášho výboru, a tá je absolútne tristná a de facto anuluje túto potenciálne významnú kontrolnú funkciu parlamentu v tejto oblasti. Ktorá nie je len, keď si spomeniem na tie naše poslanecké prieskumy spred tých dvadsiatich troch a viacerých rokov, naozaj nie je len kontrolná v tom zmysle niekoho kontrolovať a sankcionovať, ale naozaj sa dozvedieť o reálnom stave vecí v tej kontrolovanej inštitúcii a napomôcť tomu, aby sa ten stav vecí zlepšil. A myslím, že takto sme aj v tých časoch fungovali. Takže veľmi sa prihováram k tomu, vrátiť sa k takémuto stavu aj legislatívneho ošetrenia poslaneckého prieskumu. A nepamätám si tiež, že by niektorý minister neprišiel, keď sme ho pozvali na výbor, aby sme s ním nejaké problémy konzultovali alebo aby vysvetlil nejaké svoje činy alebo vyjadrenia. Čo je dnes, bohužiaľ, pomaly bežná prax, teda opak tohto stavu, že je pomaly problém dostať na výbor aspoň – zase hovorím z vlastnej skúsenosti – člena vlády, pokiaľ nejde o vyslovene obligatórne povinnosti pri predkladaní zákonov. To, že tam posielajú zväčša už štátnych tajomníkov, to je druhá vec, ale fakt je, že na nejakú takú vecnú a problémovú konzultáciu dostať člena vlády na výbor alebo do nejakej ad hoc zriadenej komisie, v ktorých som mal česť byť pred tými mnohými rokmi, dokonca jednej dosť dôležitej som predsedal, tak bolo nemysliteľné, aby člen vlády neprišiel. Nepamätám si taktiež, že by niektorý člen vlády nebol odpovedal na interpelácie vecne, konkrétne a v zákonom stanovenom termíne. Toto sa mi stalo opakovane v tomto volebnom období, čiže aj tu vidíme vlastne dosť výrazný regres, keď to tak musím povedať. Neviem presne už, ako to bolo ošetrené v tom rokovacom poriadku, ale či to už bolo na základe nejakého zvykového práva, alebo analógie so zahraničím, alebo na to bol špeciálny paragraf, ale viem, že takéto počínanie člena vlády by bolo jednoznačným dôvodom na jeho odchod z vlády, keby si dovolil takýto postoj, arogantný postoj vlastne k Národnej rade a poslancom Národnej rady. V tomto spomínaní by som mohol pokračovať, ale nechcem vás unavovať, to bolo naozaj tak letom-svetom na úvod a keďže som už ten veterán. A podotýkam ešte dôležitú poznámočku, že som bol takisto ako teraz poslancom opozície. Čiže nebolo to nejaké nadštandardné postavenie z titulu, že by som bol poslancom za vládnu koalíciu vtedy, a preto by ten vzťah nebodaj bol iný ako teraz. No a celé to spomínam na úvod preto, aby sme sa trošku zamysleli nad tým, kam sme sa v niektorých oblastiach počas tých dvadsiatich troch rokov údajného budovania alebo pod heslom budovania štandardnej demokracie dostali, keď v skutočnosti sme sa viacerým demokratickým princípom skôr vzdialili, než by sme ich nejako podporili alebo rozvinuli. No a teraz k meritu nášho doplňujúceho návrhu, ktorý tu bol prednesený. Na záver zdanlivo samozrejmé konštatovanie, že zákon až na výnimky, keď ide o nejaký lex typu lex Hlinka a podobne, ktorý sa logicky vzťahuje na konkrétnu osobu, ale zákon sa nemôže vzťahovať vo všeobecnosti na konkrétne osoby, ale má mať systémový charakter, to je ako taká notoricky známa vec, na ktorú niekedy zabúdame. A práve prípad verejnej ochrankyne práv je toho príkladom, pretože je to pomaly jediný vysokopostavený mimoparlamentný ústavný činiteľ, ktorý nie je pod kontrolou vládneho SMER-u – SD a tomu aj zodpovedá jej reálne postavenie. Okrem toho, že to má svoje takpovediac osobné a politické príčiny, má to aj svoje legislatívne príčiny. No a v snahe odstrániť tento hendikep a tento určitý prejav diskriminácie vysokého ústavného činiteľa práve predkladáme tento doplňujúci návrh, myslíme si a sme presvedčení spolu s kolegyňou Jurinovou, že by sme týmto návrhom a jeho prijatím naozaj len docielili stav, že tí kľúčoví ústavní činitelia, medzi ktorých podľa ústavy patrí aj ochranca práv, teda ombudsman a ombudsmanka, že by sme učinili zadosť tejto požiadavke určitej spravodlivosti a rovnoprávnosti vysokých ústavných činiteľov. Zároveň na záver takú možno trošku moralitku, že výsledky hlasovania o tomto doplňujúcom návrhu ukážu aj to, že či naozaj uvažujeme systémovo alebo či sme tak trošku zaslepení tým, kto v súčasnosti ten-ktorý úrad zastáva. A v podstate to je všetko, čo som považoval za potrebné povedať na doplnenie predrečníčky k tomuto doplňujúcemu návrhu. Ďakujem za pozornosť.