P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2002-01-31):
Pán poslanec Finďo. P. Finďo, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci. Nebudem diskutovať priamo k tomuto zákonu, k jeho jednotlivým ustanoveniam, ale skôr k okolnostiam, ktoré viedli k predloženiu tohto zákona a zmienim sa aj o niektorých vývinových trendoch, ktoré v ošetrovateľstve, respektíve v poskytovaní zdravotnej starostlivosti v 20. storočí prebehli. Z historického hľadiska postavenie sestier v niektorých európskych krajinách bolo také, že sestry boli subordinované lekárom. To znamená, že ošetrovateľstvo nebolo uznávané ako samostatný vedný odbor, ktorý by bol schopný nezávislým spôsobom sa zúčastňovať na ošetrovaní a liečbe pacienta. Vývinové trendy v druhej polovici 20. storočia smerovali k tomu, že ošetrovateľstvo sa postupne začalo osamostatňovať a ukázalo sa, že okrem odborných aj ekonomické aspekty v zdravotníctve vyvíjajú tlak na to, aby lekári naozaj vykonávali iba tie výkony a poskytovali zdravotnú starostlivosť iba v tom rozsahu, ktorý vyžaduje medicínske vzdelanie, a aby ošetrovateľskú starostlivosť poskytovali predovšetkým iné osoby, ktoré sú na to špeciálne vyškolené. Ukázalo sa totiž, že ošetrovateľstvo sa postupne vyvinulo do úplne samostatnej vertikálne členenej línie a v súčasnosti máte vo väčšine moderných západoeurópskych krajín rozvinuté ošetrovateľstvo do takej miery, že ošetrovateľka sa stretáva pri pacientovi s lekárom ako rovnocenná partnerka, nie ako vykonávateľka lekárových pokynov. Situácia na Slovensku sa viacej podobala na situáciu v germánskych krajinách, predovšetkým v Rakúsku a v Nemecku. V Rakúsku a v Nemecku nedošlo k takému stupňu odčlenenia ošetrovateľstva, ako došlo napríklad v Holandsku, Francúzsku, Veľkej Británii, v Spojených štátoch, v Kanade, v Austrálii, na Novom Zélande, kde ošetrovateľstvo naozaj vytvorilo celkom novú vetvu zdravotníctva. Dnes na Slovensku naša legislatíva pozná ošetrovateľstvo, teda identifikovala ošetrovateľstvo predovšetkým v novelizovanom zákone č. 273/1994 Z. z. o zdravotnej starostlivosti, ktorú sme nedávno schvaľovali. Momentálne predložená právna norma, o ktorej teraz rokujeme, je normou, ktorá má potvrdiť všetky tie východiská, ktoré určuje zákon č. 273/1994 Z. z., ktorý sme schválili v decembri. Ja, ktorý som ináč vcelku známy ako dosť veľký nepriateľ otázky povinného členstva v jednotlivých komorách po určitom vnútornom i vonkajšom vývoji jednoznačne môžem povedať, že to nie je kľúčová otázka celého zákona, že určite by sa nemal zvrátiť, by som povedal, ten príklon poslancov k jeho prijatiu na tom, či prejde prípadný pozmeňujúci návrh, ktorý by predpísal povinné členstvo aj tým zdravotným sestrám, prípadne v iných komorových zákonoch lekárom, ktorí by, a prípadne lekárnikom, ktorí by pracovali v pracovnoprávnom vzťahu v štátnych zdravotníckych zariadeniach. Myslím si, že toto by nemal byť ten bod programu, ktorý by mal rozhodnúť o tom, či sa tento zákon prijme alebo neprijme. Prevažná časť jeho ustanovení je pozitívna. Je pozitívna v smere zlepšenia postavenia ošetrovateľstva ako paralelnej a rovnocennej vetvy zdravotnej starostlivosti popri medicíne a po druhé, je veľmi dôležité, aby ošetrovateľstvo preniklo do celého nášho každodenného života, myslím zdravotníckeho života, v tej miere, ako si naozaj zaslúži. Pretože naozaj nie je úlohou lekára, aby plnil niektoré povinnosti, ktoré dnes lekári zo zákona plnia. Takže ja ako lekár, ktorý je hrdý na to, že je lekárom, odporúčam, aby sme podporili tento zákon a aby sme ho schválili do druhého čítania a aby sme tak povzniesli povolanie sestier a ostatných dotknutých osôb do takej úrovne, ako si zaslúžia. Ďakujem.