D. Lipšic, poslanec: (2007-02-01):
Ten ústavnoprávny aspekt tu už bol pomenovaný. Pani kolegyňa Tóthová síce citovala nález Ústavného súdu, ale v inej veci. Ústavný súd sa zatiaľ reguláciou nájomného nezaoberal, slovenský Ústavný súd. Zaoberal sa ňou český Ústavný súd, dokonca trikrát. Posledné rozhodnutie českého Ústavného súdu pri rovnakej ústavnej úprave a podobnej zákonnej úprave bolo vyhlásené pod spisovou značkou PL ÚS 2/03 a ja by som si z neho dovolil zacitovať. Aby som nebol postihnutý za jazykový zákon, tak sa budem snažiť to nejako rýchlo prekladať z češtiny. Je to zaujímavý nález, znovu zdôrazňujem, že ide o v protiklade položené dve práva, medzi ktorými je potrebné nájsť rovnováhu: „Ústavný súd dospel k záveru, že ochrana nájomcov je súčasťou nášho právneho poriadku na základe medzinárodných zmlúv o ľudských právach a základných slobodách. Právo nájomcov na určitú ochranu, ako vyplýva z rozhodnutí Európskeho súdu pre ľudské práva v prípade Melacher a ostatní proti Rakúsku, korešponduje aj povinnosť prenajímateľov, teda vlastníkov strpieť zavedenie regulácie, ale len za podmienky, keď je daný rozumný, opodstatnený vzťah proporcionality medzi použitými prostriedkami a sledovanými cieľmi.“ Tento princíp pri českej ústavnej úprave a zákonnej úprave bol porušený, pretože pri riešení disproporcie medzi ochranou nájomníkov a ochranou vlastníctva bola vyhláška, česká vyhláška, postavená príliš jednostranne, keď nebrala do úvahy „proces deštrukcie vlastníckeho práva po februári 1948 v oblasti hospodárenia s bytmi. Daný stav vyžadoval odstránenie diskriminácie vlastníkov bytových domov tak, aby bolo naplnené ich právo na pokojné užívanie majetku v zmysle čl. 1 Dodatkového protokolu k dohovoru, ako i právo zakotvené v čl. 11 ods. 1 listiny, čo sa však nestalo a dotknutej kategórii vlastníkov sú nielen upierané niektoré z podstatných oprávnení tvoriacich obsah ich vlastníckeho práva, ale navyše sú vmanévrovaní do situácie, kde v celom rade prípadov sú nútení dotovať to, čo sa Ústavnému súdu javilo ako vec celospoločenskej povahy a zodpovednosti, teda ako bremeno, ktorého odstránenie nie je v silách len určitej sociálnej skupiny a ktorého závažnosť a povaha vyžaduje skutočne zodpovedný a vyvážený prístup i zo strany štátu a celej spoločnosti“. Ešte jeden citát z tohto rozhodnutia: „Podľa Ústavného súdu je síce možné v transformačnom období vytvoriť pre doterajšie užívacie vzťahy (lebo predtým nešlo o nájomné vzťahy, ale užívacie vzťahy, pred rokom 1989), stav 10-ročnej právnej istoty, ale tieto dôvody v súčasnej dobe strácajú na sile, najmä pokiaľ nejde o samotnú existenciu nájomného vzťahu, ale o reguláciu nájomného. Vlastníctvo nájomných bytov je tiež vlastníctvom, a preto nemôže byť trvalo vyňaté z pravidelného právneho režimu a podriadené režimu zvláštnemu, pokiaľ pre to nie sú závažné dôvody. Skoršie okolnosti boli zreteľa hodné, ale súčasné obmedzenie prenajímateľov nie je možné ďalej udržiavať, a to ani v prípade, ak by bola zvolená zodpovedajúca forma regulácie cestou zákona“, lebo tu išlo o podzákonný právny predpis. To je judikát Ústavného súdu v zásade v rovnakej právnej situácii, pretože listinu máme rovnakú a ochrana vlastníckeho práva je formulovaná identicky. Čiže ústavnoprávne je potrebné to riešiť v rovnováhe, to znamená, môžeme chrániť nájomcov aj reguláciou nájomného, ale nemôže to byť jednostranné v tom, že práva vlastníkov – a vlastníctvo je jedno zo základných práv, ústavných práv – nie sú chránené, takpovediac, vôbec. Proste je potrebné smerovať k nejakému rovnovážnemu a teda spravodlivému stavu. Myslím, že tento návrh zákona je príliš široký na to, aby dal tieto dve práva do spravodlivej rovnováhy. Je to viditeľné aj z toho, že vo vecnej rovine sa, samozrejme, regulácia týka množstva ľudí, ktorí sú v sociálnej núdzi. Ale nielen. Máme reštituované domy vo veľkých mestách, ktoré vlastnia staršie osoby, ale v ktorých sú nájomcovia mladí ľudia, na ktorých prešiel nájom bytu, dobre zarábajúci mladí ľudia vo veľkých bytoch, a majú regulované nájomné. To asi nie je spravodlivé. To asi nie je rovnovážne. Preto si myslím, že solidárne riešenie by bolo, keby sa to bremeno neprenášalo čisto na vlastníkov, ale riešil ho štát tým, že adresne bude pomáhať práve tým nájomcom, ktorí sú v núdzi. Je ľahké povedať, že my to prenesieme na vlastníkov a oni zaplatia účet. Ale je to riešenie aj spravodlivé? Najmä v situácii, keď v regulovaných bytoch nie sú len ľudia v sociálnej núdzi. Opakujem ešte raz, určite mnohí poznáte prípady, kde ten prechod nájmu spôsobil, že tam žijú mladí ľudia, ktorí dobre zarábajú a majú regulované nájomné. To nie je úplne v poriadku. Osobitný problém, ktorý by som ja navrhol potom v druhom čítaní riešiť, sú takzvané podnikové byty. A to je vážny problém. A poznáte to viacerí. To sú „tatrovácke“ byty v Bánovciach, to je TAZ v Trnave, to je Saratovská ul. v Bratislave. No tak „atómka“, dobre. O aké byty išlo? Išlo o byty, ktoré boli privatizované počas pomerne divokej privatizácie v rámci privatizácie štátnych podnikov a noví nadobúdatelia nemali povinnosť tieto byty odpredať nájomcom. A tam, si myslím, že by bolo nespravodlivé, keby sme dnes deregulovali nájomné. A preto mám návrh potom v druhom čítaní, podľa ktorého by sa regulácia práve mala dotýkať týchto bývalých podnikových bytov. Ten návrh by riešil situáciu stoviek rodín, ktorým bolo znemožnené odkúpiť si byty obhospodarované bývalými štátnymi podnikmi. Prijatím zákona o vlastníctve bytov bolo zakotvené právo nájomcu požiadať o odkúpenie bytu do osobného vlastníctva za regulovanú cenu, určenú v § 18 zákona o vlastníctve bytov v prípadoch, ak sa byt prevádza do vlastníctva doterajšieho nájomcu. Ale tieto byty tým, že boli privatizované, nepodliehali režimu tohto zákona. Považujem za správne, aby nájomcovia bytov bývalých štátnych podnikov, z ktorých mnohí museli za pridelenie bytu odpracovať v štátnom podniku predpísaný počet rokov, neboli znevýhodňovaní chybami, ktoré sa vyskytli pri privatizácii štátnych podnikov. A to ide o stovky prípadov a v mnohých prípadoch tam pokračujú súdne konania, to je tiež prípad Bánoviec a to je asi aj prípad Trnavy. Takže myslím, že ide o vážnu tému a je fajn, že bola na rokovaní parlamentu nastolená. Ale myslím si, že návrh, ktorý bol predložený, nie je úplne komplexný a zasahuje aj skupinu nájomníkov, ktorí takúto pomoc, ale nie od štátu, od vlastníkov bytových domov nepotrebujú. Preto by som privítal, keby sa aj pani kolegyňa Tóthová vyjadrila potom po skončení rozpravy, do akej miery sú navrhovatelia prístupní v druhom čítaní diskusii o rozsahu, nielen o časovej lehote, to sa mi zdá byť možno nie je ten najpodstatnejší problém, ale aj o rozsahu návrhu novely, ale aj prístupní diskusii o tom, aby vláda bola zaviazaná v nejakom čase prísť so systémovým riešením, lebo dohodneme sa zrejme všetci, že toto nie je systémové riešenie. A parlament by mal v tomto tlačiť vládu k tomu, aby so systémovým riešením prišla, pretože by nebolo dobré, keby sme sa znovu zišli o tri roky a mali rovnaký návrh, ktorý to posunie o ďalšie tri roky. To, si myslím, že už by bol problém. Navyše, tým, že tento návrh zákona pravdepodobne bude predmetom skúmania Ústavného súdu, pretože bude napadnutý, predpokladám, vlastníkmi bytových domov, tak by sme sa mali vyvarovať pred tým, alebo mali by sme sa snažiť dať do zákona ustanovenia, alebo ho formulovať tak, aby jeho ústavnosť alebo riziko jeho napadnutia, úspešného napadnutia na Ústavnom súde bolo minimalizované. Takže, toľko z mojej strany a ja verím, že táto téma, ktorá je mimoriadne dôležitá, bude diskutovaná najmä z pohľadu odborného v pléne a ja sa veľmi na takúto diskusiu teším. Ďakujem.