B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-01-29):
Otváram rozpravu o tomto bode programu. Keďže som nedostal žiadnu písomnú prihlášku pánov poslancov, pýtam sa, kto sa hlási ústne do rozpravy. Pán poslanec Brňák ako jediný. Končím možnosť prihlásiť sa ústne do rozpravy. Pán poslanec, nech sa páči, máte slovo. P. Brňák, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážená Národná rada Slovenskej republiky, chcem povedať, že s veľkým záujmom som si vypočul úvodné vystúpenie pána ministra a najmä to, ako sa pokúsi zdôvodniť danú situáciu v zmysle platného právneho stavu, v zmysle rokovacieho poriadku. Musím povedať, že aj keď sme si všetci vedomí nezmyselného stavu, v ktorom sme dnes v súvislosti s majetkovými priznaniami, že tá situácia je komplikovanejšia a že skutočne, ak si zoberieme znenie ustanovenia § 89, tak toto je o absolútne iných situáciách. Ustanovenie § 89 zákona o rokovacom poriadku totiž hovorí, „za mimoriadnych okolností, keď môže dôjsť k ohrozeniu základných ľudských práv a slobôd alebo bezpečnosti alebo ak hrozia štátu značné hospodárske škody“ atď., je možné pristúpiť k skrátenému legislatívnemu konaniu. Ale tá paradoxná situácia spočíva v tom, že to ohrozením základných ľudských práv a slobôd v zmysle toho, čo je uvedené v rokovacom poriadku, sa nemá na mysli, že by k nemu malo dôjsť na základe existencie platného a účinného zákona, ale na základe reálneho stavu spoločnosti, keď i vplyvom protiprávnych skutočností, nie zákona, dochádza objektívne alebo fakticky k narušeniu základných ľudských práv a slobôd. Čiže inými slovami povedané, táto vláda, táto vládna koalícia najskôr predložila návrh zákona, schválila ho, tento sa stal platný a účinný, ktorý povedal, že občania Slovenskej republiky majú podávať majetkové priznania, a to aj tí, ktorí majú dávať tzv. vyhlásenia, ktorí sú vyňatí z tej oznamovacej povinnosti, a na druhej strane dnes hovoríme, že týmto zákonom hrozí ohrozenie ľudských práv a slobôd. To je skutočne ako v Kocúrkove, takéto zdôvodnenie. Veď predsa, ešte raz to poviem, § 89 v zmysle skráteného legislatívneho konania má reagovať na stav spoločnosti, keď nie právnym spôsobom, nie zákonmi, ale faktickým stavom môže dôjsť k ohrozeniu či už hospodárskemu, materiálnemu alebo k ohrozeniu ľudských práv a slobôd. Čiže ak pripustíme tú filozofiu, ktorú predostrel v rámci úvodného slova pán minister, to znamená, že niekto konkrétne hrozí v súvislosti s tým, že ľudské práva a slobody v Slovenskej republike sú reálne možné ohrozenia, inými slovami povedané, to reálne možné ohrozenie ľudských práv a slobôd vyplýva z platného a účinného zákona. Ja sa pýtam, ak toto je pravda, tak predsa potom musí nastúpiť mechanizmus nejakého právneho postihu. Právneho postihu tých, ja neviem ministra, vlády, poslancov vládnej koalície, ktorí schválili ten návrh zákona? Keďže to sú v podstate tí, ktorí navodili stav ohrozenia základných ľudských práv a slobôd. Alebo potom nemala byť tá situácia riešená takým spôsobom, že si počkáme až na konečné rozhodnutie Ústavného súdu a podľa neho sa prispôsobíme? Veď koniec koncov dotiahnuté do konca, tento návrh zákona principiálne nerieši problém, on iba v podstate predlžuje lehotu z hľadiska predkladania majetkových priznaní, ktorá sa mala končiť 31. januára, a predlžuje sa na obdobie do konca apríla. A kde je napísané, že Ústavný súd Slovenskej republiky do konca apríla tohto roka vec rozhodne meritórne? Ústavný súd sa môže zaoberať touto problematikou pol roka, rok. My mu nemôžeme prikázať, ako sa má správať alebo kedy má rozhodnúť. To znamená, ak už vláda chcela v tejto veci vecne konať, ak si vláda uvedomuje, že týmto zákonom reálne hrozí porušenie ľudských práv a slobôd, tak mala konať principiálne, mala tento návrh zákona, alebo tento paragraf derogovať, zrušiť alebo zákon v tejto časti zmeniť. Ale ak sa posúva iba dané obdobie, tak podľa môjho názoru nie sú naplnené dôvody na skrátené legislatívne konanie, pretože toto už urobil za vládu Ústavný súd. Na základe rozhodnutia Ústavného súdu jeho účinky sú jednoducho také po publikovaní v Zbierke zákonov, že táto vec bude spočívať a že jednoducho zatiaľ tá lehota, do ktorej mali občania tie majetkové priznania dávať, spočíva. Čiže ja sa pýtam: Na čo tento zbytočný a, by som povedal, prázdny krok, ktorý vec nerieši vecne a principiálne? Principiálne v túto chvíľu ho môže vyriešiť skutočne iba Ústavný súd tým, že sa stotožní so svojím predbežným záverom a že ho bude konštatovať aj v konečnom náleze, alebo vecne a principiálne sa mohla vysporiadať s týmto problémom vláda, ale nie tak, že bude posúvať lehotu z konca januára na koniec apríla, ale tým, že to jednoducho vypustí. Takže skončím toto svoje vystúpenie asi tým, že nechápem skutočný dôvod, ktorý viedol vládu ísť takýmto spôsobom. Uvedomujem si, že do istej miery zrejme vláda si je vedomá toho, že musí urobiť nejaký krok, pretože to rozhorčenie obyvateľstva v súvislosti s istou „šikanou“ vo vzťahu k obyvateľom bolo značné a vláda chce využiť možno pomerne populistickým spôsobom aj tento návrh zákona v tom smere, však nejako bude. Ale tento medzikrok, ktorý sa navrhuje v tomto skrátenom legislatívnom konaní, vec nerieši. A keby nebol predložený, nič sa nedeje, pretože tá lehota spočíva, Ústavný súd v zmysle svojich ústavných právomocí pozastavil účinnosť tohto zákona v spornej časti a môže konečne rozhodnúť niekedy v budúcnosti. Takže aj moja otázka znie na pána ministra: Na čo tento nezmyselný krok, ktorý sa týka iba časového posunu, ale nereaguje na vecný problém, ktorý vznikol z tohto zákona? Ďakujem za pozornosť.