Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2014-12-10):
Vážený pán predseda, vážené kolegyne, kolegovia, prosím vás, my sme naozaj taká zvláštna krajina, neviem, z vás ktorí si to všimli a ktorí si to nevšimli, mali sme 25. výročie novembra. Tým, ktorí si to nevšimli, to prípadne pripomínam. A najväčšou hviezdou z pohľadu poskytnutých rozhovorov bol vtedy generál Lorenc. Dokonca si vyslúžil titulok v jednom týždenníku, profilový rozhovor v jednom denníku. Naozaj to bolo milené, ale v úvodzovkách. My sme naozaj zvláštna krajina, hej, my sme krajina, ktorá nedokázala pomenovať vo svojom hlavnom meste jednu mizernú malú ulicu po niečom, čo by súviselo s našou históriou. V Bratislave nemáte ulicu obetí komunizmu, nemáte ulicu okupácie v roku 1968, nemáte ulicu pripomínajúcu 17. november 1989. Je to drobná výčitka radným. V Prešove, myslím, majú ulicu 17. novembra. Viete, v Krakove majú ulicu Palacha. Je v Krakove a v Bratislave nemáme ulicu Palacha. Viete, my naozaj sa bojíme pozrieť sa do zrkadla, lebo to zrkadlo nám povie pravdu, čo sme zač. No proste každý je z nás tak trošku tým poznačený. Čiže možno preto sa bojíme nazvať takto nejakú ulicu. V Bratislave máme ulicu Piatu, Deviatu, Broskyňovú, Jantárovú, neviem akú mizernú ulicu, úplne obludné názvy a neboli sme schopní dať iný názov. Ja som 17. 11. 2012 blokoval symbolicky vstup do objektu, v ktorom býva generál Lorenc. Dva roky dozadu sme mali protest. Nebol som tam sám výnimočne, lebo poväčšine to býva niekedy s účasťou slabé, ale pre túto chvíľu nás tam bolo relatívne dosť, ktorí sme sa zmohli na to, že sme symbolicky zablokovali generálovi Lorencovi vstup do jeho domu. Zmyslom toho bolo upozorniť a jemu ukázať, aké to je, nedostať sa z domu, aké to je, keď sú pod jeho oknami policajné autá, lebo však tú akciu strážili policajné autá, vtedy aj deklarovať dve požiadavky. A z tých požiadaviek bola jedna, aby sa aspoň nejaká jedna malá mizerná ulica volala tak, aby to pripomínalo tie udalosti, a druhá požiadavka, aby sa v prvom kroku zverejnili výšky dôchodkov čelných predstaviteľov ŠtB. A ja som vytrvalý, tak tieto dve požiadavky skôr či neskôr budú splnené. Aj Bratislava raz bude mať ulicu, ktorá si pripomenie 17. november. Viete ja som v niečom možno radikálny. Ja by som premenoval Koziu ulicu, tam, kde býva generál Lorenc, na ulicu Obetí komunizmu. Keby to bolo na mne, tak by som ju tak premenoval. Ulicu Boženy Nemcovej, myslím, tam býval Biľak, by som ja bez problémov premenoval na ulicu Okupácie v roku 1968. (Reakcia z pléna.) Je to Timravina ulica, pardon. Ale pripúšťam, že som v tomto možno radikálnejší ako iní, ale keď už niekde vznikne nejaká mizerná malá ulica a niekto povie, že sa má volať Deviata, prečo niekde na tých poslaneckých, zastupiteľstvách, neviem, ako sa tvoria názvy ulíc, nejaká názvoslovná komisia nepovie: „Pozor, vážení, nemáme toto, dajme to tam.“ Tu normálne žasnem. A možno by som bol aj s tým spokojný, lebo viem, že niekde síce tam človek možno za celý život nepríde do tej ulice, ale viem, že existuje, lebo to je symbolická hodnota toho. Takže tam, si myslím, nás ešte kus roboty čaká. A verím, že skôr či neskôr sa k tomu dopracujeme, bolo by to výrazom úcty, a skôr či neskôr sa dopracujeme aj k tomuto zákonu. Tu to bolo agendou kolegov. A ja som im to nemal za zlé. Však ja som to tu aj podporil. Už neviem presne, ako sa volal ten zákon o protifašistických bojovníkoch, kde sú teda tie náhrady finančné, 70 rokov je od SNP. Čiže trvalo to 70 rokov. A dúfam, že schválenie tohto návrhu zákona, ktorý hovorí o odškodnení protikomunistických, nie protifašistických bojovníkov, nebude trvať 70 rokov a že to o niečo skrátime. Tam by som teda sa za to prihováral, že by to možno bolo vcelku pozitívne, ale, viete, ťažko v krajine, ktorá sa takto správa, v krajine, ktorá nevie nazvať ulicu, v krajine, ktorá, teraz si prihrejem moju polievočku, prepáčte, nevie spraviť jedno mizerné, mizerné múzeum, nevie spraviť pamätnú izbu, nevie spraviť nič také. Na vašu hanbu, na hanbu všetkých som ja urobil súkromné Múzeum 17. novembra. Viete, čo to je? To je aj vašou vizitkou, to je vizitkou tohto štátu, vizitkou ľudí, establishmentu za 25. rokov tohto všetkého, že ste neboli toho schopní, že tu je niekde súkromné múzeum. Keď sa rozhodnem, že ho otvorím, tak ho otvorím, že ho zatvorím, tak ho zatvorím, že tam zhasnem, tak tam zhasnem. Viete, to je vašou vizitkou. Naschvál to hovorím, naschvál to budem akcentovať, že to je súkromné múzeum. A v angličtine to predstavujem aj na Námestí SNP. Viete nie je niekde v Tešedíkove, nechcem sa dotknúť Tešedíkova, je tam, kde má byť, je na Námestí SNP. A nazvali sme to tam Ako sme bojovali za svoju slobodu. A je to súkromné múzeum. Keď ma nahneváte, tak zavriem ho, keď ma nenahneváte, tak ho nechám otvorené. Je to proste o tom, čo sme zač. Je to fakt o tom, že to dosvedčuje to, že sme to takto dopracovali. Nikomu to ani nepríde čudné, páni Želiezka s Kolesíkom sa usmievajú. Majú svoj svet. Ich svet funguje stále proste. Pokiaľ sa to nenaruší, to je betón, to proste funguje. Ja viem, že to tak funguje. Vážení, ale raz možno príde iná generácia, si to možno všimne. Viete, toto je ťažké v tejto krajine. Čiže som už aj ja trošku skeptický, ale verím, že niekto, kto môže niečo urobiť, urobí pre to niečo, aby sa to zmenilo. Viete, ťažko v krajine, kde nemáte hrdinov, ťažko v krajine, v ktorej hrdinstvo je držanie jednodňovej hladovky. Viete, to tu niekde bolo, že idú držať sériovú hladovku jednodňovú. A oni to mali teda akože hrdinstvo. No naozaj ťažko v takej krajine, viete, keď príbehy skutočných hrdinov nepredstavujeme. Kto vie niečo o Jurkovi a Krčmérym? Viete, ich príbehy kto pozná? Ja viem, že ich tu poznáme. Ale v škole kto ich pozná? Choďte sa deviatakov, ôsmakov spýtať, choďte sa na strednú spýtať na to, poznajú tam rapera Ega. Ja viem, koho tam oni poznajú a nepoznajú, ale to je to, že my tie príbehy nepredstavujeme. A potom je hrdinstvom držanie jednodňovej hladovky. Nebudem vás zdržiavať, ale jednu poznámku ešte poviem. Z vás niektorí vedia, niektorí nevedia, ja som tu už bol pri dvoch alebo troch správach o ÚPN. To je trápenie, čisté trápenie, ako vás to nezaujíma, ako to nikoho nezaujíma, hej, že proste ja som bol dvakrát na odovzdávaní tých cien. A tam keby som chcel byť protivný, tak by som mohol byť protivný, kto sa v polke odovzdávania cien zdvihne a odíde, je to neúctivé. A tam si človek uvedomí, napríklad pri tom poslednom odovzdávaní cien teraz to bolo pekné v Zrkadlovej sále, čo je hrdinstvo, viete, že za nejaký svoj názor som ochotný niečo urobiť. Prosím vás, za peniaze nie ste ochotní tu sedieť. Kde máte tú krásavicu z toho Kežmarku, ktorá sa ráno v piatok napíše pred deviatou do prezenčky a odcupitká sadnúť si do čierneho bavoráka. Kde ju máte? Boli ľudia, ktorí za svoj názor išli sedieť a vydržali to, a vy tu nie ste ochotní za peniaze sedieť. Prosím vás, tak ako môžete v tejto krajine niečo urobiť, ako môžete v tejto krajine prijať takýto zákon? No pre túto chvíľu to nie je možné. A vyzerá to tak, že nadlho to tak nebude. ÚPN si pohadzujete, prosím vás, Počiatek tým pohadzuje teraz na Miletičke, chúďatá niekde majú, veď ich dajte do Tešedíkova, však ich dajte neviem kde, do Karlovky, do nejakého bytu. Ja viem, že by vám to nevadilo, ja viem, že tu to nikomu nevadí, kde je ÚPN. Viete, to je to, pri tom odovzdávaní cien kto bol, kto nebol, tam si uvedomíte, čo je hodnota hrdinstva, kto sú hrdinovia, kto nie sú hrdinovia. Prosím vás, vážení kolegovia, skôr, či neskôr tento zákon v tomto parlamente prijatý bude, len verím, že to nebude trvať 70 rokov. Ďakujem.