P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2002-02-07):
Do rozpravy som dostal jednu písomnú prihlášku, pána poslanca Andrejčáka. Pýtam sa, či sa chce z prítomných pánov poslancov prihlásiť ešte do rozpravy niekto k tomuto návrhu ústne. (Hlasy z pléna.) Chcem využiť prítomnosť viacerých poslancov v rokovacej sále teraz, lebo predpokladám, že frekvencia odchodu bude väčšia počas vystúpenia, a preto chcem dávať väčšiu šancu. (Neustále hlasy z pléna.) Pán poslanec Andrejčák, nech sa páči. I. Andrejčák, poslanec: Vážený pán predseda Národnej rady, vážený pán minister, vážené poslankyne, vážení poslanci, už desaťročia trvá proces vytvárania európskeho veľkoštátu, ktorý dnes sa nazýva Európska únia. Už desaťročia trvá aj proces vytvárania jeho obranného systému. Napriek tomu efektívny systém tento pokus veľkoštátu ešte nemá a využíva Severoatlantickú alianciu. Zrejme ešte desaťročia bude tento proces prebiehať naďalej. Príde však doba, keď sa toto všetko vyrieši a keď nastane okamih, že tie štáty, ktoré sa stanú súčasťou tohto megaštátu, zrušia svoje ozbrojené sily a bude vytvorená jednotná spoločná sila, aby bránila štát a ochraňovala ho pred akýmkoľvek ohrozením. Nie je však známe kedy a je obava, že to bude trvať dlho. Preto aj naša starosť o otázky obrany bude zostávať ešte dlho na našich pleciach, aj keď uznávam snahu, a všetci to chceme, aby to od jesene tohto roku bolo už pod pláštikom NATO. Chcem rovno povedať, že budem trošku dlhšie hovoriť, možno dlhšie ako 10 minút, možno až hodinu, podľa toho, ako mi to pôjde. Ale hneď na úvod chcem povedať, máme zodpovedané takmer 3 zásadné otázky, ktoré si treba uvedomiť. A poviem ich teraz, aby ste ma počúvali potom pozorne bez nejakej obavy. Tou prvou otázkou je, či takýto zákon je potrebný, pretože ide o prvé čítanie. Áno, tento zákon je veľmi potrebný pre Slovensko. Tá druhá otázka znie, či je možné ho schváliť. Odpoveď je, že teraz ešte nie, ale po úprave, ktorú môžeme v rámci nášho legislatívneho procesu urobiť, môže nadobudnúť tvár, ktorú aj opozícia podporí, a schválime ho. A tretia otázka dala by sa formulovať tak, či súhlasíme dnes, aby išiel do druhého čítania. Zase môžeme povedať, že áno, ale s podmienkou, že naozaj budeme to brať vážne a to, čo v zákone nie je, vy koaliční poslanci navrhnete a schválite, pretože vychádzajúc z doterajšej vyše 3-ročnej skúsenosti poslanecké návrhy poslancov opozície či vo výboroch alebo tu v pléne zásadne zamietate. Preto som volil formu, že budem hovoriť o tom, čo v zákone nie je alebo čo je v zákone nedobré a treba prehodnotiť. Tak dávam šancu hlavne poslancom SDĽ, pretože je to ich minister, tak aby to navrhli, a sme ochotní o tom hovoriť a to podporiť. Dovoľte teda vrátiť sa k tomu, čo chcem dopovedať. Až vtedy, keď tento európsky megaštát bude vytvárať svoje ozbrojené sily, zrušíme našu armádu. Dovtedy musíme riešiť, akým spôsobom sa brániť, ale aj akým spôsobom sa podieľať na spoločnej obrane so spojencami, pri ktorých od jesene, ako som hovoril, chceme, aby to bolo NATO. Ale musíme riešiť aj otázku, ako obrániť našu štátnosť vlastnými silami. Mohlo by sa povedať, či naozaj treba pripravovať sa brániť štát svojimi vlastnými silami samostatne. No, ak nie sme múdrejší, ako sú Poliaci, Maďari alebo Česi, tak určite áno, pretože oni, odkedy sa stali členmi NATO, nerušia armády, ale pokračujú naďalej v príprave a v zdokonaľovaní svojich armád, aj keď ešte oficiálne nebolo povedané, čo je minimálny podiel štátu na spoločnej obrane. Nezrušili prípravu na samostatnú obranu, aj keď už sú členmi NATO. Mohol by som uviesť ako príklad, a tých príkladov by som mohol, keby som vybral ďalšie papiere zo stola, uviesť aj 50, Českú republiku, v ktorej nedávno najvyšší politici štátu rozhodli. Akceptovali názor, že Česká republika pre ochranu suverenity, pre obranu vzdušného priestoru potrebuje ustúpiť od myšlienky, že zavedie cvičné lietadlá 159 a nakúpi 36 superstíhačiek novovyrobených, pretože inak by musela sa obrátiť na iné štáty NATO, aby jej chránili vzdušný priestor – to by bolo finančne možno ešte aj drahšie, než keď to budú robiť svojimi silami –, teda 36 pre štát, ktorý je dvojnásobne veľký ako Slovensko, len stíhačiek. Pripomínam, že návrh modelu, ktorý tu je, a budeme o ňom potom hovoriť, navrhuje 18 lietadiel bojových spolu. A už len ako poznámku poviem. Nie je to 18 stíhacích lietadiel, ale 18 lietadiel bojových spolu. Niet armády na svete, vážení, ktorá by mala vo svojej organizácii viacej stíhačiek ako bojových lietadiel. Takú armádu nepoznám. Nie je však potrebné o tomto probléme teraz hovoriť ďalej. Hovorím o tom len preto, aby ste si uvedomili, že to je napr. jeden z možných možno 50 dôkazov, ktoré by sa dali na príklade našich susedov, členov NATO ukázať, že naozaj každý štát z našich susedov dbá o to, aby si sám bol schopný ubrániť suverenitu štátu. My však dnes máme jednu ohromnú výhodu. Na rozdiel od našich susedov, možno je mi tento údaj neznámy, ale o Slovensku je mi známy, máme už presnú odpoveď na otázku, aký je minimálny podiel Slovenska na spoločnej obrane v rámci NATO. Máme naozaj veľkú výhodu, že na pôde našej Národnej rady nám dal odpoveď sám generálny tajomník NATO lord Robertson, keď na spoločnom rokovaní troch výborov, teda výboru pre obranu a bezpečnosť, zahraničného výboru a výboru pre európsku integráciu vyhlásil, že špecialisti NATO prekontrolovali navrhovaný model 2010 a po ukončení plnej profesionalizácie je podľa jeho špecialistov dostačujúci ako podiel Slovenska na spoločnej obrane. Hurá, máme minimálny podiel, ktorý je. A nebudem o ňom ďalej hovoriť, len poviem, že mohli by sme vnútorne o ňom ešte aj uvažovať. Veď my máme predsa vojenskú nemocnicu, ktorú model neobsahuje za hranicami. To znamená, že asi s nami budú počítať aj touto formou. A môžeme si predstaviť, čo všetko, aké jednotky by Slovensko mohlo vytvoriť v budúcnosti, ktoré možnože by miesto niektorých zbytočných jednotiek v tomto modeli mohli byť. Ale nejdem spochybňovať model. Ja som hrozne rád, že túto odpoveď máme a počet techniky, ktorá dostačuje, počet ľudí, ktorých bude mať Slovensko v zbrani v mieri, pokiaľ budú plne profesionálni, stačí. Nemusíme mať viacej. Ale, vážení, to je odpoveď len na prvú časť, aký je náš podiel. Odpoveď na druhú časť, to znamená tú druhú otázku, čo potrebuje mať Slovensko, aby sa ubránilo, nám nedáva, bohužiaľ, ani model, ktorý našťastie sme odložili, inak by som hodinu hovoril o tom, prečo je chyba, že ním chceme začínať. Tak pri tej druhej otázke by mali nám poslancom otvoriť oči rokovania o zákonoch, ktoré pán minister spolu s vládou predložil do Národnej rady. A potom by sme pochopili, prečo napr. my, niektorí aspoň, kritizujeme model, že je malý a že musíme mať väčšiu armádu. Plne chápem, že na schválenie prijatia Slovenska do NATO je nevyhnutné v krátkej dobe model slovenského vojska 2010 schváliť, dokonca ho schváliť aj opozíciou a uistiť velenie NATO, že ho nebudeme znižovať. Ja si myslím, že keby by sme ho urobili dvojnásobne veľký, čo v žiadnom prípade nemienime, tak NATO nebude protestovať, ale to minimum neporušíme. Rovnako je dôležité podľa môjho názoru aj prijatie zákonov o obrane, o brannej povinnosti, o ozbrojených silách. Som však presvedčený, že tieto zákony aj tento ústavný zákon, o ktorom teraz hovoríme, musí byť prijatý v duchu tých zvyklostí, ktoré štáty NATO majú. Musí však aj napr. tento zákon už ústavný definovať úlohy orgánov, ktoré sú predmetom definície v tomto zákone nielen v čase vojny, vojnového výnimočného stavu a núdzového stavu, ale aj v čase mieru, aby v dobe, keď bude začínať toto nešťastné obdobie v slovenskej histórii, boli orgány funkčné, pripravené a boli schopné splniť úlohy. Bohužiaľ, tomu sa návrh ústavného zákona vyhýba. A preto môžeme povedať, ak to tam dorobíme, čo budeme v mieri držať, ako to bude fungovať, aké budú záruky, aké budú mať právomoci, s tým zákonom môžeme súhlasiť. Preto zatiaľ môžem povedať, žiaľ, túto časť, teda prípravu štátu, ústavných a iných štátnych orgánov a spôsob, ako riadiť, bohužiaľ, návrh ústavného zákona neobsahuje. Obrana štátu vlastnými silami v modeli 2000 nie je doriešená. Dovoľte, kvôli tomu, aby ste to pochopili, treba trošku odbočiť do roviny názorov na nevyhnutnosť obrany. Poznáme niekoľko variantov, nebudem hovoriť o všetkých a poviem to veľmi stručne. Najlacnejší a najspoľahlivejší je variant obrany, keď sme členom obranného systému a spojenectvo je dobré a spoľahlivé. Je to naozaj najlacnejšie. Všade tam, kde by sme museli dokupovať niečo, nám pomôžu spojenci. Podstatne drahší je variant, ktorý nazvem: „Sami sebe.“ Ale ten je veľmi závislý od seba, od susedov. Nezúčastnenosť alebo neutralitu nám musia garantovať tí, ktorí sú naši susedia. Ale aj voči nim si musíme udržať samostatnosť. A podľa vojenskej teórie východnej alebo západnej, inú nepoznám, je prevaha pomeru síl celková v strategickom rámci 2 : 1 maximálnou hranicou, ktorú dokáže štát udržať. To znamená, my ak máme susedov menších, ktorí nevytvárajú pomer síl voči slovenským silám 2 : 1, môžeme o samostatnej obrane uvažovať bez spojencov. Naši susedia sú väčší, aspoň väčšina z nich. A preto by sme spoľahlivo, aj keby sme iba na počítači pri matematickom modelovaní boja hrali, mohli povedať, vždy prehráme. A teda pre nás je nereálne byť samostatný alebo nezúčastnený štát. Musíme sa brániť so spojencami. Ale sú aj iné teórie. Napr. úplne nezmyselná, ja hovorím zvrátená teória, je teória jedného pána, nebudem hovoriť jeho tituly, nejakého pána Robejška z Hamburgu, tam učí. Ale oni ho tam držia asi ako exota na ukážku, kam sa dostane vojenské myslenie, keď sa do toho pustí človek, ktorý tomu nerozumie. Princípom jeho teórie je zrušiť armádu, vytvoriť malé bojové skupiny, ktoré sa vojdú na jeden džíp, dať na každý džíp protilietadlovú raketu, protitankovú raketu, guľomet, míny, ručné granáty, zakopať, schovať túto techniku, nechať sa obsadiť tým útočníkom a na signál potom vybrať ten džíp, postrieľať všetkých na okruhu 5 km, a tým vlastne poraziť ten obrovský štát, ktorý vás napadol, alebo obrovskú presilu. Je to fakt ako ukážka. Ani Švejk také niečo nevymyslel. Vydané je to, jeho názor, ale napr. Francúzi to v akadémii o tomto pánovi učia ako o odstrašujúcom príklade. Ale sú aj také názory, že už netreba pripravovať armády, ozbrojené sily, pretože už vlastne nebudú bojovať proti sebe armády, ale bude bojovať štát formou malých úderných skupín proti malým skupinám teroristov. Ja nevidím šancu alebo neviem si ani predstaviť obdobie, kedy na svete takýto okamih nastane, že už to bude realitou. My sa toho ale zrejme nedožijeme. Všetky štáty sveta majú veľké armády a zatiaľ ich nerozpúšťajú. No a potom sú ešte niektorí, ktorí sú pesimisti, že netreba sa nám brániť vôbec – načo, veď druhý nás musí ochrániť – alebo že je to aj tak zbytočné, lebo prehráme. Tak také niečo ani pripúšťať nesmieme. Nemusíme si teraz robiť starosti, kto z nich má pravdu, nech to riešia vojenskí teoretici. A keď chceme odpoveď, nech nám prídu hovoriť svoje predstavy. Ale až do vzniku tohto megaštátu v Európe a v blízkom okolí keď tomu neveríme, môžeme použiť argument: Ak to je dobré alebo nutné robiť našim susedom, robme to aj my. Pripomínam, že ani Česi, ani Poliaci, ani Maďari nerušia armády, neodstupujú od prípravy armády na vedenie bojovej činnosti. A nie sme o nič múdrejší ako oni, aby sme si mysleli, že to urobíme. Inak sa dostaneme do takej situácie, aká bola. A musím to, bohužiaľ, povedať, bolo to v novinách, mňa ľudia často sa na to pýtajú. Keď sme robili vojenské cvičenia a kvôli nebojaschopnosti letectva sme ukazovali, že už podporu pozemného boja netreba robiť stíhacími bombardovacími alebo bombardovacími, alebo bitevnými lietadlami, ale stíhačkami, to je dosť prekvapujúce pre všetkých vojenských teoretikov. Je lepšie sa správať, keď nevieme ako, podľa susedov. Tam aspoň môžeme predpokladať, že ak sa im nikto nevysmieva, tak asi robia dobre. Dovoľte, aby som povedal, že veľmi oceňujem snahu rezortu obrany konečne vypracovať súbor zákonov o obrane štátu a predložiť predstavu, akú armádu chceme vytvoriť. Nemôžem však súhlasiť s tým, že bola vypracovaná väčšinou iba politicky, a nie odborne vybranými funkcionármi. Preto má veľa nedostatkov. A preto aj tak upútavam vašu pozornosť. Hovorím, áno, potrebujeme takýto zákon, chceme takýto zákon, ale musíme ho upraviť. Ja nie som zástanca toho – má také nedostatky, že nech si to minister alebo vláda vezme naspäť. Poďme ho prerobiť. Musím však povedať verejne, že bol by ďaleko lepší tento zákon, ak by ministerstvo obrany do rozpracovania predstáv o týchto zákonoch a o modeli 2010 a s tým následných materiáloch, až budeme o nich hovoriť, vás o tom presvedčím, že mám pravdu, prizvalo vojensko-vedecké pracoviská, tých vojenských kandidátov a doktorov vied, ktorí nám učia vojenských profesionálov pre najvyššie stupne, aby oni pomáhali vypracovať na vedeckom princípe, na základe vedeckých poznatkov aj návrhy zákonov, aj princípy, aj analýzy, aby tak vznikal model. Vojenská akadémia Slovenského národného povstania v Liptovskom Mikuláši bola odstavená z tohto procesu. Vojenská lekárska akadémia Milana Rastislava Štefánika v Košiciach bola odstavená z tohto procesu. Bývalý Inštitút strategických štúdií, dnes už vlastne Inštitút obrany a bezpečnosti nebol pripustený k týmto prácam. Vysoko pripravení, teoreticky aj s dlhoročnými skúsenosťami, teda prakticky pripravení dôstojníci a generáli, aj keď niektorí z nich sú dnes na ministerstve obrany, neboli pripustení k týmto prácam. Vážení, tieto práce robili politicky delegovaní ľudia na vysoké funkcie a z titulu funkcie. Až budeme hovoriť o modeli 2010, vám to budem dokazovať na konkrétnych príkladoch. Tu boli ignorovaní a vysoko pripravení teoreticky aj prakticky bývalí dôstojníci a generáli, teda dnes už záložníci zo Slovenska, ale so zbožnou úctou boli rešpektovaní dôstojníci v zálohe zo zahraničia. S tým sa neviem zmieriť. Vážené poslankyne, vážení poslanci, cez tento tvrdý, ale pravdivý úvod, ktorého každé kritické slovo, až budeme hovoriť o modeli, vám budem dokazovať postupne, nebudem navrhovať ani zamietnutie modelu, až o ňom budeme rokovať, ani zamietnutie týchto zákonov. Všetko nás súri prijať ich. Všetko je upraviteľné a nič nemusí byť zdržané kvôli dopracúvaniu. Zlúčili ste rozpravu, takže musím ich vyberať.