J. Senko, poslanec: (2008-04-09):
Pôvodne som chcel hovoriť obšírnejšie k obsahu zákona, k celkovej atmosfére okolo jeho prijímania, okolo diskusie, ktorá sa okolo neho viedla na stránkach novín, o jeho siedmich hriechoch. Nakoniec som zvážil tento môj zámer a na základe toho, čo tu už odznelo, som usúdil, že hovoríme v podstate stále o tom istom, stále hovoríme o práve na odpoveď, o ochrane zdroja informácií, a myslím si, že pán minister aj vo svojom úvodnom slove, aj vo svojich ďalších vstupoch dosť jasne vysvetlil uvedenú problematiku, a myslím si, že adekvátnym spôsobom túto problematiku vysvetlil tak, ako aj ďalší moji predrečníci z radov opozície, ktorí či už vo faktických poznámkach, alebo vo svojich diskusných príspevkoch sa tejto problematike venovali. Ale jednak len v krátkosti by som chcel zdôrazniť len niekoľko myšlienok z toho môjho pôvodného zámeru. O tom, že je to politická agenda opozície a predovšetkým SDKÚ, už nebudem hovoriť, je to evidentné a som rád, že to tak rezonuje aj v spoločnosti, samozrejme, aj popri iných názoroch. Osobne si myslím, že znenie zákona je na strane novinárov, a to chcem zdôrazniť, na strane novinárov, v prospech ich nezávislosti a v prospech ich objektívnejšej novinárskej práce. Vytvára im väčší priestor na objektívnu, investigatívnu žurnalistiku založenú na overených, čo najpresnejších informáciách bez možných väčších zásahov zo strany vydavateľov, a ak sa to tak dá povedať, cenzúry vydavateľov, ktoré by mohli sledovať, nazvem to „nepresnosťou“ či „účelovosťou“ informácie. V tejto súvislosti si dovolím podotknúť, že Medzinárodná federácia novinárov prijala určité zásady správania novinárov, ktorých prvé pravidlo znie: „Úcta k pravde a rešpektovaniu práva verejnosti na pravdu sú prvoradými povinnosťami novinára.“ Piate pravidlo prikazuje: „Novinár urobí všetko, čo je v jeho silách, aby korigoval každú publikovanú informáciu, ktorá svojou nepresnosťou môže niekomu ublížiť.“ A tu by som sa pozastavil pri práve na odpoveď, tak ako je zadefinované v návrhu zákona. Opozícia aj tlač sa pozastavuje nad tým, že zákon dáva možnosť práva na odpoveď aj na pravdivú informáciu. Chcem zdôrazniť, že v zákone sa o pravdivej informácii nehovorí. Hovorí sa iba o skutkovom tvrdení takom, ktoré sa dotýka cti, dôstojnosti alebo súkromia fyzickej osoby, alebo názvu, alebo dobrej povesti právnickej osoby. A skutkové tvrdenie sa musí predsa vždy opierať o fakty. Nemôže obsahovať úsudok. Takže ak novinár v dobrom zámere a s dobrým úmyslom zverejní informáciu vo vzťahu k určitej osobe bez toho, že by klamal, ale nemal alebo nepoznal všetky fakty, aj takto zverejnená informácia zakladajúca sa síce na pravdivom, ale neúplnom či skôr presnejšie nepresnom skutkovom tvrdení, skutkovom tvrdení, ktoré sa v očiach dotknutej osoby javí ako polopravda, ba až lož, zakladá možnosť uplatnenia si práva na odpoveď zo strany dotknutej osoby. Ako môžeme ináč pristupovať k takejto skutočnosti, ktorá vychádza len z nejakých čiastkových útržkovitých faktov? Pýtam sa, ako pristupovať k takejto „pravdivej“ informácii, ku skutkovému tvrdeniu, ktoré sa dotýka osobnostných práv príslušnej osoby? Právo na odpoveď chápem ako opravný prostriedok, ktorým sa dotknutá osoba snaží korigovať pohľad na svoju osobu v očiach verejnosti v čo najkratšom čase a v priestore, kde došlo k poškodeniu jej cti či dôstojnosti. Na základe skutkových tvrdení je to svojím spôsobom sebaobrana. Pozmeňujúci návrh v spoločnej správe ďalej precizuje rozsah a obsah inštitútu práva na odpoveď. Chcem zdôrazniť, že zákon nerieši obsah tlače. Ten je v plnej kompetencii vydavateľa. Nijakým spôsobom ani sa nesnaží takýmto spôsobom do práv vydavateľov vstupovať. Rieši skutočnosť, iba keď sú porušené osobnostné práva dotknutých osôb – občanov. Keď sa pozrieme na zmeny, ktoré boli vo výbore pre kultúru a médiá predložené a sú zakomponované do spoločnej správy, ako aj na pozmeňujúce návrhy, ktoré sú zo strany poslancov koalície plénu predkladané, zistíme, že v prípade ich schválenia v pléne by zákon mal mať všetky požadované atribúty na to, aby opozícia mohla hlasovať za Lisabonskú zmluvu tak, ako to deklarovali jej zástupcovia pred verejnosťou. Myslím si dokonca, že tak budú môcť urobiť s čistým svedomím. Podľa môjho názoru návrh rešpektuje a je v súlade s čl. 10 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv, čl. 19 Medzinárodnej dohody o občianskych a politických právach, aj v súlade s Ústavou Slovenskej republiky, ako aj v súlade s odporúčaniami Výboru ministrov Rady Európy. Snaží sa reflektovať, prihliadať aj na skúsenosti a rozhodnutia z Európskeho súdu pre ľudské práva, ako aj Európskej komisie pre ľudské práva. Na pôde parlamentu sa ešte stále vedie, myslím si, že celkom seriózna diskusia. Z časového hľadiska nie je obmedzovaná, je tu vytvorený priestor na to, aby sme si problematické znenia jednotlivých paragrafov v navrhovanom zákone vysvetlili a hľadali optimálne riešenie. A myslím si, že aj naše pozmeňujúce návrhy smerovali k tomu, aby zákon bol pre občanov, ale zároveň aby nepoškodzoval a neobmedzoval vydavateľov, aby vytvoril miesto na čo najobjektívnejšie, najpresnejšie informovanie verejnosti a v tomto smere aby prispel aj k skvalitneniu novinárskej práce. Vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, aj ja si dovoľujem predložiť pozmeňujúce návrhy k tlačovému zákonu, ktoré sa týkajú § 4, 7 a 9. Ich cieľom je zosúladenie s odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy s Trestným zákonom v Slovenskej republike a sú v ňom zohľadnené aj praktické dôvody vo vzťahu k vydavateľom. Tieto návrhy čiastočne reagujú aj na niektoré poznámky alebo diskusné vystúpenia tu v pléne aj z radov opozície. Takže môj pozmeňujúci návrh k vládnemu návrhu zákona o periodickej tlači a agentúrnom spravodajstve a o zmene a doplnení niektorých zákonov, v skratke tlačový zákon, k tlači 526. Prvý pozmeňujúci návrh sa týka čl. I § 4. V § 4 ods. 3 sa na konci pripája veta, citujem: „Za rovnakých podmienok sa povinnosť podľa odseku 1 vzťahuje aj na osobu, ktorá informácie podľa odseku 1 poskytne vydavateľovi periodickej tlače na základe zmluvného občianskoprávneho alebo zmluvného obchodnoprávneho vzťahu s vydavateľom periodickej tlače, ktorým sa táto osoba zaväzuje profesionálne poskytovať informácie podľa odseku 1 vydavateľovi periodickej tlače.“ Odôvodnenie: Ide o zosúladenie okruhu osôb požívajúcich ochranu zdroja s odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy č. 7/2000. Druhý pozmeňujúci návrh k čl. I § 4. V § 4 sa za odsek 3 vkladá nový odsek 4, ktorý znie, citujem: „(4) Povinnosť zachovávať mlčanlivosť sa nevzťahuje na prípad, ak ide o zákonom uloženú povinnosť prekaziť spáchanie trestného činu.“ Doterajší odsek 4 sa označuje ako odsek 5. Odôvodnenie: Ide o legislatívnotechnické spresnenie prípadu, ak povinnosť vydavateľa periodickej tlače a tlačovej agentúry, zamestnanca vydavateľa periodickej tlače, zamestnanca tlačovej agentúry a zmluvného poskytovateľa informácií zachovávať mlčanlivosť o pôvode alebo obsahu informácií získaných na zverejnenie v periodickej tlači alebo v agentúrnom spravodajstve neplatí. O týchto dvoch pozmeňujúcich návrhoch by som potom poprosil hlasovať spoločne. Tretí pozmeňujúci návrh k čl. I § 7. V § 7 ods. 5 v úvodnej vete sa vypúšťajú slová „uverejneným rovnakým písmom, akým bol uverejnený nadpis textu obsahujúceho nepravdivé tvrdenie“. Odôvodnenie: Upúšťa sa od požiadavky zhodnej veľkosti nadpisu opravy vo vzťahu k nadpisu uverejneného textu. Štvrtý pozmeňujúci návrh k čl. I § 9. V § 9 ods. 5 v úvodnej vete sa za slovami „s označením ˝dodatočné oznámenie˝“ vypúšťa čiarka a slová „uverejneným rovnakým písmom, akým bol uverejnený nadpis textu obsahujúceho skutkové tvrdenie o konaní“. Odôvodnenie: Upúšťa sa od požiadavky zhodnej veľkosti nadpisu dodatočného oznámenia vo vzťahu k nadpisu pôvodného textu. Takisto by som prosil potom o spoločné hlasovanie o týchto dvoch pozmeňujúcich návrhoch. Ja verím, že tlačový zákon nájde podporu v tomto parlamente, a verím, že jeho uplatňovanie v praxi prispeje ku skvalitneniu novinárskej činnosti, ako aj žurnalistiky ako takej. Ďakujem za pozornosť.