F. Mikloško, poslanec: (2008-10-28):
Jedným z kľúčových slovenských politikov komunistického obdobia bol Vladimír Clementis, ktorý mal takú dôveru, teda Komunistickej strany, že v roku 1949 bol menovaný do tzv. cirkevnej šestky. Táto cirkevná šestka bola mozgový trust všetkých proticirkevných pohybov a všetkého politického diania v najbližších rokoch. Všetko, čo sa potom dialo v katolíckej, evanjelickej a ostatných cirkvách, sa dialo s vedomím a na podnet tejto cirkevnej šestky, ktorej členom bol aj Vladimír Clementis. V roku 1951 ešte Vladimír Clementis mal takú dôveru, že navštívil New York ako minister zahraničných vecí, po samovražednej smrti alebo teda po smrti Jána Masaryka, ministra zahraničia. Navštívil OSN, kde mal vystúpenie. Vrátil sa naspäť. Dokonca Gottwald, aby ukázal svoju veľkorysosť, poslal za ním aj jeho manželku do New Yorku, aby vedel, že keď chce, môže tam zostať. Vladimír Clementis sa vrátil a takisto jedného večera zakrátko uňho niekto razantne zazvonil. Bola to Štátna bezpečnosť, ktorá ho zaistila a ktorá ho dva roky mučila. Vladimír Clementis bol o rok viac vo vyšetrovacej väzbe ako Rudolf Slánský. A takisto v procese s tzv. sionistami skončil ako jediný človek, ktorý nebol židovského pôvodu a zomrel povrazom. Tento osud stretol Gustáva Husáka a Ladislava Novomeského, prominentných komunistov v štyridsiatych rokoch, v povstaní a celého ďalšieho vývoja. Boli to oni, ktorí rozbiehali a ukotvovali komunizmus na Slovensko, pretože na Slovensku až takú silnú pozíciu komunizmus nemal. Boli to oni, ktorí na jednej strane rozmýšľali národne a na druhej strane, pokiaľ išlo o moc Komunistickej strany, nemali najmenší problém sa spojiť s Prahou tak, aby komunistickú moc v celom Česko-Slovensku získala Komunistická strana. Pri dverách týchto ľudí takisto jedného dňa zazvonila Štátna bezpečnosť a zobrala aj Gustáva Husáka, zobrala aj Ladislava Novomeského. A stačí si prečítať svedectvá Gustáva Husáka, aké neľudské, ponižujúce boli vyšetrovania Štátnej bezpečnosti, tajnej služby, po ktorých človek sa mal a musel priznať. A treba na česť Gustáva Husáka povedať, a to mi hovorili aj politickí väzni, že patril snáď k jedným z mála, na jednej ruke sa dalo spočítať ľudí, ktorí nakoniec nepodpísali to, čo od nich chceli scenáre Štátnej bezpečnosti, a sa nezlomil, bol tak tvrdým človekom. Takto dopadli ďalší komunisti, ktorí pripravovali celý tento nástup. Prečo spomínam práve týchto ľudí a nespomínam všetky desaťtisíce politických väzňov. Bolo ich viac ako 80 000, prečítajte si ich zoznam v knihe na CD-čku Zločiny komunizmu na Slovensku, len na Slovensku viac ako 80 000. Spomínam to trošku v tejto chvíli možno aj netradične a, podotýkam, neporovnateľne, ale predsa. V roku 1991 došlo k prvej zrážke VPN medzi nami a Vladimírom Mečiarom. Pri všetkej skromnosti chcem povedať, že som bol na čele parlamentu a na čele Predsedníctva Slovenskej národnej rady, ktoré ho odvolávalo a ktoré nakoniec celý tento proces odvolávania nieslo politicky na svojich pleciach. A do dnešného dňa som na to hrdý a dúfam, že zostanem na to hrdý. Michal Kováč bol vtedy veľký prívrženec Vladimíra Mečiara a HZDS. Michala Kováča a Rudolfa Filkusa sme neodvolali z vlády, oni sami potom podali demisiu. Išli zo solidarity s Vladimírom Mečiarom. A Michal Kováč bol ten, ktorý mňa osobne vtedy napadol ako predsedu parlamentu, že preto útočím voči Vladimírovi Mečiarovi, pretože mu závidím jeho schopnosti. Nuž o jeho schopnostiach sa potom neskôr dozvedal z vlastnej praxe. A chcem ešte povedať, že Michal Kováč aj so svojím synom, ktorého potom stretol tento osud, aspoň také som mal informácie, boli vo volebnom štábe a mali ekonomické záležitosti na starosti vo voľbách, teraz neviem, či v roku 1992 alebo v roku 1994. V každom prípade mali takú silnú dôveru HZDS, že boli vo volebnom štábe. Michala Kováča nestretol taký trest, aký stretol Slánského ap. A, samozrejme, nechcem tieto veci porovnávať, ale proste došlo k veľkej zrážke. A on ako ten, ktorý verne podporoval Vladimíra Mečiara, odrazu sa ocitol v jeho nemilosti a odniesol to jeho syn. Tak ako nikdy neprestanem odsudzovať zločin voči Slánskému, Clementisovi, Husákovi a Novomeskému a, samozrejme, mnohým ďalším, nikdy neprestanem proste bojovať proti zločinu, ktorý sa udial Michalovi Kováčovi ako prezidentovi a jeho synovi ako synovi prezidenta tým, že ho teroristickým spôsobom uniesli a že ho mohli obrať o život. Nikto nevie, ako by sa vyvinula situácia, kde s tým revolverom naňho v tom aute mierili, keby Michal Kováč mladší vytiahol revolver a išiel sa brániť. Nikto nevie, kto by vystrelil prvý. Nikto nevie, čo sa mohlo stať, keby nejakým spôsobom predávkovali alkohol, ktorý doňho nasilu a pod nátlakom, bitím a tými elektrošokmi vliali, či nemohlo dôjsť k náhode, takže by bol zahynul. Čiže aj tu išlo o život. A to treba zdôvodniť všetkým tým, ktorí sa dneska stále ešte usmievajú nad tým, čo sa udialo. A z toho dôvodu sa treba k tomu vrátiť, pretože moc tajnej služby nemožno zneužívať. Dámy a páni, v rokoch 1989 a 1990 som patril ku garnitúre tých politikov, ktorí boli zástancami hrubej čiary. Tá hrubá čiara sa týkala amnestie veľkej, ktorú dal prezident Václav Havel a ktorá sa týkala mnohých a mnohých, nielen politických, lebo vtedy už nebolo veľa politických väzňov, možno žiadni takíto neboli, iba možno Ivan Polanský, väzňov, ktorí vtedy boli vo väzení, ale všetkých, ktorí nejakým spôsobom aj zo zúfalstva z toho režimu o nepriedušnosti bojovali s režimom, dostali amnestiu. Bolo to akési vykročenie, skúsme začať od znovu, skúsme začať po tých hrozných 40 rokoch budovať nejaký iný život. V tejto línii spolu s Jánom Čarnogurským sme požiadali o milosť prezidenta Václava Havla, keď bolo začaté trestné oznámenie a trestné stíhanie voči nadporučíkovi Štátnej bezpečnosti za to, že nás protiprávne držal v cele predbežného zadržania. Jednak sme chceli ísť v línii, že začneme odznovu, a jednak sme si mysleli, že je smiešne, aby jeden nadporučík Štátnej bezpečnosti išiel do väzenia a ostatní všetci pohlavári, ktorí to riadili, sedeli vo svojich vilách, tu neďaleko a usmievali sa na nás ako my nejakým spôsobom vybavujeme si účty s tým veľkým komunistickým režimom. Dámy a páni, ale toho bolo dosť. A treba stále a stále sa pýtať pána Vladimíra Mečiara na to, čo povedal Svěchota, nebohý Svěchota, v interview pre Plus 7 dní. Tam ho nikto nenútil, že celý ten proces únosu riadil on. A tu sa treba znovu opýtať, prečo dával správu o tom, ako podrobne prebieha únos, Ivan Lexa práve pánovi Karolovi Martinkovi, ako to bolo povedané v tejto správe. A treba sa opýtať, o čom sa rozprávali vtedy na tej vláde, keď Vladimír Mečiar odrazu prerušil rokovanie vlády, v čase únosu, a pol hodinu sedel s Ivanom Lexom. Treba povedať, že dosť, proste ak niekto takýmto brutálnym spôsobom rok a pol potom, čo sa dostal k moci, potom začal proste veci, ktoré nemajú obdoby. Ja sa pamätám, ako sme boli vtedy vo Washingtone, ako sa nás tam pýtali tí senátori a kongresmani, čo to je za krajinu, že tajná služba unesie prezidentovho syna, čo to je za krajinu, ktorá chce ísť do EÚ a chce patriť do demokratickej sféry, kde má byť NATO. No proste dosť, ak teda HZDS, ak nejakým spôsobom teda Vladimír Mečiar na tomto participoval, no tak sa musia nejako postaviť tvárou v tvár tejto skutočnosti. Pán Mečiar sa tu nazýva a sám seba nazýva zakladateľom štátu. Prosím, nech sa páči, môže si tento titul dať, ale aj s jeho prívlastkami, ktoré chceme tu mať ozrejmené. Chceme vedieť, na akých základoch sa začal budovať tento štát, v duchu toho masarykovského, že štát stojí na tých ideách, na ktorých sa začal rozvíjať. Chceme vedieť, na akých ideách to bolo, či to nebola brutalita, terorizmus, na ktorých sa mal začal budovať tento štát, a preto tento zápas je tu stále a stále aktuálny, preto nie sú to nejaké povinné tance, ktoré my tu chceme už, nedajbože, z nejakých straníckych dôvodov, pretože nám ide o charakter tohto štátu, pretože nám ide o to, o každom takomto teroristickom, teda prepáčte za výraz, svinstve, ktoré sa tu deje, keď sa zneužíva moc tajná. Veď sme videli, akým spôsobom tí ľudia používali pásky bezpečnosť, akým spôsobom sa pohybovali na hranici. Úplne bez akéhokoľvek splnomocnenia zneužívali postavenie tajnej služby, aby si každý myslel, že všetko majú povolené. Nič nebolo povolené, ani sledovanie, ani odpočúvanie, nič. Všetko robili, zneužívali tajnú službu. Ak táto krajina má ísť ďalej ako normálna krajina, ak táto krajina nemá znovu upadnúť do tohto, tak si všetci príslušníci Slovenskej informačnej služby, všetci predstavitelia Slovenskej informačnej služby, ale aj vlády a jej premiéri musia uvedomiť, že tu budú vždy sily, ktoré na to ukážu, a že nikdy nedopustíme, aby takýmto spôsobom sa brutálne v jednom demokratickom štáte potom, čo celý tento systém obludný, zločinecký, komunistický tu padol, niekto ešte odvažoval tu zneužívať moc voči obyčajným ľuďom. A to nie sú ešte všetky veci, ešte sa dostaneme aj k veciam, ktoré sa udiali potom, resp. ktoré sa udiali v tom období. Dámy a páni, svojím hlasovaním sa pridáte na jednu stranu barikády. Ďakujem. (Potlesk.)