Vašečka, Richard, poslanec NR SR (2015-10-02):
Ďakujem pekne. Ja pár slov na podporu tohto návrhu alebo aj tejto myšlienky, sme v prvom čítaní a vychádzam primárne z toho teda, že som rodič štyroch detí, zároveň aj učiteľ. Jedno z mojich detí je na strednej škole, dve na základnej a jedno je ešte v materskej škôlke. Zároveň ako učiteľ gymnázia asi 15 rokov sa na to pozerám aj z jednej aj z druhej strany. Musím povedať, že my v našej rodine sme mali pôvodne túžbu takto vlastne vzdelávať deti doma, ale v tom čase, keď naše najstaršie deti vlastne prišli na svet, tak ešte takáto možnosť legislatívne nebola upravená a nakoniec z rôznych praktických dôvodov, aj keď už tá možnosť potom bola, sme k tomu nepristúpili, ale musím sa tak osobne priznať, že ma z toho bolí srdce. Príde mi to ako zvláštne, že také základné veci o živote sa moje deti dozvedajú od iných ľudí. A to nehovorím kvôli nedôvere voči učiteľom, sám som učiteľ, čiže v žiadnom prípade nevidím učiteľov ako nejakých cudzích ľudí. Naopak, veľakrát sú to naozaj takí druhí rodičia tých detí, takže nevychádza to z nejakého podozrievania školstva alebo učiteľov. Na druhej strane je to normálne, že deti tie základné hodnoty aj základné poznanie o svete dostávajú v rodine a je výborné, ak rodina funguje a ak tieto veci sa do detí dostávajú od tých najbližších ľudí, a to je otec a matka a samozrejme, prípadne širšie príbuzenstvo. Ja sám si spomínam, ako hlavne, keď som teda mal ešte aj viac času, bol viac doma, tak som chodil s deťmi v určitom veku na tzv. prieskumy do prírody, kde sme išli, niečo sme videli, porozprávali sme sa o tom, povedali si nejaké informácie, bolo to veľmi prirodzené, milovali sme to, aj deti, aj ja. Na druhej strane niektorí ľudia namietajú, že je problémom pri tomto domácom vzdelávaní socializácia a tak ďalej. Väčšina rodičov, ktorí sú schopní a ochotní do toho ísť a je to naozaj veľmi malé percento rodičov, žijú zároveň dosť intenzívnym spoločenským životom a sú v spojení s ďalšími takýmito rodinami, častokrát aj viacdetnými, čiže tie deti sú veľmi intenzívne, aj socializované. Znova, aby bolo jasné, hovoríme možno o nejakom promile, o nejakých promile počtu ľudí a počtu rodičov a detí, ktorí sa do tohto zapájajú, pretože ľudia, ktorí to majú na srdci, ako napríklad ja, v konečnom dôsledku pod vplyvom praktických okolností uprednostnia to školské vzdelanie a vyberajú si potom školy, ktoré sa im zdajú pre ich deti najvhodnejšie. Ja si myslím, že rodičom, ktorí sú naozaj tak zodpovední a majú toto na srdci, tak štát by mal vytvoriť maximálne dobré ústretové podmienky, aby túto svoju myšlienku mohli realizovať, pričom pochopiteľne dohľad štátu pre určité extrémne situácie je dobrý, ak zostáva. A ja si spomínam na jeden prípad, kde ešte v dávnejšej dobe, možno z môjho pohľadu o pol generácie ďalej, v Holandsku jeden rodič odmietol dať svoje deti nastúpiť do školy. Tak, samozrejme, ho obvinili, bol súd a on sám sa na to teda pripravil a nakoniec argumentáciou, hoci nebol právnik, vyargumentoval, že súd uznal, že podľa ústavy majú rodičia právo a ak ho zanedbávajú, ak ho zanedbávajú, tak vtedy môže nastúpiť štát. A dalo by sa povedať, že deti majú právo byť vzdelávané, rodičia majú právo svoje deti vzdelávať, ale neznamená to automaticky povinnosť školského vyučovania, ak tá povinnosť a to právo zároveň sú realizované teda ináč. Takže zhrniem to len veľmi jednoducho, podporujem to, treba umožniť takýmto ľuďom naozaj priaznivé podmienky. Stretávam sa s týmito ľuďmi, viem, že sú to veľmi vzácni, vzdelaní ľudia, ktorí sa snažia, aby mohli robiť to, čo je podľa nich pre ich deti, pre ich rodiny to najlepšie. Častokrát sú tam aj špecifické podmienky, ktoré naozaj mnohí tí rodičia vedia najlepšie zhodnotiť. Takže budem hlasovať za tento návrh zákona, aby postúpil do druhého čítania. Týmto aj ďakujem pánu navrhovateľovi, že ho predložil. Ďakujem.