T. Rosová, poslankyňa: (2008-04-02):
Aj ja považujem za väčšie nešťastie, ak sa školský zákon stane predmetom takéhoto politického prekárania medzi Slovenskou národnou stranou a, povedzme, SMK preto, lebo potom sa mnohé iné tiež dôležité témy dostanú mimo rámca pozornosti a koncepčné problémy zákona riešiť nebudeme. Ja si myslím osobne, že diskusia sa venovala tejto téme tak dlho preto, lebo sa o nej nediskutovalo predtým. Jednoducho je to jeden z dôsledkov toho, že zákon vznikal, tak ako vznikal. Vznikal za bránami ministerstva bez debaty s politickými partnermi, s politickou opozíciou. Myslím si, že keby bola snaha diskutovať, našlo by sa také riešenie, ktoré by na jednej strane určite nestavalo bariéry, jazykové bariéry pred deti, ktoré chodia do škôl s vyučovacím jazykom maďarským, ale na druhej strane by ho maďarská menšina nepovažovala za útok na svoje práva. Lenže takáto diskusia nebola. Prejavilo sa to tu, prejavilo sa to aj v mnohom inom. Počúvali sme tu najmä z úst poslancov a poslankýň koalície priam chválospevy na to, ako sa  demokraticky rodil tento zákon a v akej debate so zainteresovanými. No opakujem, s opozíciou nediskutoval nikto. A to, že ani tá diskusia s odbornou verejnosťou zrejme nebola taká efektívna a že možno prebiehali nejaké stretnutia, ale navzájom sa tie strany pravdepodobne nepočúvali, o tom svedčí tritisíc, približne tritisíc pripomienok, ktoré si ten zákon vykoledoval v pripomienkovom konaní. Myslím si, že apelovať teraz na jednotu v pohľade na školský zákon, na nejaké nepolitické hlasovanie bez toho, aby sme spoločne predtým hľadali riešenia a vybrali tie najlepšie bez ohľadu na to, z ktorého politického tábora pochádzajú je pokrytectvo. Hlasovať za tento zákon by sme mohli vtedy, keby sa v ňom odrážali aj naše názory na budúcnosť školstva. Nie je tomu tak. No ale chcem v mojom vystúpení povedať, čo by sme boli povedali, keby sa nás bol niekto pýtal nato, aký je náš názor na budúcnosť slovenského školstva. Samozrejme, dalo by sa o tom hovoriť veľmi veľa. Poviem len niekoľko takých téz, o ktorých tu zatiaľ buď nebola reč, alebo sa hovorilo  len veľmi málo. Veľmi málo sa totiž hovorilo o tom, čo sú vlastne základné problémy a kde na ne zákon hľadá odpoveď, kde by mali byť tie riešenia. A kde, napokon, aj tie riešenia vidia odborníci. Pomenujem dva základné problémy nášho školstva. O jednom sme hovorili viac, o druhom menej. Tým jedným je, že naše deti zaostávajú v kompetenciách za svojimi rovesníkmi z vyspelých krajín. Pán poslanec Halecký tu reprezentoval taký pohľad osvietenej verejnosti, povedala by som, na naše školstva, v ktorom je mnoho pravdy a mnoho naozaj inovatívneho a takého, čo naše školstvo naozaj potrebuje, ale sú tam aj isté mýty. A ten mýtus podľa mňa je práve v tom, že naše deti sú konkurencieschopné z hľadiska vedomostí. Nuž z hľadiska vedomostí, z hľadiska faktov, ktoré majú nazbierané v hlavách, možno áno. Len tie, žiaľ, nie sú tým, čo z nich urobí úspešných aj kvalifikovaných či už odborníkov, ale aj občanov. Ale ide o pohľad cez kompetencie. Takže prvý problém kompetencie a zaostávanie našich detí v tejto oblasti. Druhý problém otváranie sa nožníc medzi potrebou trhu práce a medzi kvalifikovanosťou alebo kvalifikáciou, ktorú absolventi našich škôl ponúkajú. Dalo by sa hovoriť aj zo širšia. Ale skúsim skôr hovoriť o riešeniach a tie zhrniem do troch princípov, ktoré sú podľa mojej mienky opornými piliermi zmeny, ktorá by u nás mala v školstve nastať. Začnem prvým princípom, pri ktorom dochádza často k nedorozumeniu a k nepochopeniu. Včera sme tu diskutovali s pánom poslancom Rafajom práve o tomto princípe, ktorý nazvem rovnosť šancí alebo rovnaká šanca na úspech. Opakujem, rovnosť šancí. Nie rovnostárstvo, nie egalitarizmus, nie rovnaké výsledky, nie rovnaký prístup, ale rovnaké šance. A prečo hovorím o tomto princípe ako prvom? Preto, lebo výsledky medzinárodných meraní ukazujú nielen zaostávanie našich žiakov, ale našťastie nám ponúkajú aj recepty, ako sa s ním vysporiadať. A jedným z tých receptov je odstrániť to, že naše školstvo prehlbuje rozdiely, ktoré sú dané sociálnym prostredím, z ktorého dieťa vychádza. Je to opakovaná téza, ktorá nenašla v predkladanom zákone ani v nejakých iných opatreniach súvisiacich s reformou podľa mojej mienky dostatočnú odozvu. Je to problém, ktorý nie je len na Slovensku. Problém, že dieťa, ktoré pochádza zo sociálne nehovorím znevýhodneného prostredia v zmysle naozaj nejakého extrému, ale z prostredia, ktoré nie je dostatočne tvorivé je hendikepované do takej miery, že jeho schopnosti sa v škole nie rozvíjajú, ale, naopak, potláčajú a že rovnako nadané dieťa sa v istom veku stáva úspešnejším, pokiaľ pochádza z tvorivého prostredia. No a toto je dôležitý impulz na uvažovanie o opatreniach, ako sa s tým vysporiadať. Mimochodom aj v Británii sa práve tejto téme venuje konzervatívna strana, takže, ak hovoríme o nejakom vyrovnávaní šancí a o sociálne znevýhodňujúcom prostredí, naozaj to nie je téma ľavice, je to téma, ktorá je proste dôležitá pre to, aby bol náš školský systém efektívny. No a tie nástroje. O jednom som hovorila zo širšia už včera, to je rozšírenie povinnej školskej dochádzky. Jednak povinný posledný ročník materskej školy, a jednak predĺženie školskej dochádzky do 18 rokov. Ale teraz sa chcem pristaviť pri inej téze, ktorá tiež rezonovala aj vo vystúpení pána poslanca Rafaja nie celkom v takejto podobe, ale istým spôsobom o nej hovoril, a to je vtiahnutie mimovzdelávacích aktivít do školských vzdelávacích programov a viac dôrazu na rozvoj talentu a nadania už v samotnej škole. Vtiahnutie mimovzdelávacích rozvojových aktivít, mám tým na mysli aktivity krúžkové, aktivity športové, ale možno aj aktivity v oblasti zdokonaľovania vedomostí v niektorých špecifických oblastiach. Máme tu skúsenosť dobrú aj nedobrú, ale skúsenosť, ktorú stojí zato vyhodnotiť, skúsenosť so vzdelávacími poukazmi. Bol to taký prvý krok alebo pol krok k tomu, čo si predstavujem ako optimálne vtiahnutie takéhoto typu aktivít do školského systému. Myslím si, že by sa mali tieto vzdelávacie poukazy transformovať tak, aby sa stali súčasťou normatívneho financovania a aby školy mali prostriedky na to, aby tieto aktivity boli súčasťou ich školských programov. Tam by mali priestor na to, aby sa odlišovali od ostatných, aby si mohli rodičia vyberať školu na základe toho, čo ponúka iné oproti inej škole, či ponúka skôr dôraz, povedzme, na hudobné vzdelanie, na šport a tak ďalej. Máme tu potenciál základných umeleckých škôl, centier voľného času. Tento potenciál treba využiť a bolo by to veľmi elegantne možné využiť, samozrejme, tak ako doteraz tam, kde rodičia majú záujem a vedia deti prihlásiť na tieto aktivity, ale zároveň aj oveľa užším prepojením týchto inštitúcií so školami, základnými a strednými tak, aby na báze nejakej spolupráce spolupracovali pri realizácii školských vzdelávacích programov. Ak bude záujem, môžem o tomto projekte porozprávať vo výbore alebo kdekoľvek inde bližšie, teraz hovorím len o princípe. Keďže tu pán minister nebol, zopakujem, čo som hovorila na začiatku. Snažím sa ponúknuť niektoré tézy, ktoré by sme boli ponúkli, keby s nami bol niekto diskutoval pri príprave tohto zákona. Ďalší nástroj na vyrovnanie šancí je inklúzia a integrácia detí so špeciálnymi vzdelávacími potrebami vrátane detí s mimoriadnym nadaním, aj detí s kultúrnou a jazykovou odlišnosťou. Nemyslím si, že tu nebude niekedy skupina detí, ktoré naozaj potrebujú celkom individuálnu opateru a nie je možné ich integrovať do škôl s bežnou populáciou. Ale každopádne taký spôsob exklúzie, aký máme na Slovensku dnes a aký sa vlastne len upevní po prijatí takéhoto zákona, je výnimočný a hendikepuje Slovensko ako také preto, lebo práve pomoc tým najslabším a ich vtiahnutie, ich inklúzia je to, čo odlišuje úspešné a menej úspešné školské systémy. Pritom ale, samozrejme, podporovať také prístupy vo výučbe, ktoré poskytujú jednotlivým žiakom vo vnútri rôznorodých triednych kolektívov a rôznorodého školského kolektívu individuálnu starostlivosť, opakujem individuálnu starostlivosť, individuálny prístup a ktoré umožňujú ich rozvoj cestami, ktoré sú najvhodnejšie práve pre ich potenciál a pre ich potreby. To je ten toľkokrát citovaný fínsky model, keď sú aj veľké triedne kolektívy, ale sú diferencované práve podľa možnosti, talentu a potrieb žiaka. Takže myslím si, že tadiaľ tiež vedie cesta k prekonávaniu toho znevýhodnenia, ktoré je dané sociálnym prostredím, z ktorého žiak pochádza. Hovorila som, že vrátane detí s mimoriadnym talentom. Áno, pretože som všetkými desiatimi zato, aby tieto deti mali špeciálnu starostlivosť a aby sa neplytvalo s ich mimoriadnym nadaním, ale na druhej strane, pokiaľ tie deti nemajú vďaka svojmu mimoriadnemu talentu aj hendikep, povedzme v oblasti socializácie alebo v psychologickej oblasti, nie je dôvod vyčleňovať ich z normálneho prostredia, pretože im tým ubližujeme. Dnes tu máme skúsenosti, a dostalo sa to aj do zákona, so školou pre mimoriadne talentované deti. Určite v tých prípadoch, o ktorých hovorím, tam, kde talent je na druhej strane vyrovnaný problémami, alebo teda vyvážený problémami, je to zrejme dobré prostredie. Lenže dnes je podmienkou prijatia na túto školu len IQ test a dosiahnutie 120 bodov. Mne sa zdá veľmi nespravodlivé, že na jednej strane platíme dvojnásobný normatív na niektoré deti, ktoré dosahujú takéto výsledky v IQ testoch, v zákone to nie je, ale realita je taká a platíme im dvojnásobný normatív. A na niektoré deti, ktorých sú tisíce, pretože to nie je zase taká hranica, ktorá by nebola v populácii dostatočne zastúpená, jednoducho taký normatív neplatíme len preto, že ich rodičia nemali ambíciu mať svoje dieťa v škole pre mimoriadne talentované deti. Takže tu treba podstatne opatrnejšie, treba individuálne posudzovať, či je takáto špeciálna starostlivosť na prospech, alebo skôr v neprospech dieťaťa a jeho budúcnosti. Ďalšia téza, tiež v rámci tohto prvého piliera, a tým je rovnosť šancí je vybudovať otvorenú školu ako skutočné centrum vzdelávacích a rozvojových aktivít v komunite. Mali sme tu aj máme projekty Otvorená škola, niekde s veľmi dobrými skúsenosťami. Závisia však väčšinou od individuálnych daností a individuálneho nasadenia jednotlivcov. Myslím si, že v prepojení s projektom na vtiahnutie mimovzdelávacích rozvojových aktivít do školy by sa tá otvorená škola stala otvorenou, pokiaľ by školy mohli ponúkať napríklad svoje školské vzdelávacie programy v tejto oblasti aj širšej verejnosti, ale aj inými spôsobmi. No a, napokon, čo je dôležité a málo sa o tom hovorí – včera som hovorila o tom v súvislosti s odborným vzdelávaním – je priepustnosť medzi rôznymi druhmi vzdelávania. To tiež nie je žiaden môj výmysel, tiež je to pravidelná súčasť všetkých analýz a odporúčaní medzinárodných expertov formovať spoločný všeobecný základ aj pre odborné vzdelávanie. Dnes je celkom zrejmé, že tí budúci odborníci, absolventi stredných škôl, ktorí sa orientujú na odborné profesie už na strednej škole budú potrebovať počas svojho života zmeniť svoju kvalifikáciu mnohokrát. Budú sa musieť vzdelávať a učiť opakovane. A pre nich je dnes najdôležitejšie mať taký základ, na ktorý budú môcť v celoživotnom vzdelávaní nadväzovať a ktorý ich aj naučí učiť sa a flexibilne reagovať na potreby trhu práce. Nespochybňujem tým, že potrebujeme aj odborný tréning, ale to, čo má zabezpečiť štát v prvom rade a garantovať štát je ten spoločný všeobecný základ. A som plne zato, aby sme stredné školy umožnili integrovať, to znamená, nie deliť ich na gymnáziá a odborné školy, ale aby sme umožnili aj vznik takých škôl, kde je ten všeobecný základ, nekončí po ukončení povinnej základnej školskej dochádzky, ale pokračuje aj na strednej škole a ten stríming, to delenie na odborný alebo akademický smer je až v neskoršom veku. Takže rovnosť šancí, rovnaká šanca na úspech prvý dôležitý bod. Druhý bod, o ktorom sa veľa hovorí, pán Halecký o ňom hovoril tiež, ale myslím, že sa preň robí veľmi málo, je otvorenie sa tvorivým flexibilným a humanistickým metódam, vytvorenie tvorivého humanistického a flexibilného prostredia výchovy a vzdelávania v školách. Často tu dochádza k zámene obsahu a formy. Áno, je dôležité hovoriť o obsahu, reagujem aj na to, čo hovoril pán Halecký, je dôležité hovoriť o obsahu, lenže nemôžeme si zamieňať to, že keď školám necháme 30 alebo až 50 % možností zvoliť si svoj obsah, že tým nejakým spôsobom budeme motivovať k tomu, aby ich forma vyučovania bola naozaj tvorivá, moderná, inovatívna. K tomu už poviem len toľko, že stále tvrdím a stále platí, že nemôžeme dnešné deti vychovávať včerajšími metódami v predvčerajších školách pre výzvy zajtrajška. No a napokon, ale určite nie naposledy, ten tretí pilier je dobrý a vážený učiteľ. Pán poslanec Rafaj učiteľom začínal, zákon zatiaľ o učiteľovi nehovorí a možno bude viac priestoru hovoriť o postavení učiteľa vtedy, keď budeme túto tému mať aj podloženú legislatívne a budeme o nej rokovať v podobe zákona. No ale dovolím si povedať už len na základe toho, čo som čítala v koncepciách predložených ministerstvom školstva, že kľúčové je začať prípravou a výberom učiteľov. Pokiaľ nezmeníme spôsob prípravy učiteľov, tak naša škola bude jednoducho stále v zotrvačnosti a stále rovnaká. Dôležité je, aby sme vychovávali nie učiteľov predmetov, ale aby sme vychovávali učiteľov detí. A to je zmena prístupu. No a to, čo nie je zahrnuté zatiaľ v koncepciách a čo považujem za úplne najdôležitejšie je možnosť manažérov, tých, čo školu riadia v oveľa väčšej miere diferencovanejšie odmeňovať, ale aj možnosť zriaďovateľov narábať časťou prostriedkov podľa vlastného uváženia podstatne voľnejšie, ako je to doteraz a rozhodnúť sa napríklad, či ich špeciálne ponúknu, alebo použijú na mimoriadne odmeny pre učiteľov, alebo nejakým iným spôsobom. Myslím si, že ak tu nedosiahneme výraznú diferenciáciu väčšiu, než o akej sa hovorí, ale nie plošnú, ale naozaj takú, o ktorej sa bude rozhodovať tam, kde to rozhodnutie zaváži, tak sa ďalej nepohneme. No a to hodnotenie, to naozaj, pán minister, myslím, že by stálo za úvahu.  Kariérny postup by určite nemal byť založený len na vyhodnotení nejakých skúšok a znalostí učiteľov. Určite by sme do hodnotenia učiteľov mali vniesť aj... – preto si to dovolím teraz, aby nedošlo zase k tomu, že to budem musieť hovoriť ex post –  ale do hodnotenia učiteľov by sme mali vniesť aj hodnotenie ich výkonu, ich pridanú hodnotu voči deťom. A to isté platí aj pre hodnotenie škôl ako takých, ale to je iná téma. Samozrejme, teraz je veľmi dobré, že sa hodnotenie, a teda vyhodnocovanie výstupov stáva prioritou. S tým naplno súhlasím. Ale je podstatné, aby sme nerobili len nejaký rebríček škôl podľa toho, aké výsledky dosahujú a koľko bodov, ale aby sme hodnotili aj ich individuálnu pridanú hodnotu, ktorá zohľadňuje práve to prostredie, v ktorom pôsobia a z akého majú deti a žiakov. Takže zopakujem tie tri piliere. Rovnaká šanca na úspech, tvorivé flexibilné a humanistické prostredie a metódy a dobrý a vážený učiteľ. Ďakujem veľmi pekne. (Potlesk.)