Jurinová, Erika, poslankyňa NR SR (2017-06-19):
Vážený pán predsedajúci, pani komisárka, kolegyne, kolegovia, úrad má byť nezávislým úradom, ktorý dozerá na práva detí a pomáha ich napĺňať. Hneď za začiatku funkčného obdobia však táto funkcia bola poznamenaná kauzou Detského domova PETO, ktorý ohýba zákony v prospech seba za výdatnej pomoci komisárky. Musím poznamenať, že sama som s napätím očakávala prvú správu obidvoch komisárok, pre ktoré bol rok 2016 rokom budovania úradu, mám na mysli teda komisárku pre deti, ale aj komisárku pre zdravotne ťažko postihnuté osoby. Takže v roku 2016 budovali úrad, vymedzovali a špecifikovali zameranie jeho činnosti. Hľadanie a definovanie priorít a popritom aj riešenie konkrétnych úloh a predovšetkým podnetov bolo ich hlavnou náplňou. Je fér povedať, že u pani komisárky pre deti prišlo už v prvom roku vykonávania tohto úradu k zvýšenej pozornosti, ktorá bola venovaná jej činnosti zo strany poslancov, predovšetkým členov výboru pre ľudské práva a národnostné menšiny, ale aj zo strany odbornej a laickej verejnosti. Ako som už spomenula, určitým výsekom činnosti pani komisárky sa museli zaoberať poslanci výboru pre ľudské práva a národnostné menšiny v súvislosti aj s neslávne známou kauzou Čistý deň. Ako predsedníčka výboru pre ľudské práva som bola pochopiteľne zainteresovaná do tejto kauzy a voľky-nevoľky som musela sledovať aj vystupovanie, či skôr vstupovanie pani komisárky do tejto kauzy. Upozorňujem, že tu nechcem viesť dokazovanie, čo sa dialo v Čistom dni, či sa to vôbec dialo a kto je za to zodpovedný. Nie sme na súde, ale dovolím si použiť pojem, ktorý sa práve v súdnej praxi používa, a to je zaujatosť. Z mnohých judikatúr našich i európskych súdov si dovolím náhodne vybrať jeden príklad. Európsky súd pre ľudské práva pri riešení otázky nestrannosti sudcu vychádzal z toho, že okrem nezávislosti sudcu je potrebné brať zreteľ aj na ďalšie aspekty subjektívneho a objektívneho charakteru. Subjektívna stránka nestrannosti sudcu sa týka jeho osobných prejavov vo vzťahu ku konkrétnemu prípadu a k účastníkom konania, prípadne k ich zástupcom. Rozhodujúce ale nie subjektívne stanovisko. Objektívna nestrannosť sa neposudzuje podľa subjektívneho stanoviska sudcu či subjektu, spravidla účastníka uplatňujúceho námietku zaujatosti, ale existencia objektívnych skutočností, so zreteľom na ktoré môže vznikať pochybnosť o nestrannosti sudcu. Objektívna nestrannosť sa neposudzuje podľa subjektívneho stanoviska sudcu, opakujem to, či subjektu uplatňujúceho námietku zaujatosti, ale podľa objektívnych symptónov. Posúdenie nestrannosti sudcu nespočíva teda len v hodnotení subjektívneho pocitu sudcu, či sa cíti, resp. necíti byť zaujatý, ale aj v objektívnej úvahe, či možno usudzovať, že by sudca zaujatý mohol byť. Zopakujem, že by zaujatý mohol byť. Uvedomujem si, ja viem to teda, že pani komisárka nie je sudcom. Sama sa však do pozície sudcu či arbitra postavila. Hneď od začiatku vystupovala na obranu ľudí, u ktorých bolo viac ako dôvodné podozrenie na vážne ľudské a profesionálne pochybenia. Zámerne nehovorím o trestnosti ich konaní, keďže práve odvolávaním sa na to, že skutky neboli vyšetrené a že treba počkať na závery orgánov činných v trestnom konaní sa zaštiťujú štátne orgány aj samotná komisárka pre deti s cieľom odvrátiť pozornosť a zmiasť, ja by som skôr povedala, balamutiť verejnosť. A od čoho treba odvrátiť pozornosť? Nuž od toho, že na obranu a obhajobu neobhájiteľného, teda skutočností, o ktorých aj na pôde Národnej rady vystúpilo neraz množstvo odborníkov, ktorí nahlas, zreteľne a aj otvorene povedali, že o praktikách v Čistom dni sa vie roky, vedia to odborníci na Slovensku a upozorňovali na to aj zahraniční partneri pracujúci so slovenskými resocializačnými zariadeniami. Na vlastné uši som to počula pri verejných rokovaniach nielen nášho výboru, ale aj na stretnutí pri okrúhlom stole, ktorý organizoval výbor pre sociálne veci, a aj v kuloároch, kde na priamu otázku ministerky spravodlivosti, prečo ste o tom nehovorili skôr, odpovedal známy expert v resocializácii drogovo závislých, „lebo sme sa báli o existenciu, o zamestnanie, o osud našich zariadení“. Na týchto podujatiach bola aj pani komisárka Tomanová. A tu sa vraciam k jej nezávislosti a nestrannosti. Na podujatiach, kde sme sa zúčastnili obidve, vystupovala zanietene, oduševnene a so zápalom. S bojovým zápalom na obhajobu a ochranu ľudí podozrivých z nekalých praktík, ktoré, bez ohľadu na to, či budú uzavreté ako trestné alebo nie, poškodzovali a ďalej poškodzujú zdravý vývin tam umiestnených detí. Ako som už povedala, nie sme na súde a ja tu nebudem ukazovať a dokazovať, že pani Tomanová ako pracovníčka a neskôr aj ministerka práce a sociálnych vecí mala veľmi blízke, priateľské a srdečné vzťahy s ľuďmi, ktorí sú vo veľmi úzkom napojení na akoby nedotknuteľné zariadenie Čistý deň a predovšetkým na jeho zakladateľku a manželku jeho dnešného riaditeľa. Ani nemám komu vzniesť námietku voči zaujatosti pani Tomanovej v tomto prípade. Keby si pani Tomanová ctila právo, spravodlivosť a najlepší záujem dieťaťa, sama by bola na začiatku povedala: prepáčte, v tomto sa ja nemôžem angažovať, sú to moji kamaráti, nedokážem byť nestranná. Nielenže to nepovedala, okamžite sa z titulu svojej funkcie s vervou pustila do ich obhajoby. Nie do obhajoby detí, ale do ich obhajoby, vedúcich a zamestnancov. Popri tom stúpala ako slon v porceláne do problematiky, ktorej odborne nerozumie, pasovala sa za psychológa, právnika, možno aj za matku Terezu v jednej osobe a viedla šetrenie v priamych kontaktoch, rozhovoroch a návšteve resocializačného zariadenia a ešte pritom pred zapnutými objektívmi a kamerami. Je to v mojich očiach niečo, čo ju v pozícii komisárky pre deti diskvalifikuje. Pritom vo svojej správe doslova píše: „Model ochrany maloletých v elektronických médiách existuje na Slovensku od roku 1999, na jeho zavedení sa v počiatočnej fáze veľmi aktívne podieľali odborníci z radov detskej psychológie. Žiaľ, jeho ďalší vývoj sa akosi vymkol spod kontroly, pretože odbornosť sa prakticky vytratila.“ Veru v konaní pani komisárky Tomanovej odbornosť ani nešla okolo. Namiesto objektívneho prešetrenia vecí v inkriminovanom zariadení, podozrivom zo zneužívania detí, sa pani Tomanová rozhodla spracovať tzv. monitoring resocializačných zariadení. Pri jeho čítaní upútajú pozornosť dve základné veci. Po prvé, je evidentné, že monitoring bol naplánovaný, spracovaný a prezentovaný tak, aby ukázal, že nielen v Čistom dni sa dejú „také veci“, ale že vlastne aj v iných, možno vo všetkých obdobných zariadeniach. Neviem, či si máme myslieť, že je to teda vlastne normálne. V každom prípade by sa k tomu mali ozvať pracovníci tých iných zariadení, ktorých dobrého mena sa takéto prezentovanie týka. Je tiež otázka, aký dopad to môže mať na dôveru verejnosti, klientov, rodičov klientov, ale vlastne všetkých občanov, ktorí na tieto zariadenia prostredníctvom štátneho rozpočtu prispievajú. Po druhé, veľmi problematická je metodologická stránka monitoringu, a najmä úplne zbytočný počet príloh, teda 40 strán farebnej tlače na kvalitnom papieri bez pokusu o interpretovanie výsledkov. Ba dokonca bez popisu, názvu grafu a legendy, ktorá by dávala nejakú relevantnú informáciu, o čom vlastne vypovedajú. Toto sa nedá nazvať inak ako plytvanie materiálom i ľudskou prácou. Vyzerá to tak, že bol deťom navštívených zariadení administrovaný dotazník, nepoznáme jeho autora, zámer, úroveň štandardizácie, ako bol administrovaný, spracovaný a či to niekto oponoval. Hrubé údaje, teda počet odpovedí na jednotlivé otázky, boli zrejme nahádzané do excelovskej tabuľky a z nej automaticky vytlačené grafy bez popisu. Po tretie, podobné výhrady možno mať aj k pilotnému monitoringu v detských domovoch. Nevieme, kto ho robil, s akým cieľom, na aké otázky chceli autori získať odpovede a aké závery z ich zistení možno vyvodiť. Rada by som počula interpretáciu napríklad na otázku č. 32: ´Stretol si sa v detskom domove s takým správaním, ktorým by niekto robil rozdiely medzi tebou a ostatnými?´ Čo sa dá zistiť takto formulovanou otázkou? Ako si vysvetľujete, že 25 detí odpovedalo nie a 19 detí áno. O čom to vypovedá? Správa pani komisárky Tomanovej bola prerokovaná na zasadnutí výboru pre ľudské práva a národnostné menšiny 26. apríla tohto roku. Rokovanie bolo búrlivé. Na schôdzi výboru vystúpil aj občan-otec pobúrený podľa neho nekompetentným a neodborným konaním pani komisárky. S negatívnymi pripomienkami k predloženej správe vystúpili aj viacerí poslanci a hlasovalo sa o návrhu vrátiť správu komisárke Tomanovej na prepracovanie. Tento návrh nebol schválený. V hlasovaní neprešiel ani návrh spravodajkyne, aby výbor zobral správu na vedomie a odporúča Národnej rade zobrať ju na vedomie. Správa o činnosti komisárky pre deti za rok 2016 nebola teda výborom prijatá, bola veľmi kritizovaná pre obsahové nedostatky a pochybenia v činnosti komisárky pani Tomanovej. Dovolím si však upozorniť aj na pomerne vysoký výskyt chýb formálneho charakteru. Na prvý pohľad je to možno malichernosť, ale z hľadiska budúceho možného využitia správy upozorňujem na chybne uvedený dôležitý údaj na strane 7. Tam sa v piatom odseku uvádza, že „komisárka pre deti Ing. Viera Tomanová, PhD., bola zvolená do funkcie Národnej rady Slovenskej republiky 2. 12. 2016“. V skutočnosti však ste boli zvolená 2. 12. 2015. Naozaj sa nechcem venovať malichernostiam, ale možno by si správa bola vyžadovala aj pozornejšiu jazykovú korektúru. Sú v nej syntaktické, gramatické chyby, ktoré nechtiac vyvolávajú nedôveru aj voči obsahu, aj keby sa čitateľ tomu bránil. Pani komisárka, vaša činnosť by sa dala v skratke nazvať ochrana inštitúcií alebo ochrana zákonov pred najlepším záujmom dieťaťa. Obávam sa, že vaša činnosť dodnes neprispela k ochrane záujmu, lepšieho, najlepšieho záujmu dieťaťa. Ďakujem veľmi pekne. (Potlesk.)