Marcinková, Vladimíra, poslankyňa NR SR (2024-02-16):
Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Tak vrátim sa k tomu, o čo v tejto novele, v tomto návrhu ide. Už dlhodobo zvádzam boj a doslova je to boj o to, aby na Slovensku mohol mať každý detský pacient od toho najmenšieho a najkrehkejšieho, akými sú predčasne narodené deti, až po puberťákov, tínedžerov, ktorí tiež žiadajú o to, aby mali možnosť mať pri sebe rodiča v nemocničnom zariadení, kde sa deti ocitajú v dnešných podmienkach aj samé a má to potom veľmi negatívne vplyvy na ich zotavovanie, na ich psychickú stránku a v konečnom dôsledku je to porušovaním ich práv, ktoré im garantujú medzinárodné predpisy, ale aj ústava. Ako som už spomínala pri mojom prvom vystúpení v rámci navrhovania tejto úpravy, je veľmi dôležité, aby sme túto legislatívnu zmenu prijali nielen z toho titulu, že naplníme a uznáme zadosť našim medzinárodným záväzkom a našim ústavným právam, ktorými deti disponujú, ale aj z toho titulu, aby sme zabránili situáciám, ktoré dnes na úkor detí nie sú v našej legislatíve nejakým spôsobom ošetrené a ktoré sa v praxi, máme to aj zmerané, stávajú pomerne často. To boli práve tie situácie, kedy hovoríme o dieťati, ktoré je ešte v procese osvojenia a ocitne sa, potrebuje lekársku starostlivosť, potrebuje byť hospitalizované, alebo o deťoch, najmä deťoch samoživiteľov, rodičov jednorodičovských rodín, kde je viac detí a ten rodič si nemôže dovoliť opustiť ostatné deti, a preto hľadáme spôsob, akým by to dieťa nezostalo v nemocničnom zariadení osamotené, ale dokázali sme mu aj v rámci legálneho rámca poskytnúť ten sprievod blízkej osoby. Samozrejme, tento návrh myslí aj na situácie, kedy z objektívnych dôvodov je, dôjde k stretu dvoch práv, teda právu toho maloletého pacienta mať pri sebe blízku osobu, hovorme najmä o rodičovi, vo väčšine prípadov je to rodič, ale zároveň sa to dostane do stretu s akútnou záchranou života v zmysle nejakej vážnej operácie, kde by bola prítomnosť kohokoľvek iného než trebárs operatéra a jeho tímu kontraproduktívna, a práve preto aj vzhľadom na diskusiu s ústavnými právnikmi, s ktorými som riešila tento možný stret dvoch ústavných práv, sme došli k formulácii, ktorá v takýchto závažných situáciách, akým je napríklad vážny operačný úkon, ponúka možnosť vyriešiť to v tom legislatívnom rámci tak, že na ten neodkladný čas toho operačného úkonu môže lekár prítomnosť rodiča odoprieť, ale to neznamená, že ho pošle von z nemocničného zariadenia, pošle von z oddelenia, to znamená, že mu vysvetlí, že teraz je nevyhnutné, aby sa venovali tomu pacientovi v rámci operačnej sály, a hneď po tom, ako to bude možné, bude dieťa prinavrátené do blízkosti svojho rodiča a ideálne tak, ako to odporúčajú zdravotné postupy a moderná medicína, aby už pri preberaní z narkózy bol ten rodič pri svojom dieťati, pretože tam už máme aj vedecké výskumy, že ak je rodič alebo iná blízka osoba pri maloletom pacientovi, ktorý sa preberá z narkózy, tá rekonvalescencia je lepšia, preberanie z narkózy prebieha rýchlejšie, nehovoriac o tom, keď ide trebárs o dojčiacu matku a podobne. Čiže toto sú všetko veci, kde sa neopierame o nejaké naše zbožné priania, ale opierame sa o pomerne široké vedecké výskumy a štúdie, ktoré už k prítomnosti rodiča v nemocničnom zariadení pri svojom dieťati máme k dispozícii. Prečo je to tak dôležité, aby sme túto zmenu prijali? Nuž jednoducho preto, lebo na Slovensku je toto právo porušované a zároveň, ak porušované nie je, je vykladané rôznym spôsobom, to znamená, že má heterogénne uplatňovanie naprieč tak malým Slovenskom, kde je naozaj žiaduce, aby sme zosúladili túto prax v prospech detského pacienta a taktiež aj v prospech nejakého upratania vzťahov medzi poskytovateľmi zdravotnej starostlivosti a zákonnými zástupcami maloletých pacientov. Pretože aj tu dochádza ku kritickým, nejasným situáciám, ktoré škodia zdravotníctvu, a to najmä preto, že nemáme legislatívny rámec a nemáme ani vykonávací predpis, ktorý podľa mňa by mal byť súčasťou tejto snahy, a preto som taký aj pripravila, preto o ňom už dlho hovorím a disponujú ním aj na ministerstve zdravotníctva. Aké sú benefity pre detského pacienta, keď je pri ňom rodič? Nuž ako som hovorila, tam sa vieme opierať o výskumy, ktoré hovoria, že manažment bolesti u detského pacienta je jednoduchší, tam je to aj zmerané na stupnici bolesti a tak ďalej, lekári by k tomu vedeli povedať viac, rýchlejšia rekonvalescencia po prebúdzaní z narkózy, dokázateľne kratší pobyt v nemocničnom zariadení, ak je tam prítomná blízka osoba. To znamená, že to zotavovanie prebieha rýchlejšie, čo je v konečnom dôsledku pre štát ako verejného poskytovateľa zdravotnej starostlivosti len dobré, lebo čím kratšie tam toho pacienta má, tým menej ho pacient stojí. A, samozrejme, je to dobré aj pre toho samotného detského pacienta, ktorý chceme, aby sa čo najskôr zotavil, ktorý chceme, aby, aby vlastne dosiahol ten najlepší možný zdravotný stav za pomoci tak verejnej zdravotníckej služby, ako aj psychosomaticky v blízkosti svojho rodiča v bezpečnom prostredí, bez strachu a bez stresových faktorov, ktoré, ktoré môžu ovplyvňovať ten proces rekonvalescencie aj liečby. O benefitoch pre detského pacienta hádam ani, ani nemusíme ďalej hovoriť, lebo je nesporné, že to dieťa patrí k rodičovi. A, samozrejme, že sú v praxi situácie, kedy môže dôjsť k tomu, že prítomnosť rodiča je aj škodlivá, ak by išlo o rodiča, ktorý by mal násilné správanie, ak by išlo o rodiča, ktorý, ktorý by inak indikoval, že je tam nejaký patologický jav v tej rodine, ale toto my nemusíme riešiť v tomto návrhu, pretože to už riešia iné predpisy, to už máme dnes ošetrené v zákone o rodine a v ďalších zákonoch, že ak sa také niečo deje a také niečo spozoruje aj zdravotnícky personál v nemocnici, ktorý je explicitne spomenutý aj v zákone o rodine, že môže toto nahlásiť, musia tam konať úrady a tieto procesy sú v rámci legislatívy dotiahnuté. Preto to spomínam, lebo v minulosti bol toto častý argument odporcov tejto novely, ktorí hľadali čokoľvek, o čo by sa opreli, a spomínali aj rodičov násilníkov ako skupinu, ktorá, ktorú nevedia oni vo dverách nemocnice odhaliť. Nuž, iné zákony na to myslia a ak ju odhalíte neskôr, tak aj vtedy máte povinnosť ako zdravotnícky personál nahlásiť takéto podozrenia. Takže toto naozaj nemusíme, nemusíme riešiť v rámci, v rámci tejto úpravy. Na ňu už mysleli iné. Aké benefity má prítomnosť pri dieťati pre samotného rodiča? Aj tie sú veľmi výrazné, pretože v rámci mojej viacročnej snahy o presadenie tohto práva sú to najmä rodičia, traumatizovaní rodičia, ktorí sa museli rozlúčiť so svojím dieťaťom napríklad pri dverách nemocničného oddelenia alebo im bola odoprená prítomnosť pri dieťati v tak banálnych situáciách, ktoré videli, že to dieťa zvláda zle a predsa len chceli byť pri ňom, ako bol covid test alebo vizita lekárov, kde sa to dieťa malé bálo v prítomnosti toľkých cudzích osôb, alebo pri odbere krvi, čo sú naozaj situácie, kedy ten rodič stojí za dverami, keď mu bola odopretá prítomnosť, počuje to dieťa plakať, počuje ho v strachu a nemôže tam byť z dôvodu rozhodnutia nejakého zdravotníckeho personálu, ktoré vôbec nedáva zmysel, lebo to, že sa niekto bojí verejnej kontroly, nie je dôvodom na to, aby sme traumatizovali dieťa a rodiča. A práve toto nerovnaké uplatňovanie tohto detského práva mať pri sebe rodiča a rôzne maniere, ktoré máme zmerané v niektorých nemocniciach, sú dôvodom, prečo potrebujeme mať ten zákonný rámec a potrebujeme povedať aj zdravotníkom: nebojte sa tej verejnej kontroly aj ten rodič, ktorý tam je, on vám tam nemá uškodiť, on vám tam má pomôcť. On má komunikovať aj za vás s tým dieťaťom, aby pochopilo, čo mu idete robiť, on ho najlepšie pozná, on ho vie regulovať, on ho vie upokojiť. Čiže my sa musíme dostať do optiky celého tohto problému takej, že rodič s dieťaťom sú partnermi pre ten zdravotnícky personál. Nechcú mu škodiť, nechcú ho žalovať, nechcú proste mu byť nepriateľom, ale chcú mu asistovať v tom, aby to dieťa dosiahlo najlepší možný zdravotný stav čo najskôr. A ten rodič v tom celom procese je veľmi, veľmi dôležitý. Takže aj pre rodičov je toto kľúčové, aby, aby sme ich netraumatizovali a aby sme posilnili aj tú dôveru medzi zdravotníckym personálom a zákonnými zástupcami maloletých pacientov. No a v konečnom dôsledku sa bavíme o tomto návrhu v podmienkach slovenskej reality, kde vieme, že máme podstav zdravotníckeho personálu, kým v iných krajinách OECD je priemer okolo deväť sestier na tuším tisíc, tisíc obyvateľov je to(?), tak na Slovensku je to niečo okolo päť a aj tu vidím priestor na to, aby takáto zmena a posilňovanie tej prítomnosti sprievodu pri detskom pacientovi pomohla odľahčiť ten nátlak, ktorý dnes je na zdravotnícky personál a ktorý si aj ja uvedomujem ako matka, bola som hospitalizovaná s deťmi a videla som, ako výrazne dokážete odbremeniť ten zdravotnícky personál, keď to dieťa vy nakŕmite, vy okúpete, vy prebalíte a nemusí to robiť sestra, ktorá by to, ak tam ten rodič nie je, samozrejme, bola nútená spraviť. Takže tu sa ani nemusíme baviť o tom, že koľko takýchto praktických úkonov dokáže urobiť rodič namiesto toho zdravotníckeho personálu, a tiež postrážiť to dieťa, aby si neublížilo, keď má napríklad kanylu alebo keď je inak liečené, čo v prípade, ak rodič nie je prítomný, v slovenských podmienkach stále ešte na niektorých pracoviskách riešime fixáciou tých pacientov, čo znamená, že dieťa je priviazané k postieľke, aby si nevytrhlo kanylu. A nechcem zovšeobecňovať, lebo toto sú pracoviská, ktorých je málo, ale aj to máme zmerané, že ešte stále sú takéto pracoviská, kde proste to dieťa je bez rodiča a, žiaľ, je priviazané k postieľke, ruky, nohy, aby si neublížilo, aby nevyskočilo z tej postieľky, aby nedošlo k väčšiemu zraneniu. Samozrejme, rozumiem, že sestry sa to snažia komunikovať tak, že nie sú schopné pri tom podstave zdravotníckeho personálu neustále sedieť pri tom dieťati a dbať na to, aby si neublížilo, ale práve preto, práve preto my potrebujeme túto úpravu, aby takéto situácie sa na Slovensku nevyskytovali, pretože toto keď spomeniete v akejkoľvek inej krajine, alebo keď to spomeniete aj, aj psychológom alebo ľudskoprávnym právnikom na Slovensku, tak povedia, že to napĺňa všetky známky definície mučenia, keď je malé dieťa bezmocné, keď sa nevie pohnúť, keď nevie urobiť to, čo chce urobiť, a my nemôžme deti liečiť tým, že ich mučíme takýmto spôsobom. Ja viem, že ten záujem je, aby sme poskytli tú najlepšiu zdravotnú starostlivosť, ale aj tá musí byť poskytnutá citlivo, aby nedochádzalo k škodám na psychike dieťaťa, ktorým vieme predísť a úplne najjednoduchšie tým, že tam to dieťa nebude samé. A ja rozumiem, že sú aj rodiny, kde sú rôzne patologické javy, kde ten rodič jednoducho neostane s tým dieťaťom, kde to dieťa zostane v tej nemocnici samé a chceli by sme, aby pri ňom niekto ostal, ale aj na toto máme riešenia v zahraničí, z ktorých si dokážeme brať príklad, sú to buď študenti medicíny, ktorí vykonávajú takéto funkcie, že sú podporným personálom napríklad na detských oddeleniach a sú spoločnosťou pre takéto deti, lebo situácia, kedy tam nemôže ostať rodič, je naozaj ojedinelá. Tam sa nemusíme baviť o tom, že je to väčšina týchto prípadov, ale sú. A vieme rôznymi projektami a príkladmi zo zahraničia zabezpečiť pomoc aj pre takéto deti, ako hovorím, aby sme zabránili ešte väčším ujmám, ktoré už to dieťa zažíva, keď je v bolesti, choré, slabé v nemocničnom prostredí, aby sa okrem toho ešte viac nebálo a netrpelo. A už som ten argument spomenula, ale nie je zanedbateľný. V krajinách, kde je toto právo plne napĺňané a povzbudzované, to znamená, že aj zdravotnícky personál explicitne povzbudzuje rodičov k tomu, aby naplnili toto právo, aby boli nepretržite so svojím dieťaťom, tak tá dĺžka hospitalizácií pri jednotlivých, pri jednotlivých chorobách a diagnózach je kratšia. Aj na toto dnes máme výskumy, 16 krajín Európskej únie bolo v tomto porovnávaných, nebolo tam Slovensko, lebo Slovensko nemá toto právo garantované v svojej legislatíve, ale už dnes vieme, aký markantný vplyv to má na dĺžku hospitalizácie, ktorá nás daňových poplatníkov a tento štát v konečnom dôsledku stojí peniaze, ak je pridlhá alebo ak sme mohli nejakým dobrým opatrením ju skrátiť. Chcem sa len spýtať, že ako navrhovateľ mám neobmedzený čas alebo mám dvadsať minút? (Reakcia predsedajúceho.) Neobmedzený. Dobre, pardon, lebo som sa teraz zmiatla. Dobre, neobmedzený znie pre mňa dobre v tejto téme... (Povedané s pobavením. Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)