F. Mikloško, poslanec: (2005-03-17):
Návrh uznesenia k zákonu o navrátení vlastníctva k nehnuteľným veciam cirkvám a náboženským spoločnostiam a prechode vlastníctva k niektorým nehnuteľnostiam (tlač 1011): „Národná rada Slovenskej republiky vyhlasuje, že nadobudnutím účinnosti zákona o navrátení vlastníctva k nehnuteľným veciam cirkvám a náboženským spoločnostiam a prechode vlastníctva k niektorým nehnuteľnostiam (tlač 1011) považuje proces reštitúcie majetku cirkvi a náboženských spoločností za uzavretý.“ Dámy a páni, samozrejme, každé uznesenie sú len slová, nemá to formu zákona, tobôž nie formu ústavného zákona, ktorý vždy je tou najväčšou zábezpekou nejakého procesu, začiatku alebo ukončenia, ale napriek tomu chcem aspoň takto deklaratívne ako poslanec KDH povedať alebo vyjadriť vôľu, že to, čo som povedal už pri prvom vstupe, že 15 rokov po zmene politického systému musí mať už každá vec, každý pozemok mal byť mať svojho vlastníka, aby tu neležali úhorom naše slovenské polia, lúky, lesy a pasienky a aby jednoducho boli zveľaďované. Toto uznesenie som konzultoval pre mňa s jednou z najväčších autorít katolíckej cirkvi, ktorá povedala, že áno, nemôžeme vytvoriť ani dojem o tom, že ak už niečo dostaneme, znovu chceme ďalej. Proste chceme veci uzavrieť, aby sme mohli normálne existovať. Toto uznesenie som smeroval, oznámil som, že dám také uznesenie aj smerom k evanjelickej cirkvi, je vrcholným orgánom a nebolo spochybnené. Chcem len povedať, že nebola by to prvá vec, ktorá v oblasti cirkevnej tematiky má svoj začiatok a koniec. Upozorním na vzťah, riešenie vzťahu gréckokatolíkov a pravoslávnych, ktorý začal niekedy v marci 1990, kde som ešte pred slobodnými voľbami bol členom komisie, a ktorý takmer po 14 rokoch skončil a skončil veľmi pokojnou cestou a je vlastne definitívne uzavretý pre spokojnosť všetkých. Chcem sa dotknúť ešte toho, o čom tu včera bola reč, čoho sa dotkol pán poslanec Maxon, veľmi stručne. Pán poslanec Maxon navrhol istý model. Takto po prvé spochybnil niektoré záležitosti, ku ktorým sa, predpokladám, vyjadrí pán poslanec Muránsky. K tomu sa ešte nakoniec dostanem. Pán poslanec Maxon zároveň navrhoval alebo načrtol nejaký proces financovania cirkví, všetkých cirkví v budúcnosti. Chcem povedať, že podľa mojej mienky čas, ktorý doteraz cirkvi mali, nebol dostatočný na to, aby sa mohlo ukázať, akými finančnými prostriedkami budú ony disponovať. Hovorím to z troch dôvodov: Po prvé, cirkvi dostali tento majetok, najmä nehnuteľný majetok – budovy, v katastrofálnom stave a všetky prostriedky, ktoré vôbec mali, nehovoriac o tom, že boli odkázané na pomoc aj zo zahraničia, celkom oficiálnu, všetky prostriedky museli vraziť do desiatok, možno stámiliónových opráv týchto budov, aby boli opravené na úrovni dnešnej doby. Po ďalšie chcem povedať, že peniaze, ktoré cirkvi mali, boli využité na stavbu takmer 300 kostolov, ktoré boli potrebné. Kostolov, ktoré vznikali na dedinách, kde kostoly doteraz neboli, a kostolov, ktoré chýbali na sídliskách, čo sú vlastne malé mestá. Čiže to bola druhá obrovská finančná záťaž, ktorá bola vytvorená 40-ročným, by som povedal, vákuom. A nehovoriac o nových farách, ktoré boli hnilé alebo o pastoračných centrách. A chcem ešte povedať, že treba otvorene povedať, že tretí dôvod, pre ktorý cirkvi, zatiaľ nemôžeme celkom dobre zistiť, aké finančné výnosy im vynášajú jednoducho lesy, polia a podobne, lebo to môže byť do budúcnosti jediný zdroj, alebo na 99 % jediný zdroj. Poviem to veľmi otvorene, že všetky cirkvi sa prakticky nenaučili na tom tak hospodáriť, ako by sa patrilo. Po 40 rokoch nehospodárenia nie je to také jednoduché. Ale toto je osud mnohých štátnych majetkov, mnohých družstiev, mnohých súkromníkov, ktorí sa pokúšali hospodáriť. Sú úplne nové podmienky. V Európskej únii budú ešte tvrdšie podmienky. Čiže tento čas treba vyskúšať, čo to vlastne prinesie. Pokiaľ ide – a to je posledná poznámka môjho vystúpenia – o budúci model financovania, treba si uvedomiť jednu vec, že treba ho riešiť, treba ho riešiť v pomerne reálnom čase, ale uvedomme si jednu vec. V roku 1928 Beneš ako minister zahraničných vecí podpísal tzv. modus vivendi s Vatikánom pre Česko-slovenskú republiku. Toto modus vivendi znamenalo pre všetky cirkvi istý spôsob financovania. A tu v roku 1928 bol založený psychologický model takého financovania, aké dodnes prežíva. To znamená, že štát platí úplne alebo prispieva finančne na platy duchovných všetkých cirkví. Tento model prevzal aj politický režim v roku 1948, ani on sa nesnažil vytvoriť niečo iné, pretože to bol model, ktorý bol v spoločnosti zabehaný. Tento model automaticky prijala aj ponovembrová garnitúra. Teda prvý problém, ktorý vidím, je psychologická zabehanosť takmer storočného modelu, ktorý v tejto krajine nejakým spôsobom fungoval a funguje a neboli s ním až také veľké problémy. Samozrejme, tá politická situácia, celková situácia i sekularizácia v Európe nás bude nútiť, či nepristúpime k inému modelu. Ja sám po dlhých úvahách sa začínam prikláňať tzv. asignačnej dani, ktorá by mohla riešiť problémy omnoho jednoduchšie, lepšie a ktorá by vlastne vyriešila fakticky finančnú nezávislosť cirkvi od štátu, čo by bolo v prospech jedných aj druhých, pokiaľ by to fungovalo. Ale, opakujem, vzhľadom na zabehnutý takmer storočný model treba tú vec radšej s tým opozdením, alebo ak vyriešime rýchlo, prosím, ale treba to premyslieť, lebo takéto veci sa robia na desaťročia a dlhšie obdobie, nie na pár dní. To je všetko. Ďakujem vám za vašu pozornosť.