M. Pčolinská, poslankyňa: (2002-07-09):
M. Andel, podpredseda NR SR: Takže máme tu jeden technický nedostatok, ale hneď ho napravíme. Takže áno, ešte raz. Čiže je to návrh poslanca Národnej rady Jána Langoša na vydanie zákona o sprístupnení dokumentov o činnosti bezpečnostných zložiek štátu 1939 - 1989 a o založení Ústavu pamäti národa a o doplnení niektorých zákonov (zákon o pamäti národa), tlač 1398. Dobre, pán kolega? Takže ešte raz, nech sa páči, máte slovo. A buďte taký dobrý, odôvodnite návrh zákona. J. Langoš, poslanec: Ďakujem pekne. Ja sa ospravedlňujem, ale došlo k nedorozumeniu a my sme si prehodili vlastne tie dva moje body. M. Andel, podpredseda NR SR: Lebo skáčeme, to je objektívne, pretože skáčeme zákony a potom trošinku, akosi... J. Langoš, poslanec: Ja si dovolím uviesť návrh zákona o sprístupnení dokumentov bezpečnostných orgánov štátu v rokoch 1939 – 1989, zákon, ktorý, v podtitule sa navrhuje ako zákon o pamäti národa. Dámy a páni, náš kolega, ctený poslanec HZDS Peter Brňák pred niekoľkými dňami tu v parlamente povedal, že schválenie zákona o odškodnení politických väzňov komunizmu bude dôstojnou bodkou za týmto funkčným obdobím slovenského parlamentu. Iste je schválenie tohto zákona správne, ale nezavršuje nápravu krívd z rokov komunistickej diktatúry. Sú tu násilne presídľované rodiny z akcie B, deti, ktoré boli odňaté rodinám kulakov a odovzdané do výchovy triedne uvedomelých rodín, príslušníci PTP, osoby zavlečené do sovietskych koncentračných táborov a ich blízke osoby, ktoré dodnes nevedia, kde zahynuli ich príbuzní. Ponúkam slovenskému parlamentu zákon o otvorení tajných archívov ŠtB a jej predchodcov, zákon o pamäti národa, ako zavŕšenie vyrovnávania sa s nacistickou a komunistickou minulosťou našich národných dejín, ktoré začal slovenský parlament v roku 1996 prijatím zákona o protiprávnosti a nemorálnosti komunistického systému. Dámy a páni, dovoľte mi obsiahlejšie uviesť túto navrhovanú predlohu. Povahu obdobia rokov 1939 - 1989 na Slovensku usvedčujú obete. Obete, sú to obete nemeckého národného socializmu na Slovensku a obete sovietskeho komunizmu v Československu, pretože dnes je ťažké rozlíšiť, kto je kto. V roku 1938 žilo na Slovensku asi 90 - 90 000 osôb židovského vierovyznania, ktoré sa stali terčom stupňujúceho sa štátneho antisemitizmu. Počas rokov Slovenského štátu 1939 - 1945 predstavovalo židovské obyvateľstvo extrémne prenasledovanú skupinu. V priebehu nasledujúcich viac ako šiestich rokov prežili slovenskí Židia nepredstaviteľnú mieru utrpenia, ktorá sa pre podstatnú väčšinu z nich skončila mučeníckou smrťou. V priebehu jestvovania Slovenského štátu boli Židia zbavení prakticky všetkých občianskych a ľudských práv, vystavení trvalému ponižovaniu, nezákonnostiam všetkého druhu, brutálnemu násiliu, vulgárnej antisemitskej propagande. Vyvrcholením antisemitskej politiky Slovenského štátu bolo úradné rozhodnutie o vysťahovaní Židov zo Slovenska. Deportovaných bolo 58 000 ľudí všetkých vekových a sociálnych kategórií, mužov, žien aj detí. Po skončení prvej vlny deportácií ostalo na Slovensku okolo 25 - 30 000 Židov. Mnohí žili v pracovných táboroch, ktoré mali charakter väzenských ustanovizní. Časť Židov nútene narukovala do 6. robotného práporu a manuálne pracovala v stavebníctve. Uvádza sa, že v období jesene 1944 až jari 1945 zahynulo alebo bolo deportovaných okolo 20 000 Židov. Z celkového počtu Židov na území Slovenska bolo v priebehu holokaustu zavraždených okolo 80 % ich počtu. Po vojne zabavený majetok slovenských Židov ostal v rukách arizátorov a ich potomkov, až do dnešných dní. Ďalšie obete boli obete sovietskeho komunizmu v Československu. Represie v Československu zasiahli priamo alebo nepriamo približne 1,5 až 2 milióny ľudí, vrátane postihov rodín väznených, popravených, emigrantov, prepustených zo zamestnania, zákazom štúdia, konfiškáciou majetku a iných represií. Súdne rehabilitácie sa vzťahovali na približne 250 000. občanov. Približne 200 občanov bolo popravených. Okolo 8 000 - 10 000 občanov bolo umučených, zavraždených, zastrelených na úteku z väzenia alebo pri prechode československých hraníc, alebo zahynuli pri nútených prácach v uránových baniach a inde. Približne 246 000 občanov Československa bolo nútených emigrovať len v prvom desaťročí, teda v období rokov 1948 - 1958. Celkový počet emigrantov za celých 42 rokov komunistickej totality sa odhaduje na 360 000 - 410 000 občanov. Približne 48 000 občanov bolo bez súdu zaradených do táborov nútených prác. Asi 120 000 mladých mužov bolo počas vojenskej služby zaradených do pomocných technických práporov ako politicky nespoľahliví. Približne 2 800 občanov bolo väznených bez súdu, na základe rozhodnutí takzvaných zvláštnych komisií. Väčšine postihnutých bol tiež skonfiškovaný majetok. V predlohe sa teda navrhuje, aby doba neslobody bola ohraničená rokmi 1939 - 1989. Ak by boli nejaké pochybnosti o súvislom trvaní doby neslobody, dovolím si citovať z jedného z mnohých archívnych dokumentov o činnosti bezpečnostných orgánov štátu. Oddelenie druhého zemského odboru bezpečnosti ZOB II v roku 1946, OB II ORG v Prahe dňa 20. 1. 1946 s hranatou pečiatkou ministerstva vnútra. Z IX/V došlo 21. 1. 1946 č. j. 2/46. Dokument je možné nájsť v archíve. Vec, ktorej sa tento dokument týkal, bola správa o doterajšom výsledku organizovania oblastných pobočiek CZO. Pripomínam, rok 1946. Citujem. „Spravodajská služba nebola pôvodne v KVNB vôbec organizovaná v zemskom merítku. Väčšinou tu boli jednotlivci, laici, ktorí vykonávali politickú spravodajskú službu v určitých obmedzených miestach. Skutočné spravodajské oddelenie KVNB vzniklo až v júli 1945. Postupne boli pre túto službu prijímaní odporučení členovia strany a ich prvé spravodajské školenie bolo získané pôsobením v subkomisiách ústredného vyšetrovacieho výboru. Ich úlohou bola politická kontrola vyšetrovacieho aparátu, ktorý sa skladal zo sudcov z povolania a ktorému bolo politické hodnotenie väčšinou cudzie. Tu si tiež osvojili základy vyšetrovacej techniky. Keď túto svoju úlohu v subkomisiách splnili, boli odvolávaní, aby im boli zverené iné, už čisto spravodajské úlohy.“ Toľko citát z dokumentu z roku 1946 a práci komunistickej strany v tajnej službe na národnej bezpečnosti. Toto obdobie našich národných dejín dnes charakterizuje skutočnosť, že je približne známy počet obetí, hlavne vykonávaním porevolučných zákonov o súdnych a mimosúdnych rehabilitáciách a zákonov reštitučných. Ale podstatné je, že, a) nie sú známi stranícki a štátni funkcionári, ktorí nesú zodpovednosť za tieto zločiny, b) nie sú známi tí, ktorí aktívne bojovali proti komunistickej diktatúre, ktorí sú v Čechách známi ako príslušníci takzvaného tretieho odboja, c) nie sú známe spôsoby a mechanizmy legalizácie páchaných zločinov. O tom, že zmienené údaje sú len približné údaje o obetiach, svedčí napríklad aj tajný rozkaz ministra národnej bezpečnosti Karola Bacílka z 8. novembra 1952 o tajnom pochovávaní agentov a teroristov usmrtených v boji s bezpečnostnými orgánmi. Citujem z tohto dokumentu: „V boji bezpečnostných orgánov proti vnútornej a zahraničnej reakcii dochádza niekedy k usmrteniu agenta alebo teroristu. Ich mŕtvoly bývajú po vykonanom šetrení a ohľadaní odovzdané príbuzným, ktorí potom vykonávajú usmrteným teroristom a agentom honosné pohreby, ktoré sa stávajú manifestáciou reakcie. Na pohrebe sa zúčastňujú ľudia, ktorí nemajú žiadny osobný vzťah k pochovávanému a svojou účasťou dávajú len výraz svojmu nepriateľskému postoju voči ľudovodemokratickému zriadeniu. Ak je verejne známe miesto, kde usmrtený agent a terorista bol pochovaný, majú príslušníci reakcie možnosť kladením vencov alebo kytíc a podobne vyjadriť manifestačne svoj súhlas a sympatie s činom a zámerom pochovaného. Nariaďujem preto tým náčelníkom alebo veliteľom, ktorí prípad zastreleného agenta alebo teroristu spracovávajú, aby zariadili ihneď po súdnej pitve prevoz do najbližšieho krematória, ak je to technicky možné. So správou krematória treba prerokovať spálenie mŕtvoly bez akejkoľvek účasti verejnosti vrátane príbuzných. Urnu s popolom odovzdá správa krematória náčelníkovi okresného oddelenia VB v mieste, ktorý zariadi zaslanie urny ministerstvu národnej bezpečnosti, správe nápravných zariadení, ktorá zariadi uloženie urny na väzenskom cintoríne. Odvoz mŕtvoly do krematória treba zariadiť tak, aby bol utajený pred verejnosťou. Ak nie je možné z akýchkoľvek príčin vykonať prevoz mŕtvoly do krematória, treba uvažovať o možnosti pochovať zastreleného agenta alebo teroristu v inej obci, ako bolo jeho posledné bydlisko. V mieste posledného bydliska je možné vykonať pochovanie iba v prípadoch absolútnej nevyhnutnosti. Pri pohrebe do zeme je treba vstúpiť do styku s predsedom toho miestneho národného výboru, v obvode ktorého má byť mŕtvola pochovaná, a prerokovať s ním pochovanie tak, aby a) mŕtvola bola pochovaná pokiaľ možno ihneď po vykonaní súdnej pitvy prípadne po vykonaní prevozu do obce, b) doba pohrebu bola úplne utajená, t. j. aby hrobárovi bol daný len pokyn vykopať hrob bez udania mena pochovávaného a doba uloženia rakvy do hrobu sa mu oznáme tesne pred pochovaním, c) umiestnenie hrobu na cintoríne bolo urobené nepoznateľným, teda pochovanie v spoločnom hrobe alebo aspoň neoznačenou hrobe, rakvu zasypať okamžite po uložení a hrob zrovnať so zemou tak, aby nebol poznateľný. S úradným lekárom, ktorý vykoná ohľadanie mŕtvoly treba prerokovať, aby ohľadací a úmrtný list zaslal jednak príslušnému národnému výboru, jednak príslušnému súdu na začatie pozostalostného konania. Ak bol terorista alebo agent usmrtený a pochovaný v inej obci ako v obci svojho posledného bydliska, treba za 7 dní po jeho pochovaní oznámiť predsedovi MNV obce posledného bydliska usmrteného, že usmrtený agent alebo terorista toho a toho dňa zomrel a že je teda potrebné vykonať jeho odhlásenie z evidencie obyvateľstva a z evidencie zásobovacej. Súčasne sa oznámi, že ohľadací a úmrtný list je na okresnom súde. Súčasne sa predseda požiada, aby vyrozumel o úmrtí najbližších príbuzných s tým, že zomretý bol už pochovaný a miesto pochovania nemôže byť zo závažných bezpečnostných dôvodov oznámené. Ináč ich odkáže na príslušný okresný súd ako súd pozostalostný. Ak bol terorista alebo agent usmrtený v obci svojho posledného bydliska, oznámi predseda národného výboru týždeň po jeho pochovaní najbližším príbuzným usmrteného, že usmrtený bol už pochovaný a miesto pochovania nemôže byť zo závažných bezpečnostných dôvodov oznámené. Inak ich odkáže na príslušný okresný súd. Výdavky spojené s pohrebom alebo spopolnením usmrteného teroristu alebo agenta sa hradia z prostriedkov ministerstva národnej bezpečnosti, a to ústrednou hospodárskou správou MNV, ktorej sa príslušné účty zašlú na preplatenie. Hospodárska správa uplatní v pozostalostnom konaní náhradu vzniknutých výdavkov.“ Toľko citát. Fakty o týchto významných skutočnostiach našich národných dejín sú stále obsahom utajovaných dokumentov a písomností o činnosti bezpečnostných orgánov štátu. Navrhuje sa preto zákonom o pamäti národa sprístupniť tieto dokumenty pod dohľadom parlamentu každému, o kom je v nich zmienka, a bez akýchkoľvek podmienok okrem ochrany údajov o súkromí osôb ich otvoriť na štúdium historikom a bádateľom. Dámy a páni, spomeniem ďalší dôvod, pre ktorý je správne, aby slovenský parlament, parlament demokratického právneho štátu sprístupnil tajné archívy ŠtB. Podľa nášho názoru a presvedčenia je otvorenie tajných archívov ŠtB a jej predchodcov procesom prístupu ku kolektívnym a individuálnym právam. Kolektívne práva, ku ktorým má mať verejnosť prístup, je právo národov zvoliť si vlastnú cestu. Bez poznania minulosti neexistuje skutočná sloboda voľby. Bez prístupu k tajným archívom neexistuje skutočné poznanie. Ďalším právom je právo na úplnosť národnej pamäte. Keď sme zvolili ako spôsob politickej premeny po roku 1989 na Slovensku odpustenie, nesmie to vyústiť do straty pamäte, teda do straty dokumentačného dedičstva, do straty archívnych dokumentov. Aj keď žijúca generácia má právo rozhodovať o politických procesoch, za ktoré nesie zodpovednosť, nesmie rozhodovať za ďalšie generácie. Ďalším kolektívnym právom je právo na pravdu. Je to právo všetkých na čo najúplnejšie informácie o aktivitách predchádzajúceho režimu a jeho predstaviteľovi. Tam, kde bol tento prístup zabezpečený už pred rokmi, občania pochopili, ako bola totalitná minulosť podmienená činnosťou tajných a represívnych inštitúcií štátu. Posledným právom kolektívnym je právo na identifikáciu osôb zodpovedných za zločiny proti ľudskosti, ľudským právam a slobodám. V demokratickom štáte majú občania právo dozvedieť sa mená verejných činiteľov nacistického a komunistického režimu a agentov a spolupracovníkov politickej tajnej polície, ktorí boli zodpovední za porušovanie ľudských práv a občianskych slobôd, aby neboli zvýhodňovaní len preto, že občania nepoznajú ich minulosť. Právo na hľadanie a odhaľovanie takýchto osôb je nezávislé na politickom rozhodnutí o následkoch ich zodpovednosti. Individuálne práva, ku ktorým týmto zákonom má byť zabezpečený prístup, je právo na zisťovanie osudu príbuzných, ktorí zmizli v období totality. Archívne podklady musia byť uložené a sprístupnené tak, aby bolo zabezpečené toto právo, právo osôb nachádzajúcich sa v archívoch zoznámiť sa s týmito dokumentmi. Toto právo je známe ako habeas data. Každý má právo zistiť, čo o ňom bezpečnostné orgány zhromažďovali a vyhodnotiť, akým spôsobom bol ovplyvnený jeho osobný, rodinný či profesionálny osud. Ďalším individuálnym právom je právo na historický výskum. Všetci majú mať právo na prístup k prameňom, aby mohli študovať históriu svojho národa. Takéto sprístupňovanie musí brať ohľad na súkromie prenasledovaných a iných osôb. Ďalším právom je právo na rehabilitáciu väzňov a obetí politickej pomsty. Je potrebné vrátiť slobodu, postavenie v zamestnaní alebo poskytnúť odškodnenie osobám, ktoré boli poškodené režimom v dobe neslobody z politických, náboženských, etnických alebo rasových dôvodov. Často sa potrebné dôkazy nachádzajú len v dokumentácii bývalých bezpečnostných orgánov štátu. Právo na odškodnenie. Podklady pre rozhodnutie štátu o odškodnení alebo náhrade škody obetí represie bývalých režimov sa často nachádzajú len v dokumentácii bývalých bezpečnostných orgánov štátu, ktorá je na Slovensku utajená. Právo na vrátenie konfiškovaného majetku napokon. Dokumentácia bezpečnostných orgánov štátu často obsahuje informácie o rozsahu a mieste majetku občanov, ktorý im komunistický režim zhabal pre ich vieru alebo iné politické presvedčenie. Dámy a páni, dovoľte mi teraz povedať niekoľko slov k samotnej predlohe. Návrh je inšpirovaný nemeckou zákonnou úpravou z roku 1990, poľskou úpravou z roku 1997 a českými úpravami z rokov 2000 a z minulého roka. Slovensko je poslednou zo stredoeurópskych krajín, ktorá ešte nesprístupnila archívy štátnej bezpečnosti. Dokumenty ŠtB o prenasledovaní občanov Slovenskej republiky sú vo vlastníctve alebo držbe Ministerstva vnútra Slovenskej republiky, Ministerstva obrany Slovenskej republiky, neoprávnene v držbe, vo vlastníctve Slovenskej informačnej služby, vo vlastníctve Ministerstva vnútra Českej republiky a Ministerstva obrany Českej republiky na základe dohody medzi vládami Slovenskej republiky a Českej republiky z roku 1992. Slovenská informačná služby má dokumenty v správe od roku 1993, kedy sa tam dostali na základe uznesenia vlády o vykonávaní lustračného zákona delimitáciou z Ministerstva vnútra Slovenskej republiky. Podľa riaditeľa SIS sú súčasťou informačných fondov Slovenskej informačnej služby. Slovenská informačná služba však nie je oprávnená viesť archív, len informačné fondy, a teda uchovávať dokumenty alebo skartovať. Stali sa nimi aj dokumenty, ktoré už boli kedysi zaradené do archívu a Slovenská informačná služba ich usporiadala. Podľa zákona o SIS ich môže služba využívať len vtedy, ak z dokumentov získava a vyhodnocuje informácie o možnom ohrození bezpečnosti štátu, teroristických akcií alebo organizovaného zločinu zo strany bývalých príslušných ŠtB a ich agentov. Slovenská informačná služba už desiaty rok usporadúva a vyhodnocuje, no koľko trestných oznámení na príslušných ŠtB na základe tohto skúmania už podala, nevie nikto. Zákon má sprístupniť tajnú časť našich národných dejín v období doby neslobody každému, kto bol prenasledovaný a tiež historikom a bádateľom, teda širokej verejnosti pod dohľadom Národnej rady Slovenskej republiky. Návrh plne rešpektuje ochranu utajovaných skutočností a tiež ochranu údajov o súkromí osôb v sprístupňovaných dokumentoch. Je tu však trvalý ústavný spor medzi právom na súkromie a právom na informácie o činnosti štátu. Treba povedať, že aj podľa splnomocnenca vlády pre ochranu osobných údajov meno a priezvisko osoby nie je osobný údaj, rovnako nie je osobným údajom meno a priezvisko osoby spojené s údajmi o jej činnosti v štátnej alebo verejnej funkcii alebo poskytujúcej služby štátu. Ústava zaručuje právo na takúto informáciu. Treba pripustiť, že zložky ŠtB a armádna špionáž do roku 1989 pri svojej tajnej činnosti v zahraničí poškodzovali záujmy cudzích štátov, s ktorými má alebo mieni uzavrieť Slovenská republika úzke spojenecké zmluvy aj v oblasti obrany a ochrany národnej bezpečnosti. Je tiež pravda, že tieto zložky pracovali na príkazy ruskej KGB a GRU, ale Slovenská republika je právnym nástupcom komunistického Československa a iné štáty by na základe týchto informácií mohli oprávnene požadovať od Slovenskej republiky reštitučné náhrady škôd. Tiež zverejnenie mien niektorých osôb by mohlo ohroziť i život, preto je v zákone zavedená procedúra opätovného utajenia niektorých konkrétnych dokumentov. Na žiadosť ministra obrany alebo riaditeľa SIS výbor Národnej rady Slovenskej republiky, Národnou radou určený, rozhodne o utajení konkrétnej písomnosti. Za dobu neslobody sa v zákone považuje obdobie rokov 1939 - 1989, ako som už povedal, keď nedemokratické režimy vnútené nemeckou Treťou ríšou a Zväzom sovietskych socialistických republík porušovali prirodzené práva ľudí, rodín, národa a národnosti na území dnešnej Slovenskej republiky, využívajúc pritom bezpečnostné orgány štátu. V § 2 sú definované pojmy použité v zákone. Pre potreby tohto zákona sa definujú nacistické zločiny a komunistické zločiny a zločiny proti ľudskosti, ktoré v rozhodnom období spáchali stranícki a štátni činitelia. V novele Trestného zákona sa rozširujú trestné činy, pre ktoré nezaniká trestnosť uplynutím premlčacej doby, takto: v § 67a sa doplňuje novým písmenom d), ktoré znie: „Nezaniká trestnosť iných trestných činov spáchaných v dobe od roku 1939 do 29. 12. 1989, pri ktorých je možné uložiť výnimočný trest, ak z politických dôvodov, nezlučiteľných so zásadami právneho poriadku demokratického štátu, nedošlo k právoplatného odsúdeniu alebo zbaveniu obžaloby a boli spáchané verejnými činiteľmi, alebo boli spáchané v súvislosti s prenasledovaním jednotlivca alebo skupín osôb z dôvodov politických, rasových alebo náboženských. V § 7 sa ustanovuje predmet sprístupnenia, definuje sa dôvod hodný osobitného zreteľa pre vyňatie niektorých dokumentov zo sprístupnenia. Takýmto dôvodom je ohrozenie bezpečnosti štátu alebo života určitých osôb. Dôvod hodný osobitného zreteľa posudzuje výbor Národnej rady Slovenskej republiky na žiadosť ministra obrany Slovenskej republiky alebo riaditeľa SIS. Upravuje sa tiež kontrola výboru nad procesom sprístupňovania. Druhý oddiel upravuje vznik, organizáciu a činnosť verejnoprávnej inštitúcie, Ústavu pamäte národa, ktorá má vlastniť a sprístupňovať všetky dokumenty podľa tohto zákona a pre potreby tohto zákona. Právne postavenie tejto verejnoprávnej inštitúcie, pôsobnosť a oprávnenia sú v právnom slova zmysle obdobné, ako to bolo pri zriadení inštitucionálnej zložky Matice slovenskej. Je to zásadná zmena v návrhu zákona, ktorá je uvedená v spoločnej správe k tomuto návrhu zákona. Tretí oddiel upravuje sprístupnenia a zverejnenie dokumentov obdobne, ako je to upravené v Českej republike, v Nemecku a Poľsku. Štvrtý oddiel upravuje postup sprístupnenia dokumentov rovnako, ako je upravený v Českej republike. Všetky pozmeňujúce a doplňujúce návrhy v spoločnej správe sú zmeny a opravy, ktoré vyplynuli z pripomienok legislatívnych orgánov vlády a legislatívneho odboru Kancelárie Národnej rady, preto vás, dámy a páni, prosím, aby ste ich všetky pri hlasovaní o spoločnej správe schválili. Dámy a páni, chcem vás požiadať o podporu pre prijatie zákona o sprístupnení archívov ŠtB, zákona o pamäti národa pre dôvody, ktoré som tu uviedol, ale napokon chcem povedať, že podstatné je to, že je to naša vlastenecká povinnosť. Ďakujem za pozornosť. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem, pán kolega, za vaše vystúpenie. Teraz by som poprosil pani poslankyňu Pčolinskú, tak ako som predtým povedal, aby informovala Národnú radu o výsledkoch rokovania výborov o tomto návrhu zákona, aby odôvodnila návrh a stanovisko gestorského výboru.