M. Hort, podpredseda NR SR: (2006-10-19):
Ladislav Pittner, vtedy ako 16-ročný chlapec, bol v roku 1950 za údajnú protištátnu činnosť v súvislosti s tzv. katolíckou akciou uväznený a v roku 1951 na 3 roky odsúdený. Jeho otec dopadol ešte horšie. Za angažovanosť v prospech pravdy dostal 15 rokov, po deviatich rokoch vo väzení zomrel. Náš kandidát bol vtedy najstarší zo šesť detí, pričom jeho najmladší brat mal len päť mesiacov. Po prepustení z väzenia v roku 1953 skončil ako mnoho ďalších jeho súpútnikov vo výrobe a bol pod neustálym tlakom prenasledovania, perzekúcií a psychického šikanovania spolu so svojimi najbližšími zo strany vtedajších bezpečnostných orgánov. Jeho túžba po slobode a demokracii však bola silnejšia ako strach a skúsenosť z komunistického žalára. V roku 1968 nadviazal kontakty s katolíckou emigráciou a až do roku 1989 jej napriek známym rizikám zhromažďoval a zasielal informácie o prenasledovaní veriacich a kňazov. Na základe jeho podkladov vznikla nielen známa kniha Antona Hlinku Aparthaid, ale vďaka tejto jeho činnosti sa o skutočnej povahe režimu mohla verejnosť dozvedieť prostredníctvom rozhlasových staníc Hlas Ameriky, Radio Slobodná Európa či Radio Vatikán. November 1989 bol pre Ladislava Pittnera novou výzvou. Zmysel pre pravdu a spravodlivosť, ako i celoživotnú túžbu po ukotvení slobody ako reality nášho každodenného života úspešne napĺňal najskôr svojím pôsobením na Úrade na ochranu demokracie a ústavy v Prahe, to bol ten známy predchodca FBIS, neskôr v pozícii ministra vnútra Slovenskej republiky a v ostatnom období vo funkcii riaditeľa SIS. Medzitým v rokoch 2001 až 2002 si ho do svojho čela zvolila aj Konfederácia politických väzňov Slovenska. Predovšetkým v prvom období ako minister vnútra sa zapísal do povedomia príslušníkov Policajného zboru, ako i svojich bezprostredných podriadených ako šéf rezortu, ktorý dokázal náročné obdobie personálnej očisty ministerstva od príslušníkov ŠtB po páde komunizmu zvládnuť korektne, dôsledne a bez najmenšieho náznaku spôsobov, ktoré sa často nazývajú „krvavé oči“. Čiže predstavujem vám človeka, ktorého môžeme bez obáv nazvať „zrelým mužom“. Do roku 1989 jeho život charakterizuje statočnosť a v časoch stále ešte krehkej demokracie spravodlivosť, korektnosť a ľudskosť. Toto konštatovanie uvádzam predovšetkým pre tých, ktorí sa snažia aj v tomto parlamente znehodnocovať životné skúsenosti a bezdôvodne strašiť možnosťou zneužitia tejto funkcie tými, ktorí si za komunizmu užili svoje. Pri osobnom rozhovore s naším kandidátom ma okrem všetkých dostupných informácií jeho pohnutého života najviac oslovili ciele, ktoré by chcel realizovať v prípade zvolenia do tejto významnej funkcie. Ak doterajšie pôsobenie Ústavu pamäti národa odkrylo problém podhubia, donášačstva zverejňovaním tzv. malých rýb, tak v ďalšom období treba obnažiť, siahnuť až na korene zakladateľov toho, čo prerástlo do krvavých represálií voči odporcom režimu. Je predsa známou skutočnosťou, že až do Slánského kauzy v 50. rokoch bola ŠtB priamo riadená sovietskou KGB a stála aj nad KSČ a KSS. Po Slánského a Clementisovej smrti prevzala riadenie ŠtB priamo Komunistická strana. Nad týmto zdokumentovaním minulosti, ktoré je a bude ešte dlho potrebné pre náš verejný život, stojí však pred Ústavom pamäti národa aktuálna výzva, ktorú má táto inštitúcia napísanú priamo vo svojom názve, zachovať aj vo vzťahu k tomuto bolestnému obdobiu našich dejín „pamäť národa“, ako i postupne liečiť jeho chorú dušu. Lebo ak národ stratí pamäť, hrozí, že si najťažšie roky svojej histórie prežije ešte raz. Dovoľte mi na záver ešte jedno zamyslenie. Priznám sa, že rovnako ako ma pri poznaní pravdy o 2. svetovej vojne mrzeli vyjadrenia tej najstaršej generácie Slovákov, že za slovenského štátu bolo dobre, tak som rovnako smutný, keď z úst niektorých svojich súčasníkov, ale i generácie svojich rodičov či starých rodičov počúvam ódy na obdobie komunizmu. Ak sa zhodneme v názore, že podstata fašizmu a komunizmu je tá istá a rozdiel je možno iba v počte nevinných obetí týchto dvoch neľudských režimov, tak takéto choré prejavy by mali byť pre nás mementom, ale tiež výzvou, aby sme čo najskôr mohli aj my urobiť rovnaké konštatovanie ako Michael Mertes, poradca bývalého nemeckého kancelára Köhla pre otázky národnej bezpečnosti a zahraničnej politiky. Dovoľte mi jeho citát: „Nacizmus bol vnútornou ideológiou, ktorú podporovali milióny Nemcov a každý Nemec niesol zodpovednosť za jej zverstvá, či už bol ako jednotlivec verný, či nie. V dnešnom Nemecku sa drvivá väčšina občanov hlási k tvrdeniu, že 8. máj 1945 bol dňom oslobodenia nielen pre Európu, ale aj pre samotné Nemecko.“ Koniec citátu. Aby sme aj my mohli s pokojom pri objektívnom poznaní duše slovenského národa čo najskôr konštatovať, že pre drvivú väčšinu občanov Slovenska bol oslobodením ako 8. máj 1945, tak i 17. november 1989. To je výzva pre nás všetkých, ako aj pre inštitúciu, ktorú sme si v tejto Národnej rade práve pre pamäť národa zriadili. Náš poslanecký klub je presvedčený, že náš kandidát Ladislav Pittner spĺňa všetky predpoklady, aby tieto náročné výzvy so svojimi spolupracovníkmi postupne realizoval. A preto vás, vážené kolegyne a kolegovia, aj tí, čo nepočúvate v tejto chvíli, bez ohľadu na stranícku príslušnosť žiadam za náš poslanecký klub o jeho podporu. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)