L. Szigeti, poslanec: (2009-04-15):
Skutočne si myslím, že naši pedagógovia si zaslúžia, aby mali vlastný zákon, aby mali samostatný zákon o tom, aké práva a aké povinnosti majú pedagógovia a, samozrejme, podstatou tohto návrhu zákona je vytvoriť istý rámec na zabezpečenie ďalšieho vzdelávania pedagogických zamestnancov. Ako som spomínal, som rád, že je na svete tento zákon, ale priznávam sa, že teda na jednej strane sa teším, ale na druhej strane mám obavy. Mám obavy, pretože neviem celkom dobre a presne odhadnúť, čo prinesie tento návrh zákona pre naše školy, pre pedagógov a aký bude efekt z prijatia tohto zákona. Určite som presvedčený o tom, že po prijatí tohto zákona, aj keď možno s istými zmenami naši pedagógovia, naši učitelia určite budú múdrejší, budú vzdelanejší, budú mať vyššie kvality, ale myslím si, že každý zákon musí sledovať isté, možno vážnejšie ciele. A tým cieľom v tomto prípade by malo byť skvalitňovanie a zvýšenie úrovne vzdelávania na našich školách a v školských zariadeniach. V tom už nie som si istý, že s prijatím tohto zákona sa tento cieľ dosiahne. Určite tento zákon obsahuje obrovské motivácie pre pedagógov, aby sa vzdelávali, ale nie som si istý, že vďaka tomuto vzdelávaniu budú výchovno-vzdelávacie výsledky našich škôl  lepšie. Nie som presvedčený o tom, že pedagóg, ktorý v zmysle a na základe tohto zákona bude naháňať kredity, bude sa usilovať získať čo najskôr prvú a druhú atestáciu, či bude mať podobný prístup aj vo výchovno-vzdelávacom procese, či sa bude usilovať o to, aby čo najkvalitnejšie a najlepšie odovzdával vedomosti, informácie a poznatky pre deti, pre žiakov tej ktorej školy. Určite čas všetko vyrieši a práve preto si myslím, že ešte stále je čas, aby sme to, čo je potrebné zmeniť na tomto zákone zmenili. V prvom čítaní nebudem mať, samozrejme, konkrétne pozmeňujúce návrhy, ale aspoň by som naznačil niektoré, možno pre mňa neuralgické body tohto zákona. Hneď by som začal s názvom zákona, s ktorým ja osobne mám problém. Názov zákona je jednoznačný – zákon o pedagogických zamestnancoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov. Vždy som mala takú predstavu, že pedagogickými zamestnancami sú učitelia, vychovávatelia, majstri, špeciálni pedagógovia a tak ďalej a tak ďalej. Veď v samotnom názve zákona je to tak uvedené. Na moje najväčšie prekvapenie, tento zákon rozdeľuje pedagogických zamestnancov na dve veľké kategórie, jedna kategória sú samotní pedagogickí zamestnanci a druhá kategória sú takzvaní odborní zamestnanci. Keď sme už zaviedli dve tieto kategórie, tak si myslím, že názov by mal byť zákon o pedagogických zamestnancoch a odborných zamestnancoch, alebo teda buď nezaviesť dve kategórie, a keď už som zaviedol kategórie, tak nech je to aj v samotnom názve tohto zákona. Samozrejme je dobré, že už konečne sú zadefinované práva a povinnosti, kvalifikačné, odborné predpoklady pedagogických zamestnancov, ale dovoľte mi niekoľko pripomienok napríklad k tým predpokladom, ktoré sú uvedené v zákone na výkon pedagogickej činnosti a odbornej činnosti. V § 6 hneď v prvom bode zákon vymenuje predpoklady na výkon pedagogickej činnosti a na výkon odbornej činnosti, s ktorými sa dá viac-menej súhlasiť, súhlasiť možno na 90 %. Chýba mi ale jeden predpoklad, ktorý si myslím, že by bolo treba nejakým spôsobom zapracovať do zákona. Slovenská republika je multikulturálnou krajinou, na Slovensku máme rôzne školy. Máme väčšinou školy s vyučovacím a výchovným jazykom slovenským, ale máme tu aj národnostné, takzvané národnostné školstvo. Myslím si, že v dnešnej dobe by malo byť určité kritérium, aby pedagogický zamestnanec mal predpoklad ovládať vyučovací jazyk tej ktorej školy, pretože si myslím, že pre toho žiaka, pre rodičov je to základným kritériom alebo predpokladom pre dobrú komunikáciu medzi pedagógom a rodičom, aby ten pedagóg, či je to zástupca riaditeľa, alebo riaditeľ ovládal ten jazyk. Na juhu Slovenska máme mnohé takzvané dvojjazyčné školy s vyučovacím jazykom štátnym, ale aj vyučovacím jazykom národnostných menšín, kde si myslím, že by nebolo najšťastnejším riešením, keď riaditeľ takej školy by neovládal vyučovací jazyk školy. Takže určite v druhom čítaní podám pozmeňujúci návrh, aby medzi týmito kritériami, čo sa týka predpokladov na výkon pedagogickej činnosti bol aj predpoklad ovládania vyučovacieho jazyka školy, samozrejme, nemám úmysel vyžiadať tento predpoklad od zahraničného lektora alebo od pedagóga, ktorý na bilingválnej škole vyučuje cudzí jazyk, alebo v iných špeciálnych prípadoch, ale myslím si, že v zákone tie špeciálne prípady môžeme vymenovať. Takisto si myslím, že by bolo treba pouvažovať o tom a zvážiť tú časť zákona, kde sa hovorí o právach a povinnostiach pedagogického zamestnanca. Určite je správne uvedené, že pedagogický zamestnanec má právo na kontinuálne vzdelávanie a profesijný rozvoj za podmienok ustanovených týmto zákonom v jazyku, v ktorom pedagogickú činnosť alebo odbornú činnosť vykonáva. Priznám sa, že ma príjemne prekvapila táto časť zákona, pretože to považujem za skutočne európsky prístup k takémuto zákonu, avšak v zákone nie je uvedené, ako sa postará ministerstvo k realizovateľnosti tohto práva pedagógov prostredníctvom trebárs svojich priamo riadených organizácií, ktoré možno majú v náplni činnosti ďalšie vzdelávanie pedagogických zamestnancov. Možno by sme mohli rozšíriť zákon, kde by sme to nejakým spôsobom kompletnejšie ustanovili. Čo sa týka jednotlivých ďalších paragrafov, kde sa hovorí o kariérnych stupňoch, kariérnych pozíciách, myslím si, že je to celkom dobré a správne sformulované, avšak vidím isté problémy, a to predovšetkým problémy pre začínajúcich pedagogických zamestnancov. Pre začínajúceho pedagogického zamestnanca, aby sa z neho stal takzvaný samostatný pedagogický zamestnanec, je potrebné adaptačné vzdelávanie. Nuž tak a tu vidím problém, lebo adaptačné vzdelávanie sa dokončuje istou formou skúšania pred komisiou a tá komisia je vytvorená v podstate z kolegov pedagógov danej školy. Skúsme modelovať jednu takúto situáciu. Uvažujme o nejakej malej obci, kde je málotriedka, kde sú možno traja alebo štyria učitelia. Vychádzame z toho, že v danom roku sú tam traja, prijmú ďalšieho mladého pedagóga, ale postupne začne klesať počet žiakov na tejto škole. Riaditeľ aj pedagógovia prídu na to, že jeden z nich je nadbytočným. Určite, keď dôjde k tomu, aby niekoho prepustili, tak tým, ktorý má odísť bude ten začínajúci pedagóg, pretože on má zložiť skúšku pred komisiou, ktorej členmi sú jeho kolegovia a určite sa neobetuje ani jeden zo starších pedagógov, ale nejakým spôsobom sa budú usilovať o to, aby ten začínajúci pedagóg neprešiel tou skúškou a keď neurobí ani reparát, tak v tomto prípade ho zamestnávateľ prepustí. To znamená, že tu vidím nedostatok návrhu zákona, ale stále máme čas na to, aby sme to nejakým spôsobom korigovali alebo zmenili. Najväčším problémom a nedostatkom návrhu zákona vidím finančné pozadie a zabezpečenie finančných tokov. Myslím si, že nestačí zadefinovať, kto má právo, alebo kto bude mať práva na zabezpečenie takzvaného kontinuálneho vzdelávania aj na zabezpečenie organizácie, organizovania atestačných skúšok. Na jednej strane je to v poriadku, že taxatívne je to v zákone vymenované, ale problém vidím v tom, že nie sú jednoznačne už určené a zadefinované finančné toky, z čoho a ako budú hradené tieto formy ďalšieho vzdelávania, či to je kontinuálne vzdelávanie, alebo rôzne atestačné skúšky. Najväčší problém vidím v tom, že napriek tomu, že v zákone sú uvedené aj také veci, že proste sa to môže  robiť takou formou, že aj fyzická, aj právnická osoba môže byť zapojená do tejto činnosti, len nebudú mať rovnaké šance, čo sa týka financovania. Ministerstvo školstva má svoje priamo riadené organizácie, ktoré v pracovnej náplni majú aj zabezpečenie ďalšieho vzdelávania, či to bude kontinuálne vzdelávanie, alebo atestačné skúšky. A tieto priamo riadené organizácie v štátnom rozpočte majú alokované finančné prostriedky na tieto účely. Porovnávajme možnosti iných organizácií, či to je fyzická, alebo právnická osoba, či bude mať také finančné pozadie ako napríklad metodicko-pedagogické centrá alebo ŠPÚ, alebo iné ministerstvom školstva vytvorené organizácie, ktoré zo štátneho rozpočtu môžu tieto veci financovať. Bude poskytovať ministerstvo školstva aj fyzickým, aj ostatným právnickým osobám také isté finančné pozadie na organizáciu a zabezpečenie ďalšieho vzdelávania v rámci kontinuálneho vzdelávania? Obávam sa, že nie. Nemôžeme sa spoliehať na tie veci, ktoré sú síce v zákone uvedené, že to bude hradené a zabezpečené z prostriedkov zamestnávateľa, z prostriedkov miestnej samosprávy, z prostriedkov regionálnej samosprávy, z príspevkov, z darov a tak ďalej. Myslím si, že nebude vytvorená rovnaká šanca na organizovanie a zabezpečenie kontinuálneho vzdelávania pedagógov. V tomto smere si myslím, že treba tieto finančné toky stransparentniť tak, aby rovnosť šancí bola zachovaná. Dovoľte mi ešte niekoľko pripomienok predovšetkým ku kreditným príplatkom. Určite pedagógovia a učitelia budú motivovaní, pretože na konci tunela bude každývidieť 6-percentné alebo 12- percentné zvýšenie tarifných platov. Len sa obávam, že sa len veľmi ťažko bude robiť plán ďalšieho vzdelávania na školách, pretože určite každý bude chcieť hneď v tej prvej skupine sa na začiatku  prihlásiť a absolvovať toto ďalšie vzdelávanie, získať atestácie a môže to robiť veľké problémy pre zamestnávateľa, pre riaditeľa školy, aj keď je jasne uvedené v zákone, že plán ďalšieho vzdelávania sa robí na základe hodnotenia pedagogických zamestnancov. To hodnotenie vykoná riaditeľ školy. Ťažko povedať, či to hodnotenie bude objektívne, alebo nebude objektívne a myslím si, že to môže viesť k rôznym problémom v rámci pedagogického zboru. Nehovoriac o tom, že školy skutočne nebudú mať dostatok financií na zabezpečenie ďalšieho vzdelávania a obávam sa, že aj organizácie, ktoré získajú akreditáciu na ministerstve školstva často to môžu zneužiť, pretože z minulosti máme také skúsenosti, že často na víkendové dni plánované trojdňové ďalšie vzdelávanie pedagógov či v rámci kontinuálneho vzdelávania, alebo inej formy vzdelávania sa skracujú na jeden deň, začína sa to v piatok poobede, samozrejme, v piatok poobede sa už nikomu nechce, v piatok večer už prednášajúci položí otázku a chce sa vám tu ešte ostať aj v nedeľu? Nebolo by vhodnejšie, keby sme to ukončili už v sobotu večer? Takže organizácia získa na ďalšie vzdelávanie finančné prostriedky na trojdňové, urobí sa to za jeden deň a efekt je z toho taký, že pedagóg síce získa kredit, ale za tým kreditom pravdepodobne vedomosti nebudú. Ešte jedna pripomienka k registrom. Nie je mi úplne známy zámer ministerstva školstva, prečo vlastne potrebujeme register. Ja si myslím, že informácie, keď potrebuje zamestnávateľ, zriaďovateľ na úrovni obce, mesta alebo vyššieho územného celku, tak tie informácie veľmi ľahko v dnešnej dobe získa. Neviem, či je potrebné sa vracať k takým praktikám, ktoré sme tu mali možno 50 rokov. Viesť evidenciu, register o každom pedagogickom zamestnancovi, ale nielen o pedagogickom, ale aj o školníkovi, aj o upratovačke, aj o ostatných, veď v tom paragrafe, kde sa hovorí o registroch je vymenovaných minimálne 20 údajov o týchto pedagogických zamestnancoch. Myslím si, že je to nadbytočné a mali by sme zvážiť, či skutočne ten register  je potrebný, alebo nie je potrebný. Takže záverom toľko. Vítam tento návrh zákona, zároveň mám obavy, či to prinesie to, čo zákonodarca s tým chcel priniesť do nášho školského systému, predovšetkým, či budeme mať na to dostatok finančných prostriedkov, či rovnosť šancí pri zabezpečovaní organizácie ďalšieho vzdelávania bude evidentná – pre mňa z tohto zákona to nevyplýva –, a či v štátnom rozpočte vzhľadom na známu ekonomickú a finančnú situáciu na Slovensku, a to nielen v tomto roku, ale aj v budúcom období bude dostatok finančných prostriedkov, aby sme dikciu zákona aj dodržali, teda aby sme hradili zo štátneho rozpočtu príplatky za atestácie, za kredity, za špeciálny výkon pedagogickej činnosti, mám na mysli uvádzajúceho pedagóga alebo triedneho učiteľa. Obávam sa, že v štátnom rozpočte sa tieto finančné prostriedky nenachádzajú a môžu byť problémy aj v nasledujúcich rokoch. Ďakujem pekne.