P. Paška, poslanec: (2005-02-08):
Chcem hneď v úvode poznamenať, že si viem predstaviť, že nie je jednoduché robiť diplomaciu a zahraničnú politiku, a teraz sa pán minister ani nikto z nás neurazí, v malej krajine, ktorá sa snaží v tom veľkom európskom a svetovom priestore aj v rámci globálnych tendencií zachovať si svoju primeranú mieru národnej suverenity, identity, ale aj to, čo je vlastné každému, tú snahu presadiť niektoré parciálne záujmy, ktoré táto krajina ako každá iná legitímne má. Preto sa v tomto svojom vystúpení dotknem len troch takých momentov, niektoré naznačil už aj pán minister zahraničných vecí. Azda tým najvýznamnejším medzníkom alebo takým symptomatickým prejavom schopnosti slovenskej diplomacie, ale nielen slovenskej diplomacie, ale aj slovenskej politickej scény na ceste za demokratizáciou priestoru je stretnutie prezidentov pána Busha a pána Putina. V tejto súvislosti by som ale chcel naznačiť určitý rozmer, ktorý vnímam z titulu postavenia predsedu zahraničného výboru na základe informácií získaných v poslednom období. A možno to nie je len otázka na pána ministra, ale pre každého z nás. Zhruba pred dvoma týždňami alebo troma týždňami na verejnom hearingu na pôde Zahraničného výboru Európskeho parlamentu prezentovali stanoviská v oblasti vonkajších vzťahov alebo, nazvime to, Spoločnej zahraničnej politiky Európskej únie vysoký predstaviteľ pán Solana a komisárka Európskej únie pani Ferrero-Waldnerová. Zazneli postoje vo vzťahu k mocnostiam, a pán minister ma opraví, ak som náhodou mierne nepresný, ktoré by sme mohli zhrnúť zjednodušene asi, vo vzťahu k Spojeným štátom výrazná miera pri zachovaní priority usporiadania vzťahu medzi Európskou úniou a Spojenými štátmi, určitého pragmatizmu bez nejakých komplikovaných schém a koncepcií vzťahu tak, aby naozaj to prepojenie transatlantické, na ktorom už desaťročia stoja vzťahy USA a Európy, fungovalo, a na druhej strane vo vzťahu voči Rusku určitá miera realizmu. A myslím, že to bola komisárka Ferrero-Waldnerová, ktorá používa doslova výraz „dostať Rusko z defenzívy“, to znamená vrátiť Rusko do hry v rámci globálnych vzťahov, z ktorých určite, a história to potvrdzuje, môžu vzniknúť alebo vznikali aj určité napätia. Nie je žiadnym tajomstvom, akým spôsobom Slovensko realizovalo postoje voči týmto dvom mocnostiam. Možno aj z materiálu samotného vidieť, že vo vzťahu k Rusku je tento rozmer, a na môj vkus budem teraz subjektívny, až príliš ekonomizujúci bez ohľadu na určitú mieru tradície a kultúry a hodnôt, ktoré nás s týmto národom spájajú, a na druhej strane určitú predsa len prioritu vzťahov Slovenska voči Spojeným štátom americkým. Ak zoberieme do úvahy, a nielen na základe posledného vývoja udalostí, ale aj na základe posledných informácií zo stretnutia ministerky zahraničných vecí pani Riceovej a pána Lavrova, vidíme, že je minimálne priestor na to, aby aj summit prezidentov oboch krajín nemusel vyznievať len úplne najoptimistickejšie, a že minimálne existujú niektoré nevyjasnené témy, ktoré medzi obidvoma veľmocami sú. Teda nepôjde o nič iné z pohľadu Slovenska, len zachovať si primeranú úroveň vzťahov ako k Rusku, tak ku Spojeným štátom a ako člen Európskej únie v prípade, niežeby som po tom túžil, akéhokoľvek sporu mať dopredu sofistikovaný postoj. Hovorím to aj preto, že ten druhý významný medzník, a už to spomínal pán minister, je práve naša ambícia byť zvolený na októbrovom Valnom zhromaždení Organizácie Spojených národov za nestáleho člena Bezpečnostnej rady na roky 2006 a 2007, čo je, ak sa tak stane, a ja dúfam, že už slovenská diplomacia urobila naozaj veľa, že by sa to malo vydariť, potvrdením postavenia Slovenska. Na druhej strane pôjdeme do obdobia fungovania vážneho orgánu Organizácie Spojených národov, keď, ja použijem výraz, svet bude spieť do čoraz väčšieho stresu a môže sa stať, že ako člen Bezpečnostnej rady Slovensko bude musieť zaujímať veľmi závažné stanoviská k určitým globálnym tendenciám alebo problémom, ktoré na svete vzniknú. Som presvedčený, že suma skúseností, ale aj profesionalita našej zahraničnej politiky aj diplomatického zboru je schopná tieto problémy zvládnuť. Na záver chcem sa vrátiť dva mesiace dozadu, keď sme v tejto Národnej rade diskutovali o návrhu uznesenia, ktorým sme chceli vysloviť aj sme nakoniec vyslovili podporu procesu demokratizačnému, procesu na Ukrajine. Vtedy sa niektorí kolegovia pýtali, na základe akého mandátu a prečo to vlastne robíme. Chcem nielen za seba, ale určite aj za ostatných kolegov vysloviť presvedčenie, že sme činili správne. Možno sme malým spôsobom, ale takým, ktorý je demokratickému svetu vlastný, pomohli zmenám na Ukrajine. A dnes môžem naozaj s radosťou konštatovať, že to, z čoho som mal aj ako človek obavy, aby sme nemuseli na našej východnej hranici budovať drahé zabezpečenia proti nelegálnej migrácii, sa nenaplnilo. Akčný plán práve vo vzťahu k Ukrajine prijala Európska únia a som veľmi rád, že nakoniec sa Slovensko v rámci priorít svojej zahraničnej politiky určite účinne doň zapojí. Ďakujem vám pekne.