Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2014-02-05):
Samozrejme. Ale ono to, ono to dokonca možno bude aj dobré. Ale, prosím vás, takto k tomuto návrhu. Jak to povedať, aby to malo zmysel (povedané so smiechom), lebo podľa mňa vieme, o čo ide, hej, len jak to povedať, aby to malo zmysel? No. Keď chcete hlasovať o tom... Ináč to poviem. Podľa mňa je to celé zle. Ak by sa malo dať hlasovať o programe, ktorý niekto navrhne, tak potom zmeňme ten rokovací poriadok, že aj pán Galko môže navrhovať, aj pán Hraško mimoriadnu schôdzu, a aby to teda nebola z toho nejaká, fakt, že smršť aj inflácia, tak budeme hlasovať, necháme mu to právo ju navrhnúť, môže si to aj zdôvodniť, neviem čo, ale vzhľadom na to, že tam nehovoríme o legitimite toho, že prečo sa tu má kvôli Hraškovi svietiť a kúriť, tak to podrobíme tomu hlasovaniu. Ale pokiaľ je nastavenie také, že je to 30, ja neviem, z čoho vychádzal zákonodarca, keď povedal 30, prečo to neni 28, ja fakt neviem, prečo to neni 42, ja neviem, hej. Nám zostáva len to rešpektovať... (Reakcia z pléna.) Jedna pätina, no tak, keď je to pätina, tak prečo, mohla to byť aj jedna šestina alebo jedna trištvrte osmina, alebo niečo to mohlo byť, hej. Ale ak je to už nejaká suma, ak už niekto stanovil nejakú sumu, tak tá suma mala byť výrazom toho, že to je množstvo, množina ľudí, ktorí už majú to právo, aby sa kvôli nim svietilo a kúrilo, hej, že oni by už mali mať právo, aby tam sedeli tí dvaja páni z techniky, aby, je to už legitímne, hej, neni to nejaká inflačná, selfpromo niekoho, kto tu proste znásilňuje parlament a chce tu furt mimoriadčiť, hej, je to proste, ja myslím, neviem, či sa chápeme, hej, čiže už keď to nebolo tak stanovené, či, to by podľa mňa malo stačiť, že naozaj teda je ich 30, no však keď sa ich zozbieralo 30, no tak čo už, hej, že ja som to hovoril takým príkladom, že aj, aj by to čiastočne, je to možno pritiahnuté za vlasy, ale poviete niekomu, že však majú práva, majú, môžu chodiť do kostola, nie, jak keby za komunistov, môžu chodiť do kostola, hej, že komunisti by nechali otvorené kostoly, že mohli by ste prísť do kostola, hej, pozrieť napravo, naľavo, ale v kostole by nič nebolo, omša by nebola, hej, alebo nič by sa nekonalo, žiadna pobožnosť, nič by sa nekonalo, ale, ale prezentácia by bola, však všetky práva, sloboda presvedčenia je, demokracia funguje, môžete chodiť do kostola. No, nechcem sa dotknúť v žiadnom prípade náboženstva, lebo, ale viete, ak niekto chce povedať, že môžete, majú právo zvolať, môžu sa vyjadrovať, demokratický inštitút, ctíme si nejaké hodnoty, neni to absolútna väčšina, že, že nemusia chodiť ani štyri roky do roboty, kým sa nerozhádame, hej, čiže majú nejaké práva aj, aj opozícia. Ak toto potrebujete deklarovať, tak ja viem, že v tom plytkom vnímaní skutočnosti a reality, ako je tu bežným zvykom, to stačí. Čiže aj ľuďom stačí, však jasné, však môžu sa zvolať alebo môžu sa stretnúť. No ale má tu ten, ten háčik je tu v tom, že je to podrobné tej vôli väčšiny, áno, potiaž, možno tie návrhy mimoriadnych schôdzí neprichádzajú v téme, že ako pochváliť trebárs premiéra, hej, oni sú, z princípu sú antagonistické, hej, čiže, viete, že, to je absurdné, hej, že, teda že a pod tú... a ten protinávrh podriaďujete tej vôli tej väčšiny. Nuž, aký je výsledok? (Reakcie z pléna.) Prosím? No, však o ňom hovorím. No, čiže viete, z tohto vyplýva, že je to úplne zbytočné a bude to, resp. jasné, že z toho nič nebude. Čiže zbytočne sa minuli dve A4, kde to podpisovali. Hej? Samozrejme, pokiaľ to vám nevyhovuje, hej, jak ste si vychutnali ombudsmanku, lebo to vám sadlo. Hej, to znova, to, nuž, ale viete, kolega tu hovoril o tej politickej kultúre, že by tam mala byť. Medzi obchodníkmi sa zvyklo hovoriť, že môžeš mať takú, ale možno ešte hrubšiu ako takú zmluvu, ale neochráni ťa pred zlým úmyslom. Hej, čiže aj tu to je tak. Môžeme si znova naformulovať neviem čo všetko, i keď tu nie je ani vôľa. Ale pokiaľ ten úmysel nie je veľký, hej, a pokiaľ, a to chce určitú dávku veľkorysosti a tú vy v sebe nemáte, tak potom to vždycky skončí takto lacno, že neschválime im program a ešte sa nezabudnime, nezabudnime trošku povyškierať, že ako sme vám to dali. No tak, čo k tomu povedať? Vyzerá, že vôľa nebude to meniť, tak to nemeňte, tak to nechajte, len viete, ja som tu prvé volebné obdobie, možno aj posledné, ale ja som vám to nerobil, lebo to je znova obohratá pesnička, však oni to robili tiež. Ja neviem, kto to robil, a títo, čo robili, tak ich povyťahajte za uši. Ale, ale ja to vnímam teraz. Teraz k tomu je to také trošku až úbohé. Tak vám poviem, hej. Je to také úbohé, že urobím to, a myslím si, aký som chytrý. No s chytrosťou to nemá nič. Má to čo do činenia s tou nekultúrou, s tou nevyzretosťou a potom sa blížime ku konštatovaniam pána Fronca, ktorý povie, že nie vyzrievame, ale odzrievame. No nakoniec tu ešte skonštatujeme, že za Mečiara bolo lepšie alebo že za Mečiara sa to, si to niekto nedovolil, alebo ja neviem, čo všetko sa tu ešte my pomaličky postupom času dopracujeme. Nuž neviem. To už si vy zvážte. Ja viem, že moc si treba užiť, ale aj tej sa dá nabažiť, už to nechám, nechám na vás, že čo, čo s tým urobíte alebo neurobíte. Koniec koncov, vážení kolegovia, aj keby ste nechali nás tuná podpisovať A4 a zvolávať, tak viete, aj to je ten taký samo-, samopohyb tej opozície, že ona by sa mala zinflačniť aj tými mimoriadkami. Koniec koncov by vám to vlastne mohlo vyhovovať, to je z takej tej taktiky. Ale o taktike je to asi až neskôr, v prvom rade je to o tej nevyzretosti. Mne jeden môj dobrý kamarát, teda nebol až taký kamarát ako môj známy, povedal, on mal taký vek nie celkom, a teraz si nepomôžem, ale poviem to, že, že keď vzniklo Slovensko, ja som bol rád, že vzniklo Slovensko. Fakt ja som sa tešil, že vzniklo, a on aj po tých dlhých časoch je taký rozpačitý, má názor a povedal, že v zásade nemôžete urobiť štát z okresu Rimavská Sobota, a, a to je to, že my sme naozaj kopu vecí predbehli a nemali sme k tomu ten base, ten základ intelektuálny, ale aj vôbec nejaký, aj, nechcem to povedať, že zle pochopené, ľudí, ktorí historicky boli či v súdnictve, ale nuž všelikto sa nám tam namotal do vedenia toho štátu a potom to tak dopadlo. Hej, čiže ťažko je sa dovolávať nejakej politickej veľkosti kultúry, keď ľudia boli predtým v spolku holubárov v Poprade-Veľká a potom zrazu majú rozprávať o demokratických tradíciách a porovnávať sa s tradíciami v snemovni lordov. No to je neporovnateľné, čiže k tomu je strašne dlhá cesta a môžete ísť aj na tryskáči, tak stále to niečo trvá. No tak to už len možno čas, možno čas nám pomôže, že nebudeme robiť tieto detinské veci, že tej opozícii neschválime ten program a ešte sa budeme vyškierať, akí, akí sme chytrí, že, že sme to urobili. Nuž ale nebol by to, nebolo by to Slovensko, keby to tiež nemalo svoje čaro, a to, ja viem, že si tiež nepomôžem, ale viete, na jednej strane aj do našich radov a my máme jedinú šancu byť konzistentní a dôslední a vytrvalí voči vám. Preto je zarážajúce, kde jeden z predkladateľov predkladá tento návrh, a pri inej schôdzi nezabudne dva alebo trikrát zdôrazniť, že nahlasoval za program mimoriadnej schôdze. To sú veci, ktoré tiež sú mimo akejkoľvek konzistentnosti. Hej, čiže ja teda som hlasoval za program, lebo som chcel prispieť, že aby sme boli za. Ale nehlasovať za program teda s vami a zároveň byť spolupredkladateľom tohto návrhu mi príde mimoriadne nekonzistentné. Čo je znova pre nás signál, že stále ešte sa máme čo učiť a celý život sa treba učiť, hej, a naša jediná, jediná šanca je fakt, že byť vytrvalý, dôsledný, však to je skoro to isté a inak niekde inde sa to používa, ale hlavne konzistentný tak, aby sme mali hĺbku v očiach, aby naozaj to, čo aj hovoríme, aby vyzeralo aj, aj bolo, že tomu aj veríme, potom, keď uverí, keď veríme tomu sami, môžeme presviedčať niekoho iného, aby uveril nám, že tomu, čo my veríme, že je správne. Potom to je také nie celkom, nie celkom dobré a potom ten parlament vyzerá, ako vyzerá, a, a neni to snemovňa lordov a ani nikdy, ale treba veriť, že možno raz sa k nemu priblížime, zatiaľ sa niekedy blížime skôr k tomu, že tu je spolok holubárov v Poprade-Veľká. Ale jeden nikdy nevie, vzdávať sa netreba. Čo je ľahšie, ako sa vzdať? Hej, ráno sa zobudiť a povedať, vzdal som sa. Nie, netreba sa vzdávať, treba zabojovať. Takže ospravedlňujem sa, ale takto už navečer človek si môže byť aj trošku, nemusí to byť také zviazané, také v rámci takej voľnejšej úvahy sa zamyslieť nad smerovaním nášho parlamentu. A to chcem teda povedať – nášho parlamentu, lebo keď to nedomyslíme, tak potom sa stane to, že sa tu začnú objavovať, aj dneska sa tu objavil a budú sa tu asi objavovať aj hlasy, že parlament nie je to správne a že možno ani netreba, a všetky tieto absurdity, ktoré, zdá sa, budú pre niekoho riešením, budú sa podsúvať ako riešenie, dokonca niekto bude tomu tlieskať a toho sa trošku bojím. Nechcem opakovať to klišé. Nikto nič lepšie nevymyslel ako parlament a vyzerá, že dlho ani nevymyslí, ale dôležité je, že kto v ňom sedí, akú politickú kultúru daní ľudia vyznávajú. Ale ani nie v tom, že ako sa vedia tváriť, že ju vyznávajú, ale nakoľko ju skutočne a hlboko prežívajú. Ďakujem.