P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-01-14):
M. Murgaš, poslanec: Dámy a páni. Vo vyspelých krajinách sa v posledných rokoch sústreďuje pozornosť na zdravotníctvo najmä pre stály rast výdavkov na zdravotnú starostlivosť. Týka sa to všetkých krajín bez ohľadu na to, aký model zdravotníctva sa v príslušnej krajine uplatňuje. Ani slovenské zdravotníctvo sa nevyhlo trendu permanentného rastu výdavkov, naopak, tento rast bol veľmi dynamický. Veď ak výdavky na zdravotníctvo v roku 1993 tvorili niečo okolo 17 miliárd Sk, v roku 2002 sa vyšplhali na sumu viac ako 60 miliárd Sk. Za obdobie necelých desať rokov ide teda o tempo rastu viac ako 350 percent, no a keby sme do tejto sumy zahrnuli aj výdavky, ktoré sú skryté v tieňovej ekonomike zdravotníckych služieb a vonkajšiu zadlženosť poskytovateľov zdravotníckych služieb, tempo rastu výdavkov na zdravotníctvo by bolo za sledované obdobie viac ako 540 percent. To je skutočne nevídaný rast aj vzhľadom na vývoj inflácie v Slovenskej republike. Hrozivé ale pritom je, že tento rast výdavkov len v malej miere koreluje s rastom kvality a dostupnosti zdravotníckych služieb, ba čo viac, v niektorých segmentoch dokonca dostupnosť zdravotníckych služieb začala v posledných rokoch klesať. Považujem preto za správne, že minister zdravotníctva sa začal týmto mnohorozmerným problémom zaoberať s cieľom zastaviť a zvrátiť tento nebezpečný trend a ako profesionál dlhé roky sa zaoberajúci ekonómiou zdravotníctva a manažmentom zdravotníctva ho v tejto snahe podporujem. Otázne je však, či prístup, ktorý pán minister zvolil, možno považovať za systémový, efektívny a nádejný na dosiahnutie stanoveného cieľa. Tu si dovolím s pánom ministrom polemizovať a uviesť niekoľko zásadných výhrad. Nemocnice a podobné zariadenia sú  najvýznamnejším spotrebiteľom zdrojov v sektore zdravotníckych služieb, preto snaha o zastavenie prudkého rastu výdavkov na nemocničné služby je zároveň snahou o zastavenie prudkého rastu výdavkov na zdravotnícke služby všeobecne. Z hľadiska ekonomickej teórie a praktických manažérskych poznatkov možno povedať, že kľúčovým problémom, ktorý je potrebné v súvislosti s rastom výdavkov na nemocničné služby riešiť, je racionalizácia a kontrola výdavkov. To je možné na základe využitia troch systémových prístupov. Po prvé, administratívne nástroje racionalizácie ponuky, po druhé, nástroje použité v procesoch financovania nemocničných zariadení, po tretie, vytváranie konkurencie a interného trhu zdravotníckych služieb. Pokiaľ ide o administratívne nástroje racionalizácie ponuky, prax vyspelých krajín pozná rôzne riešenia od preukazovania opodstatnenosti rastu kapacít cez reštruktrualizáciu nemocničných zariadení, definovanie hornej hranice príjmov nemocničných zariadení, obmedzenie počtu lekárov až po priamu kontrolu výšky nákladov financujúcou stranou. Poviem otvorene, že  sám nie som prívržencom využitia administratívnych nástrojov, pokiaľ nie sú kombinované s finančnými nástrojmi a vytváraním konkurencie. Za rozhodujúce pre racionalizáciu a kontrolu výdavkov  nemocničných zariadení považujem nástroje  použité v procese financovania nemocničných zariadení a vytváranie konkurencie a interného trhu zdravotníckych služieb. Dámy a páni,  tradičná predstava v ekonomike je, že nároky spotrebiteľov vznikajú z ich potrieb a želaní na základe ich vlastných hodnotení. Existuje množstvo dôvodov, prečo takéto chápanie spotrebiteľskej suverenity zdravotnej starostlivosti neplatí. Ak vychádzame z koncepcie, že dopyt vzniká na základe potreby niekoho po niečom za určitým účelom, potom platí, že v zdravotníctve vznikajú nasledovné  charakteristiky.  Po prvé, neschopnosť pacienta objektívne posúdiť primeranosť zdravotníckych výkonov, a tým aj nákladovú stránku  poskytovania zdravotníckych služieb. Po druhé, neschopnosť pacienta kvalifikovane posúdiť prínosy vyplývajúce z poskytovania zdravotníckych služieb, a to aj vo vzťahu k vlastnej osobe.  Po tretie, pacient pri výbere zdravotníckych služieb väčšinou  nerozhoduje sám, ale prenáša svoje právo na zdravotnícky personál alebo zdravotnú poisťovňu. Po štvrté, pacient nemá reálne trhové preferencie, ako to zo zákona vyplýva, pretože spotreba zdravotníckych služieb má často vynútený charakter vyplývajúci zo zdravotného stavu pacienta. Z týchto charakteristík  jednoznačne vyplýva, že vznik potrieb  a dopytu po zdravotníckych  službách preferuje  nie pacienta, ale preferuje poskytovateľa, ktorý má potrebné odborné  vedomosti, aby posúdil opodstatnenosť výkonu určitej služby. Poskytovateľ sa teda nachádza v pozícii, keď môže určovať náklady a prínosy alternatívnych možností  spotreby zdravotníckych služieb a vyjadriť ich v prípade, že si to želá aj na úkor pacientovej ochoty  platiť za spotrebúvané služby. Dámy a páni, prečo toto všetko uvádzam. Uvádzam to z jedného podstatného dôvodu, aby sme pochopili, že nie pacient je ten, kto je rozhodujúci pri vytváraní dopytu po zdravotnej starostlivosti, ale že rozhodujúci je poskytovateľ. Ak  sme túto logickú súvislosť pochopili, kladiem otázku,  prečo v navrhovanom zákone  neriešime problém prudkého rastu výdavkov racionalizáciou ponuky zdravotnej starostlivosti na strane jej poskytovateľa, tak ako to vyplýva z logiky zdravotníckych služieb, ale naopak, nesystémovo prenášame bremeno riešenia na toho, ktorý ho fakticky riešiť nemôže. A tým je pacient. Nie som presvedčený o tom, že navrhované platby za pobyt v nemocnici  prispejú v rozhodujúcej miere k obmedzeniu dopytu po nemocničných službách. Takýto prístup nielenže nebude motivovať nemocnice na minimalizáciu  nákladov na pacienta a na rast efektívnosti, ale naopak. Tým, že do systému pritečú ďalšie zdroje bez spojitosti  s kvalitou poskytovaných služieb, môže  a pravdepodobne  aj dôjde k opačnému efektu. A týmto efektom bude ďalšie zníženie efektívnosti nemocničných služieb. Dámy a páni, možno, že niektorí z vás si povedia nuž čo, veď naši občania pacienti znášajú to, že ich štát prinútil zákonom, aby povinne odvádzali zo svojich príjmov dodatočnú daň v podobe platieb do poistných fondov, aby potom nemuseli platiť za zdravotnícke služby, keď ich budú potrebovať. Tak znesú aj to, že si popri povinnom zdravotnom poistení budú povinne platiť aj ďalšie sumy, ak chcú, aby im boli poskytnuté zdravotnícke služby. Osobne s  takýmto  postojom nesúhlasím. Nie som a priori  proti ďalším zdrojom, ktoré by mali byť použité v zdravotníctve. Som však zásadne proti nesystémovým riešeniam v situácii, keď v zdravotníctve nikto z kompetentných nehovorí o skutočnej racionalizácii spotreby. Z profesionálneho hľadiska som presvedčený, že ak sa nezačneme zaoberať takými otázkami, ako je vytváranie konkurencie, zmena systému financovania zdravotníckych služieb, objektívne hodnotenie kvality zdravotníckych služieb, evaluácia a akreditácia poskytovateľov, štandardizácia liečebných postupov a ďalšími už úspešne v zahraničí vyskúšanými prístupmi, zadlžovanie zdravotníctva nezastavíme. Hľadanie špecifickej cesty pre Slovensko aj tu považujem za minimálne problematické, ak nie škodlivé. Problém prudkého rastu výdavkov na zdravotníctvo spôsobmi navrhovanými v zákone nevyriešime a ešte viac sťažíme prístup občanov Slovenskej republiky k zdravotníckym službám. Ďakujem vám  za vašu pozornosť. (Potlesk).