Kaník, Ľudovít, poslanec NR SR (2014-06-05):
Tá diskusia, ktorá samozrejme aj pri tomto zákone prebieha, tí kritici, ktorí reagujú na toto, ako keby v jednej časti zabúdali alebo nechceli, nechceli alebo sa tvárili, že nevedia o tom, aká architektúra systému, dôchodkového systému a druhého piliera bola od samého počiatku vybudovaná a ako bola nastavená. A potom vzniká častokrát cez médiá vo verejnosti dojem, že veci sú ináč, ako mali byť, alebo ináč, ako pôvodne boli zamýšľané. Médiá rady, samozrejme, poskytnú verejnosti nejaký dramatický obraz. A hlavne potrebujú toho, kto nesúhlasí a toho, kto teda predkladá nejaký návrh. Ale skúsme sa aj tu držať podstaty veci a faktov. Dôchodkový systém od samého začiatku, a keďže som stál pri jeho zrode, tak naozaj viem, čo hovorím, nikdy nemal inú prioritu ako zabezpečiť trvalý a stály a pravidelný každomesačný zdroj finančných prostriedkov pre dôchodcu. Dôchodkový systém a druhý pilier špeciálne nikdy nebol myslený ako nejaká pokladnička alebo hlinené prasiatko, do ktorého padajú peniažky, pretože v druhom pilieri na to, aby človek mal peniaze v druhom pilieri, nemusí vynaložiť ani cent z vlastných zdrojov, z tých, ktoré dostáva cez výplatu, ktoré by mohol povedzme použiť na niečo iné, niečo si kúpiť alebo nejak ináč ich využiť. Sú to prostriedky, ktoré sa stali jeho majetkom práve vďaka tomu, že druhý pilier začal existovať. O tie percentá, ktoré sa presúvajú z predtým verejných zdrojov na osobné účty občanov, o tie sumy každý mesiac je majetok, súkromný majetok konkrétneho občana väčší. A o to sa de facto znížilo jeho odvodové zaťaženie, pretože to už nie je, sú odvody, ktoré idú do verejného systému, ale je to súčasť jeho majetku, ktorý sa odkladá na jeho dôchodok, na jeho budúci dôchodok. A až dneska sa niekto sa snaží poukazovať a hovoriť o tom, že tieto peniaze by mali ľudia si zobrať, tak zabúda na to, na tú pravú podstatu dôchodkového systému. To nie je sporiteľnička, to nie je hlinené prasiatko, ktoré pri odchode do dôchodku daný človek rozbije a teraz odíde na cestu okolo sveta alebo si kúpi niečo alebo daruje svojim vnúčatám nejaké peniaze alebo dary. V prvom rade tento systém musí zabezpečiť pravidelný každomesačný príjem, ktorý každý mesiac bude zabezpečovať zdroje pre daného dôchodcu, aby sa primerane jeho predchádzajúcim príjmom a životnej úrovni zabezpečila aj v starobe adekvátna životná úroveň v rámci tých možností, ktoré ekonomika a systém môže poskytnúť. Zlejú sa príjmy z prvého piliera, zlejú sa príjmy z doživotnej anuity, to znamená, doživotného dôchodku, ktoré poskytuje životná poisťovňa, a tieto príjmy tvoria každomesačný príjem. To je a vždy bola podstata dôchodkovej reformy. Jej nóvum mimo samotnej podstaty systému, že priebežné míňanie je nahradené sporením, spočíva v tom, že existuje viac možností, ako si tieto príjmy, ako tieto príjmy človek môže využívať, ale nie, ako som povedal, na nejakú okamžitú spotrebu. Ale aby sme vyšli v ústrety naozaj individuálnym predstavám každého jednotlivca, tak tam vždy bol a existoval aj programový výber. Programový výber ale neznamená jednorazová spotreba. Programový výber je terminus technicus, ktorý znamená, že poviem si, dohodnem sa sám individuálne, keďže mám istý objem prostriedkov, že tieto prostriedky mi budú vyplácané v lehote povedzme 10, 15, 20 rokov v každomesačných dávkach, takých a takých, a kým budú vyplácané, tak tie, ktoré sú naďalej odložené, sa určite budú ďalej zhodnocovať, budú ďalej investované a bude ďalej prinášať výnosy a o to sa bude ich objem zväčšovať. Ale, a to zdôrazňujem a podčiarkujem, samozrejme až potom, keď je zabezpečené to základné, doživotná výplata dôchodku. Doživotný súbeh zdrojov z dvoch prameňov z prvého piliera, z druhého piliera, ktorý sa zlieva do jednej príjmovej zložky pre dôchodcu, ktorý mu dáva primeranú istotu. Keď dosiahne tento, túto métu, potom je oprávnené poskytnúť mu absolútnu vôľu a slobodu v nakladaní s tými zvyšnými prostriedkami vo voľbe svojich životných stratégií. Ide opäť, a to zdôrazňujem, nepôjde a nejde o to, aby došlo k jednorazovej spotrebe a výberu daných prostriedkov. Ale to predtým vždy bolo a je základom. Tá diskusia sa prirodzene vedie o tom, kde je tá rozumná hranica, ktorou štát cez zákon limituje možnosti a prístup skupine ľudí k daných prostriedkom. Áno, tu je potrebné nejakú hranicu stanoviť nejakým spôsobom. A o tom sa viedla aj najväčšia diskusia pri schvaľovaní tohto alebo pri príprave tohto zákona. Kde je ten rozumný kompromis, kde je tá rozumná hranica, aby sa zabezpečil aj dostatočný príjem pravidelných a stálych príjmov a zároveň ešte umožnil čo najväčšiemu množstvu ľudí prístup k iným, inému slobodnému využitiu ostatných prostriedkov. Nebolo by rozumné dvíhať túto hranicu príliš vysoko, nebolo by rozumné stláčať ju príliš nízko, pretože naozaj musíme predovšetkým myslieť na to, aby tie zdroje vytvorili priestor na spokojný, spokojné dožitie primerané možnostiam, ktoré tu boli. Keď niekto namieta a hovorí o tom, že to sú súkromné peniaze daného občana, veď môže si s nimi robiť čo chce, tak v prvom pláne by to aj mohla byť pravda, pretože je pravda, že sú to súkromné peniaze daného občana. Ale musíme si uvedomiť ten proces, akým sa a kedy a prečo sa súkromnými stali. Ony sa nestali súkromnými preto, ako som povedal, aby niekto rozbil na konci dňa prasiatko a išiel na dobrý žúr. Stali sa súkromnými bez vynaloženia čo i len jedného centu z vlastných disponibilných zdrojov tým, že spoločnosť dospela do štádia, že priebežný systém nedokáže vygenerovať dostatok zdrojov na to, aby uživil v primeranom rozsahu a primeranou výškou existujúcich dôchodcov. Čiže tento systém musel byť nahradený niečím iným. A najlepší spôsob sa našiel, ktorý sa našiel, je sporenie. A sporiť a chrániť tieto úspory je najlepšie ako súkromné úspory, ktoré ako súkromné vlastníctvo chráni ústava so všetkými náležitosťami, ktoré k tomu patria a možnosťami, ktoré potom k tomu dáva. Ale tento, táto operácia vykonaná z rozhodnutia štátu, z rozhodnutia politikov, ktorá dala do rúk ľudí nový príjem, nový majetok, bola za účelom zabezpečenia ich pravidelného príjmu. Preto je tam oprávnené isté obmedzenie dispozície s týmito prostriedkami mimo tohoto zamýšľaného zámeru. Ten zamýšľaný zámer je zabezpečiť pravidelný príjem v čo najvyššom rozsahu pre dôchodcov. Toto je zamýšľaný zámer. A tento musíme sledovať do samého konca. Toto je podstata veci a takto musíme všetci rozmýšľať. Ja som rád, že v tomto rozmýšľame asi naozaj rovnako. Môžeme skutočne debatovať o technikách, môžeme debatovať o parametroch, môžeme debatovať o jednotlivostiach, ale filozofia je rovnaká. A to je dobré. To je dobré, lebo naozaj nie je cesta, až chceme niečo urobiť pre ľudí, len sa tu vzájomne napádať. Ja nikdy som takú politiku nerobil, neviedol. Vždy keď som kritizoval, tak s cieľom veci zlepšiť alebo poukázať na riziká, ktoré prípadným návrhom vznikajú. A keď som čokoľvek predkladal, tak isto so snahou získať pre to podporu, lebo je to dobrý návrh. A budem tak pokračovať aj ďalej. Lebo to je jediná cesta. My tu nie sme –  keď takú malú odbočku si dovolím, lebo včera v debate s jedným mojím kolegom vyplynula takáto otázka, prečo som hlasoval napríklad o novele ústavy tak, ako som hlasoval –, my tu nie sme na to, aby sme si chránili vlastnú kožu pred médiami, pred voličmi, pred občanmi. My tu nie sme na to, aby my sme vyzerali dobre a aby sme tu hrali divadielko, za ktoré od niekoho získame potlesk. My sme tu zvolení na to, aby sme nastavovali vlastnú kožu. Aby sme za ľudí, ktorí nás sem zvolili, boli ochotní nastaviť kožu. Aj schytávať údery, škrabance, zranenia, pretože my sme tu na to, aby sme ich chránili a tak rozhodovali. A niekedy aj proti, možno, alebo aj nepopulárnymi krokmi, rozhodnutiami alebo aj za cenu dočasného neporozumenia istej skupiny ľudí, pretože populárnejšie sa zdá niečo iné. Takže ja budem tak pokračovať a budem sa snažiť pomáhať dobrým myšlienkam a dobrým veciam na svetlo božie a, naopak, brániť tým zlým. A budem rád, keď voči vládnej väčšine bude ochota počúvať zo strany opozície návrhy, ktoré nemajú cieľ torpédovať, ale majú cieľ napomáhať, vylepšovať a dospievať k dobrým kompromisom. Tu sme sa naozaj zhodli na kompromise, keď poviem za opozíciu, väčšinovo. A bol by som rád, keby sme v takejto ceste pokračovali, pretože máme ešte niekoľko mét pred sebou, ktoré je možné dosiahnuť. Tou ďalšou métou po schválení tohto zákona, ktorým sa zavŕši, ako som povedal, dôchodková reforma, je stabilizácia dôchodkového systému prostredníctvom ústavného zákona o ochrane dôchodkov z prvého aj druhého piliera a o fixácii základných parametrov. Aj tu sme veľmi ďaleko v dohodách, filozofii a nazerania na veci. A teraz tu treba len politickú vôľu a odvahu takýto zákon schváliť a dať ľuďom istotu. Istotu, ktorá presiahne čas jednej vlády, aj dvoch, aj troch, aj viacerých, a ktorá vojde do histórie opäť ako vec, kde sa boli schopní ľudia z obidvoch strán politického spektra dohodnúť v záujme budúcnosti, v záujme všetkých občanov Slovenska, pretože všetkých občanov Slovenska sa dôchodkový systém týka a bude týkať. Všetci raz zostarneme, všetci raz budeme dôchodcami, naše deti budú dôchodcami, aj ich deti budú dôchodcami, ktorí sa toho dožijú. Ale aj v tomto je tu myslené na veci, aj tento návrh zákona cez pozmeňovacie návrhy prináša vylepšenia a dobré zmeny v prospech naozaj ľudí, ktorí tu sú. Takže, vážené dámy, vážení páni, prepáčte mi, že som, keďže zákon je pripravený, sa nesústredil na detaily, parametre technické, na vysvetľovanie vzorcov a postupov, ktoré sú témou pre odborníkov a boli témou na našich rokovaniach, ale pokúsil som sa popísať filozofiu a zmysel celého nášho snaženia, ktoré začalo pred desiatimi rokmi a je dovŕšené alebo sa stáva, je dovršované práve prijatím tohto zákona. A môžem len zopakovať, že budem za tento návrh zákona hlasovať. Ďakujem.