B. Bugár, podpredseda NR SR: (2003-09-18):
G. Krajči, poslanec: Ľudská spoločnosť sa skladá z protikladných charakterov a súperiacich záujmov jej rôznorodých skupín. Každé sociálno-politické usporiadanie má svojich tvorcov, aktivistov, ale aj pasívnych stúpencov z jednej strany a rôzneho druhu odporcov zo strany druhej. Aj preto je história ľudstva trvalým a nekonečným zápasom týchto protipólov pokroku a konzervativizmu, v ktorom víťazi počas svojej moci diktujú pravidlá života, vlastné zákonodarstvo, ale aj interpretáciu histórie i prebiehajúcich procesov. Pri každej radikálnejšej zmene mocenských štruktúr zvyčajne nastupujú nové pohľady a prehodnotenia tých istých udalostí, sprevádzané rehabilitáciami a odškodneniami zaslúžilých, ale aj veľmi často aj celkom náhodných pripletencov víťaznej cesty. Tak v histórii Česko-Slovenska od roku 1918 do roku 2002 vidíme viacero etáp, v ktorých sa jednotlivé režimy snažili nejakým spôsobom zmierniť duchovné i materiálne útrapy svojich zaslúžilých alebo náhodilých hrdinov, či obetí. Ide v podstate o štyri etapy: 1. etapa: česko-slovenský odboj za vznik prvej Česko-slovenskej republiky (1914 – 1918), 2. etapa: protifašistický odboj (1939 – 1945), 3. etapa: protikomunistický odboj (1945 – 1989) a 4. etapa: prechodné obdobie vzniku ČSFR a vytvorenie dvoch samostatných republík, obdobie rehabilitácie účastníkov odboja druhej a tretej etapy. Oficiálny názor spoločnosti na bojovníkov v jednotlivých etapách sa vyvíja vždy veľmi zložito. Vážené kolegyne, kolegovia, predkladám návrh zákona, je to návrh zákona spravodlivý a pripravený na základe odborných podkladov. Je to návrh zákona potrebný nielen z morálneho, ale aj spoločenského hľadiska. Predkladám návrh zákona o zmiernení niektorých morálnych a majetkových krívd dlhodobo prenasledovaných občanov vedených na osobitných zoznamoch (čierne listiny) a ich rodinných príslušníkov. Podstatou navrhovanej právnej úpravy je finančné odškodnenie občanov, ktorých komunistický režim v rokoch 1970 – 1989 zaradil na prísne tajnú evidenciu odporcov komunizmu, ktorú nazval „čierna listina“. Podľa uznesenia Ústredného výboru KSČ boli títo občania 20 rokov prenasledovaní a perzekvovaní, spôsoby diskriminácie boli rôzne. Prakticky všetci z nich stratili svoje pôvodné zamestnanie do roku 1970. Nemohli cestovať mimo územia republiky, ich deti nemohli študovať na vysokých školách, rodinní príslušníci boli odsúvaní zo spoločenského života. Keďže väčšinou išlo o predstaviteľov vtedajšej slovenskej inteligencie, mnohí z nich mali zakázané intelektuálne sa presadzovať v spoločenskom živote a skončili ako robotníci v baniach, fabrikách, kotolniach, čím sa výrazne znížil ich mesačný príjem a tým aj predpoklady na lepšie dôchodkové zabezpečenie. Táto komunistická centrálna evidencia predstaviteľov exponentov a nositeľov pravicového oportunizmu, organizátorov protistraníckych a protisocialistických kampaní a akcií bola zriadená najvyšším orgánom KSČ začiatkom 70. rokov a evidovaní boli na nej tzv. prívrženci Dubčekovho socializmu s ľudskou tvárou. Odtajnené stranícke dokumenty KSČ potvrdzujú, že Predsedníctvo ÚV KSČ vo februári 1970 schválilo návrh na vypracovanie a vedenie tajnej evidencie nositeľov oportunizmu a protistraníckych aktivít. V roku 1971 tento najvyšší stranícky orgán prijal k tomu už konkrétne prísne tajnú smernicu a schválil aj prvý základný zoznam predstaviteľov protisocialistických a protisovietskych kampaní a akcií. Smernica predpisovala jednotný izolačný postup voči týmto občanom na celom území štátu s cieľom odstrániť ich z pôvodných funkcií, zamestnaní či profesií. Komunistická strana a na jej pokyn celý štátny aparát aktívne zabezpečovali tento odsun pre nich nebezpečných ľudí na perifériu občianskeho života, čím im, ale aj ich rodinám za celé dve desaťročia spôsobili vážne materiálne i morálne škody. Systém zaradil do jednotnej evidencie v celej Česko-slovenskej socialistickej republike 10 504 osôb. Neskôr údaj upravil na 6 335, z toho na Slovensku takto evidovali vyše 1 500 osôb. Väčšinou išlo o významných pracovníkov a odborníkov z rôznych oblastí spoločenského, hospodárskeho, vedeckého a kultúrneho života. Dnes je z uvedeného počtu 1 500 odtajnených 1 200 mien. Treba tiež uviesť, že z centrálne evidovaných 6 335 občanov bolo 994 nestraníkov a 149 postihnutých z iných politických strán. To znamená, že na čiernej listine nie sú len bývalí komunisti do roku 1968. Sekretariátu ÚV KSČ príslušné orgány podávali vždy do 31. januára každého roku súhrnnú informáciu o pohybe, zmenách v osobných údajoch a o činnosti osôb zaradených do uvedenej centrálnej evidencie. Dôslednosť postupu česko-slovenský komunistický režim pri izolácii nevhodných občanov sa potvrdila aj v roku 1977, keď najvyššie stranícke vedenie prijalo sprísnenú smernicu pod krycím názvom Norbert. Táto dávala právo ministerstvu vnútra v čase spoločenských nepokojov fyzicky izolovať osoby ohrozujúce vnútorný poriadok a bezpečnosť štátu. Do tejto skupiny občanov zaradili predovšetkým osoby centrálne evidované ako potenciálnu piatu kolónu nepriateľa na území ČSSR. Izolácia spočívala v násilnom umiestňovaní nebezpečných osôb v nápravno-výchovných ústavoch alebo v iných podobných zariadeniach. Tieto slová nie sú mojimi slovami. Mnohé vetné spojenia hovoriace o postihoch a izolácii sú priamymi citátmi z dokumentov, ktoré boli odtajnené až v roku 1995. Bývalý námestník ŠtB Lorenc v rozhovore s jedným novinárom potvrdil fakt, že po roku 1968 už neboli nebezpeční nepriatelia komunizmu bývalí exponenti vojnového slovenského štátu alebo kňazi. Tieto kategórie odporcov už boli spacifikované. Vnútorným nepriateľom číslo 1 sa stali zástancovia Dubčekových zmien, a preto ÚV KSČ na začiatku normalizácie vytvoril tzv. čiernu listinu. Príprava zákona nebola vôbec jednoduchá. Od začiatku našich snáh sme narážali na problémy. Predovšetkým minister spravodlivosti pán Lipšic bol proti. O to viac potešil list ministra vnútra Palka, v ktorom píše: „Vami navrhovaný zákon bol už na medzirezortnom pripomienkovom konaní. Ministerstvo vnútra sa k návrhu zákona vyjadrilo podporne v stanovenej lehote.“ Minister na záver ocenil úsilie občanov z čiernej listiny na prijatí zákona. Napriek tomu vláda však dala odporúčanie, aby tento návrh zákona nebol schválený. Vážení kolegovia, aj teraz v prvom čítaní viem povedať, že dokážeme zosúladiť naše a vládne predstavy, ktoré nám boli vytýkané v stanovisku vlády. V návrhu zákona vieme urobiť ústupky, aby bol všeobecne prijateľný, aby odzrkadľoval aj predstavy vlády. Výhrady vlády zo dňa 6. augusta možno zlúčiť do troch skupín: - prvá: terminologické a technické nedostatky návrhu zákona, - druhá: otázky verifikovanosti a hodnovernosti zoznamu z čiernej listiny a - tretia: problémy financovania, resp. účinnosť tohto zákona. Čo sa týka prvej, samozrejme, predložený návrh zákona je predkladateľ povinný aj ochotný prispôsobiť legislatívnotechnickým pokynom. Na tieto opravy postačí rokovanie vo výboroch Národnej rady v rámci druhého čítania, keďže nejde o zásadné, resp. neopraviteľné chyby. Otázka hodnovernosti zoznamu nie je taktiež problémom. Ako poslanec som získal verifikované dokumenty čiernej listiny. Napokon potvrdil to i minister vnútra vo svojom liste zo dňa 8. 8. 2003. Uvádza sa v ňom, že: „Originály Zoznam osôb z čiernej listiny sú archivované Štátnym ústredným archívom v Prahe, ktorý archivuje materiály ÚV KSČ. Verifikované kópie zoznamu boli na územie Slovenskej republiky odovzdané prostredníctvom Generálnej prokuratúry Českej republiky. Získala ich slovenská generálna prokuratúra. Odtiaľ ich získalo ministerstvo vnútra, ktoré ich odovzdalo Slovenskému národnému archívu. Zoznamy boli odtiaľ poskytnuté ministerstvu spravodlivosti v roku 1999.“ Takže neobstojí výhrada, že zoznamy sú vypracované len do roku 1974. Práve do tohto roku boli do evidencie zapísaní tí najexponovanejší dubčekovci a reformátori systému, ktorí boli násilne poškodzovaní. Práve títo ľudia zapísaní do roku 1974 si najviac zaslúžia, aby sme ich odškodnili. Otázka financovania a vyplácania odškodnenia je trochu zložitejšia. V návrhu zákona navrhujeme 80-tisícové jednorazové odškodnenie, mesačný 720-korunový príplatok k starobnému dôchodku a bezplatné cestovanie autobusmi a na železnici. Je zrejmé, že Slovensko nemá dostatok peňazí, preto navrhujeme, alebo navrhovatelia súhlasia s vypustením bezplatného cestovania pre poškodených a mesačným príplatkom k starobnému dôchodku. Týmto sa výrazne znížia náklady na odškodnenie o takmer 9 mil. Sk. Okrem toto je navrhovateľ ochotný aj posunúť hranicu účinnosti zákona podľa toho, ako sa dohodneme v Národnej rade. Vláda síce tvrdí, že na odškodnenie nie sú peniaze. Po tomto zákone však budeme rokovať aj o novele zákona na finančný príspevok pre politických väzňov. Tam sa pridávajú medzi oprávnených i manželky politického väzňa, ktorý už nežije. Pritom politickí väzni boli už raz odškodnení, a to v roku 1990 nezanedbateľnou položkou. A na ďalší finančný príspevok i Národná rada Slovenskej republiky už schválila vyše pol miliardy korún. V našej navrhovanej novele náklady predkladateľ tiež nedokáže presne určiť a hovorí o 10 miliónoch. To vláda vyčítala nášmu návrhu zákona napriek skutočnosti, že rozpočet sme spravili presný a maximálny. Uvedené množstvo prostriedkov sa určite nevyčerpá. Občanov z čiernej listiny už žije len okolo 500 a každým dňom vymierajú. Väčšinou v chudobných pomeroch. Ak zákon neprijmeme v krátkom čase, o chvíľu nebude koho odškodniť. Možnože aj to je riešenie. Vážené kolegyne, kolegovia, uvedený návrh z dielne Ľudovej únie navrhuje odškodniť občanov z čiernej listy, lebo títo zatiaľ neboli žiadnym spôsobom odškodnení, i keď formálne, morálne už boli rehabilitovaní. Finančná náročnosť je pritom najnižšia v porovnaní s odškodňovaním iných skupín protikomunistických bojovníkov. Preto vás prosím o podporu tohto zákona. Ďakujem.