D. Čaplovič, poslanec: (2003-09-23):
Nechcem historizovať, ctené dámy, vážení páni, napriek tomu musím práve dnes do nášho civilizačného času, času nového tisícročia vstúpiť rozhodne inak, ako sa to zväčša vo vzťahu k tomuto dokumentu na Slovensku stáva opäť len zvykom, najmä preto, že naša doterajšia diskusia k návrhu európskej ústavnej zmluvy často pláva akosi po povrchu bez upozornenia na podstatnejšie otázky, samozrejme, so všetkou cťou výnimkám. Odmietam viesť túto diskusiu v predklone pod časovým stresom a ultimátom niektorých európskych politikov, ktorí nevedia zabudnúť na barikády z čias roku 1968 z minulého storočia. Je mi bytostne cudzie odmietať úprimnú otvorenú diskusiu len preto, že akosi žijeme len kajúcne na kolenách tak ako mnohokrát v minulosti, a to len preto, že nám sa snaží diktovať niekto, kto je opäť pre nás väčší, silnejší či mocnejší. To, že je to tak, sme si vinní aj sami. Historické skúsenosti zo slovenského vajatania či krátkodobého hrdinského vzopätia tak, aby sme opäť stíchli a snažili sa v akejkoľvek polohe prežiť len s bryndzou a žinčicou, musia nám byť práve dnes výstrahou. My na rozdiel od väčšiny európskych štátov poznáme z dejín, čo je to súštátie vyvolené spočiatku pre jeden národ, neskôr pre dva národy v rakúsko-uhorskej monarchii či jeden československý monolit spočiatku s krajinským zriadením, či nakoniec oklieštenou federáciou a neskôr s tzv. autentickou federáciou z rokov 1990 až 1992. Nie som euroskeptik, ale ani eurooptimista, skôr eurorealista. Aj preto vítam našu európsku orientáciu, náš konkrétny vstup do Európskej únie. Volám však, či nabádam na to, aby sme nebalansovali raz na jednej, inokedy na druhej nohe, ale pevne stáli na oboch nohách ukotvených tak v národnom, ako aj v európskom prostredí. V prechádzajúcich rokoch som sa zúčastnil viacerých odborných a vedeckých konferencií, ktoré pojednávali o budúcnosti Európy, o európskej identite a národných identitách vytvárajúcich tú skutočnú základňu na prežitie európskeho modelu ukotveného v historických, kultúrnych, kresťanských a humanistických tradíciách. Závery z nemeckého Aachenu, z poľskej Varšavy, talianskej Ravenny, francúzskych Poitiers a Tours či z českej Prahy a napokon aj z našej Bratislavy na týchto konferenciách prízvukujú, že Európa musí v odlišnostiach hľadať svoje východiská zblíženia. Nie diktátom, ale dialógom upozorňujú na nebezpečenstvo integračného šoku a na nebezpečnú, doslovne nežiaducu absenciu historického a kultúrneho vedomia. Národy bez pamäti sú odsúdené na zánik. Napokon prízvukujú, že Európa sa musí držať svojho fides et ratio, viery a rozumu. A to sa týka aj konštruktérov novej zjednotenej Európy, politikov a najmä štátnikov, ktorí pochopia potrebu vyváženosti viery a rozumu. Bol by som nespravodlivý a klamal by som systematicky plynúcej histórii, ak by som aj dnes nenástojil na výraznejšom obsiahnutí fenoménu kresťanstva v tomto dokumente. Ak tak dnes nechceme činiť, vážené dámy, vážení páni, klameme a ochudobňujeme seba i históriu. Tu nejde o nekritické presadzovanie katolicizmu, luteranizmu, anglikanizmu, kalvinizmu, východnej ortodoxie či pravoslávia ako dejín Európy, ale pravdivé potvrdenie, aj v návrhu európskej ústavnej zmluvy, ich výrazného podielu na formovaní Európy, ich ducha a predovšetkým humanistického posolstva. Preto mi nielen ako historikovi v preambule chýba nie zmienka o Bohu, ale o tom, že sa v európskom priestore „rozvíjali“, ako sa to v dokumente uvádza, „hodnoty, ktoré sú základom humanizmu, rovnosť ľudí, sloboda a úcta k rozumu“, ku ktorým explicitne patrí aj úcta k viere, sile duchovna, ktoré prinášalo kresťanstvo. Bez tejto hodnoty by Európa v súvekom svete nedokázala civilizačne prežiť, ale postupne bez týchto koreňov by kultúrno-duchovne vysychala, nemohla by byť alternatívou pre súdobý, antikultúrny marazmus, ktorý preniká spoza mora z bývalého Nového sveta aj do Európy, z tohto sveta, ktorý práve pred viac ako dvoma storočiami formovali predovšetkým európske kresťanské a občianske hodnoty. Bývalý poľský minister zahraničných vecí a historik európskeho formátu Bronislav Geremek už dávnejšie vyslovil obavu z toho, aby európska integrácia a v rámci tohto procesu aj predkladaná európska ústavná zmluva či ústava nedefinovala len inštitúcie a politiky, ale aby doslovne „vlievala myšlienkam silu do žíl“. Myslím si, že model integrovanej, nie asimilovanej Európy musí stáť na osvedčených, doslovne erbových, históriou preverených pilieroch, antickom, kresťansko-judaistickom, osvietenecko-humanistickom, demokraticko-sociálnom pilieri. Nuž a preto si dovoľujem upozorniť, že konštatovanie potreby hľadania inšpirácie pre prítomnú a budúcu Európu v kultúrnom, ako sa to cituje v tomto dokumente, preambule, náboženskom a humanistickom dedičstve je pre mňa veľmi, veľmi vágne. Z obsahu návrhu ústavnej zmluvy však pozitívne zaznieva skutočnosť, že sa prejavuje smerovanie Európy v dejinách na osvedčené hodnoty spravodlivosti, solidarity a často sa tam uvádza aj sociálno-trhová ekonomika, ktorá jediná môže zabezpečiť stabilitu, sociálnu vyváženosť, doslovnú ľudskosť, a tak bude hrádzou proti nestabilite, sociálnym nepokojom a vojnovým tragédiám, s ktorými majú národy Európy svoju trpkú a bolestnú skúsenosť. Navrhovaná zmluva predstavuje aj dôležitý tradičný, multietnický a multikulturálny rozmer. Vo svojej otvorenosti ku všetkým, k jednotlivcom, spoločenstvám, národom a štátom, žiaľ, chýba mi tam zmienka o rodine, odmietaním akejkoľvek diskriminácie je jej obsah alternatívou voči svetovému konzervativizmu, existujúcim nebezpečným presahom ideového temna, nacionalizmu, ale aj náboženského fanatizmu, rasizmu a etnického násilia, ale aj sociálneho ignorantstva a vojnového jazyka i násilných skutkov. Pri čítaní tohto rozsiahleho dokumentu musia tešiť skvele rozpracované oblasti podporných koordinačných, alebo doplňujúcich aktivít akcií Európskej únie v oblasti vzdelávania, odbornej prípravy, mládeže a športu a kultúry. Avšak už teraz som veľmi zvedavý, ako terajšia vláda a vlády potom, po 1. máji 2004, dokážu z národného hľadiska finančne zabezpečiť tieto opatrenia Európskej únie. Podobne mám obavy o naplnenie spoločných kompetencií Európskej únie a členských štátov napr. v oblasti sociálnej politiky a v oblasti výskumu, technologického rozvoja a vesmíru s nadväznou implementáciou programov. Na túto skutočnosť práve na sklonku minulého týždňa upozornila európska komisárka pre sociálne veci a zamestnanosť pani Anna Diamantopoulová, že Slovenská republika je v tejto oblasti úplne na chvoste. Slovenské médiá o tejto skutočnosti však akosi cudne mlčali a ak informovali, tak len ojedinele a skromne. Vážené kolegyne a kolegovia, musím sa priznať, že ešte nedokážem kvalitne pochopiť hlasovací systém bruselskej „európskej výkonnej i zákonodarnej moci“, odmietnutia majorizácie v dvoch rovinách, a to v dvojtretinovej väčšine štátov s väzbou na dvojtretinovú väčšinu v počte obyvateľov novej 25-člennej Európskej únie. Kladiem otázku: Bude pre obhajobu národných záujmov štátov pri hlasovaní stačiť tzv. blokovanie prostredníctvom terajšieho návrhu, t. j. súhlasu nadpolovičnej väčšiny štátov, v ktorých žije vyše 60 % obyvateľov Európskej únie alebo je žiaduce zabojovať za predkladaný návrh, konkrétne Kresťanskodemokratického hnutia, aby pri hlasovaní kvalifikovanou väčšinou bol potrebný súhlas dvoch tretín všetkých členských štátov, v ktorých žije vyše 60 % obyvateľov Európskej únie? Poznáme to z minulosti, z federácie, Federálneho zhromaždenia v Prahe, konkrétne Snemovne národov, kde bola na schválenie akéhokoľvek návrhu zákona potrebná dvojtretinová väčšina. Často to však záležalo od charakteru samotných poslancov aj v tomto Federálnom zhromaždení, či slúžili centru alebo svojmu národu v prekrytí službe jednej štátostrane. Bojím sa mnohých skrytých, možno dobre premyslených kľučiek a konaní v prospech mocenských záujmov. Priznávam, že nechcel by som byť sklamaný z nenaplnených, doteraz prezentovaných len verbálnych uistení. Rád by som sa vo svojich pochybnostiach mýlil. Napriek tomu upozorňujem našich zástupcov pri rokovaniach i budúcich europoslancov, aby dôsledne trvali vzhľadom na Európsku úniu na formovaní štátov, a nie krajín a regiónov, ako sa to často objavuje aj z úst nám blízkych priateľov, ktoré by, prirodzene, viedli, a na to poukazujem, k demontáži najmä malých štátov, tak ako sa o to snažili a ďalej snažia aj niektorí naši blízki susedia. Na záver ešte jednu poznámku. A sľubujem, že už to bude posledná poznámka. Týmto apelujem na našich zástupcov, vážený pán minister zahraničných vecí, aby dôsledne vychádzali z národných záujmov, tak ako to robia naši najbližší susedia v štátoch V-4, aby dôsledne zhodnotili naše reálne východiská, či je napokon naším národným záujmom byť v akejkoľvek spoločnej Európe, kde napr. nebudú rešpektované záujmy aj malých štátov, kde nebude dialóg rovného s rovným, ale len monológ najsilnejších. Treba si uvedomiť vážnosť tejto historickej chvíle, treba uvažovať dlhodobo, myslím tým perspektívne, s tým, že tento projekt sa pripravuje na dlhé desaťročia, možno aj jedno storočie, prinajmenej pre ďalšie dve-tri generácie. Vážené kolegyne a kolegovia v Národnej rade Slovenskej republiky, vážená vláda, vážení hostia, môj apel je orientovaný na politikov, ktorí chcú byť v našich a v európskych dejinách trvalo zapísaní ako štátnici. Dokážete to, ak dáte prednosť blahu štátu pred svojím prospechom a nezabudnete, že hodnota činov nespočíva v prezentovaných motívoch, ale v konkrétnych dôsledkoch. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Pani poslankyňa Belohorská ma upozornila, že pravdepodobne bude mať dlhšie vystúpenie, ako je čas do 12.00 hodiny, preto navrhujem, aby sme si už dali obedňajšiu prestávku. Pokračovať v rozprave budeme o 14.00 hodine. Áno, pán poslanec Tkáč sa hlási, prosím. V. Tkáč, poslanec: Ďakujem pekne. Prosím členov výboru pre sociálne veci a bývanie, aby o 12.00 hodine prišli na krátke rokovanie výboru. Ďakujem pekne. (Prerušenie rokovania o 11.58 hodine.) (Pokračovanie rokovania o 14.06 hodine.)