P. Minárik, poslanec: (2007-10-18):
Tento návrh asi nebol podaný preto, aby zaujal novinárov. Dokonca ani ten vládny nezaujal novinárov a bol som veľmi nemilo prekvapený, že v tom čase na balkóne nebol ani jeden, teraz sa objavili novinári až vtedy, keď sa išlo hlasovať zrejme kvôli fototermínu alebo kvôli niečomu inému. To nie je dobrý signál, pretože hovorí, že verejnoprávne médiá prakticky nezaujíma, ako budú financované a ostatné médiá nezaujíma, ako budú financované verejnoprávne médiá. Verejnoprávne médiá sú pre tie ostatné nie úplnou konkurenciou, ale predsa len konkurenciou sú. Ale zdá sa, že tie súkromné médiá to už neberú ako úplne vážnu konkurenciu. Nezáujem je veľký. Pán spravodajca, veľmi nerád, ale z času na čas budem musieť použiť aj tú istú argumentáciu, ako ste použili vy, pretože sa jej nebude dať vyhnúť. To len na margo toho, že v prvej poznámke som s vami nesúhlasil, takže v niečom inom s vami súhlasiť zase budem. Dámy a páni, zišli sa tu na jednej schôdzi dva návrhy o financovaní verejnoprávnych médií. Veľmi dôležitý vedľajší efekt z tohto, že sa zišli, je, že konečne máme vyjadrenú sumu, ktorou sme ochotní tieto médiá financovať. Verím, že vládny návrh podporí minimálne strana, z ktorej vzišiel minister kultúry, ktorý návrh pripravil, a že to má dohodnuté s nejakými svojimi partnermi, minimálne jedným, aj keď odložený termín prerokovania v druhom čítaní svedčí, že tá dohoda ešte nie je úplná, ale hovorí to, že minimálne 60 poslancov z vládnej koalície, aspoň tak to odhadujem, je ochotných za to hlasovať. Tento návrh predkladá poslanecký klub, ktorý má 30 ľudí, dohromady 90, ja  31, 91, pardon, pán Mikloš, pán poslanec, ja sa ospravedlňujem, takže 91, ja som 92., takže objem, ktorý chceme dať do verejnoprávnych médií, je približne určený viac ako ústavnou väčšinou. To je dobre. Naozaj tento parlament je odhodlaný do tohto priestoru poslať 3,1; 3,3 niekde medzi tým miliardy korún. To je veľmi dobre, lebo takéto odhodlanie, aj keď sa z času na čas vyjadrovalo, nebolo povedané verejne takou silou, ako je legislatívny návrh, ešte ani raz. V podstate aj prerozdelenie medzi televíziu a rozhlas niekde na úrovni 30, 70 je pomerne konsenzuálne. Či je to 33 ku 66 alebo 30 na 70, to je skoro jedno a myslím, že o tom detaile by sa dalo baviť. Takže máme dobrú východiskovú pozíciu. Máme dva zákony, ktoré hovoria o tom, ako sa tento priestor má financovať, a obidva sú podľa mňa v súlade s tým, čo je v Európe zvyklosťou. Takže útoky na tie návrhy vo  filozofickej rovine sa mi zdajú v tejto chvíli nie úplne primerané. Aj na jeden, aj na druhý prípad nájdeme v Európe nie jeden, ale viacero príkladov, že to tak ide, a preto si myslím, že nebude problém pre tieto návrhy získať súhlas. Čo mi vadí napríklad na vládnom návrhu, že ten súhlas, ktorý sme podľa čl. 86 amsterdamského znenia prístupovej zmluvy povinní získať, ešte nemáme, aspoň to nebolo ministerstvo kultúry schopné doložiť. Ináč to je problém, samozrejme, aj tejto predlohy, ak by sme boli takí optimisti, že by mohla prejsť do druhého čítania a potom byť schválená. Možno, že to jej problém nakoniec nebude. Dokonca by som povedal, s veľkou pravdepodobnosťou to jej problém nebude. Naozaj sa nájde príklad aj na, zjednodušene povedané, zástrčkové financovanie, aj na financovanie z rozpočtu a nielen v Európskej únii, ale aj v krajinách, ktoré združujú svoje médiá v EBU. Je síce pravda, že financovanie cez rozpočet je skôr výsadou mediteriánskych krajín z tej južnej strany, ale je to aj Holandsko, ktoré je zabehnutá demokracia. Zákony však nie je možné posudzovať len podľa ich absolútneho znenia. Z tohto pohľadu sú podľa mňa rovnocenné, aj keď, samozrejme, v každom by sa dali hľadať chyby. V tom vládnom by som ich našiel hneď niekoľko a bude ich treba určiť v druhom čítaní, odstraňovať: prechodné obdobie, valorizácia, dvojité platenie samostatne zárobkovo činnými osobami, platenie v oblastiach, ktoré nie sú pokryté – pretože pani profesorka, naozaj také oblasti sú, ktoré nie sú pokryté signálom a ďalšie. Nemá zmysel teraz o tom hovoriť. Zákony treba však posudzovať, ako som povedal, nie absolútne, ale v prostredí, v ktorom budú pôsobiť. Áno, v Holandsku napojenie na štátny rozpočet môže byť funkčné, pretože tam je iné prostredie, citlivosť verejnosti na zneužitie je úplne iná, politická kultúra je iná a opatrnosť všetkých politických strán, ktoré sa zúčastňujú politického zápasu, určite aj voči médiám je preto iná. Keď Holanďania dôverujú svojej vláde, nemám nič proti tomu. Ja ale, čo sa týka vstupu do médií, by som nedôveroval žiadnej vláde, ani tej holandskej. Čo vlastne tieto návrhy by mali zabezpečiť voči verejnoprávnym médiám? Dve veci. Ich financovanie, výšku vieme asi, to financovanie ale musí byť aj bezpečné, a nezávislosť. Financovanie cez štátny rozpočet podľa mňa bezpečné nie je. Jednoducho preto, lebo každé prefinancovanie, ktoré štát urobí, bude musieť byť nakoniec schválené v štátnom rozpočte a bude musieť byť schválené v tejto Národnej rade absolútnou sumou. Áno. Zákony by sa mali dodržiavať aj v Národnej rade, ale právnici hovoria, že lex posteriori derogat legi priori. To znamená, že neskôr prijatý zákon ten predchádzajúci anuluje. To znamená, že akokoľvek rozhodne Národná rada v zákone o štátnom rozpočte, teda o akejkoľvek sume, ktorú by cez ministerstvo kultúry mal štát poslať do Slovenského rozhlasu alebo Slovenskej televízie, bude konečné. Je pravda, že by sa verejnoprávne médiá mohli aj súdiť. Nechcem však vidieť ten politický tlak na riaditeľov, ktorí sa súdia so štátom v zastúpení ministerstva kultúry, najmä keď aj na budúci rok budú závisieť od štátneho rozpočtu. Toho riaditeľa by som teda za úplne slobodného do budúcnosti už nepovažoval. A pochybujem, že by mohol taký spor vyhrať, pani exministerka spravodlivosti, pretože, ak bude nejaký zákon považovaný za specialis ku financovaniu, tak asi to bude zákon o štátnom rozpočte. Áno? Asi áno. To znamená, že médiá môžu byť prefinancované, ale odrazí sa to niekde inde. A to je druhý problém, ktorý by sme mali týmto zákonom zároveň riešiť, a to je problém nezávislosti médií. Ja som bol včera na takom stretnutí nášho výboru, výboru pre kultúru a médiá s Rozhlasovou radou. Tam som sa dozvedel, že exriaditeľ rozhlasu nebol možno dobrý manažér alebo nebol taký dobrý manažér ako súčasná riaditeľka, ale bol lepší lobista. Áno. Bol asi lepší lobista, keď vyloboval oddlženia, lebo súčasná riaditeľka to nedokázala. Vyloboval ich u vás, pán exminister financií, alebo u ministra kultúry. Ja neviem. Ale, ak to bolo u vás, určite vám to bolo nepríjemné, keď musel takýto človek, ktorý má zastupovať len a len nezávislé médium, musieť prísť pýtať tie peniaze. A verím, že on ako dobrý manažér tej inštitúcie ich išiel pýtať a ako dobrý riaditeľ verejnoprávneho média tam prišiel, nemajúc na srdci nič iné len nezávislosť toho média. Aj on sa musel cítiť veľmi, veľmi zle. Ak necháme, ak pustíme tento návrh do praxe, riaditelia týchto médií každý rok niekde od augusta do októbra budú na dvoch ministerstvách stepovať a potom budú vstupovať do tej kancelárie v predklone. A ja jednoducho – možno vám by som veril, pán minister, ale niektorým ministrom neverím, že by to nechceli zneužiť. Jednoducho taký je príkaz vnútorný, že ak si môžeme pomôcť, no, tak si pomôžme. Keď prijímame tento zákon, mali by sme sa skôr držať toho evanjeliového, že ak vás oko zvádza na hriech, tak si ho vylúpte. Ak vás ruká zvádza na hriech, tak si ju odtnite. Prosím vás pekne, neprijímajme taký zákon, ktorý bude zvádzať na hriech. Nezávislosť by bola v ostrom rozpore s tým, či médium bude dofinancované. Preto si myslím, že takýto návrh nie je dobrý a určite nie je dobrý pre túto krajinu, minimálne v tomto štádiu vývoja. Pán minister, ja si navyše myslím, že, pán exminister, ja si myslím, že keby, že ste boli minister, tak by ste tento zákon určite ani nepustili. Myslím si, že stanovisko ministerstva financií by bolo pod vaším vedením približne rovnaké, ako je teraz, a hovorilo by o rozpočtových dôsledkoch. Som o tom presvedčený aj preto, že už vy ste hovorili o tom percentuálnom napĺňaní niektorých požiadaviek kvôli nezávislosti. K tomu povedal pán spravodajca jeden dobrý príklad. Fond Pro Slovakia. Ja poviem fond Pro Slovakia, ktorý takto mal fungovať na pol percente štátneho rozpočtu od roku 1992 do roku 1997. Prosím pekne, v roku 1992 boli výdavky štátneho rozpočtu 117 540 miliónov, Pro Slovakia dostala 253 miliónov. Menej ako polovicu toho, čo mala dostať, lebo to je menej ako štvrť percenta. V roku 1993 dostala 250, pri výdavkoch 158, 0,17 %  namiesto 0,5. V roku 1994 100 miliónov zo 149, samozrejme, tie výdavky rastú, príjmy fondu Pro Slovakia klesajú, v roku 1995 100 miliónov, v roku 1996 100 miliónov, v roku 1997 100 miliónov a tie výdavky rozpočtov boli 149, 167 až nakoniec v roku 1997 207 miliárd. Jednoducho to tak fungovalo a nikto si s tým nevedel poradiť, až to pani ministerka Schmögnerová zrušila. Pán minister, vy ste síce naplnili jednu takú požiadavku zo zákona. To bolo tuším o športe, keď ste boli v predchádzajúcej vláde ministrom, tam to bolo tiež percentuálne určené, ale promptne ste toto zrušili. Preto si myslí, že kebyže ste minister, by ste sa k tomu postavili trochu ináč. Ja si myslím, že by ste sa k tomu postavili ináč aj preto, lebo tento návrh je jemne populistický a vy ste sa vždy dokázali postaviť proti populizmu, keď to jednoducho situácia vyžadovala. Prečo je populistický. No tak, lebo sú dve skupiny dneska koncesionárov, platiči a neplatiči. S platičmi je jeden problém, že nesú záťaž za nejakých tridsaťdva, tri, štyri percent čiernych pasažierov. A povedať im, že nebudú platiť, je proste dobré. A neplatiči, keď im povieme, že nebudú musieť platiť to, čo neplatia, tak im jednoducho ten biľag zo svedomia škrtneme. Takže ten návrh je z tohto pohľadu dobrý. Na druhej strane, ak to teraz zrušíme, tak už sa nikdy nedokážeme vrátiť k plateniu cez akúkoľvek formu platenia za túto službu priamo a vždy to už bude musieť zostať na štátnom rozpočte. Ten proces určite uznáte sami, že bude nevratný. Takže ja si myslím, že vy ste ten návrh skôr dali preto, že ten návrh má šancu získať tridsaťjeden, štyridsať, šesťdesiat hlasov, ale nemôže prejsť. Ak by prešiel, tak by verejnoprávne médiá podľa mňa prestali mať, alebo prestávali mať postupne charakter verejnoprávnych a začali by nadobúdať ten charakter, ktorý majú v tých juhomediaterianských oblastiach, ktoré združujú takéto médiá Líbyu. Teda medzi štátnych a v takom prípade by som považoval za legitímne, aby sa otvorila diskusia, ktorú niektorí členovia vášho klubu tak kuloárne už otvárajú, prečo takéto médiá vôbec máme mať, pretože dokáže to fungovať aj bez verejnoprávnych médií. Ja si myslím, že v Európe už aj vzhľadom na naše záväzky ešte bez týchto verejnoprávnych médií nedokážeme fungovať. Nedokážeme fungovať, a preto si ich musíme udržať aj s ťažkosťami, ktoré nie sú malé, aj s tými rizikami, že tieto médiá budú často pod tlakom zneužitia, kde ich nezávislosť bude neustále ohrozovaná a kde úlohou každého slušného človeka v spoločnosti bude ich nezávislosť ochraňovať. Vážené kolegyne kolegovia, pre tieto dôvody ja nemôžem hlasovať za tento návrh.