R. Rafaj, poslanec: (2008-02-12):
Hneď na úvod teda si dovolím zapolemizovať so šírením otázky, či imunita je zúžená, široká, úzka, vysoká, nízka. Je to ako s hodnotami, napr. slobodou a demokraciou, ktorá buď je, alebo nie je. Nepoznáme termíny: obmedzená demokracia, zúžená demokracia, rozšírená demokracia, absolútna demokracia. Proste demokracia buď je, alebo nie je. Toto sú len subjektívne prívlastky, ktoré neriešia podstatu, ale názor vidiaceho. Taktiež chcem zdôrazniť, že parlamentná imunita nie je osobnou výsadou poslancov a je len zárukou nezávislosti parlamentu a jeho poslancov vo vzťahu k ostatným orgánom. Odkiaľ teda plynú systematicky tlaky na zúženie alebo odstránenie poslaneckej imunity, resp. imunity parlamentu, imunity Ústavného súdu a imunity prokuratúry? Podľa niektorých odborníkov môže ísť o podmývanie autority a nezávislosti parlamentu ako nástroja zastupiteľskej demokracie, paradoxne väčšinou tými, ktorí nedisponujú priamo delegovanou a kontrolovanou mocou ako volení zástupcovia ľudu, pretože v tomto prípade hovoríme o legitímnosti zastupiteľskej moci. Preto odmietam model, ktorý sa často veľmi zľahčene v médiách objavuje a robí z poslancov akýchsi gastarbeitrov parlamentu. Chcem preto hovoriť o iných východiskách, než sú tie, o akých hovoril môj predrečník, paradoxne, pretože ja v mene poslaneckého klubu Slovenskej národnej strany ponúkam konzervatívny, kresťanský a tradičný prístup, ktorý ponúka schodné riešenia v prijatí osobnej zodpovednosti. Romano Guardini vo svojej knihe „Moc Pokus ukázať cestu“ poukazuje na univerzálny charakter moci a na spojitosť tohto fenoménu dokonca s metafyzikou, presnejšie s náboženstvom, pretože ide o významného teologického profesora. Účinkom zodpovednosti ľudskej moci je totiž vždy čin alebo jeho umožnenie. Sama osebe moc nie je ani dobrá, ani zlá. Ale nielen tento návrh, ale najmä tie predchádzajúce návrhy predpokladali skrytú prezumpciu zla v samotnej možnosti existencie princípu imunity. A to, myslím, nie je správne. Je zrejmé, že moc svoj zmysel nadobúda až z rozhodovania toho, kto ju požíva. A na tom sa, dúfam, všetci zhodneme, pretože tou kľúčovou siločiarou, kde sa pretínajú rôzne názory, je práve disponovanie mocou. Vieme, že samotná moc je iba možnosťou stať sa takou alebo onakou, keďže sa riadi individuálne a najmä slobodou. Ak sa nájdu poslanci, ktorí sa dožadujú dokonca absolútneho odstránenia imunity, potom konajú v predpoklade bližšie neurčeného potenciálneho zneužívania, a to na podklade kritického množstva jednotlivcov, na ktorých by sa imunita vzťahovala, a tým, že predpokladajú, že ňou budú disponovať osoby so zle riadenou osobnou vôľou, čo je podľa mňa deformované filozoficko-koncepčné uvažovanie, najmä pod tlakom médií. Je to démonický prístup, pretože uvažuje v kategórii zla a potenciálne predurčeného na konanie zlého. A túto démonickosť potvrdzujú pseudodôvody spravodlivosti a oprávnenosti, presne ako popisuje skúsenosť s nabádaním na zlé, v mene na povrch pôsobivej idey, v tomto prípade idey rovnosti. Uhol praxe a reality je však jasne vytýčený. Netvárme sa absolutisticky, pretože vždy tu boli, budú a sú isté rozdiely. Uhol teórie napriek tomu je veľmi ostrý. Novoveká predstava ho zjednodušuje, nivelizuje na spoločného menovateľa. A ako pomôcku si často berie liberálny prístup. Výsledkom je však politická laterna magika, omyl a zavádzanie davov, že riešenia sú správne, lebo ide údajne o prirodzený chod vecí či často používanú formulku, že ide o akýsi nevyhnutný vývoj, trvalo udržateľný, ale nevieme kam. Každý koniec má totiž svoj začiatok a predpokladá sa len kinetická zmena štruktúry. Alebo ide snáď o zmenu nového typu alebo systému trojdelenia moci? Zo systémového hľadiska delenie moci je problematika zrozumiteľná a jasná v prospech imunity. Ide o tradičný systém ochrany v parlamentarizme. V tejto polemike si tiež musíme ujasniť, či chceme politický systém a imunitu podrobiť objektívne relatívnemu alebo subjektívne, ale absolútnemu rozmeru. Konzervatívny hodnotový pohľad vychádza z prevzatia osobnej zodpovednosti a počíta na konci aj s osobným zúčtovaním alebo vyúčtovaním. Týka sa to aj zodpovednosti poslancov, nielen pred voličmi, ale aj pred prípadmi, na ktoré sa môže vzťahovať inštitút imunity. Dnešná spoločnosť má oveľa zložitejšie problémy. A politika by mala riešiť axiálne problémy, a nie kozmetické a populistické právne liftingy, ako je hranie sa s emóciami verejnosti, či poslanci majú oprávnenú alebo neoprávnenú imunitu. A kde sú skryté problémy moci? Vráťme sa opäť k meritu. Hovoríme tu o moci. Dnešný postmoderne a liberálne formovaný človek s prevahou racionálneho technokratického rozumu, keď sa mu zjavne ale mnohé vývojové negatívne nastavené trendy vymykajú spod kontroly, má v rukách obrovskú a stále sa zväčšujúcu moc, moc nad prírodou, moc nad ľuďmi, moc nad technikou a technológiami. V tejto súvislosti sa ozývajú snáď len zelení kritici, kam speje naša planéta. A toto nebezpečenstvo narábania moci je podľa môjho názoru oveľa podstatnejšie a s oveľa vážnejšími dopadmi na obyvateľstvo, než je taká alebo onaká imunita poslancov. Taliansky svetový a kresťansky orientovaný mysliteľ Romano Guardini už pred 50 rokmi poukázal varovne na tento vývoj ľudskej moci alebo, použijem čechizmus, nemoci. Citujem ho: „Novoveký človek nie je pripravený na ohromný rozvoj svojej moci.“ Vidíme, že je nemožné určiť spoločného menovateľa ani redukovať poznanie na akúsi zákonitosť univerzálne použitého zlatého rezu, a to ani v prípade vyriešenia otázky imunity. Pozrime sa na realitu. Je zrejmé, že reálna funkčnosť spoločnosti, to je ďalší kľúčový termín pomoci, je závislá od mnohých faktorov upravujúcich vzťahy v základnej štruktúre a funkčnosti spoločnosti a len jeden z nich tvorí princíp spravodlivosti, pokiaľ chceme hovoriť a namietať či je alebo nie je daná problematika vo vzťahu k skupine občanov spravodlivá alebo nespravodlivá. Otázka teda znie: Je za súčasného stavu imunity snáď reálne ohrozená funkčnosť našej spoločnosti? Ja odpovedám, že nie je ohrozená. Taktiež je zrejmé, že každá spoločnosť a rovnako každá jej časť či subkultúra má svoje špecifiká, ktoré sa vzájomne uznávajú, pretože to podstatné je, že vzájomne ide o prepojený systém kooperácie na budovanie spoločného dobra. Je nepochybné, že poslanci a tento parlament, ktorý je takmer pod on line kontrolou, spoločenskou, mediálnou, informačnou, sa nevymyká z tejto kooperácie, ba naopak, predpokladá sa, že zákonodarcovia k nej legislatívnymi normami významnou mierou prispievajú. S mocou, slobodou či právami a ich narábaním ruka v ruke kráča tiež zodpovednosť. Mám na mysli tú novozákonnú, nie starozákonnú zodpovednosť, aj s ohľadom reálie alebo reálií médiokracie, takto niektorí analytici pomenúvajú súčasný stav, kde je politický systém a najmä parlament už neoddeliteľnou súčasťou a, mám za to, priam pod totálnou kontrolou verejnosti, ako som to pred chvíľou povedal. A tu je namieste otázka, či je vôbec možné vytvoriť také princípy spravodlivosti, ktoré by zniesli univerzálnu aplikovateľnosť. Ak je základom spravodlivosti predovšetkým nastavovanie pravidiel vo vzťahu, kde je primárnym sledovanie predchádzania konfliktom, pýtam sa, akým spôsobom môže inštitút imunity poslancov, sudcov, prokurátorov alebo parlamentu, Ústavného súdu, prokuratúry vyvolávať konkrétne konflikty či akým spôsobom môže vo vzťahu k občanom poslanec, sudca či prokurátor zadávať nejaký zdroj ich vlastnej neistoty. Odpoveď je opäť tá istá ako prvá, nijaký zdroj neistoty sa tu nezavádza ani sa neobmedzujú práva iných jednotlivcov v spoločnosti. Aj tu však existuje kvalitatívne diametrálne rozličný pohľad. Predmet diskusie môžeme totiž vyčleniť aj negatívne, aj pozitívne. Záleží naozaj len na nás, akým spôsobom mienime daný problém predostrieť a či ideme na odborno-teoretickú alebo na populistickú bázu. Pýtam sa z pohľadu občana a praktického výkonu, akým spôsobom môže imunita ohroziť či obmedzovať slobodu a práva občana. Pravda je taká, že práva občana existenciou imunity nie sú dotknuté, iba ak ich nevymedzíme vo vzťahu k subjektu, teda nositeľovi potenciálneho práva, a to ku konkrétnym poslancom. Potom tu mám hľadisko inštitucionálne. Ústavná stabilita je nepochybne hodnota, ktorú nemožno devalvovať v kontexte s náladami verejnosti, médií alebo nejakých komentátorov, analytikov či mimovládnych organizácií sledujúcich čiastkovú problematiku spoločnosti. Preto sa pýtam, či je vôbec možné posudzovať predovšetkým inštitucionálne hľadisko tradičného delenia moci s predchádzajúcim individuálnym prístupom. Tak ako štát tvoria najmä občania, a nie je to len amorfné územie či neosobný systém riadenia, tak aj trojnožka delenia moci nemôže zostať len na abstraktnom objekte. Inštitúcia bez ich náplne a bez nositeľov výkonu práv, teda konkrétnych poslancov v tomto prípade alebo sudcov, alebo prokurátorov. V prípade parlamentu a parlamentarizmu ide o poslancov, ktorí sú prostriedkom legalizácie a aplikácie ochrany parlamentarizmu cez im udelený mandát, aby kdekoľvek v čase a priestore a v akejkoľvek situácii okrem zjavného porušenia zákona a spáchania trestného činu mohli slobodne vykonávať mandát poslancov. Ak sa pozrieme na problematiku z inštitucionálneho uhla pohľadu, pýtam sa, akým spôsobom sa ochraňuje v praxi pilier parlamentarizmu, teda tej kľúčovej, podstatnej moci z tých troch tradičného delenia. Uvedomme si, že ide o jedinečnú primárnu právomoc, keďže poslanci sú priamo volenými zástupcami ľudu v rámci systému zastupiteľskej demokracie. Je tu verejne potvrdený, legalizovaný mandát, s ktorým narábajú občania svojou vôľou. Ak si vypožičiam opäť len rámcovú definíciu inštitúcie, aby sme sa zhodli aspoň na základe vnímania predmetu uvažovania, citujem: „Inštitúciou budeme rozumieť verejný systém pravidiel, ktorým sú definované úrady a postavenia s ich právami a povinnosťami,“ to chcem zdôrazniť, na prvom mieste hovorí „s právami a povinnosťami, vyváženými“, „a právomocami a imunitami.“ Posledná inštitúcia je imunitami. Opakujem, ide o Rawlsovu definíciu inštitúcie. Práve nastavenými pravidlami, a nie zásahmi do systému sa vymedzia konkrétne formy správania, a to ako prípustné a iné ako zakázané spolu so sankciami pre prípady ich porušenia. A to sa týka aj inštitútu imunity. Podľa mňa návrh na zrušenie či zúženie, pretože, povedal som, nemôžeme hovoriť v nejakej kinetickej rovine „málo, menej, viac, trošku“ v návrhu, teda na takéto zúženie je diskutabilný, pretože ruší najvhodnejší ustálený inštitucionálny poriadok. Súčasne sa pýtam, kde je priestor na pluralitu názorov a kde sú hranice diktatúry liberalizmu, pretože sa v mene voličov, konzervatívnych, pýtam, či sme pluralitná demokracia alebo sme liberálne demokracia. Zopakujme si, koľko je len rôznych koncepcií, koľko je v nich rôznych východísk, premís, axióm, z koľkých rôznych filozofických škôl vychádzajú, koľkými špecifickými politickými smermi sú tieto názory a postoje ďalej modelované, formované a akými štádiami vývoja, ustaľovania a zmien prechádzajú a ako reagujú na meniace sa ekonomické podmienky a situácie, aby sme mohli pokračovať, aby sme pochopili relatívnosť tohto diskurzu v otázke imunity parlamentu. Som preto osobne prekvapený, že bez nejakej rozsiahlej celospoločenskej či celonárodnej diskusie pristupujeme k definitívnemu nastoľovaniu a naoktrojovaniu čiastkových zmien v systéme demokracie a ústavy. Je to možné ospravedlniť a vysvetliť iba z jediného dôvodu. A tým je uspokojenie más a tlaku médií, ponuka lacného červeného hodeného súkna, ponuka pozlátky, chleba a hier, a nie obsažnosť, systém, zmysluplnosť. Je zrejmé, že doterajší status quo dostatočne vymedzuje aj formy správania, aj hranice, za ktorými už imunita poslanca, sudcu či prokurátora neplatí. Týmto doterajším stavom je podľa mňa dostatočne saturovaná garancia právnej istoty občana a aj občianskej rovnosti, pretože rovnosť nikde neznamená ani totožnosť, ani uniformitu. To najpodstatnejšie je, že imunita nie je imúnna voči jej zneužitiu či prekročeniu jasne stanovených hraníc spoločensky neakceptovateľného konania. To znamená, že už teraz existuje mechanizmus zbavenia imunity poslanca či sudcu. To znamená, že existuje všeobecný prístup sankcie, ak sa výsada vymkne mimo legitímne sledovaného cieľa ochrany inštitútu parlamentu. Tretie kľúčové hľadisko je hľadisko praxe. Dámy a páni, aký je teda súčasný stav. Jadrom problému má byť údajne priestupková imunita. V skutočnosti však poslanci tento fragment imunity ani nepotrebujú, pretože stíhateľnosť za priestupky nemôže v praxi znamenať prekážku pri výkone poslaneckého mandátu na rozdiel od trestného stíhania, ktoré môže byť spojené s obmedzením osobnej slobody. Môže byť však zásahom do neformálnej stránky statusu poslanca či sudcu. A tou je spoločenský kredit na verejnosti, ktorý, či chceme alebo nie, v súčasnom štádiu vývoja našej demokracie je už neoddeliteľnou súčasťou. Je to podobný stav ako pri autorite, ktorá môže byť formálna, ale aj neformálna. A často práve strata tej neformálnej autority znamená diskvalifikáciu pre daný výkon funkcie či postavenia. Príkladov máme na to naozaj množstvo. Ak sa teda navrhuje takáto formálna úprava, potom to o. i. znamená ignorovanie neformálnosti vplyvov na status poslanca či sudcu alebo prokurátora, čím myslím verejnú mienku a vplyv médií, ktoré týmto ignorujeme, alebo nechceme im prisúdiť ich neformálny vplyv a statusové postavenie v demokracii. Čo by asi dnes povedal Ovídius, keď v čase antiky čo len bez náznaku masových médií a ich tlaku vyriekol povestné: „Dobre žil, kto žil v ústraní.“ Táto oblasť teda ak by bola len vecou praxe, tak by sme skĺzli do vulgárneho politického materializmu, lebo je zložitým systémom teórie a filozofie. Pravda je, že tu máme množstvo teórií na pravidlá spoločenskej koexistencie či teórií spoločenskej zmluvy. Je tu celý rad teórií formulujúcich predstavy o spravodlivosti. Máme tu prirodzený rozpor medzi ideálom teórie a prirodzeným ustáleným stavom. Aj to je pravda, že tu máme dispozície, ale aj nástroje reštrikcie, že princípy spravodlivosti sú prevažne výsledkom dohody či vyjednávania v spoločnosti, pokiaľ teda budeme vychádzať len z jednej z teórií spoločnosti spomenutého Rawlsa. Páni poslanci a navrhovatelia, nemali by sme preto prioritne riešiť rovnosť v prideľovaní základných práv a povinností, ale najmä riešiť existujúce reálne sociálne a ekonomické nerovnosti. A prichádzame k tej najpraktickejšej časti. A to je príklad priamej praxe. Na oživenie tým kolegom, ktorí sú tu noví, ale aj najmä tým, ktorí sú tu už z minulého volebného obdobia, si dovolím pripomenúť, že vo februári 2006 bol spravodajcom, kde sedí dnes pani poslankyňa Žitňanská, ústavný právnik JUDr. Ján Drgonec, ktorý poukázal na viaceré súvislosti a kontexty pri prerokúvaní podobného návrhu. Dôležitá bola jeho kritika kritikov imunity, ktorí, citujem, „prispievajú...“ (Ruch v sále.)