Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2017-05-19):
Vážené kolegyne, vážení kolegovia, vážený pán predsedajúci, vážená pani navrhovateľka, ďakujem za slovo. Dovoľte mi ešte na úvod sa ospravedlniť pánovi kolegovi Mihálovi, že som teda poskytol tú nesprávnu informáciu, a teda chcem ešte raz oceniť, že šíri tieto informácie medzi slovenskou populáciou charitatívne a zadarmo a bodaj by viac poslancov robilo takéto aktivity pre ľudí tejto krajiny. Potom by možno vedeli viac o svojich právach a možnostiach. Ale poďme k samotnému návrhu zákona. Z obsahového hľadiska ja myslím, že kolegyňa Petrík ho vysvetlila viac než vyčerpávajúco, takže nebudem do toho nejak pridávať ďalšie a ďalšie argumenty. To, čo navrhuje, naozaj je očakávateľné, že v priebehu niekoľkých mesiacov až roka bude v podstate navrhované aj Európskou komisiou ako záväzok pre členské štáty, a to koniec koncov aj z toho dôvodu, že naozaj drvivá väčšina členských štátov to už má. To znamená, že náklady vzniknú maximálne tak štátom, ako je Slovensko, tým pádom zostávajúcim, ktorí to nerobia. A namiesto tejto analytickej diskusie dovoľte mi možno prispieť osobnou skúsenosťou, prečo podporím tento návrh. Keď sa mi narodil prvý syn, tak som pracoval vtedy na ministerstve a nemohol som si naozaj zobrať dovolenku bez ohľadu na to, či by bola platená, alebo neplatená. Takže dokonca si pamätám, že už pár hodín po pôrode som znovu musel sedieť v kancelárii a riešiť nejaké veci. Ale keďže som mal to šťastie, že sa mi syn narodil v novembri a okolo Vianoc sa to predsa len robí ľahšie, tak si pamätám, že som si vtedy zobral normálnu dovolenku, keďže, samozrejme, táto otcovská neexistovala, neexistuje, a strávil som 3 týždne doma so svojím čerstvo narodeným synom. A musím povedať, že to bolo významným prínosom, myslím si, aj do nášho vzťahu, aj do jeho výchovy, aj pre mňa samotného, aby som sa teda netváril len ako filantrop. Bola to veľmi, veľmi hlboká a napĺňajúca skúsenosť otcovská. A nie každý má to šťastie, že sa mu narodí dieťa akurát vtedy, keď si mesiac potom môžu zobrať dovolenku v čase, keď je to jednoduchšie z hľadiska pracovného procesu. Nie každý vôbec tú dovolenku má. Ja sa priznám, že pri tej práci na ministerstve som si ju ani vybrať nestíhal, takže mi to nevadilo, že otcovská dovolenka nebola. A preto by som to chcel veľmi podporiť, pretože vzťah obidvoch rodičov k dieťaťu je veľmi dôležitý, ten čas dva týždne je naozaj skromný, to nie je teraz nejaká, nič excesívne. Tak ako pri materskej a materskej dovolenke, to slovo dovolenka je, samozrejme, pomerne nesprávne, lebo osobitne, ak máte prvé dieťa, tak, by som povedal, o dovolenke sa veľmi hovoriť nedá, človek sa ledva učí, ako to celé funguje, ako to všetko zvládnuť. Ale je to podľa mňa z hľadiska spoločenského úžitku veľmi, veľmi dôležité. A možno by som už len na záver dodal jednu vec pre tých, čo majú pocit, že pre rodiny sa tu robí nejak veľa alebo že priveľa takýchto sociálnych výhod navrhujeme osobitne na stredopravých politikov, tak dovoľte mi možno na záver uviesť to, že Slovensko je už dneska definitívne za bodom, v ktorom bolo ľudstvo státisíce rokov, kde sme mali veľmi veľa detí, ale z nich len malá časť prežila do dospelosti. Dnes máme, naopak, dnes máme deti veľmi málo, v prípade Slovenska až objektívne primálo vôbec na to, aby sme prežili ako národ a štát v tejto chvíli. A naopak, chvalabohu, ale sme schopní zabezpečiť, že drvivá, drvivá väčšina tých detí vyrastie na zdravých mladých ľudí, ktorí potom môžu, samozrejme, mať vlastné deti a ďalej niesť našu, našu identitu. A práve ale preto, aby sa to dialo, do tých detí čoraz viac investujeme. Súkromne môžem povedať, že keď si porovnám svojich rodičov, ktorí mali v tom čase, keď som bol dieťa, by som povedal, pomerne podobné spoločenské postavenie, možnosti, ale aj časový tlak ako ja dnes, tak napriek tomu o nás vtedy bolo oveľa menej postarané. Ale to nebolo výrazom nejakej menšej lásky alebo menšej starostlivosti, ale jednoducho toho, že jednak ten život bol v mnohom tvrdší vtedy, ak ste o štvrť na šesť večer neboli v potravinách, už rodina nemala čo, čo jesť potom a mnohé iné, iné záležitosti praktického života, ktorý si pamätáme, tí, čo máme viac možno ako 40 rokov, ale aj jednoducho spoločenský úzus bol taký. My sme nemali v autách vzadu žiadne bezpečnostné pásy, asi ste si to všetci, čo máte určitý vek, pamätáte, že ja som celé detstvo prejazdil v aute, kde som nebol pripútaný a nikomu to ani nenapadlo, že je to nejakým spôsobom zle. Dnes mám veľa priateľov, ktorí keď majú menšie dieťa, mám ho odviezť, pokiaľ by som nemal sedačku, nieže ho pripútať, sedačku, tak mi ho nezveria, pretože si to dieťa jednoducho cenia. Mnohí ľudia to kritizujú, a čiastočne asi aj oprávnene, ako nejakú prehnanú opatrnosť, že tie deti až príliš sa o ne staráme a všetko sa dá prehnať, samozrejme, vrátane spravodlivosti. Ale netreba zabúdať, že veľká časť tej starostlivosti vedie aj k tomu, že len oproti obdobiu pred 40 rokmi nám menej detí ešte stále umiera na smrteľné nehody, láme si nohy a väzy alebo je, alebo je inak ničených. A niečo podobné podľa mňa potrebujeme vo verejnej politike. Čím je každé dieťa, čím ich máme menej, či je vzácnejšie, tým by sme mali viac myslieť na to, aby vyrastalo v harmonickej rodine, aby malo možnosť mať svojho blízkeho vzťahu s rodičmi a aby si navzájom naozaj dokázali jeden druhého užiť. A tento návrh je pomerne skromný, ale podľa mňa veľmi dobrý príspevok tejto filozofie, a preto verím, že ho podporíte, ak nie dnes, tak keď nám ho prinesie pán minister Richter, a keď nie pán minister Richter, tak keď nám ho prinesie Brusel, verím, že v najbližšom roku sa ho tu v každom prípade dočkáme. Ďakujem.