M. Číž, podpredseda NR SR: (2007-09-19):
Pravdepodobne všetci viete, že penzijný systém ako povinný funguje na svete iba veľmi obmedzené obdobie. Sú dokonca veľké krajiny a významné demokratické krajiny, kde buď  nie je ani doteraz, alebo donedávna nebol systém povinného dôchodkového zabezpečenia. Mnohé ázijské krajiny doteraz ani v náznaku akýkoľvek systém penzijného zabezpečenia  nevytvárajú. A ponechávajú, pravda, riešenie fungovania človeka na starobu. Preto sú tie silné rodiny v Thajsku a niekde inde, kde takýto systém, mimochodom, teda neexistuje napr. a jednoducho je povinnosť detí sa postarať o rodičov. V Európe je tiež veľmi zaujímavé sledovať vývoj, ako sme sa dostali k povinnému penzijnému systému. Každý, kto trošku častejšie číta a neskončil s tým, teda odpustí mi pán kolega Štefanec ešte túto iste uštipačnú poznámku, do roku 1970, tak veľmi dobre vie, že ten vývoj bol, samozrejme, kontroverzný. Prvé závažné pokusy vytvárať penzijné systémy sa objavili vlastne reálne medzi prvou a druhou svetovou vojnou. A demokratické štáty v medzivojnovom období sa pokúšali postupne rozvíjať ten systém sociálneho zabezpečenia, za otca ktorého niekedy považuje sa  Bismarck, tá situácia v Nemecku okolo roku 1876 a podobne. K tomu netreba vedieť veľa, len elementárne dejiny vývoja penzijného systému. Potom prišla druhá svetová vojna. Citujem neviem tuším Churchilla, je daná z krvi, z obrovského vajatania veľkých záujmov, tých veľkých skupín a dôvodov, ktoré viedli k druhej svetovej vojne, kde, mimochodom, zahynulo okolo 20 miliónov ľudí, kde boli veľké vzopätia sociálne u jednotlivých skupín, výrazné posilňovanie zhodou okolností aj komunistických strán vo Francúzsku, v Anglicku, v iných krajinách, kde, samozrejme, postupne veľký labouristický politik v období rokov 1940 až 1945, meno si nespomeniem, lebo improvizujem, ale veľmi rád to poviem, hovorí o piatich veľkých biedach, ktoré musí Veľká Británia odstrániť, sú to bieda a tak ďalej, nezamestnanosti a podobných veciach. A na základe toho zas ďalej z histórie vie, že Churchill prehral napriek tomu, že vyhral teda v mene Anglicka druhú svetovú vojnu a labouristi sa chopili moci a prijali sa veľmi zásadné zákony v silnej miere v oblasti sociálneho zabezpečenia okrem iného. Tento systém sa, samozrejme, v Európe začal presadzovať aj v iných krajinách, pretože podobne situácia fungovala táto, až sa zafixoval systém povinného poistného zabezpečenia. Ako všetci viete, systém povinného poistného zabezpečenia spočíva v tom, že štát spravidla zákonom, aspoň v našich podmienkach to tak bolo, určil povinnosť, že každý musí časť svojej mzdy odvádzať. U nás to bolo do štátu, niekde sa vytvárali rôzne typy verejnoprávnych korporácií, tam sa tie peniaze odvádzali, tých mechanizmov je, samozrejme, veľa, a na základe toho každý získal nárok na dôchodok. V rámci potom bojov, ktoré fungovali, vznikla situácia taká, že naozaj už dneska  niektoré tie systémy sa rozbujneli tak, ako je to napr. v Taliansku, kde, hovorím úplne konkrétne, situácia je taká, že málokto vie, že od Berlusconiho, ktorý prišiel do vlády, napr. každý štátny zamestnanec mal po odpracovaní 40 rokov svojho veku nárok na stopercentnú penziu zo svojho platu. A si pamätáte, keď bol tľapkať pán Berlusconi pána Dzurindu, že mu závidí, že robí takéto reformy. On urobil reformu, ale len takú, že znížil ten stopercentný plat na 90 %. A už nepovedal, že to je po 40 rokoch zamestnania, ale po dovŕšení istého veku, veku 62 rokov, lebo naozaj  Anglicko na to peniaze nemalo. A my vieme o tom naozaj, či spôsobuje demografický vývoj ap. problém a že jednoducho ten veľmi silný sociálny  štát treba istým spôsobom vzhľadom na nové fenomény, ktoré sa objavujú, reformovať. Nezabúdajme, že veľké európske krajiny, ako je Anglicko, Francúzsko, Nemecko ap., zápasia s obrovským prílevom prisťahovalcov. Kórejská menšina, arabská menšina vo Francúzsku, obrovská záťaž sociálnych systémov, to je odškriepiteľný fakt? A ukazuje sa, že ten štandardný systém, ktorý fungoval doteraz, jednoducho túto záťaž neunesie. Ináč si vedie situácia v transformovaných krajinách. O tom hovoriť nechcem. Čiže toto sú zásadné fenomény. Na základe toho, keďže sme hovorili, že máme povinný penzijný systém, občania boli povinní percento, ktoré stanovil štát zákonom, odvádzať do štátneho rozpočtu. Čiže v danom prípade hovoriť o tom, koho peniaze sú alebo nie sú, ak povieme, že povinný penzijný systém nie je a vrátime sa znovu do 19. storočia, kde nebol povinný, to znamená, potom tu budú peniaze sporiteľov. Pre Kristove rany, ak hovoríme o fenoméne, že  ako občan, človek som povinný starať sa o starobu, tak poviem, áno, ja sa, vážení kolegovia, starám o ňu možno ako vy, a to preto, lebo mám taký plat, že bez problémov si zaplatím do poisťovne, ktorá organizuje životné poistenie. A za 17 rokov pokiaľ platím 5 000 korún mesačne, tak jednoducho mám dostatočné peniaze, viac ako milión korún na dôchodok a budem nezávislý a nebudem zaťažovať deti. Vážení páni, v deväťdesiatych rokoch sa objavovali prepočty, v Čechách to bolo, že pokiaľ máte 8 mil. až 9 mil. korún vzhľadom na vtedajšie ešte vysoké úroky, bez problémov žijete ako rentier, lebo vám výnos z tých 9 mil. korún urobí tých 50 000 – 60 000 korún, ktoré aj v dnešných podmienkach ešte zaručujú veľmi slušnú existenciu. Všetci, ktorí majú taký majetok, a dneska už hovoria mnohí, že pre naozaj ten komfortný život človeka je potrebných 40 mil. korún pri nízkych úrokových sadzbách a z tých môžete byť rentier, títo ľudia, ktorí majú tieto peniaze, nepotrebujú dôchodkový systém a nepotrebujú povinné poistenie a nepotrebujú penzie. Skúsme rátať, koľko percent v našej spoločnosti teda v tejto situácii je. Dokonca aj my, stredný podnikateľ, každý tvrdí, kto zarába 50 000 korún mesačne a viac, si bez problémov môže platiť penzijné poistenie vo výške 5 000 korún a je na starobu zabezpečený. Sú to jeho peniaze, nikto sa mu do nich nestará. Poisťovacia spoločnosť mu dáva bonusy. Ja dokonca mám na tom mojom 5 %, 6 %, 7 %. Úplne zaujímavé je, že toto sa nedarí správcovským spoločnostiam. Ale o tom hovoriť nechcem. Čiže o kom sa vlastne  bavíme. Vážení páni, ja nebudem teraz, aby ste ma zas neobviňovali z neviem akého červeného pohľadu, baviť sa o robotníkoch, bavme sa o učiteľoch. Učitelia, dvaja manželia, poctivo pracujúci majú dve deti a vo veku 60 rokov idú do penzie. Majú plat 18 000 Sk, plat, s ktorým odchádzajú do penzie. Je to 18 000 Sk. Títo potrebujú dôchodok, celá séria štátnych zamestnancov, archivári, možno lekári, všetci tí, ktorí predávajú prácu, už som o tom hovoril, ho potrebujú. To znamená, keď ako politik sa do niečoho miešam, je to len preto, aby som týmto ľuďom, a to je zodpovednosť moja, ale aj vaša, vás všetkých, garantoval, že budú mať to, čo máme v ústave, aj keď budú dôchodcami, budú mať peniaze na dôstojný život. Ako je veľký ten dôstojný život, aké sú tu riziká. Úplne to otočím. Včera som vám citoval známeho odborníka na tému, ako vyzerajú korporácie, aký je ich záujem, ako im to funguje  v spoločnosti a podobne. Veď, pre Kristove rany, ja hovorím o sociálne trhovom mechanizme, ja nehovorím o tom, že ja nechcem trh. Ja chcem trh. Ale pre ktorého anjela je to potrebné robiť s verejnými peniazmi, ktorých garancia zabezpečuje elementárne istoty človeka, ústavné, ktorých ohrozenie čo len čiastočné spôsobí veľmi výrazné ohrozenie fungovanie štátu? Veď ak štát stratí garanciu a bázu na to, aby mohol sanovať práve týchto ľudí, ktorí potrebujú peniaze z tejto úrovne, ktorí zarábajú do 20 000 Sk, tak vznikne obrovský problém, lebo týchto ľudí je veľa. Vieme veľmi dobre, aký obrovský problém pre tento štát spôsobuje, keď chceme dať dôchodcom to, aby mali nie päťtisícové, šesťtisícové, sedemtisícové dôchodky, ale aspoň desaťtisícové, keď sa tu zúfalo bojuje o to, ako má vyzerať minimálny dôchodok, ako má nejakým spôsobom rásť, lebo chceme garantovať to, čo je v ústave. Každý človek na Slovensku má právo podľa ústavy na dôstojný život. Čiže o tomto sa bavíme. Pokiaľ by sa preukázalo čo len trošku, že práve prostredníctvom dôchodcovských správcovských spoločností vieme garantovať vyššie dôchodky, pre Kristove rany, Smer sa v živote nebude proti tomu brániť. A prečo by to robil? Vieme garantovať ľuďom objektívne nejaký status? Je výhodný preukázateľne? A celý čas sa snažíme teda hovoriť o tom, že vidíme tu veľké riziká. Hovoríme o tom, ako sa správa súkromný kapitál, aký je v tom rozdiel. A to je ekonomická kategória všade okrem Slovenska uznávaná. Ja to už tak pomaly sledujem, že na správu peňazí vo verejnom záujme a klasický trhový mechanizmus, mechanizmus fungovania súkromnej spoločnosti, ktorý má celkom inú filozofiu, ako spravovať verejné peniaze, a jej úlohou je produkovať zisk a jej úlohou je riadiť sa vlastnými záujmami, a nie záujmami tých, ktorí sú vlastníkmi kapitálu, sa môžu potom vytvárať rôzne formy dozoru, aby ten štát či občania mohli konkrétne sledovať, čo sa s ich peniazmi robí, aby mohli reagovať na prípadné ohrozenia. Akonáhle zafixujem dokonca ústavným zákonom tento rozmer, tak som absolútne v rukách tej súkromnej správcovskej spoločnosti. Môže slušný politik nevidieť v tomto len minimálne riziko? Veď o tomto sa celý čas bavíme, o ničom inom sa nebavíme. To znamená, že v konečnom dôsledku nech v rámci trhu podnikajú podnikatelia, budeme sa tomu nesmierne tešiť, nech nám prinášajú nové hodnoty, nech zakladajú nové fabriky. Som za to a Smer je za to, aby sme im v rámci možností, ktoré nám dáva Európska únia, vytvárali prípadné daňové či neviem aké prázdniny, Smer proti tomu nikto neprotestoval. Protestoval len vtedy, keď za tými rôznymi výhodami bolo vidieť súkromné záujmy tých aktérov, ktorí tie peniaze poskytovali. K tomu „licomernému“, vážení kolegovia, čo Smer všetko dáva. Veď v porovnaní s tým, čo sa tu robilo za posledných osem rokov, sa o tom prakticky nedá rozprávať, ani nebudeme o tom rozprávať, nemá to význam. Kedy sme my chceli rekriminovať a vyprávať, čo sa tu neustále dialo? Urobili sme to na niektorých prvých zasadnutiach tejto Národnej rady a prestali by sme s tým. Nemá to význam. Jednoducho ten stav je zafixovaný, právna sféra je taká, že nie je schopná nejakým spôsobom ani len tie najočividnejšie veci, ktoré sa diali, a porušovanie zákonov pri privatizácii rekriminovať. Berieme to ako reálny fakt. Naozaj tvrdím, že súčasťou politiky musí byť aj realizmus, schopnosť reálne čo môžeme a nemôžeme urobiť. To znamená, do tých vecí nejdeme, už sme my z tejto strany poslaneckej snemovne o týchto veciach nehovorili najmenej dve schôdze. Čo počúvame od  rána do večera, je od ľudí, ktorých si inak vážim. A ako právnici, povedzme, v svojich odvetviach vedia, čo znamenajú. A počúvam ich názory. Raz s nimi diskutuje pán Gál, čo ste zas navyprávali pred chvíľou. Veď to sú prázdne prvoplánové ideologizmy. A ja vám chcem povedať, že na to my reagovať nebudeme. To nemá význam. Veľmi sme si vážili, a ja som to už aj povedal, vystúpenie pani Radičovej, ktorá sa naozaj pokúsila vecne analyzovať prostredie, v ktorom fungujú reformné systémy jednotlivých krajín. Pokúšala sa istým spôsobom dokonca interpretovať teda reformy veľkých systémov v krajinách starých európskej pätnástky, povedzme, alebo sedemnástky, keď to tak chceme, a situáciu, ktorá je naozaj osobitá v transformujúcich sa krajinách. Ak majú transformujúce sa krajiny nárok na niečo, povedzme, tým, že nie sú viazané tradíciou, nie sú viazané veľmi silne sformulovaným záujmom nielen veľkých korporácií, ale aj občanov, tak vám poviem, že v Nemecku, vážení páni, by ste si v živote nemohli dovoliť takéto experimenty na ľuďoch, ako ste si ich dovolili za predchádzajúcich osem rokov u nás, a to nikdy, ani v Rakúsku, ani vo Francúzsku. Na druhej strane iste niekedy tie silne sformulované korporatívne záujmy môžu istým spôsobom blokovať dobré reformné riešenia. A iste dá sa na istú tému diskutovať. Smer chápe a vníma a snaží sa vnímať, aký je transformačný charakter našej krajiny. A snažíme sa tie atribúty vyhodnocovať. Len dodnes ako politik nepochopím, prečo v predchádzajúcom období za posledné štyri roky sme nemohli v korektnej diskusii, povedzme, aspoň vo verejnoprávnych médiách hovoriť na tému dôchodcovských správcovských spoločností, pričom ide zas o zásadný strategický problém, ktorý na Slovensku existuje pri správe verejných peňazí. Ako je to možné, že sa zásadná diskusia na túto tému v podstate podarila utajiť pred občanmi. A jedine čo tu bolo, to bola obrovská masívna kampaň, v rámci ktorej, samozrejme, ľudia pod vplyvom tej kampane do týchto správcovských spoločností povstupovali. Aký bol problém urobiť sériu jednak cielených rozhovorov na túto tému, najprv nezávislých ekonómov, ekonomickej sféry, potom správcovských spoločností a príp. aj odborárov, ktorí ani nepáchli do verejnoprávnych prostriedkov v tomto období, v predchádzajúcom volebnom období? A ani teraz to nerobia. Dokonca teraz sledujem tú zas pre mňa teda neuveriteľnú diskusiu o tom, že zúfalé ministerstvo pôdohospodárstva, tuším, alebo životného prostredia, už si na to nepamätám, požiadalo televíziu, aby zaradilo nejakú tému. A televízia povedala, že jasné, že urobí diskusiu, ale že musia zaplatiť. Nepochybne je to téma, o ktorej sa dá baviť, aby sme si stanovili pravidlá, lebo stanovené nie sú. Mňa rovnako poburuje a tiež je o tom veľmi ťažké diskutovať, ako je možné, že zdravotné poisťovne za peniaze poistencov organizujú masívnu kampaň v Markíze a neviem v ktorých televíziách súkromných a veľmi zásadne vstupujú do konfliktu so štátom, do sféry, ktorá  patrí sem do parlamentu, do politických strán, do občianskej spoločnosti a do diskusií štandardných. Dnes sa majú naozaj pozývať k dispozícii nezávislí odborníci z akadémie vied, ktorú tu máme a ktorej zástupcov principiálne nevidieť v našich médiách a principiálne tých 5 ľudí, ktorých sa tu dá vymenovať, ktorí sú vlastne jedinými garantmi múdrosti na Slovensku. Veľmi rád by som tam počul šéfa akadémie vied, významného ekonóma. Síce čítam pravidelné ročenky, ktoré robí pre OSN, ale v televízii ako významného účastníka diskusie som ho nevidel. Nie sú toto témy, ak sa chceme baviť ešte o demokracii ako fenoméne, na ktorom nám záleží? Preto hovoríme aj o správcovských spoločnostiach v týchto podmienkach. Mediálne sme naznačili, čo tam je. Čakali sme korektnú diskusiu, hľadáme furt objektívnych pozorovateľov scény, ktorá tu funguje. A snažím sa zúfalo zistiť, ktorý z novinárov je ochotný písať o týchto veciach nie iba z pozície, že jednoducho správcovské spoločnosti či majú byť alebo ak nemajú byť, tak je to len hlúposť, komunizmus a všetko možné, čo sa tu navyprávalo. Ja som naozaj presvedčený, že Slovensko v súčasnej dobe je vystavené veľmi vážnym historickým výzvam, ktoré tu sú. Veď predsa nevieme, či bude pokračovať vývoj Európskej únie alebo nebude pokračovať vývoj Európskej únie, či môžeme rozpúšťať postupne národný štát alebo musíme ešte niektoré inštitúcie národného štátu sanovať, pretože môže dôjsť k retrográdnemu pohybu. Nie sú to problémy, na ktorých sa  musíme aspoň trošku zjednotiť a na ktorých musíme stabilizovať riešenia? K tým táraniam o tom, že Smer chce niečo, a k tomu divnému parafrázovaniu. Prosím vás pekne, ten Keynes, kto pozná trošku ekonomické prostredie, pán Ivančo, ja si vás vážim, ale pravdepodobne netušíte, o čom hovoríte, vie, toto sa glosuje už 30 rokov. Je to vyhlásenie Keynesa o tom, že z dlhodobého hľadiska sme všetci múdri. Pokiaľ niekto pozná históriu trošku, vie o Keynesovi a o jeho úlohe po veľkej kríze v Amerike, o obrovskom jeho prínose k potrebe teda organizovať verejné služby a verejné práce vo verejnom záujme a rozvojové aktivity, ktoré výrazne posúvajú ekonomiku dopredu, a že toto odznelo po dlhotrvajúcej  desaťročnej diskusii, ale celosvetovej v rámci ekonomického sveta, a dostáva to teraz do tejto polohy, že teda neviem to, ide o tri roky a tak ďalej, naozaj sa bavíme o zodpovedných veciach, ktoré majú strategický význam pre našich občanov. To znamená, tie si zaslúžia aj korektné, zmysluplné vystupovanie a seriózne analyzovanie vecí. A k tej vašej diskusii a vášmu záujmu, ktorý tu demonštrujete. A evidentne slušne nezávislý analytik zistí, že 70 % boli číre ideologické, odpustite mi to slovo, drísty, kde naozaj je veľmi pár príspevkov, ktoré smerovali ku korektnej diskusii s tým, čo my postavili sme v tejto spoločnosti, ako problémy, ktoré vnímame. Aký je to problém, aby sme naozaj postupne odkrývali veci, o ktorých sa bavíme? Vážení páni, ako budú vyzerať tie dôchodcovské správcovské spoločnosti, pokiaľ za tých desať rokov tam bude tých 200 mld., ktoré očakávame, ako bude veľký správny fond? Ako ho postavíme, keď bude fungovať tento rozmer? Do akej miery to bude lukratívna záležitosť, kde sa budú dať veľmi vážnym spôsobom dojiť verejné fondy? Bude to pri nulovej občianskej a spoločenskej kontrole, nulovej. Ak trošku niekto o tom vie, o čom rozprávam, vie, že existujú dva typy, pre istotu to poviem, spoločenskej kontroly. Je to odborná a spoločenská alebo politická, keď chcete, kontrola. Spoločenskú vybavujeme tým, že samospráva má svojich poslancov, ktorí nemusia byť odborníci, ale ktorých úlohou je reprezentovať verejný záujem. A odborná je expertná, klasická, ktorú spravidla organizujú v rámci štátnej správy. Iste je to trošku zjednodušene, ale snažím sa názorne vysvetliť, o čom rozprávam. Chcem tým povedať, aká bude spoločenská kontrola tých, ktorých 200 mld. korún určených na penzie bude v súkromných správcovských spoločnostiach, ako to bude vyzerať o 10, o 20 rokov. Jediná forma, ktorá tu existuje, je bankový dohľad. Ak niekto chce hovoriť o demokracii a pozná elementárne nuansy z kontroly verejných prostriedkov a bude tu nemilosrdne týmto spôsobom, ktorý sa tu objavuje, vysvetľovať, že ak niekto vysloví pochybnosť, že tu niečo nie je poriadku, že to je pomaly nejaký ľavicový radikál alebo ja neviem kto, nemá význam o tom viacej hovoriť, nie je to vec, nad ktorou sa musíme zamyslieť? Nie treba to rozobrať zo všetkých stránok, vypočuť si všetky veci a príp. dodatočne aspoň nájsť nejaké mechanizmy kontroly možného porušenia a tak ďalej a nie neustále postaviť tú vec absolútne zásadným spôsobom s tým, že tu hlboko nepodarenú reformu chcete vydávať ako za váš nesmierny politický úspech, pričom teraz vydávate toľko energie iba na to, aby ste to obhájili? Mnohým vám to nemôže byť blízke, neverím tomu, lebo mnohí z vás nepochybne sú zodpovední ľudia, ktorí nad týmito vecami rozmýšľajú. A pravdepodobne tento štýl, ktorý dominuje v parlamente, nemusí všetkým vyhovovať. Ja len chcem teda apelovať na záver, že máme za sebou ďalších desať alebo dvanásť hodín diskusie o niečom, o čom sme už diskutovali minimálne na tretej schôdzi. Takže želám vám veľa úspechov pri ďalšom zákone, lebo tento, samozrejme, s veľkou pravdepodobnosťou neprejde. Tak vám želám, že znovu to sem predložíme. Ja budem rád, osobne sa teším na to, že budem môcť sa venovať vo svojom vystúpení pokusu teda nejakým spôsobom oponovať vystúpeniu pani Radičovej, ktoré ale rešpektujem ako vysoko odborné a korektné. Veľmi pekne vám ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)