Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2014-02-05):
Ďakujem pekne. Tento návrh zákona je druhý z toho balíka troch zákonov, ktoré predkladáme s pani kolegyňou Žitňanskou. Je to zákon rozsahovo pomerne stručný, ale obsahovo pomerne závažný, ak by bol prijatý. V podstate hovorí to, že spotrebiteľské spory, teda spory vyplývajúce zo spotrebiteľských zmlúv by už nemohli rozhodovať rozhodcovského súdy. To znamená, to je, veľmi zjednodušene povedané, to, čo, to, čo je v tom zákone uvedené. Dovoľte mi to stručne zdôvodniť. V Slovenskej republike – rovnako ako v iných štátoch Európskej únie v snahe odbremeniť súdny systém a štátny systém teda riešenia sporov – bolo umožnené zriaďovanie rozhodcovských súdov a to, aby riešili spory, ktoré tým pádom nemusia ani vstúpiť do štátneho systému, by som povedal, rozhodovania a vynucovania práva. Tento systém je pomerne štandardný. V prípade spotrebiteľských sporov však to tak nie je v iných krajinách, resp. aspoň niektorých, spomeniem len príklad, že napríklad v Rakúsku to ani možné nie je v prípade spotrebiteľských sporov. A ten dôvod je ten, že práve pri spotrebiteľských sporoch národná legislatíva, európska legislatíva ustanovuje oveľa podrobnejšie a často pre spotrebiteľa chránenejšie podmienky, ako je tomu v prípade iných povedzme obchodno-právnych sporov. Opäť použijem analógiu, je to ako pri Zákonníku práce. Zákonník práce je v podstate špeciálny typ občianskeho zákona, ktorý hovorí to, že Občiansky zákonník je postavený na princípe rovnosti dvoch strán. To znamená, máme dve strany, ktoré sa na niečom chcú dohodnúť, sú si rovné vo svojich právach, povinnostiach, na niečom sa dohodnú. Pracovné právo vychádza z toho, že nemôžeme to uplatniť v prípade pracovného vzťahu, kde je prirodzená asymetria, že zamestnávateľ je vždy v silnejšej pozícii. Preto napríklad Zákonník práce niektoré veci zakazuje, dokonca aj keby sa chceli na nich dohodnúť obe strany. Tak podobne je to aj v prípade spotrebiteľských vecí, že spotrebiteľ je v tomto prípade skôr finančne a informačne v asymetrickom vzťahu voči poskytovateľom. To znamená, že má menej peňazí, má menej času, má často menej vzdelania a zdrojov povedzme na to, aby použil právne služby, a preto aj európske predpisy ho chránia v takýchto vzťahoch, aby k niektorým veciam nedochádzalo. A práve čo sa stalo na Slovensku, bolo, že popri jednotlivých nebankových subjektoch – najmä tých najmenej škrupulóznych – povznikali spriaznené rozhodcovské súdy, do ktorých – odkaz na ich rozhodovanie – boli vložené a priori do týchto úverových zmlúv, spotrebiteľských zmlúv, následne čoho akákoľvek snaha o uplatnenie práva viedla k tomu, že vlastne niekto blízky jednej z tých dvoch strán, teda poskytovateľovi úverov, vlastne rozhodoval o akomkoľvek spore s konečnou platnosťou. Takže nesplnilo to cieľ spravodlivosti, ale nesplnilo to dokonca ani cieľ odbremenenia štátu, pretože často tie rozhodcovské súdy potom rozhodujú nezákonne alebo v rozpore so zákonom. Načo, keď potom je to rozhodcovské rozhodnutie vymáhané nebankovkou alebo niekým iným, tak vlastne spotrebiteľ ho napadá na súde pre nezákonnosť a tým pádom sa tá exekúcia alebo iná forma vymáhania aj tak zastaví. Štátny systém je aj tak zaťažený, dokonca často ešte viac a výsledkom nie je teda ani efektívnosť, ani právo. Preto sme s pani kolegyňou Žitňanskou navrhli, aby v takomto prípade jednoducho rozhodcovské súdy nerozhodovali o takýchto veciach, ale buď sa teda veriteľ s dlžníkom dohodnú, alebo veriteľ si musí uplatniť svoj nárok cez štandardný súdny systém štátny, ktorý, samozrejme, je základom vymáhania práva v Slovenskej republike. Ďakujem veľmi pekne.