Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2011-07-11):
Vážený pán predsedajúci, milé kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, skôr ako podám svoj pozmeňujúci návrh, ktorý súvisí s jedným parciálnym problémom v Zákonníku práce, a teda najmä s témou, ktorá vyplynula z petície zdravotných sestier a pôrodných asistentiek, chcel by som trošku ani nie politologicky, ale tak významovo sa kontaktovať s touto témou. Svojho času som z tohto miesta vystúpil k zákonu o zbraniach a strelive. Ako učiteľ literatúry som si neodpustil malý exkurz do dejín loveckej témy aj zabíjania, do filozofie atavizmov a ich kultúrnych náterov a kamufláži. Skôr ako podám svoj pozmeňujúci návrh k Zákonníku práce, chcem podobne učiniť aj pri téme, o ktorú ide teraz, sociálny status zdravotných sestier, ich misia a nenahraditeľnosť. Naozaj, zdravotné sestry predstavujú zvláštne privilegovanú profesijnú i ľudskú skupinu, niečo, ja som si to tak formuloval, medzi erosom, substitučným materstvom a zraniteľnosťou. Ako malý chlapec z rodiny detského psychiatra som zažil heroickú tvár zdravotných sestier v mníšskom habite v Ústave pre mentálne retardovaných v Adamovských Kochanovciach. Bol to ústav typizovaný pre takto postihnuté deti a mládež. Avšak prežívali v ňom aj dospelí chovanci, ktorí nemali kam ísť. A spávali so skrčenými nohami v detských postieľkach. Inšpekcia tohto ústavu v čase hlbokej normalizácie rozhodla, že rehoľné sestry musia odísť a že ich nahradia civilné sestry. No robiť s najťažšími formami ležiacich chovancov bez elementárnych hygienických návykov a možností bolo zrejme nad možnosti vtedajšej sekulárnej starostlivosti. Experiment s civilmi skončil za dva mesiace a znovu museli povolať ženy schopné sublimácie svojej energie a obetavej služby v podmienkach absolútneho prijatia ľudskej biedy a utrpenia. Tie rehoľné sestry nechceli nič. Boli šťastné v takom, povedal by som, vertikálnom zmysle, ak mi rozumiete. Nechcem však hovoriť o konfesionálnych a alternatívnych formách zdravotnej či sociálnej starostlivosti. Mám v živej pamäti a hlbokej úcte, dokonca aj vo svojej senzuálnej histórii mnohé zdravotné sestry, ktoré ma sprevádzali počas mojich bied, chorôb i hospitalizácií, zvlášť sa mi vybavuje jeden taký indiánsky typ sestry pevnej ako húžva, ktorá nám celú noc na urologickej JIS-ke po epidurálnych a spinálnych anestézach vymieňala katétre. Väčšiu intimitu, hanbu i biedu a bezmocnosť som odvtedy nezažil a dodnes sa mi jej tvár s veľkými kruhmi pod očami a trpezlivou emocionalitou vybavuje v snoch. Neskôr som ju vídaval na ceste do práce. A vždy som mal taký zvláštny pocit, ako keby medzi nami niečo bolo. Iste som bol pre ňu jeden z mnohých, anonymný kus v núdzi, no jej aura napriek tomu dodnes žiari. Aby som sa dostal k mojim literárnym láskam. Myslím, že čosi z tohto všetkého inšpirovalo aj Ernesta Hemingwaya v autobiografickej próze A Farewell to Arms (Zbohom zbraniam). Tam je profesia zdravotnej sestry a ošetrovateľky Catherine Barkleyovej konfrontovaná s mužmi, vojakmi, invalidmi, ktorých vojna obrala o budúcnosť, mobilitu, mužnosť. A pre poručíka Fredericka Henryho sa vojnové nešťastie po šrapnelovej explózii stane šancou získať zdravotnú sestru, druhú mamu, milenku snov. Nočná služba má niekedy aj takúto partnerskú motiváciu. Pravda, u Hemingwaya ide skôr o romanticko-dobrodružný pohľad na zvláštnu väzbu, ktorá vzniká medzi trpiacim a pomáhajúcim, čo je zvlášť významné, ak ide o muža a o ženu. Vtedy môže byť sestra animou, animátorkou túžby, svetlom na konci tunela bolesti. Úplne iný pohľad na sesterský personál nájdeme v Keseyho knihe One Flew Over the Cuckoo’s Nest známej aj z Formanovej filmovej verzie Prelet nad kukučím hniezdom. Tam veľká sestra Ratchedová na psychiatrickej klinike direktívne vmanipuluje mužov do odovzdanej vegetatívnej existencie, láme v nich mužnosť, oberá ich o ich energiu. A kto sa vzoprie ako v románe McMurphy a vo filme Jack Nicholson, toho dá mentálne popraviť elektrickými šokmi, alebo lobotómiou. Priznám sa, poznám aj zložité sesterské typy, s takýmto terorizmom som sa však medzi sestrami ešte nestretol. A dúfam, že s ním ani nestretnem. Aby toho nebolo dosť, do tretice by som ešte rád pripomenul obraz zdravotnej sestry ako ju básnicky definoval Boris Filan v chronicky známej pesničke. S typickým a trochu okázalým samectvom tam Jožo Ráž spieva „milá, tichá super pichá infúzie, injekcie“ alebo iný citát „hojí, lieči, dáva klystír, modlia sa k nej ateisti“, alebo ešte iný citát „od jej čaju zrazu majú starčekovia erekcie“, alebo ešte inak: „Vždy keď na ňu rukou myslím, nestačia mi dávať kyslík.“ Myslím, že to stačí k statusu zdravotných sestier. Áno, z mnohých dôvodov je téma zdravotnej sestry dráždivá, ale aj hodna úcty a uznania. Myslím, že aj toto bol silný dôvod, pre ktorý premiérka Iveta Radičová prijala petičný výbor Slovenskej komory lekárskych sestier a pôrodných asistentiek, ktoré sa oprávnene domáhajú lepších pracovných podmienok a viac než len morálneho či literárneho ocenenia. Vláda Slovenskej republiky dňa 8. júna 2011 prijala uznesenie, v ktorom sa vyhovuje viacerým požiadavkám petície s tým, že ich aplikáciu majú na starosti minister práce, sociálnych vecí v koordinácii s ministrom zdravotníctva. Z tohto titulu sme aj na Výbore Národnej rady Slovenskej republiky pre zdravotníctvo opakovane prijali celý petičný výbor a nad rámec stanoveného času. To boli maratóny. So sestričkami sme veľmi citlivo, triezvo a konštruktívne hľadali cestu k dialógu, aj ku konkrétnym riešeniam. Chronická a dlhé roky neriešená téma sa dostala do parlamentu za niekoľko týždňov, čo považujem za malý zázrak. Detaily však radšej nebudem spomínať. Nebudem spomínať ani hystériu, ktorá vtedy v našom výbore vládla, ani eskalovanie požiadaviek miesto elementárnej vďaky. Aj z tohto dôvodu sa niektorí kolegovia aj z koaličných radov alebo najmä z koaličných radov nasrdili a zúžili veľkorysosť vládneho uznesenia, čo teraz čiastočne musím napraviť aj týmto malým pozmeňujúcim návrhom. Keď som toto zadanie dostal, bolo mi povedané, že ma sestry budú ľúbiť. Ďakujem, stačí ak ma ľúbi moja žena, ktorú aj ja veľmi ľúbim, hoci by sa na mňa, Dušan, teraz to príde, azda mohla aj hnevať, myslím, moja žena. Ako stredoškolská gymnaziálna kantorka s tromi postgraduálnymi štúdiami po tridsiatich rokoch praxe doniesla domov za jún výplatu päťstotridsať eur v čistom. Ak budú zdravotné sestry precedensom ďalších nespokojných sociálnych a profesijných skupín, máme sa veru na čo tešiť. A teraz už konkrétny pozmeňujúci návrh k vládnemu návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 311/2001 Z. z. Zákonník práce v znení neskorších predpisov a ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony (tlač 340). V článku I sa za bod 74 vkladá nový bod 75, ktorý znie: „Paragraf 97 sa dopĺňa odsekom 13, ktorý znie: „Zamestnancovi, ktorý vykonáva zdravotnícke povolanie podľa osobitného predpisu a ktorý dovŕšil vek 50 rokov, nemožno nariadiť prácu nadčas. Práca nadčas je prípustná len po dohode s týmto zamestnancom.“.“ Doterajšie body 75 až 145 sa primerane označia. Dôvod som uviedol, myslím, v tej záverečnej časti. To je všetko. Ďakujem.