P. Paška, predseda NR SR: (2007-12-04):
Hneď dopredu avizujem, že súc skúsený rôznymi reakciami, že využívam toto svoje právo ako poslanec Smeru – sociálnej demokracie a zároveň, ako predseda Národnej rady sa pokúsim aj o určitý politologický exkurz a argumenty, ktoré by mohli byť zrozumiteľné pre ľudí, ktorí budú počúvať nielen tu v tejto sále, ale aj neskôr pri televíznych prijímačoch. To hovorím aj preto, lebo minuloročná skúsenosť pri prednesení môjho postoja k návrhu štátneho rozpočtu, vtedy prvého návrhu štátneho rozpočtu, bola minimálne rozporuplná. A predpokladám, že vystúpenie v rozprave umožní aj vám, keďže budem oslovovať vzhľadom na to, že som členom koalície, predovšetkým opozíciu, dať možnosť na to reagovať. Dámy a páni, asi by bolo, samozrejme, naivné myslieť si, že kdekoľvek v demokratických krajinách by snáď opozícia počas rozpravy a prerokovávania štátneho rozpočtu bez zbytku podporila návrh štátneho rozpočtu, ktorý prichádza z koalície. Aj keď poznáme v Európe parlamenty, ktoré sú bezpochyby kooperatívnejšie, ako je ten náš, a mám na mysli vzťahy medzi opozíciou a koalíciou, nie je obvyklé, aby, samozrejme, rozpočet, ktorý je akýmsi indikátorom, ale hlavne symbolom moci každej demokratickej koalície, mohol byť zásadným spôsobom nabúraný alebo dokonca rekonštruovaný pod tlakom opozície. Ale je normálne, že je to jeden z najvhodnejších priestorov na komunikáciu so svojimi voličmi a so svojimi elektorátmi. Hovorím to zámerne preto, lebo zdá sa mi, že na Slovensku to nemá ani len zamak takúto podobu. O kooperatívnosti ani nehovorme. Ale mám na mysli racionalitu a konštruktívny prístup. Neustále sa vymyslí klišé, vymyslí sa rámec, v ktorom sa potom rinú útoky, ataky, argumenty, ktoré majú všetko, len nie racionálny podklad. Minulý rok takým tým headlinom, tým mottom útokov na návrh štátneho rozpočtu bolo strašenie ľudí o tom, ako tá Ficova ľavicová vláda v priebehu svojho vládnutia rozvráti štátny rozpočet, financie národné, národné hospodárstvo, ako tí ľavičiari bezbreho budú rozdávať peniaze, ktoré tí pravičiari krvopotne za tých osem rokov vládnutia nahonobili, a ako to katastroficky dopadne. Chvála pánubohu, nič sa nedeje, ekonomika rastie ďalej, len okrem toho pravicového zhŕňania na jednu kopu, z ktorej ťažia len úzke skupiny ľudí, sa konečne redistribuje bohatstvo spoločnosti a hospodárstva a väčšina ľudí na Slovensku začína cítiť, že sa dá udržať prosperita, že sa dá udržať ekonomický rast a že sa to dá zosúladiť s určitými princípmi, ktoré Európa pozná a ktorým sa hovorí sociálny štát. A tak aj tohto roku aby pravicová opozícia podľa mňa úplne legitímne predstúpila a povedala, táto konštrukcia nie je v súlade s víziou pravice, ktorá obhajuje záujmy úzkych skupín ľudí, ktorá koncentruje finančné zdroje pre potreby úzkej skupiny ľudí a ktorá vytvára legislatívno-finančno-hospodárske prostredie pre podnikateľskú sféru a pre úzku skupinu ľudí, a preto je proti návrhu rozpočtu, ktorý pripravila ľavica, ktorá myslí na všetkých ľudí na Slovensku, ktorá sa snaží už druhý rok po tom, ako dostala legitímny mandát vo voľbách, budovať to, čomu sa hovorí európsky sociálny štát, a v tomto, ak by sa niesla táto kritika, bolo by to úplne legitímne, bolo by to úplne normálne, miesto toho počúvame niekedy až úsmevné pseudoargumenty. A dovoľte mi, aby som minimálne tri také základné headliny spomenul a pokúsil sa ich okomentovať aj preto, že aj môj predrečník Lacko Szigeti nie je tu. A použil taký výraz, že sú zlé nastavené priority. Myslím, že niet lepšieho dôkazu a potvrdenia toho, čo som hovoril, že zvádzame legitímny hodnotový programový zápas medzi pravicou a ľavicou, ako to, čo povedal pán Szigeti. No je to normálne. Tak tá pravica a pravicové strany, ktoré sú dnes v opozícii, majú iné priority. Reprezentuje iné skupiny alebo úzke skupiny. A dnešná sociálna demokracia jednoducho má iné priority. Bez ohľadu na to som presvedčený, že ten rozpočet je naozaj nastavený dobre. A dovoľte teraz spomenúť krátko niektoré tie argumenty. Premárnená šanca. Zaznieva to tu už hodiny a hodiny vo vystúpeniach predstaviteľov opozície. A všetko je to postavené na tom, ako neuveriteľne dynamicky rastie krajina, ako my neuveriteľne, teda táto vláda neschopne narába s tým obrovským nadpríjmom a s tým obrovským bohatstvom, ktoré sa tu produkuje, a ako sa tým bezbreho mrhá a že jednoducho prejedáme svoju budúcnosť. Nuž, samozrejme, ja uznám, že hlavne niektorí predstavitelia takého utilitárneho ekonomizmu a účtovníci, ktorí vidia čísla a súvahu, takýto prístup môžu mať. Len, prepáčte, my v Smere – sociálnej demokracii nevidíme čísla, ale vidíme za každým tým číslom človeka, a to nielen v Bratislave, ale možno aj na tom poslednom krajnom východe u nás na Slovensku, kde tí ľudia žijú veľmi ťažko. Viete čo, najhoršie, dámy a páni, na tom ani nie je ten účtovnícky komplex, prepáčte, že používam takýto výraz, a hlboko si vážim prácu všetkých ľudí, bez ktorých by pravdepodobne žiadna firma nemohla existovať, ale to, že zavádza sa, klame sa, že prejedáme ekonomický rast. Chcem len upozorniť, že, a možno to uniklo, deficit pre budúci rok je najnižší za posledných 10 rokov, že je o polovicu menší, ako bol deficit Dzurindovej vlády z roku 2005, a že je naplánovaný naozaj pod 2,3 % hrubého domáceho produktu. A to, aj keď myslím, že už to tu zaznelo, treba zdôrazniť, že nebyť zanechaného problému a obrovského deficitu Sociálnej poisťovne, ktorý musí vláda zahŕňať do celkových nákladov rozpočtu, by bol už budúcoročný deficit len 1,1 % hrubého produktu. Tak sa pýtam: Čo teda vlastne prejedáme? Naozaj máte pocit, páni z opozície, že sú ľudia na Slovensku najedení? Viete, počúvam tie hlasy „šetrite“, „neprejedajte“. Ale naozaj to Slovensko ešte má dlhú cestu, kým dosiahne infraštrukturálnu úroveň, kým dáme ľuďom všetko to, na čo sú ľudia zvyknutí v Európe, a to, čo, mimochodom, nebudovali len, ako to tu vy s obľubou zvyknete ľuďom predstierať, socialisti. Ale o tom budem hovoriť neskôr, keď sa pokúsim tým, ktorí majú záujem trochu, vysvetliť, ako to historicky bolo. Domnievam sa, že deficit 2,3 % je deficit, ktorý, samozrejme, zároveň myslí na euro. A napĺňanie tejto priority je ten najväčší prejav zodpovednosti, ten najlepší dôkaz kontinuity a ten najlepší dôkaz schopnosti sociálnodemokratickej vlády alebo koalície na čele so sociálnou demokraciou zachovať kontinuitu, zachovať vysoký hospodársky rast, jeho tempo, ale zároveň implementovať do života ľudí to, čo absentovalo. A to je silný sociálny rozmer a solidarita. A hovoriť dnes, využijem to ako opozitum, ako sa prejedá čiasi budúcnosť, je nie prejavom zodpovednosti, ale možno mizantropie. Nie je to žiadna premárnená šanca, dámy a páni, ale je to využitá šanca. Som presvedčený, že rozpočet je v súlade s filozofiou vlády, ktorá hovorí o vyspelej a rastúcej ekonomike na jednej strane a o modernom sociálnom štáte na strane druhej. A tieto dve veličiny sa vylučujú, samozrejme, hlavne v teóriách alebo v hlavách niektorých pravicových alebo neoliberálnych ideológov. Niet lepšieho dôkazu, že to nie je pravda, ako je sedemnásťmesačná existencia tejto vlády, tejto koalície a progres, ktorý dosiahla. Ešte dovoľte poukázať na jednu demagógiu, ako taký headline, ako základný argument, ako sa premárňuje šanca a prejedá. A to je vytvorenie dojmu o tom, ako keby vysoký hospodársky rast na úrovni 9 % nie vnášal takú úroveň nadpríjmov v zdrojoch, ktorá ako keby naozaj umožnila oveľa lepšie vytvoriť konštrukciu v štátnom rozpočte. Dámy a páni, prečítal som si to. Hovoril o tom aj pán štátny tajomník ministerstva financií pán Palko. Tie nadpríjmy sú len 3 mld. Sk, tie nadpríjmy sú len 3 mld. Sk. A tak už tu zaznelo školstvo. Len do školstva ide o 4 mld. Sk viac. Tak ak by sme použili analógiu, dalo by sa povedať, že všetko, čo je v štátnej kase navyše vďaka rastu, teda nadpríjmov, ide do vzdelanostnej ekonomiky. A nás chce niekto obviňovať z toho, že ukracujeme školstvo, že nám ekonomický rast dáva viac. No kiežby nám dával. V celom tom kontexte priorít, o ktorých som aj hovoril, a eura, a ekonomická stabilita, udržanie rastu, to sú tie priority, kiež by nám dali nástroje na to, aby mohlo ísť do toho školstva ďaleko viac peňazí. Žiaľ, nie je to možné. Ďalší taký argument, ktorý sa tu niesol a ktorý mal svedčiť o tom, ako sa nakladá s peniazmi bez toho, aby sa využila táto tzv. výnimočná šanca, bola kritika financovania poľnohospodárstva. Ja sa nechcem opakovať. Zaznelo to tu z úst mojich kolegov, či pána poslanca Petráka alebo Záhumenského, niekoľkokrát. Je to nehorázne klamstvo. A myslím, že je absolútnym dôkazom, že ten nárast, sú to európske peniaze, ktoré sú nevyužiteľné inde, a že jednoducho sa ináč ani rozumne nedalo používať. Prečo by sme tieto peniaze nevyužili, pýtam sa, ale zároveň treba povedať, že ja rozumiem politikom, ktorí 8 rokov vládli, a tak Slovensko končilo najprv niekde tuto na kraji Bratislavy, potom v Trnave a v lepšom prípade trošku naznak na Považí. A podľa toho sa aj rozpočtovo správali. A tak mali nastavené svoje priority. Ale Slovensko je aj ďalej na východe. Ale tie obrovské regionálne rozdiely, ktoré takáto politika v nakladaní s verejnými zdrojmi prinášala, jednoducho vidíme každodenne. A táto vláda má veľkú ambíciu, aby sa s tým vyrovnala. Či sa to páči niekomu alebo nie, krajinotvorba ako dôsledok poľnohospodárskej činnosti je jeden z významným nástrojov. Aj preto sú tie peniaze do poľnohospodárstva, a to obzvlášť európske peniaze, ktoré sú predurčené na to, aby pomáhali tam, kde pomáhať majú. Ďalšia z výhrad, ktorá tu už bezpočetne razy odznela, to bola tá kritika vzdelanosti alebo málo peňazí na vzdelanie, na poznatkovú spoločnosť. No, viete, keď ľudia, ktorí zaviedli 19-percentnú daň na knihy, alebo keď ľudia, ktorí vo svojich programoch priam predpokladali spoplatnenie denného doktorandského štúdia a tak ďalej, proste v oblasti, kde je semenište vedy a pokroku, idú dnes hovoriť, a roniť krokodílie slzy, o tom, ako táto vláda je v tejto oblasti nedostatočná, ako je nesociálna, tak sa nedá na to povedať nič iné, len to, že je to naozaj hrubá demagógia. Keby aspoň priznali, o čo tu ide. Nech sa povie, čie záujmy sa obhajujú, politický subjekt má svoj program, a nech sa nehľadajú zámienky tohto typu, ktoré majú zavádzať občanov. A ešte tá posledná, hádam najvýznamnejšia, z ktorej mi je niekedy tak trochu čudne, niekedy aj smiešne, sociálna oblasť. No je to dojemné počúvať z úst pána Dzurindu, Mikloša, akí sme nesociálni, ako vlastne nebudujeme ten sociálny štát a ako by sme to mali urobiť a ako oni majú tie univerzálne nástroje, ako by to fungovalo, ako oni by tie peniaze do toho sociálneho systému dali, ako by zabezpečili všetkých dôchodcov, každého. Naozaj je to veľmi dojemné, páni. Len škoda že ste to nerobili, keď ste s tými peniazmi narábali vy. Viete, niekedy známy francúzsky  filozof  Descartes povedal: „Cogito, ergo sum (Myslím, teda som.).“ Ja vidím, že ste, ale keď vás niekedy počúvam, nie som si celkom istý, či ten dekan mal pravdu. A chcem vás ubezpečiť, že základnou prioritou tejto vlády je sociálny štát. A dôkazom toho je aj tento štátny rozpočet. Áno, sme sociálna demokracia. Naším cieľom je viac solidarity a sociálnej spravodlivosti. A ak je dnes nárast štátnych výdavkov vyšší o 10 %, ak dnes dávame viac do zdravotníctva, ak dnes dávame viac do sociálnej oblasti, na školstvo, na podporu bývania či na kultúru, ide vždy o to, čo je úplne bežné v Európskej únii, ide o sociálny štát. A či sa vám to páči alebo nie, tento rozpočet je sociálnodemokratický. Dámy a páni, mohol by som tu teraz vymenovať nespočetné množstvo krokov, ktoré slúžia ako dôkaz, opatrenia, ktoré od prvého dňa, ako nastúpila táto koalícia, sa začali realizovať v zmysle programu, zákony, normy, ktoré sme od prvého dňa, od prvej schôdze začali schvaľovať, najprv krátke návrhy noviel, potom celé zákony v oblasti zdravotníctva, v oblasti sociálnych vecí, v oblasti bývania, v oblasti podpory mladých. Naposledy v tom virvare zápasu, ktorý tu predvádzala opozícia, zanikli tak významné veci ako prijatie zákona o zvýšení podpory mladých ľudí a rodiny, zvýšení príspevku pri narodení prvého dieťa na 25 000 Sk a iné opatrenia. O tom jednoducho by sme mali hovoriť, aby ľudia na Slovensku vedeli, ako táto vláda funguje a čo chce, pretože som presvedčený, že len toto je cesta k sociálnej spravodlivosti a že toto je cesta, ako budovať moderný sociálny štát. Predsa len keďže pri používaní toho termínu sa neustále vyskytujú otázky, že o čom to hovoríme, aby sme to definovali, čo to je, že nikto to nepozná a nikto o tom nevie. No nechce o tom vedieť len ten, kto o tom naozaj nechce vedieť, lebo mu to nevyhovuje. A dovoľte uviesť taký krátky historicko-politologický exkurz. Možno ani sami nebudete veriť, vážení páni a dámy z opozície pravicovej, použijem nemecký model, že to nie je vôbec výmysel socialistov. Ja viem, že vám pasuje tá skratka na voliča, my, Fico a všetci, ktorí sme tu, sme socialisti, ergo sme boľševici, ergo to, čo robíme, nemôže byť sociálny štát preto, že to, čo je sociálny štát, je socialistické a boľševické. Je to hlboké nedorozumenie. A dovoľte len niekoľko faktov uviesť. Zoberme povojnové Nemecko, model, ktorý snáď nikto nebude spochybňovať. A azda v Európe neexistuje s výnimkou severských krajín čítankovejší príklad sociálneho štátu a identifikovanej histórie. Kto stál pri zrode? Kresťanskí demokrati, veľkí kresťanskí demokrati a lídri kresťanskej demokracie, možno trochu sekulárnejšej, ako je na Slovensku, ale boli to kresťanskí demokrati. A nebol to žiadny socialistický experiment, ale išlo o racionálnu dohodu, ktorá mala vytvoriť prostredie pre hospodársky rast. A tá dohoda stála na rovnováhe, rešpekte a férovosti. Už som spomenul severské modely, Švédsko. Opäť, poviem, sociálny štát bol výsledkom konsenzu podnikateľskej sféry, politických špičiek a ľudí, ktorí predávali svoju prácu. Ten model dodnes, mimochodom, funguje. A funguje veľmi efektívne. Viete, čo je dôležité? To je to poznanie, ktoré zatiaľ mi na Slovensku chýba, že vo vyspelých európskych krajinách sa prierezovo politickí lídri, ale aj odborný teoretický deground absolútne zhodli na tom, že trh sa nemôže vnímať ako cieľ, že trh je len nástrojom na to, aby ekonomika rástla, ale hlavne aby sa tento rast odzrkadlil na kvalite života všetkých, a preto všetky európske krajiny, strany, stredoľavé, stredopravé, po vojne od roku 1946 hľadali modely, ktoré boli založené na princípoch konsenzu a solidarity a ktoré viedli k vytvoreniu európskeho sociálneho modelu, ktorý je charakterizovaný tým, že udržiava trvalý rast pri zachovaní rešpektu a solidarity. A to nám na Slovensku chýba. A to mi chýba aj v tejto debate o rozpočte, lebo ak niekto ide spochybniť, že legitímny program cesty k takémuto projektu, ktorý sa nezrodil v našich hlavách, ale sa zrodil v povojnovej Európe, to je čosi, čo treba demagogicky kritizovať, tak je to pre mňa to najväčšie sklamanie, ktoré zažívam počas rozpravy k návrhu štátneho rozpočtu. A mohol by som hovoriť o osobnostiach, teoretikoch, politikoch, ktorí stáli historicky na čele vlád, hnutí, kde tým cieľom sociálny štát bol. Mohol by som menovať, samozrejme, aj teoretikov modernej ekonómie, ktorí pochopili, o čom je trh, o čom je kúpyschopnosť, o čom je sociálna stabilita a tak ďalej a tak ďalej a prečo sa nástroje udržateľnosti musia kreovať pri primeranej rovnováhe tak, aby dochádzalo k objektívnemu naplneniu priorít nielen podnikateľských, ale aj zamestnancov. A boli to ľudia ako John Stuart Mill, Hope Thierry Green a ďalší z moderných teoretikov. Spomeniem len Josepha Stigliza. Ale boli to práve títo ľudia a ich myšlienky, vďaka ktorým sa Európa prihlásila k modelu sociálneho trhového hospodárstva, ktorý zabezpečuje trvalý rast a stabilitu. Za tento rast vďačí Európa, či sa to páči niekomu alebo nie, sociálnemu štátu alebo premenené na drobné pre tých, ktorí spochybňujú ešte stále aj na Slovensku fungujúce sociálne partnerstvo, vytvoreniu sociálneho partnerstva medzi podnikateľskou a zamestnaneckou sférou. A presne o toto ide aj tejto vláde, a preto je aj návrh rozpočtu v konštrukcii takej, v akej je. Chceme výkonnú ekonomiku a nemali by sme na to zabúdať, aj keď rozmýšľame nielen o číslach, ale aj keď rozmýšľame o ľuďoch. Slovenskej vláde, dámy a páni, dnes nejde o nič iné ako o vyváženie záujmov, ktoré bývalá vláda veľmi silne naklonila len výlučne na podnikateľskú stranu. Je aj preto prijatý nový Zákonník práce, ktorý je porovnateľný s vyspelými európskymi krajinami, preto veľmi extenzívna sociálna politika, ktorá ľuďom dáva sociálne istoty a napomáha rovnosti príležitostí, preto sociálny štát. Nič z toho nie je namierené proti podnikateľom. Božechráň, naopak, sociálny štát a záujmová rovnováha vytvárajú tie najlepšie podmienky pre zodpovedné a spravodlivé podnikanie, pre hospodársky rast, pre rast životnej úrovne. A dovoľte na záver, dámy a páni, povedať, že ak by som chcel troma slovami vystihnúť predkladaný štátny rozpočet, boli by to tieto tri slová „európsky sociálny štát“, pretože presne o tomto je rozpočet. Je o Európe, pretože nám otvára dvere do eurozóny. Aj vďaka zodpovednej politike vlády, ktorej výsledkom je tento rozpočet, Slovensko spĺňa maastrichtské kritériá a v roku 2009, som presvedčený, vstúpime do eurozóny. Tento rozpočet je zároveň o solidarite, a teda o sociálnom štáte, pretože vďaka prosociálnej politike vlády, ktorej výsledkom je tento rozpočet, ide napriek dodržiavaniu maastrichtských kritérií viac peňazí do zdravotníctva, školstva, sociálnej oblasti, do podpory rodiny, do podpory bývania, do podpory dôchodcom, do podpory mládeže. Tento rozpočet je teda zodpovedný, je prosociálny a je proeurópsky. A teraz dovoľte na záver možno také odbočenie. Jedna z výhrad, ktorá tu odznievala z úst pána Dzurindu, bola rezerva predsedu vlády vo výške tuším 150 mil. korún. No Slovensko musí byť šťastná krajina, keď tzv. lídra opozície najviac trápi pri 380-miliardovom rozpočte 150-miliónová rezerva predsedu vlády, sme šťastná krajina. Alebo budeme ešte šťastnejší, keď Národná rada schváli tento rozpočet na rok 2008, pretože je dobrý, je zodpovedný, je európsky a je sociálny. To sú atribúty, ktoré by mal oceniť každý, kto rozmýšľa vlastnou hlavou. A ja budem rozmýšľať nad tým Descartom, ako som povedal. Ďakujem pekne. (Potlesk.)