Tomanová, Viera, poslankyňa NR SR (2013-03-21):
Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Pani verejná obhajkyňa práv, vážené dámy, vážení páni, je nás tu veľmi málo a ja sa tak obzerám a chcela som hneď v úvode povedať, že malo by tu byť medzi nami hneď niekoľko ministrov práce, sociálnych vecí, bývalých ministrov spravodlivosti a ich štátnych tajomníkov, a musím povedať, že v minulosti platilo, že nech sme sa už dohodli na mnohých veciach, témou ochrany detí sme sa všetci, snáď len s jednou výnimkou, zaoberali s rovnakým rešpektom, záujmom, odhodlaním a najmä za niekoľko málo rokov sme dosiahli to, že budovaný systém aj z medzinárodného hľadiska – a teraz budem ale veľmi skromná – je v podstate veľmi rešpektovaný. Samozrejme, sú rôzne problémy, je veľa prípadov, málo ľudí. Je veľa unavených ľudí nielen z práce, ale aj z neustáleho napádania, perzekvovania. Hovorím aj o tom, čo spomenul aj môj predrečník, ktorý hovoril o tom, že či je tých ľudí málo alebo veľa, myslím si, že terénnych sociálnych pracovníkov na vyhľadávaciu prácu je skutočne málo. Mala som však a mám za to, že to, čo sme robili a robíme, je dobré, že sme na dobrej ceste. A čo sa teda stalo, že ako keby nič z toho nebolo pravdou. Z čoho to všetko pramení? Kto a prečo to robí? Prečo to niekto živí? Voľakedy sme na ministerstve – a moje kolegynky zo sociálnoprávnej ochrany hovorievali, že to máš jednoduché, futbalu, deťom a sociálnemu rozumejú všetci a každý. Skúsme porozmýšľať, či práve v tomto náhodou nie je problém. Zdá sa to v podstate veľmi jednoduché. Deti, pomôžeme im, robíme všetko pre to, aby sme ich ochránili, aby sme im pomohli, nakoniec tento základný princíp, že dokonca aj tretia osoba, ktorá sa len sprostredkovane dozvie o problémoch dieťaťa, je povinná vlastne o tomto probléme informovať príslušné orgány, a teda keď robíme všetko, spýtam sa, čo už na tom by asi malo byť zložité? Nie je to však také jednoduché. Sociálnoprávna ochrana detí je vo svojej podstate jeden z najkomplikovanejších systémov. Naozaj treba si uvedomiť, že musíte ovládať veľmi veľa zákonov, musíte ich vedieť prepájať medzi sebou. Musíte vedieť a poznať veľmi veľa medzinárodných aktov, ktoré musíte tiež dokázať poprepájať s vnútroštátnym právom. Musíte vedieť vystupovať pred súdom, políciou. Musíte ovládať rôzne odborné metódy a nielen to, musíte mať prehľad aj o odborných metódach iných odvetví. Musíte dokázať hovoriť s deťmi, ich rodičmi, inými ľuďmi na úradoch, v rodinách. Musíte si zachovať nadhľad, a to bez ohľadu na to, kto na vás tlačí, či sú to rodičia, médiá, ktokoľvek. Nesmiete nič povedať, vyjadrovať sa, lebo chránite deti a častokrát chránite deti proti ich vlastným rodičom. Teda nie je to jednoduché a vôbec, aby to bolo jednoduché, musíte vlastne vymyslieť niečo, čo teda nebude jednoduché a čo bude deti chrániť. Kladiem si teda otázku, čo je teda tomuto systému kladené za vinu, že o tom hovorí aj správa o činnosti verejnej ochrankyne práv za minulý rok. V tejto chvíli musím úprimne povedať, nebránim sa akýmkoľvek navrhnutým opatreniam, ktoré by mali zlepšiť postavenie detí a postavenie dokonca aj rodičov. Nebránim sa prijatiu akýchkoľvek opatrení vo veci riešenia pozbavenia spôsobilosti na právne úkony. Myslím však, že je treba veľmi opatrne s týmto inštitútom narábať a možno ho zameniť za niečo úplne iné, napr. ako Nemci majú sprievodcu životom. Je to veľmi, veľmi nebezpečný inštitút, ale chcela by som počuť, ako na to a s akými zámermi. Čiže ešte raz. Prijímam akékoľvek opatrenia, ktoré sú vykonané na základe analýzy alebo ktoré priniesla aplikačná prax a ktoré pomôžu zlepšiť systém, ale dôsledne sledujem vývoj, najmä v poslednom polroku, a to teda aj všetky správy a vyjadrenia aj pani verejnej ochrankyne práv. Je mi veľmi ľúto, že si dovolím konštatovať, že mám pocit, že aj tu sa zlial, žiaľ, futbal s deťmi. V čom je teda problém? Poviem, pani verejná ochrankyňa práv, v čl. 228, v čl. 242 predkladanej správy, kde je obvinené ministerstvo práce, ústredie, úrady práce, Centrum pre medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže, že nekonali tak, ako mali, že dokonca niekedy nekonali vôbec v prípadoch slovenských detí žijúcich v zahraničí. Ako dobre to znie pre médiá, samozrejme, a pre ľudí. Našli sme tých zlých štátnych úradníkov, na ktorých môžeme všetko zhodiť. Pozrela som si dôkladne aj iniciatívnu Správu verejnej ochrankyne práv o ochrane práv maloletých detí občanov Slovenskej republiky, ktoré sa v cudzine ocitli bez starostlivosti rodičov, z novembra 2012 aj text v dnes predkladanej správe o činnosti tak ku konkrétnemu podnetu, ako aj vlastným zisteniam verejnej ochrankyne práv. Budem používať všetky dostupné správy a zistenia verejnej ochrankyne práv, nakoľko sú podkladom pre závery v predkladanej správe o činnosti. O čo teda ide? Názov iniciatívnej správy znie Správa verejnej ochrankyne práv o ochrane práv maloletých detí občanov Slovenskej republiky, ktorí sa ocitli v cudzine bez starostlivosti rodičov. Prosím, zapamätajte si ten názov, osobitne časť: bez starostlivosti rodičov. Úvodná časť iniciatívnej správy popisuje, že v kancelárii verejného ochrancu práv bol vo februári 2012 doručený prvý podnet týkajúci sa práv maloletých detí, ktoré sa v Spojenom kráľovstve Veľkej Británie a Severného Írska ocitli bez starostlivosti rodičov, a preto sa začalo v Spojenom kráľovstve súdne konanie a o ich zverenie do náhradnej starostlivosti, ako začala kancelária hneď vo veci konať a ako pociťuje zo strany orgánov verejnej správy v tomto konaní, dochádza k zanedbávaniu ochrany práv maloletých detí, prerástol v istotu. Kľúčovým slovom je slovo konanie, konanie súdne v Spojenom kráľovstve. O pár riadkov ďalej sa dozvieme, že bola citujem: „... medzi tzv. TOP témami verejnej ochrankyne práv na rok 2012 a 2013 zaradená téma repatriácie maloletých detí.“ Ďalšie kľúčové slovo repatriácia. Na str. 6 je uvedené, že správa je založená na faktoch. Teda poďme k faktom. Faktom je, že všetka pozornosť iniciatívy verejnej ochrankyne práv bola nakoncentrovaná len na prípady v Spojenom kráľovstve. Vysvetľujem si to tak, že s inými prípadmi v iných krajinách problémy neboli, neboli teda zaujímavé, dobre. Ako je teda možné povedať generálny záver, že postupy sú zlé, ak predmetom záujmu je len jedna časť? Je teda problém na Slovensku, alebo niekde inde? Vráťme sa k východiskovému bodu. Deti, slovenskí občania sa nachádzajú v zahraničí nie preto, že by ich tam Slovensko poslalo, zobrali ich tam ich vlastní rodičia, zopakujem: ich vlastní rodičia. Spravidla preto, že chcú v Anglicku žiť, pracovať a majú tam rodinu. Alebo dokonca tieto deti sa tam narodili a majú tam obvyklý pobyt. Nikdy na Slovensku nežili. A toto je rozhodujúci moment. Vráťme sa k východiskovému bodu. V prípade maloletých detí v zahraničí, teda aj v Anglicku, sa rodičia týchto detí nachádzajú spolu s nimi. Bývajú, žijú tam dobrovoľne a k tomuto ich pobytu na území cudzej krajiny sa spravidla viaže aj nadobudnutie obvyklého pobytu dieťaťa na území tejto krajiny. To, či má, alebo nemá dieťa na území tej krajiny obvyklý pobyt, posudzuje v každom jednom prípade sudca a nemožno vylúčiť ani to, že dieťa nadobudne v závislosti od okolností konkrétneho prípadu obvyklý pobyt v členskom štáte dňom svojho príchodu na územie tohto štátu. To znamená, že sa na týchto ľudí vzťahuje právo tej krajiny, kde majú tento obvyklý pobyt. Okrem iných vecí, ak má dieťa obvyklý pobyt na území inej krajiny a niečo sa stane, napr. rodičia sa nestarajú o dieťa alebo je iný dôvod odňatia, napr. páchanie trestnej činnosti, zdravotný stav rodičov alebo dokonca úmrtie rodičov, konajú miestne úrady a o tomto dieťati rozhoduje súd tej krajiny, v ktorej má dieťa obvyklý pobyt. Rovnako by to bolo a aj je v prípadoch, ak občania iných krajín žijú na Slovensku, ak by sa niečo stalo, konali by slovenské sociálne úrady a aj slovenské súdy. Vrátim sa teraz k samotnému názvu správy – Správa verejnej ochrankyne práv o ochrane práv maloletých detí občanov Slovenskej republiky, ktoré sa v cudzine ocitli bez starostlivosti rodičov. No neocitli sa bez starostlivosti rodičov, to je úplne iná téma. To by bola téma maloletých bez sprievodu, aj takýto termín poznáme a máme ho v zákone zakotvený. Prečo je to také dôležité? Pokúsim sa to vysvetliť. Lebo z tohto mylného východiska vychádza celá iniciatíva správy verejnej ochrankyne práv a následne aj správa o činnosti za uplynulý rok a aj posudzovanie podnetu. Deti sa tam neocitli bez starostlivosti detí, mali tam svojich rodičov či iných oficiálne určených zástupcov a z ich starostlivosti boli podľa zákonov platných v Anglicku odňaté. Prečo je to tak? Prečo anglické súdy, anglické úrady? Lebo bola daná jednoznačne právomoc súdu Veľkej Británie, a to podľa nariadenia Rady Európskeho spoločenstva č. 2201/2003 z 27. novembra 2001 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností. Článok 8 ods. 1 tohto nariadenia ustanovuje, že súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania. Teda nie naše slovenské zákony sa upravujú tieto veci. V podmienkach Európskej únie je to práve citované nariadenie, mimo Európskej únie sú to, samozrejme, iné právne akty. Celú problematiku upravuje medzinárodné právo, ktoré v podmienkach Európskej únie má okrem iného podobu nariadení, ktorými sú členské štáty a členské krajiny viazané. Sú súčasťou aj nášho právneho poriadku. Nie je to teda výmysel Slovenskej republiky. Rovnako by bolo – a aj v prípadoch, ak občania iných krajín žijú na Slovensku, ak by sa niečo stalo – konali by slovenské sociálne úrady a slovenské súdy. Obe správy pani verejnej obhajkyne, ochrankyne, pardon, vychádzajú z dvoch absurdných východísk podávaných v správach ako fakt, že Slovenská republika, teda jej štátne orgány, má vstupovať do súkromného sporu, vo veci ktorého rozhoduje súd v zahraničí, napr. ako tretia strana v konkrétnom konaní, a že Slovenská republika má podávať návrhy na súd iného štátu na návrat, teda repatriáciu dieťaťa. Ani jedno nie je faktom a už vôbec nie preto, že to píše verejná ochrankyňa práv. Vrátim sa naspäť k nariadeniu č. 2201/2003, toto nariadenie upravuje súkromnoprávne rodinné vzťahy s medzinárodným prvkom, ako aj systém spolupráce medzi ústrednými orgánmi a súdmi. Dávam do pozornosti, že podľa článku 53 tohto nariadenia každý členský štát určí jeden alebo niekoľko ústredných orgánov na pomoc pri uplatňovaní tohto nariadenia a vymedzí územnú alebo funkčnú právomoc. Ak členský štát určí na niekoľko ústredných orgánov, písomný styk sa uskutočňuje priamo s príslušným ústredným orgánom – zdôrazňujem slovo písomný styk – teda komunikáciu ústredných orgánov a fyzických a právnických osôb vrátane súdov, ako aj spoluprácu medzi nimi, má administratívny charakter. Ďalej vysvetlím aj, prečo je to dôležité. Slovenská republika určila v lehote určenej v nariadení na ústredné orgány vo veciach rodičovských práv a povinností štátne orgány, a to: Centrum pre medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže, ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny a ministerstvo spravodlivosti. Centrum má podľa článku 55 písmeno a), b) a e) tieto úlohy: zhromažďuje, zabezpečuje výmenu informácií o situácii dieťaťa o všetkých začatých konaniach alebo o prijatých rozhodnutiach, ktoré sa týkajú dieťaťa; poskytuje informácie a pomoc nositeľom rodičovských práv a povinností – spravidla je to rodič –, ktorí sa snažia o uznanie a výkon rozhodnutí, najmä tých, ktoré sa týkajú práva styku a návratu dieťaťa. Uľahčuje dosiahnutie dohody medzi nositeľmi rodičovských práv a povinností mediáciou alebo iným metódami a pri uľahčení cezhraničnej spolupráce na tento účel ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny v oblasti spolupráce vo veciach rodičovských práv a povinností podľa článku 55 písmeno d) poskytovalo informáciu a pomoc, ktorú súdy potrebujú za účelom umiestnenia dieťaťa v inom členskom štáte, ak zvažujú jeho umiestnenie do zariadenia alebo do pestúnskej starostlivosti v tom druhom štáte, článok 56. V roku 2010 požiadalo ministerstvo práce o zmenu ústredného orgánu pri uplatňovaní nariadenia a od prvého júna 2001 vykonáva aj pôvodné právomoci ministerstva Centrum medzinárodnoprávnej ochrany detí. Ministerstvo spravodlivosti vykonáva spoluprácu vo veciach rodičovských práv a povinností na uľahčenie komunikácie medzi súdmi, najmä pri uplatňovaní niektorých ustanovení týkajúcich sa únosu dieťaťa a tu týkajúce sa postúpenie veci súdu, ktorý je vhodnejšie umiestnený, na jej prejednávanie. Spolupráca medzi slovenskými ústrednými orgánmi a ústrednými orgánmi v zahraničí v zmysle čl. 55 až 57 nariadenia je založená na výmene informácií a poskytnutí pomoci medzi ústrednými orgánmi dvoch členských štátov. Článok 55 veľmi jasne definuje rozsah úloh, ktoré môže ústredný orgán plniť na žiadosť ústredného orgánu iného členského štátu alebo nositeľa rodičovských práv a povinností s obvyklým pobytom v inom členskom štáte, hovorím o čl. 57 nariadenia. Na základe takejto žiadosti môže v zmysle nariadenia ústredný orgán vykonávať tie úlohy iba na území svojho členského štátu, a to buď priamo, alebo prostredníctvom iných orgánov v závislosti, samozrejme, od vnútroštátneho poriadku daného členského štátu. Nariadenie v žiadnom prípade neumožňuje ústrednému orgánu členského štátu vykonávať úlohy vyplývajúce z tohto nariadenia na území iného členského štátu, teda neupravuje ani možnosť iných štátov vstupovať do konania na území štátu, v ktorom má dieťa obvyklý pobyt. Táto kompetencia je daná, táto kompetencia nie je daná žiadnemu štátnemu orgánu Slovenskej republiky ani medzinárodným právom súkromným, ani inými právnymi predpismi. Zopakujem ešte raz: nie je daná žiadnemu štátnemu orgánu Slovenskej republiky ani medzinárodným právom súkromným, ani právnymi predpismi. Nie je a ani nemôže byť, lebo sa spravujú princípom vnútroštátnej teritoriality. Takže pokiaľ nechceme upraviť súkromné rodinné veci a to hneď, dovoľte mi povedať, vedľa vojny v medzinárodnom práve verejnom, platí pre nás daný platný právny stav daný nariadením. V súlade s článkom 2 Ústavy Slovenskej republiky štátne orgány môžu konať iba na základe ústavy a v jej medziach a v rozsahu a spôsobom, ktorý ustanoví zákon. Nemôže orgán štátu, ktorého postavenie a právomoci zákon upravuje, konať z vlastného rozhodnutia a podľa vlastnej úvahy nad rozsah svojich zákonných právomocí. Je treba jednoznačne konštatovať, a to nezávisle od akéhokoľvek súkromného či politického názoru, že žiadny právny predpis, či už medzinárodný a následne aj vnútroštátny, nepriznáva slovenskému ústrednému orgánu právomoc vykonávať úlohy vyplývajúce z nariadenia na území iného členského štátu. To jest ani právomoc vstupovať do súdnych sporov pred súdmi iných členských štátov, napr. ako tretia strana sporu konajúcich v súkromnoprávnom spore. Zopakujem ešte raz, ak dovolíte, naše možnosti teda jasne upravuje nariadenie. Toto nariadenie, či sa nám to páči, alebo nie, jednoducho súdom zveruje kompetencie konať podľa obvyklého pobytu dieťaťa, teda určuje kompetenciu rozhodnúť, súdu krajiny, kde má dieťa obvyklý pobyt. Na to, aby tento súd mohol získať potrebné informácie, nariadenie zaviedlo povinnosť štátom ustanoviť ústredné orgány, to jest orgány, ktoré si určia krajiny na komunikáciu medzi sebou. Ak ústredný orgán krajiny, v ktorej sa nachádza dieťa, osloví ústredný orgán druhej krajiny s nejakou požiadavkou, tento zabezpečí to, o čo bol požiadaný. Pani ombudsmanka, preto sa spytujem, teda aké obdobia nečinnosti? Je nemorálne, aby práve ústavný inštitút, verejný ochranca práv vyčítal nekonanie štátnym inštitúciám, ktoré jednoducho nemohli z ústavy konať to, čo nemajú upravené v zákone, v tomto prípade v nariadení. Pani verejná ochrankyňa, veď to celé máte postavené na tom, že im to nič nezakazuje. Tak mohli. A ja poviem, žiaľ, nemohli. Je to východisko, ktoré nie je hodné, myslím si, ústavou konštituovaného činiteľa. K účasti slovenských inštitúcií na súdnych konaniach v postavení tretej strany už len toľko, aby sme už neverili vlastnej krajine, ak by by sme jej teda už neverili, nie je známe, žeby iné krajiny žiadali o vstup do konania vedenou na súde inej krajiny v takejto veci. Stačí, keď pozriete webové stránky úradu pre medzinárodnoprávnu ochranu v susednej Českej republike, dámy, páni, úradu, ktorý prezentuje názor, že takýto vstup do súkromného sporu by mohol byť považovaný aj za porušovanie zvrchovanosti cudzej krajiny. Otázkou je tiež, čo má vypovedať táto tretia strana, koho zastupuje? Slovenskú, koho zastupuje, Slovenskú republiku? Pýtam sa, s akým mandátom, veď to v neposlednom rade sledujeme sami v medializovanom prípade. Čo sme sľúbili, prečo, komu a na základe čoho, akých platných predpisov? Nepáči sa nám, že rozhodujú iné súdy a iné úrady. No ale prečo by sme my nemohli na Slovensku teda rozhodovať o dávkach, ktoré majú poskytovať anglické úrady? Veď sú to naši občania, nie? Prečo neposlať potom našich policajtov do Anglicka, veď aby preverovali tie krádeže slovenských občanov, pretože tam to zle vyšetrujú? Vážené dámy, vážení páni, je vylúčené pripisovať slovenským úradom kompetencie, ktoré jednoducho nemajú. O tom je aj ďalšie zistenie v správe, a to nevykonávanie opatrení smerujúcich k repatriácii, to jest, verejná ochrankyňa práv si myslí, že je možné podávať návrhy na súd na repatriáciu. Takúto možnosť v takýchto prípadoch, nariadenie jednoducho nepoznám. Problém je v tom, že celý postup, ktorý je popisovaný v správach ako správny a ktorý slovenské úrady podľa správy nerobili, je postup upravený v nariadení pre prípady rodičovských únosov detí. Zopakujem: pre prípady rodičovských únosov detí. Nariadenie číslo 2201/2003 ustanovuje okrem iného aj presne podmienky, kedy subjekt vykonávajúci opatrovnícke právo je oprávnený podať žiadosť na príslušné orgány členského štátu o vydanie rozsudku, aby dosiahol návrat dieťaťa, ktoré bolo neoprávnene premiestnené alebo zadržané v inom členskom štáte ako v členskom štáte, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním. A to je situácia tzv. rodičovského únosu. Konanie, kde súd jednej krajiny koná vo veci návrhu a návratu dieťa, nie návrhu, kde súd koná vo veci návratu dieťaťa na územie inej krajiny, je vec tzv. rodičovského únosu a to v žiadnom prípade nie sú prípady zo správ verejnej ochrankyne práv. Východiskom pre tvrdenia k návratu detí je podľa iniciatívnej správy § 28 zákona č. 305/2005 Z. z. o sociálnoprávnej ochrane detí a sociálnej kuratele. Toto východisko je však zlé. Je potrebné prečítať si celý paragraf a to vrátane názvu. Je v ňom upravený postup slovenských inštitúcií na území Slovenskej republiky v situáciách, keď sa maloleté dieťa nachádza na území iného štátu bez sprievodu svojho zákonného zástupcu, napr. ak dieťa utečie z domu a pod. Ustanovenia § 28 sa rozhodne nevzťahujú na situáciu, keď je rozhodnutím príslušného orgánu alebo súdu v inom štáte dieťa odňaté z nejakého vážneho dôvodu zo starostlivosti jeho rodičov alebo iných osôb s opatrovníckymi právami, ktorí žijú s týmto dieťaťom na území iného štátu, navyše ak toto dieťa má na území iného štátu obvyklý pobyt. Navyše aj tento zákon je súčasťou slovenského právneho poriadku a jednoducho neupravuje vykonávanie úloh slovenských orgánov v zahraničí. O akomkoľvek opatrení vždy rozhodne súd. Nič sa neudeje bez rozhodnutia súdu, ani návrat do rodiny, ani návrat k starým rodičom, ani návrat s rodičmi na Slovensko, alebo zverenie starým rodičom, ktorí žijú na Slovensku. Rozhodujúcim je vždy rozhodnutie, kto sa bude o dieťa starať, to jest, do koho starostlivosti súd dieťa zverí. Repatriácia je vlastne návrat, to jest premiestnenie dieťaťa v situácii, ak osoba alebo zariadenie, ktorej súd zveril dieťa do starostlivosti, sú v inej krajine než dieťa a súd, ktorý rozhodol. Prípady v Anglicku jednoducho nie sú prípady maloletých bez sprievodu, prípady detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené alebo zadržané v inom členskom štáte, takže správa je preto aj v tejto časti vyfabulovaná a ničím nepodložená konštrukcia. Nepochopiteľným odvodzovaním z neexistujúcich kompetencií sa v správach verejnej ochrankyne práv ocitlo aj odmietanie spolupráce a stretnutie so zamestnancami sociálnych úradov Spojeného kráľovstva na území Slovenska. Dovoľte mi tomuto sa osobitne krátko venovať. Pýtam sa, ktorý právny predpis či v tomto prípade nariadenie upravuje postup sociálnych úradov iných krajín na území Slovenskej republiky? Neexistuje taký predpis. Slovenským orgánom sociálnoprávnej ochrany detí je vyčítané, že neposkytli súčinnosť anglickým sociálnym službám. Zdôrazním slovo súčinnosť. Pani verejnej ochrankyni práv je istý zrejmý rozdiel medzi slovom spolupráca a súčinnosť. Podľa mojich informácií slovenské orgány vždy preverili záujem rodiny na Slovensku strpieť šetrenie z Anglicka, ak o to boli požiadané. Ale ísť na spoločné šetrenie? Chápete, aké to môže mať dôsledky? Ak závery z týchto šetrení budú prezentované anglickými sociálnymi službami ako spoločné závery zo šetrenia, čo ak s nimi nebudeme súhlasiť? Je iné podpísať záznam zo šetrenia, teda faktický stav, a iné zo záznamu vyvodzovať závery. Že sa nechceli o prípadoch rozprávať? Na základe čoho? Informácie majú a dávajú podľa nariadenia písomne, ak je potrebné doplniť ich, tak ich doplnia. Chápete, aké môžu byť vôbec dôsledky týchto rozhovorov o prípadoch? Ako môžete ovplyvniť to, čo bude povedané ako výsledky rozhovoru o 2 000 km ďalej na súde, pri ktorých nie ste prítomní, napríklad? To nie je o ochote a neochote. Takýto postup jednoducho upravený nikde nie je. Nie je možné ani len odhadnúť jeho dôsledky. A pripomínam, že v konečnom dôsledku sa jedná o deti. Zistenia typu, že neboli vykonávané dostatočné opatrenia na navrátenie dieťaťa na územie Slovenskej republiky, lebo návrat prichádza do úvahy, ak by sa preukázalo, že je to v záujme dieťaťa, a nie sú vhodné ani komentáre, ako preukazovať, čo je v záujme dieťaťa, keď je dieťa v inom štáte. Môžete si to myslieť, môžete povedať, že na Slovensku sú vytvorené vhodné podmienky, že rodina, kam by sa mohlo dieťa vrátiť, je vhodná, ale preukázať, že je to v záujme dieťaťa, keď nemáte to najpodstatnejšie, nemáte to dieťa. Ako môže byť teda porušené právo na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov podľa slovenskej ústavy, keď vec rieši anglický súd a anglický sociálny úrad? Ako môže byť porušené právo na súdnu a inú ochranu podľa slovenskej ústavy, keď konajú a ochranu zabezpečujú súdy a sociálne úrady inej krajiny? A ako čistý výsmech potom pôsobia tak v negatívnych správach odporúčania na vydanie manuálu a vnútorných noriem. Kde je konkrétny návrh? Konkrétny návrh na zmeny zákonov, no nemôže byť, pretože je to obrovský problém. Kde sú návrhy smerom k nariadeniu? Aj to je problém. Popreli ste podstatu Európskej únie, medzinárodných dohovorov. Za spôsoby inej krajiny viníte Slovenskú republiku. Prečo? Lebo ste vyhodili starú matku a takto to súbežne s mediálnym ošiaľom chcete kompenzovať? Lebo tomu nerozumiete? Áno, je to zložité, ale vy ste verejná ochrankyňa práv, právnička, pre ktorú pracuje reálne asi 35 ľudí, z toho väčšina právnikov. Lebo sa to niekomu hodí? Áno, ale vy ste aj bývalá sudkyňa a minimálne ústavné východiská by vám mali byť ako bývalej sudkyni sväté. V tejto súvislosti, vážené dámy a páni, necítila som sa dostatočne kompetentná, aj keď pracovala som v tejto oblasti dlhé roky, niekoľko desaťročí, preto som požiadala o stanovisko k predmetu veci aj bývalú ústavnú sudkyňu, moju bývalú kolegyňu, a musím úprimne povedať, že v niektorých veciach ma ešte podučila, ale konečný verdikt je veľmi jednoznačný, ktorý teda dala na papier a ktorý vlastne podpísala a prikláňa sa, plne podporila moje stanovisko, že absolútne zodpovedá platnému právnemu stavu. Keď o tomto hovorím, musím hovoriť, že je mi z toho smutno, pretože jedna vec je smutnejšia ako druhá. Prípady detí v Anglicku sú zložité, citlivé a predovšetkým sú smutné. Stali sa predmetom médií, a preto sú populárne aj medzi politikmi, či inak verejne činnými osobami a citlivo ich určite vníma aj verejnosť. Majú však svoju podstatu v tom, že rodičia týchto detí sa zdržiavajú na území Anglicka dobrovoľne a často aj dlhodobo. A preto sa jednoducho musia riadiť pravidlami toho štátu. Ak ich porušia, nie sú schopní ani oni, ani ich príbuzní splniť podmienky tohto štátu. Zodpovednosť je v prvom rade na nich. Je tiež jasné, že v prípade neúspechu sa hľadá niekto, kto za to môže. Len je zvláštne to, že sa hľadá tu na Slovensku. Som zásadne proti tomu, aby sa pred vlastnou rodinou preferovalo osvojenie, rovnako, ako som zásadne proti tomu, aby sa v prípadoch, keď sa rodičia jednoducho nevedia starať o svoje deti, bolo osvojenie brané ako to najvhodnejšie riešenie, ale to nie je o Slovenskej republike. Nepáči sa nám právny systém inej krajiny nielen preto, že ovplyvňuje tých, ktorí majú väzbu ku Slovensku, ale existujú predsa aj iné spôsoby ako nadávanie na vlastných ľudí, na systém, ktorý je úplne odlišný od toho, ktorý kritizujeme. Chápem dotknuté rodiny, ktoré jednoducho potrebujú niekoho, na koho môžu nadávať, aby vôbec takúto situáciu psychicky zvládli. Dokonca dokážem pochopiť aj médiá. Úprimne to hovorím, aj keď zásadne s nimi nesúhlasím, ani s ich spôsobmi a dala som na nich niekoľko trestných oznámení a dokonca aj žalobu. Potrebujú príbeh. Potrebujú ho a musia ho dlho živiť, lebo príbeh predáva, a príbeh o deťoch sa naozaj dlho živiť dá. Čo ale nechápem, je, ak do bulvárnych praktík skĺzne verejný ochranca práv. A teda nechápem ani to, keď v tejto správe, ako som už povedala, čo nie je, ale mohlo sa konať, prečo pani verejná ochrankyňa práv nezakročila na adresu denníkov a médií, ktoré hovorili o deťoch právoplatne adoptovaných do inej krajiny, ktoré majú zákonných zástupcov a o ktorých tu boli popísané rôzne nepravdy a klamstvá bez toho, aby to bolo prerokované, aby s tými súhlasili ich zákonní zástupcovia. Vážená pani verejná ochrankyňa práv, vaša Správa o činnosti verejného ochrancu práv za rok 2012 obsahuje minimálne dve chybné časti, a to časť 228 a 242. Nemôžem ani len povedať, že obsahuje chyby, považujem ich za celé zlé. Hrubé chyby, ktoré každý, kto sa s témou zaoberá profesionálne, musí vidieť. Zastávam názor, že vyfabulované úvahy v žiadnom prípade nie je možné tolerovať verejnému ochrancovi práv a že správa tá, tak ako je predložená, nemala by byť schválená. A preto predkladám procedurálny návrh, aby Národná rada vrátila predloženú správu na prepracovanie. Mám svoj súkromný názor a nechcem ho, nechcem ho, nechcem, aby som ho tak príkro povedala, ako mi prichádza momentálne na jazyk, ale, pani verejná ochrankyňa, skutočne odporúčam vám, alebo, ja neviem, ako to povedať, zastávam názor, že takouto správou vlastne narušujete dôveru človeka v to, že máte predpokladané schopnosti, skúsenosti a morálne vlastnosti na to, aby ste takú funkciu, akú máte, zastávali. Odpusťte mi za tento záver, ale deti sú pre mňa najcitlivejšou oblasťou v živote. Prihlásila som sa k nulovej tolerancii násilia na deťoch. Ak rodič sa sťažuje, že v Nórsku, ktoré akceptovalo nulovú toleranciu násilia voči deťom, či už psychickú, alebo fyzickú, potrestajú rodičov za to, že bijú dieťa, rodič, ktorý tam s deťmi šiel, si mal toto preveriť, mal vedieť, aké sú tam zákonné podmienky. Ak s takýmto niečím nesúhlasil, nemal do Nórska ísť. Ďakujem za pozornosť.