V. Veteška, podpredseda NR SR: (2003-12-10):
J. Heriban, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážení páni ministri, vážené kolegyne, vážení kolegovia. Vidím tu Sergeja Kozlíka, tak ho môžem trochu ohovoriť. Sergej chodí už roky mestskou dopravou a vždy mi hovorí, že je to úžasne dobré, lebo vie, čo si myslí národ. Ja si myslím, že Sergej je veľmi šikovný človek a vlastne takto robí svoju predvolebnú kampaň, pretože je blízko pri svojich voličoch a asi preto má už roky toľko prednostných hlasov. Takže ja som to tiež skúsil včera. Išiel som električkou, nastúpil som do električky a chcel som teda počuť, čo hovorí národ. Nehovoril nič. Národ smutno pozeral cez okná na sychravú Bratislavu, tak som bol z toho dosť nervózny. Našťastie, v dave sa objavil človek, začal na mňa kývať, tak som si myslel, že ma spoznal. Prišiel ku mne a hovorí: „Pán Banáš, vy ste taký vtipný človek. Mohol by som vám povedať vtip. Teraz robíte a hovoríte o tom štátnom rozpočte.“ Tak som mu nechcel povedať, že nie som pán Banáš. Povedal som, že jasné, a on hovorí: „Je to taký židovský vtip, nebude vám to vadiť?“ Povedal som, že mi to nebude vadiť, a mi povedal takýto vtip: „Pán Kohn sedí v parku na lavičke a príde k nemu pán Silverberg, sadne si k nemu a ticho spolu sedia, nerozprávajú sa. Po chvíli pán Silverberg smutno vzdychne, tak ustarostene, ešte raz vzdychne. Pán Kohn sa k nemu otočí a hovorí: Keď neprestanete rozprávať o našej ekonomike, okamžite odídem!“ Potom mi ten človek ešte povedal: „Pán Banáš, vy ste taký talentovaný človek, prečo sedíte v parlamente?“ Takže Jozefovi by som chcel povedať, že som si zobral číslo od neho a môže mu teda vysvetliť, prečo sedí v parlamente. Vážené kolegyne, kolegovia, počas dvoch dní sme si mohli vypočuť veľa zaujímavých príspevkov na tému štátny rozpočet. Spomínali sa, prirodzene, hlavne čísla, štatistiky, percentá, porovnania, milióny a miliardy, spomínala sa verejná a štátna správa, dôchodková a sociálna reforma, dane a úvery, zdravotníctvo, školstvo a ostatné rezorty. Ja by som chvíľu rád hovoril o niečom, čo v našom rozpočte vôbec nie je. Rád by som spomenul niečo, čo mi chýba v našich rozpočtov už niekoľko rokov. Aby som bol objektívny, ani vlády Vladimíra Mečiara to v rozpočtoch nemali. Slovensko je krásna krajina, máme hrady, zámky, kvapľové a ľadové jaskyne, drevené kostolíky, rázovité dediny aj historické mestá. Máme svetové operné speváčky a spevákov, vynikajúcich výtvarníkov, hudobníkov a hercov, výnimočné folklórne súbory, svetových hokejistov a tenistov, ale nemáme koncepciu, ktorá by zabezpečila, aby to vedeli aj inde vo svete. Roky mi chýba v štátnom rozpočte takáto koncepcia, ktorá by odlíšila Slovensko od iných krajín. V odbornej literatúre sa tomu hovorí imidž krajiny, imidž štátu. Dávame milióny na rozvoj cestovného ruchu, dávame milióny na zviditeľnenie sa Slovenska v Európe, dávame desiatky miliónov na kampane o Európskej únii. Tlačíme rôzne brožúrky, ktoré asi málokto číta, posielame našich kuchárov do sveta, sem-tam niekto niekde vycestuje, zaspieva, zatancuje - a nič. Podľa mňa je výsledný efekt veľmi slabý. Peniaze vyčlenené na budovanie dobrého mena Slovenska sú roky roztratené v štátnom rozpočte. Nič sa nezmenilo ani tohto roku. Slovensku chýba jeden veľký koncept, jedna zásadná marketingová stratégia, ktorá by zabezpečila, že sa jasne vyčleníme, že sa odlíšime od ostatných štátov Európy, že budeme iní, ako sú ostatní. Že nás každý spozná a s nikým si nás nepomýli. Ak by sme takúto kampaň dokázali zrealizovať, zrazu by celkom inak začal fungovať aj náš cestovný ruch, zrazu by Slovensko celkom inak vnímali nielen naši susedia, ale celý svet. Aby som nezostal len v polohe teórie, uvediem príklady. Podobný imidžový koncept sa realizuje už roky v Rakúsku. Wolfgang Amadeus Mozart a hudobný klasicizmus sú hlavnými motívmi mnohých umeleckých podujatí, vizuálnych riešení. Škóti sa vyčlenili a upozornili na seba cez svoje svojrázne historické oblečenie, gajdy, múzeá, whisky. Pred rokmi spustili v New Yorku veľkú jabĺčkovú kampaň Y Love New York a zarobili na nej miliardy. Na prvý pohľad celkom jednoduché nápady. Samozrejme, len na prvý pohľad. Za tými to jednoduchými riešeniami stoja celé tímy vynikajúcich odborníkov. Aj cieľ je vždy jednoduchý. Štát alebo mesto musí byť nezameniteľné. Všetci musia vedieť, že sú v Škótsku, v Rakúsku, v Grécku, v Maďarsku alebo v Japonsku. Krajina musí byť taká príťažlivá, že sa turisti aj obchodníci do nej vracajú. A keď sa nevrátia, aspoň ju odporučia svojim priateľom. Ako je to u nás na Slovensku? Ako my využívame naše veľké možnosti? Kto sa stará o imidž tejto krajiny? Kto ho má na starosti, kto je zaň zodpovedný? Asi všetci a zároveň nikto. Niečo sa realizuje na ministerstve kultúry, niečo na ministerstve zahraničných vecí, niečo na ministerstve hospodárstva, niečo sa robí u podpredsedu vlády Pála Csákyho a možno niečo u pána premiéra. Podľa môjho názoru takto sa dobrý imidž krajiny robiť nedá. Nedostatočne využívame krásy našej krajiny, nevyužívame úspechy našich umelcov, nedostatočne využívame úspechy našich športovcov a preto nedostatočne využívame našu veľkú príležitosť - cestovný ruch. Rád by som už dnes predniesol návrh pre budúceho premiéra budúcej vlády. Pretransformujme súčasné ministerstvo kultúry na ministerstvo kultúry, športu a cestovného ruchu, aby bol konečne niekto zodpovedný za dobré meno tejto krajiny. Aby boli všetky rozhodujúce oblasti vytvárajúce jedinečnú značku Slovenska pod jednou strechou. Za posledné roky sa na Slovensku v tejto otázke veľa nezmenilo. Ak sa niečo zmenilo, tak k horšiemu. Všetci sme fascinovaní číslami. Koho dnes zaujíma kultúra, kto myslí na našu literatúru, film, divadlá? Prejavilo sa to aj v novoprijatom zákone o televízii. Tu v parlamente sme nedokázali podporiť pôvodnú slovenskú tvorbu. Nedokázali sme podporiť pôvodnú tvorbu pre deti, dokumenty, televízne a hrané filmy. Nezávislí producenti, dramaturgovia, scenáristi, kameramani, režiséri, herci čakali na naše rozhodnutie. Ak by boli dostali 100 miliónov korún z dvojmiliardového rozpočtu verejnoprávnej Slovenskej televízie, dokázali by získať ďalších 150 miliónov z európskych kultúrnych fondov, z komerčného prostredia a z koprodukcií. Slovenskí umelci by boli rovnocenní partneri pre koprodukčné medzinárodné projekty. Práve takéto projekty nám môžu získať uznanie v zahraničí. Všetci dobre vieme, že asi nikoho neohúrime obchodnými domami a zrýchlenými cestami. To majú všade a v niektorých krajinách sú tie hypermarkety aj väčšie. Podľa môjho názoru podobná situácia vznikla aj okolo dostavby budovy Národného divadla. Hlavný spor sa vedie na tému, či nové Národné divadlo potrebujeme, alebo nepotrebujeme. Nielen politici, ale aj obyčajní ľudia riešia základnú otázku: dostavať, alebo predať. Ja sa pýtam, prečo vôbec uvažujeme o tom, že budovu Národného divadla máme nedostavať. Do tohto priestoru sme už investovali vyše 3,5 miliardy korún. V budove je nainštalovaná najmodernejšia javisková technika za vyše 800 miliónov korún. Takúto techniku na Slovensku nemáme nikde a takúto budovu Slovensko akútne potrebuje. Na budúci rok vstúpime do Európskej únie. Na Slovensku sa budú organizovať najrôznejšie medzinárodné samity, konferencie, stretnutia na najvyššej úrovni. Som zvedavý, kde ich chceme organizovať. Tesne pred dokončením, tesne pred cieľom sa chceme vzdať. Lacno predáme niekomu budovu a potom si ju budeme od neho za drahé peniaze požičiavať. (Potlesk.) Navrhujem, aby sme zmenili koncepciu dostavby. Nehovorme o Národnom divadle, ale o Národnom kongresovom centre. Povedzme pravdu o nákladoch na prevádzku tohto Národného kongresového centra. Nie je to 800 miliónov, ale 30 až 35 miliónov. Suma 800 miliónov sa používa ako argument odporcov dostavby. Chcel by som podčiarknuť, že na ministerstve kultúry je urobený odborný odhad na náklady na prevádzku. Je to 30 miliónov, ktoré určite nezbankrotujú Slovensko. Túto budovu môže prevádzkovať súkromná spoločnosť. Samozrejme, môže vzniknúť spoločnosť, v ktorej bude mať svoje percentá štát, mesto a súkromný kapitál. Možností je určite veľa, no najhoršie riešenie je zakonzervovať techniku a nechať budovu schátrať. Som presvedčený, že takéto riešenie by určite nevymysleli nikde v Európe. (Potlesk.) Pamätám si, ako asi pred desiatimi rokmi v Národne rade Ladislav Balek, vynikajúci spisovateľ a v súčasnosti veľvyslanec v Českej republike, povedal veľmi zaujímavú myšlienku. Nemôžem ho citovať, budem ho parafrázovať. „Kultúra národa je ako tráva, ktorá spolu s koreňmi stromov a kríkov spevňuje brehy riek. Ak sa rieky v zlých časoch vylejú, brehy vydržia. Po zlých časoch prídu časy lepšie a voda sa má kam vrátiť.“ Prajem vám všetkým, prajem všetkým ľuďom na Slovensku, aby brehy našich riek boli dobre spevnené nielen našou kultúrou, ale aj našou úspešnou ekonomikou. Preto štátny rozpočet spolu s mojimi kolegami v Aliancii nového občana podporím. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)