I. Mikloš, poslanec: (2008-01-21):
A takýchto príkladov a dôkazov o ignorantstve, arogancii, ale i slabošstve predsedu vlády vládnej koalície by sa, žiaľbohu, dalo nájsť viac, takže dnes len dokazuje tieto svoje vlastnosti a dokazuje, že slová, ktoré hovorí, sú často prázdne. Tak ako keď interpretoval zvolanie nočného rokovania Národnej rady v decembri, keď tvrdil, že napriek tomu, že je uťahaný ako pes, bol by tu býval sedel do samého konca, keby sa rokovalo v noci, ako boli prázdne slová, keď tvrdil, že ako predseda vlády chce povedať, že bol pripravený rokovať celú noc a že si myslí, že poslanci Národnej rady a vláda majú dobré platy na to, aby mohli pracovať jeden alebo dvakrát do roka aj po 19. hodine. Chcem sa opýtať, či sa medzitým znížil plat predsedu vlády a už nemusí pracovať aj v noci a tak ďalej a tak ďalej. Myslím si, že naozaj toto je len taký jeden z vonkajších prejavov nebývalého nárastu arogancie moci, ktorý sa prejavuje aj ďalšími vecami, ktoré tu spomínali moji kolegovia. Pán predseda vlády vo svojom vystúpení, v takom príznačnom vystúpení, kedy prišiel, nabrýzgal, nakričal a odišiel, tvrdil, že sme nervózni, že opozícia je vraj nervózna, vraj sme nervózni z toho, ako to robia dobre a podobne. No ja sa musím priznať, že som nervózny, ale nie z tých príčin, z tých dôvodov, ktoré tu predseda vlády uvádzal. Áno, priznávam, že som nervózny z toho, akým spôsobom Robert Fico riadi túto krajinu. Som z toho nervózny preto, že Robert Fico ohrozuje svojou odbornou nespôsobilosťou a ideologickou obmedzenosťou úspešnú budúcnosť Slovenska. To je ten základný problém a to je tá základná príčina, z ktorej by mal byť nervózny každý súdny človek, každý súdny občan Slovenskej republiky. V odôvodnení návrhu na odvolanie Roberta Fica, či už predkladateľom, alebo potom vo vystúpeniach, zazneli tri skupiny argumentov. Prvá sa týkala pozemkového fondu, ktorý tu bol, myslím, rozvedený veľmi podrobne, druhá nevyjasneného spôsobu nadobudnutia majetku Roberta Fica a tretia skupina spôsobu politiky vyrábania vnútorného nepriateľa, nerešpektovania základných princípov demokratického štátu a parlamentnej demokracie. Nebudem sa zaoberať teda týmito troma dôvodmi, aj keď na záver spomeniem tie majetkové pomery, ale dovoľte mi, aby som vo svojom vystúpení spomenul iné, ďalšie dôvody, ktoré ma vedú k tomu, že tento návrh na vyslovenie nedôvery Robertovi Ficovi podporím, že budem hlasovať zaň. A dôvody, ktoré ma vedú k tomu tvrdeniu, že podľa môjho názoru Robert Fico ohrozuje svojou odbornou nespôsobilosťou a ideologickou obmedzenosťou úspešnú budúcnosť Slovenka. Bolo spomínané viacerými predrečníkmi, že Robert Fico znevažuje meno a medzinárodné postavenie Slovenskej republiky. Myslím, že je to evidentné a preukázateľné, preto sa tomu nebudem ďalej venovať. Keďže mojou sférou pôsobnosti, ktorej sa najviac venujem, je ekonomika, tak dovoľte, aby som sa zastavil pri tejto oblasti. Robert Fico a vláda Roberta Fica ohrozujú dlhodobú udržateľnosť vysokého ekonomického rastu a ohrozujú budúcu konkurencieschopnosť Slovenska. Chcel by som pri tejto príležitosti zdôrazniť, že ekonomický rast nie je samoúčelný, že ekonomický rast a konkurencieschopnosť je nevyhnutným predpokladom rastu životnej úrovne, rastu kvality života, dobiehania vyspelých krajín, je nevyhnutým predpokladom toho, o čo, všetci tvrdíme, že nám ide. Tým nevyhnutným predpokladom takéhoto dlhodobého udržateľného, vysokého, ale udržateľného ekonomického rastu je viacero skutočností: Po prvé, je to podľa môjho názoru nerušenie reforiem, pokračovanie v nich, prípadne ich vylepšovanie. Tu mi dovoľte, aby som sa zastavil pri jednom opakovanom klamstve a zavádzaní, ktorého sa Robert Fico dopúšťa a ktoré znovu zopakoval aj pri dnešnom svojom vystúpení. Robert Fico v rozpore s tvrdeniami a názormi odborníkov tvrdí, že reformy boli protiľudové, že pomohli len piatim percentám najbohatších, a je veľmi nervózny, keď odborníci, ale nielen odborníci, aj politici, dokonca politici z toho istého tábora socialistov z iných krajín oceňujú slovenské reformy a tvrdia v zhode s odborníkmi, že reformy boli tou najdôležitejšou príčinou, vďaka čomu dnes Slovensko dosahuje rekordné tempá ekonomického rastu. Ako to bolo naposledy pri schôdzke Vyšehradskej štvorky, keď veľmi nervózne reagoval na ocenenie slovenských reforiem zo strany svojho socialistického kolegu predsedu vlády Maďarska Ferenca Gyurcsánya. Chcem povedať, že dôkazov, že reformy boli tým hlavným dôvodom, je veľmi veľa. Ale tým najpodstatnejším kľúčovým dôkazom je, že práve krajiny, ktoré uskutočnili podobné štrukturálne reformy, ktoré zlepšili podnikateľské prostredie, znížili dane, znížili prerozdeľovanie, zvýšili mieru ekonomickej slobody, práve takéto krajiny dosahujú najvyššie tempá ekonomického rastu. Nie je náhoda, že dnes Írsko, Estónsko, Litva, Lotyšsko a Slovensko sú práve krajinami, ktoré dosahujú najrýchlejší ekonomický rast. No a aby to bolo už úplné, tak Roberta Fica z klamstva v tejto veci odhaľuje a usvedčuje dokonca ním riadená vláda. Ním riadená vláda 30. mája 2007, teda už takmer po roku fungovania Ficovej vlády, schválila materiál s názvom Návrh súboru indikátorov pre sledovanie plnenia opatrení Národného programu reforiem Slovenskej republiky. Hneď prvý odsek tohto materiálu znie nasledovne, odporúčam do pozornosti, je to veľmi jasné a jednoznačné vyjadrenie, citujem: „V posledných rokoch prešlo Slovensko hlbokými štrukturálnymi zmenami, ktoré mu pomohli dosiahnuť súčasné pozitívne makroekonomické výsledky.“ A dokonca materiál konkretizuje, ktoré sú to tie zmeny: „Daňová reforma, reforma dôchodkového systému, reforma zdravotníctva, reforma sociálneho systému a trhu práce, reforma školstva, reforma verejnej správy a reforma riadenia verejných financií postupne prinášajú výsledky. Všetky tieto zmeny posilňujú pozíciu Slovenska v globálnej ekonomike, čím zároveň vytvárajú podmienky pre rast životnej úrovne obyvateľstva za predpokladu, že sa pozitívne výsledky reforiem udržia.“ Koniec citátu. Čiže nielen potvrdenie, že reformy boli tou hlavnou príčinou, ktorá viedla k vysokému ekonomickému rastu, ale jasné potvrdenie aj prepojenia reforiem vysokého rastu a životnej úrovne. A dokonca upozornenie, že za predpokladu, že sa pozitívne výsledky reforiem udržia, tak ten dopad pozitívny na životnú úroveň môže byť výrazný. Teda Ficova vláda tvrdí – Fico klame. Áno, také je znenie tohto vládneho materiálu a konštatovanie, s ktorým ja sa plne stotožňujem. No ale ako to vyzerá v tomto bode, v tomto bode rušenia, resp. nerušenia reforiem. Je príznačné – a všimnite si to prosím –, že oblasti, v ktorých vláda nezasahuje alebo zasahuje minimálne, fungujú, ale čím sú väčšie zásahy vlády, tým väčšia katastrofa. Najväčšie zásahy vlády z hľadiska rušenia reforiem sú celkom určite v oblasti zdravotníctva. To, čo sa deje v zdravotníctve, sa nedá nazvať inak ako bezútešná bezradnosť. Bezútešná bezradnosť, kde boli schopní rušiť to, na čom stála reforma, ktorú robila Dzurindova vláda, ale oni nielenže nie sú schopní niečo robiť zmysluplné, oni to dokonca nie sú schopní ani pomenovať. Výsledkom toho je potom jednoznačne zhoršovanie situácie v zdravotníctve, či už z pohľadu pacientov, alebo z pohľadu poskytovateľov, alebo z pohľadu lekárov, alebo z pohľadu sestier, vrátane rýchlo rastúceho zadlžovania systému. Pričom jediným, keby sme chceli nájsť nejakého spoločného menovateľa toho, čo sa vlastne v zdravotníctve robí, tak je to vlastne centralizácia, je to zvýšenie vplyvu a moci vlády a štátu v systém. To je jediný menovateľ a myslím si, že to vyplýva z inštinktov, ktorými sa táto vládna koalícia, títo politici riadia. Žiaľbohu, výsledkom je horšia situácia a horšie podmienky pre všetkých. No a takto by sme mohli pokračovať. Zákonník práce, chvalabohu, sa schválil v nie až takej zlej podobe, ako vyšiel z ministerstva práce, ale jeho schválenie zhoršilo flexibilitu trhu práce, čím zhoršilo vlastne vyhliadky na budúci ekonomický rast a rast zamestnanosti. To, čo sa deje v dôchodkovej reforme, je jednoznačným dôkazom toho, že to smeruje k horšiemu. Okliešťovaním druhého piliera sa nielen zvyšuje riziko z hľadiska budúcich dôchodkov budúcich dôchodcov, ale zvyšuje sa výrazne aj riziko udržateľnosti deficitu verejných financií a zvyšuje sa teda aj riziko prenášania záťaže na budúce generácie. Takto by sme mohli v reformách pokračovať a v zásade ale platí, a tým by som to možno uzavrel, že čím sú väčšie zásahy, tým je horší výsledok, a tam, kde vláda nezasahuje, tam to v zásade funguje. Ďalším veľmi jasným signálom, že vláda svojou činnosťou ohrozuje dlhodobú udržateľnosť ekonomického rastu a konkurencieschopnosť, a tým aj predpoklady na rast životnej úrovne a rast zamestnanosti, je neustále zhoršovanie podnikateľského prostredia. Všetky analýzy, ktoré robia či už domáce, alebo zahraničné inštitúcie, konštatujú jednoznačnú kontinuálnu tendenciu zhoršovania podnikateľského prostredia. Mimochodom, tu by som chcel upozorniť na to, že táto skutočnosť je veľmi dobrým dôkazom toho, aká veľká zotrvačnosť v ekonomike je, a dôkazom toho, že súčasný vysoký ekonomický rast, rekordný, takmer 10-percentný rast, nie je vôbec dôsledkom politiky vlády za posledný rok a pol, ale je výsledkom a dôsledkom reforiem uskutočnených v období predtým. Je to veľmi jasné a jednoznačné. Od nástupu tejto vlády sa zhoršuje podnikateľské prostredie a zároveň od nástupu tejto vlády narastajú tempá ekonomického rastu. To je dané len zotrvačnosťou, pretože inak by znamenalo, tak poďme ho likvidovať úplne a čím viac ho budeme likvidovať, tým budeme mať vyšší ekonomický rast. Druhým problémom, ktorý tu je, je neriešenie popri teda rušení reforiem, deformovaní reforiem, je neriešenie problémov a úzkych miest, ktoré dnes Slovenská republika evidentne má a ktoré sú prekážkou práve pre vysoký udržateľný ekonomický rast. Tými najväčšími alebo na ilustráciu spomeniem dva veľké problémy: vymožiteľnosť práva a efektívnosť verejnej správy. Vymožiteľnosť práva je všeobecne uznávané alebo všeobecne akceptované, že je možno jedným z najväčších problémov nielen z hľadiska podnikateľského prostredia, ale vôbec z hľadiska fungovania spoločnosti. Namiesto reálneho projektu, reálnej stratégie, ktorá by riešila tieto úzke miesta, sme svedkami len populistických a kontraproduktívnych riešení, napríklad zriaďovanie nových malých súdov, čo, samozrejme, nielenže nepovedie k riešeniu situácie, ale, naopak, situáciu ešte viac skomplikuje. Inou oblasťou je otázka efektívnosti verejnej správy. Aj pán predseda vlády, aj pán predseda parlamentu tu opakovane povedali, že oni, konkrétne predseda vlády povedal, „staviame si výzvy a tieto výzvy aj realizujeme“, pán predseda parlamentu povedal, že oni vždy pri odvolávaní predkladali aj alternatívy, spomenul aj dane a verejné financie. No, ak niečo predkladali, tak to väčšinou bola katastrofa a, chvalabohu, nič z toho, čo predkladali, nerealizujú. Ale nebudem sa vracať pred voľby, spomeniem to, k čomu sa zaviazali po voľbách. Bol tu vlastne jediný taký projekt, ktorý mal zvýšiť efektívnosť fungovania verejnej správy, a to bola ambícia vlády znížiť prezamestnanosť vo verejnom sektore, konkrétne znížiť počet zamestnancov v rozpočtových a príspevkových organizáciách o 20 %. Toto bolo deklarované, boli dokonca prijaté uznesenia, ktoré by som vám mohol citovať, boli uzneseniami prijaté úlohy pre rezorty 20 % zníženie, boli dokonca uzneseniami schválené akčné plány, aby to teda bolo akčné. A k tomu zníženiu o 20 % malo dôjsť počas roka 2007. Dnes sme v roku 2008, môžme hodnotiť, a to nie je hodnotenie naše, čísla, ktoré vám môžem hovoriť a ktoré vám poviem, sú zo štátneho rozpočtu, čiže sú z dokumentu vlády. Štátny rozpočet, dokument vlády, hovorí, že došlo k zníženiu počtu zamestnancov vo verejnej správe, viete o koľko? O dve stotiny percenta. Namiesto 20 %, dve stotiny percenta. Konkrétne je to 62 ľudí v celej verejnej správe. Pričom počas vlád Mikuláša Dzurindu, počas druhej vlády to priemerné tempo znižovania zamestnanosti vo verejnej správe boli 3 %. Čiže otázka... Toto bola jediná a ešte som zachytil jednu oblasť, kde boli dokonca i kvantifikované nejaké ciele, kde štát chcel ušetriť desiatky miliárd korún na zefektívnení a zlepšení verejného obstarávania. Aké sú výsledky? Výsledky sú také, že nikdy neboli v takej miere používané priame zadania, ako sú teraz. Príkladom čoho je miliardová zákazka pre sponzora SMER-u firme IKORES, ktorá stavala aj byty, ktorého jeden z nich netransparentným spôsobom a zatiaľ teda za neznámych okolností nadobudol aj predseda vlády, resp. jeho mama. Čiže ak si vezmete tieto dve oblasti, tak je evidentné, že vláda po prvé teda ruší a deformuje reformy, nezavádza žiadne nové, nerieši tie akútne problémy, ktoré sú predpokladom budúcej konkurencieschopnosti a rastu. A to isté môžme povedať o treťom predpoklade, ktorý je možno ešte najdôležitejší, a to je podpora a rozvoj znalostnej ekonomiky. Hovorili tu už o tom viacerí a ja len preto veľmi stručne zopakujem, že nie deklarácie, ale čísla a fakty v rozpočtoch, už v dvoch rozpočtoch, ktoré pripravila a schválila táto vláda a táto vládna koalícia, svedčia, usvedčujú vládnu koalíciu z toho, že nielenže nenapĺňa tento deklarovaný cieľ, ale, naopak, dochádza k zhoršovaniu situácie. Napriek tomu relatívnemu zhoršovaniu. Napriek tomu, že ekonomika rastie takmer 10-percentným tempom a že by to bolo možné naozaj v skutočnosti zlepšovať a napĺňať omnoho viac. Hovoril o tom pán poslanec Fronc, že klesá podiel verejných výdavkov na regionálne školstvo aj vysoké školstvo napriek v programovom vyhlásení deklarovanému cieľu zvyšovania týchto výdavkov. Kým dotácie do pôdohospodárstva rastú o 6,5 mld. korún na budúci rok, peniaze pre regionálne školstvo rastú len o 1,5 mld. korún, peniaze pre vysoké školy rastú len o 0,5 mld. korún. Dochádza k enormnému nárastu napríklad, ako to už bolo konštatované, na dotácie pre zvieratá, pričom už tretí rok nie sú valorizované detské prídavky. Takže na konkrétnych faktoch a číslach sa dá dokázať, že podpora vzdelávania, vedy, výskumu, čo je jeden z nevyhnutých predpokladov udržateľného rastu a ten je zase predpokladom rastu životnej úrovne, sa nenapĺňa. Takisto na ilustráciu môže slúžiť aj fakt, že rozdelenie prostriedkov z Európskej únie bolo zmenené oproti tomu, ktoré schválila ešte Dzurindova vláda, práve v neprospech vedy, výskumu, školstva a vzdelania. Projekt, o ktorom tu hovoril aj predseda vlády, a jeden z dôležitých projektov, je projekt eura. Tak dovoľte, aby som sa pristavil aj pri ňom. Po prvé. V rozprave tu zaznela nie celkom presná informácia, myslím, že bola od niektorého z opozičných poslancov, že toto je vlastne projekt, ktorý od začiatku je projekt Ficovej vlády. Nie je to, samozrejme, tak. Slovensko vstúpilo do ERM II v novembri 2005, teda do predsiene, do europredsiene ešte za vlády Mikuláša Dzurindu, a v tom čase bolo Slovensko najlepšie pripravenou krajinou z hľadiska všetkých technických predpokladov, ktoré musia byť splnené. To by som rád zdôraznil, pretože my sme vtedy mali už stanovený termín vstupu, ten, ktorý prebrala potom aj Ficova vláda, 1. 1. 2009. Ale dva roky pred nami chceli vstúpiť tri krajiny, Slovinsko a dve baltské krajiny, rok pred nami chceli vstúpiť ďalšie tri krajiny, Malta, Cyprus, ktorým sa to aj podarilo, a ďalšia baltská krajina. A my vlastne sme mali vstupovať podľa tých pôvodných predpokladov až siedmy v poradí. Napriek tomu sme boli hodnotení ako najlepšie pripravená krajina, napriek tomu, že tri krajiny mali vstupovať dva roky pred nami a tri krajiny rok pred nami. Zároveň sme práve reformami vytvorili predpoklady na takmer 10-percentný rast, a preto splnenie Maastrichtských kritérií pri takomto raste naozaj nie je žiadne umenie. Ak dnes ale existujú nejaké riziká toho, či budeme akceptovaní, alebo nebudeme, tak tie riziká spočívajú v pochybnostiach o udržateľnosti plnenia týchto kritérií a všetky tieto pochybnosti sú spojené s chybnými krokmi vlády Roberta Fica. Mohol by som ich tu dopodrobna vymenovávať, ale spomeniem len tie kľúčové, najdôležitejšie: Či je to diletantsky a megalomansky pripravený projekt súkromno-verejného partnerstva diaľnic, ktorý v konečnom dôsledku nebude znamenať lacnejšie diaľnice, ale drahšie diaľnice, z ktorých len zlomok peňazí sa zaplatí z koncesionárskych poplatkov alebo z mýta a veľká väčšina bude len presunutie verejných výdavkov, ale o to väčších verejných výdavkov, na budúcnosť, a tým pádom ohrozenie udržania deficitu verejných financií. Alebo je to už dnes aktuálna, doteraz spochybňovaná, hrozba arbitráží za obmedzenie zisku zdravotných poisťovní, kde hrozia desiatky miliárd korún výdavkov, ktoré sú dôsledkom len diletantskej politiky vlády a ignorantskej politiky vlády. Alebo je to zase nielen deklarované, ale s hrdosťou sa vláda hlási k tomu, že vytvára politický tlak na nižšie ceny. Ale politický tlak na nižšie ceny teraz znamená vyššie ceny, ako by boli, keby tento tlak nebol, v budúcnosti – v strednodobom a dlhodobom horizonte. Ako inak viete vysvetliť to, že na jednej strane sa predseda vlády hrdo hlási k tomu, že nerastú ceny energií alebo že rastú menej ako inde, ale zároveň enormným spôsobom narastajú dividendy všetkých energetických podnikov? Tak odkiaľ potom ten zisk sa im tak bude zvyšovať? No aj z toho, že ceny rastú, nie nerastú, ako tvrdil predseda vlády, ale najmä preto, že znovu sa zavádzajú krížové dotácie, že tlak na udržanie nízkych cien pre domácnosti znamená vyššie ceny pre podnikateľské subjekty. Vraciame sa, aj keď nie absolútne, ale aspoň relatívne k situácii, aká tu bola v minulosti, aká potom viedla k tomu, že tie ceny museli vzrásť omnoho viac. A to je spojené aj s otáznikmi nad udržateľnosťou plnenia inflačného kritéria, ak dnes k politickým tlakom udržané ceny nižšie znamenajú ceny vyššie v budúcnosti. Čo sa týka ďalších vecí súvisiacich s eurom, Slovensko je jedinou krajinou, kde sa znižuje dôvera v euro s tým, ako sa blíži termín jeho prijatia, a kde ľudia konštatujú zhoršujúcu sa mieru informovanosti. Toto sa neudialo ani na Malte, ani na Cypre, ani v Slovinsku, aby rok až dva roky pred prijatím eura sa zhoršovala miera informovanosti a aj v dôsledku toho sa zvyšuje miera nedôvery. Pretože všetky prieskumy, ktoré boli urobené, konštatovali alarmujúci stav v tejto oblasti, a všetky prieskumy zároveň konštatovali, že tí ľudia, ktorí sú informovaní, že tam je tá nedôvera omnoho menšia. Vláda neplní Národný program prijatia eura. Boli sme v roku 2005 lepšie pripravení ako tí, ktorí vstupovali pred nami, a dnes sa situácia zhoršuje. Je to jednoznačná zodpovednosť vlády, jednoznačná zodpovednosť tých, ktorí majú dnes vládnu moc. Preto snahy a pokusy Roberta Fica hádzať spoluzodpovednosť na nás, obviňovať nás, že tým, že nechceme prijať túto spoluzodpovednosť, bojkotujeme tento proces, je absurdné. Je to absurdné! Ak vláda robí chyby, a robí ich, a v dôsledku chýb vlády a vládnej politiky sa zhoršuje dôvera, zvyšuje nedôvera ľudí k euru, ak ľudia konštatujú, že nie sú dobre informovaní, dokonca sa zhoršuje pripravenosť, tak je to jednoznačná zodpovednosť vlády a vládnej koalície. O to viac, že situácia v tejto oblasti bola omnoho, omnoho lepšia predtým. A ďalší problém, na ktorý chcem upozorniť, ktorý súvisí s eurom, spočíva v tom, že ak do eurozóny budeme prijatí – a ja dúfam a verím, že áno, a my pre to robíme, čo vládzeme. Dnes tu predseda vlády povedal, že my vraj strašíme ľudí a že podsúvame cez médiá ľuďom, že to bude zlé. Veď je to absolútny nezmysel! Naopak, najmä činnosťou Ivana Štefanca, ktorý vydal špeciálne publikácie, ale aj prednáškami a besedami, ktoré máme so študentmi, naopak, snažíme sa tento deficit v informačnej kampani aspoň tými obmedzenými silami a prostriedkami, ktoré máme, riešiť. Ja sám som bol na desiatkach škôl, kde o tom hovorím, kde to vysvetľujem, prečo je to dôležité a prečo je to dobré. Takže ide zase zo strany predsedu vlády len a len o zavádzanie, o snahu zbaviť sa zodpovednosti a o snahu preniesť časť zodpovednosti alebo aj celú na vládu a vládnu koalíciu. Čo sa týka ešte toho posledného, čo súvisí s eurom, to je skutočnosť, že aj keď do eura budeme prijatí, a teda my veríme a ja osobne verím, že áno, napriek tým rizikám, ktoré tu sú, tak je veľmi dôležité, akú politiku potom vláda bude robiť, keď v eurozóne budeme. Či, poviem to zjednodušene, využijeme túto šancu členstva v eurozóne na to, aby rast ekonomiky bol ešte väčší, a tým pádom aj rast životnej úrovne, ako sa to podarilo Írsku, alebo či skôr budeme inkasovať riziká a možné negatíva, keď budeme robiť nezodpovednú ekonomickú politiku, ako sa to napríklad stalo Taliansku. Obávam sa, že predpokladom toho využitia potenciálu eura je práve to, čo vláda nerobí – pokračovanie v reformách, zodpovednejšia fiškálna politika, ešte zodpovednejšia ako pred vstupom do eura, ale máme tu prísľuby odškodňovania nebankových subjektov, napĺňania politiky silného sociálneho štátu atď. po vstupe do eurozóny. Niektorí členovia vlády otvorene hovoria, nemôžme napĺňať, lebo musíme teraz plniť kritériá, ale potom, potom to roztočíme. Pružnosť trhov. Ekonómovia sa zhodujú na tom, že keď je krajina v eure, potrebuje ešte pružnejšie trhy vrátane trhu práce, čo robí vláda, robí opak a tak ďalej dalo by sa pokračovať, podnikateľské prostredie. Čiže všetky tieto signály svedčia o tom, že ak sa nepodarí po vstupe do eurozóny využiť potenciál členstva v eurozóne pre vyšší ekonomický rast, tak to bude jedine a jednoznačne dôsledok nekompetentnej, nezodpovednej vládnej politiky. A tu by som sa chcel ešte zastaviť pri jednej veci. Súvisí to aj s tým zhoršovaním podnikateľského prostredia. Vláda, členovia vlády, ale najmä Robert Fico, veľmi citlivo reagujú na to, keď tvrdíme, že používajú boľševické maniere alebo že za ich konaním je boľševické zmýšľanie alebo, ak chcete, ideologická obmedzenosť. Dnes nám to tu ale predseda vlády predviedol v priamom prenose. Predseda vlády povedal v reakcii na to, že mu vyčítame, že útočí na súkromné spoločnosti, povedal, áno, je to tak, je to legitímne, pretože my sme ľavica a ľavica chráni záujmy ľudí práce a pravica chráni, vraj, záujmy kapitálu, a preto podľa neho je legitímne, že ľavica a vláda útočí na súkromné spoločnosti. No toto je typický príklad marxistického chápania antagonistického charakteru medzi kapitálom a prácou a typický príklad boľševického chápania tohto vzťahu, typický príklad nepochopenia toho, že to, čo je v záujme kapitálu, napr. zlepšovanie podnikateľského prostredia, je v skutočnosti v záujme celej spoločnosti a aj ľudí práce. Pretože lepšie podnikateľské prostredie znamená vyšší ekonomický rast, znamená viac lepších pracovných príležitostí, znamená vyššie mzdy a lepšiu kvalitu života. Ak tomu nechce predseda vlády veriť, odporúčam pozrieť sa na príklady z minulosti, napr. Nemecká demokratická republika, Nemecká spolková republika, alebo aj zo súčasnosti, napr. Severná Kórea alebo Južná Kórea. Druhá oblasť, o ktorej chcem hovoriť, sú klamstvá Roberta Fica. Myslím si, že ak politik používa lož ako pracovnú metódu, a Robert Fico používa lož ako pracovnú metódu, a mimochodom nielen táto skutočnosť, ale aj ďalšie skutočnosti veľmi pripomínajú obdobie rokov 1992 až 1998, najmä 1994 až 1998, tak si myslím, že to ho tiež diskvalifikuje z pozície predsedu vlády. Robert Fico, už to tu dnes bolo spomínané, viackrát opakovane klamal, zavádzal, strašil, napr. čo sa týka dôchodcovských správcovských spoločností, kde ho z klamstva usvedčil ako guvernér Národnej banky, tak aj viceguvernér Národnej banky. Robert Fico opakovane klame aj v ďalších veciach. Klame a snaží sa vsugerovať slovenskej verejnosti, že jeho vláda tu buduje silný sociálny štát. Je to nezmysel a klamstvo a čísla dokazujú, že to tak nie je. Tak ako Robert Fico, ale aj viacerí ďalší predstavitelia SMER-u klamali, čo sa týka reforiem, klamali, čo sa týka napr. daňovej reformy, jej dôsledkov na ľudí, na chudobu, na nerovnosť atď., takisto klamú v tom, že budujú sociálny štát. Aký sociálny štát tu vláda pod vedením Roberta Fica buduje, keď verejné výdavky na budúci rok, na tento rok, pardon, vzrastú o 10 % a sociálne výdavky vzrastú o 2 %, také isté 2 %, ako je predpokladaná miera inflácie. Čiže v reálnom vyjadrení výdavky na sociálne veci nevzrastú vôbec, kým dotácie do pôdohospodárstva vzrastú o 6,5 mld., čiže 32 %, rezerva vlády vzrastie z 200 na 350 mil., rezerva predsedu vlády z 50 mil. na 150 mil., to sú priority, nie sociálne výdavky, nie vzdelanie, nie školstvo. Ale môžem to rozmeniť aj na drobné. Kľúčové sociálne výdavky dokonca klesajú, pomoc v hmotnej núdzi klesá z 9 270 mil. na 9 201 mil. V tomto roku oproti minulému prídavky na deti klesajú z 8 540 mil. na 8 519 mil. Robert Fico používa zavádzanie, účelové zavádzanie, ktoré, žiaľbohu, je dosť úspešné, a to je to, že napr. tvrdí, že dôkaz silnej sociálnej politiky je zvýšenie príspevku na prvé dieťa. Je to pritom absurdné a nezmyselné po prvé aj preto, že na tieto účely dajú 130 mil. korún, ale zároveň nedajú 1,5 mld. korún na zvýšenie detských prídavkov. Ale je to absurdné aj preto, že týmto zvýšením príspevku pri narodení prvého dieťaťa sa neriešia problémy, ktoré naozaj problémami sú. Problém chudoby máme najmä v mnohopočetných, v mnohodetných rodinách. Ohrozené rizikom chudoby nie sú rodiny, do ktorých sa rodí prvé dieťa, ale rodiny, ktoré majú viacero detí, najmä neúplné rodiny, a tým by pomohlo zvýšenie, valorizácia detských prídavkov, to sa ale nedeje. A zároveň sa tu tvrdí, že sa buduje silný sociálny štát. Iným príkladom je bonifikácia hypotekárnych úverov pre mladé, nižšie príjmové skupiny. Vláda dá o 500 mil. korún menej na podporu, na štátnu podporu bytovej výstavby, 100 mil. prihodí na túto bonifikáciu a tvári sa, aká je ona sociálna. Naviac mohlo by sa zdať, že keď teda nie sú prioritou deti, že sú prioritou dôchodcovia, nakoniec vláda aj Robert Fico má dôchodcov často v ústach, no ukazuje sa, že ani tu to tak nie a že vláda dokonca nenapĺňa ani zámery svojho programového vyhlásenia. V programovom vyhlásení sa vláda zaviazala, citujem: „Vláda vynaloží maximálne úsilie na stabilizovanie miery náhrady mzdy a naštartuje jej zvýšenie.“ Náhrada mzdy je podiel priemerného dôchodku na priemernej mzde. Ale aká je realita v roku 2007 aj v roku 2008? Dochádza k opaku. V roku 2008 priemerný starobný dôchodok vzrastie o 4,7 %, ale priemerný plat v národnom hospodárstve bude rásť rýchlejšie, o 6,6 %, čiže logicky miera náhrady sa zníži. A keď sa pozrieme, kto sú víťazi, tak víťazmi nie sú teda dôchodcovia, určite nie, ale ani učitelia napríklad, pretože najrýchlejšie mzdy porastú vo verejnom sektore, napr. v štátnej službe a najviac u polície. Takže aj toto sú, myslím si, veľmi jasné dôkazy toho, že predseda vlády klame. Dalo by sa, žiaľbohu, nájsť týchto príkladov viac, ale nebudem vás už unavovať, prejdem k tretej časti môjho vystúpenia. Chcem sa zastaviť pri problémoch, ktoré predseda vlády má s preukazovaním spôsobu nadobudnutia majetku, ktorý nadobudol. Pozerám sa, či tu je, pretože som mu chcel adresovať výzvu, a ja mu ju napriek tomu, že tu nie je, adresujem. Predseda vlády má problém aj s bytom a má problém aj s vinicou. Ten problém s bytom je v tom, a ja budem najkonkrétnejší, alebo aspoň si myslím, že najkonkrétnejší, predseda vlády síce povedal, koľko zhruba byt stál, ale nie je ochotný povedať, koľko a akým spôsobom na ten byt prispel. Obidve tieto informácie sú kľúčové, koľko a akým spôsobom, akým spôsobom znamená, či to urobil prevodom z účtu, a ak áno, tak z akého a kedy, alebo či si zobral hypotekárny úver, alebo či si zobral stavebné sporenie – toto považujem za kľúčové. Alebo či nezaplatil nič, alebo či to priniesol v igelitke. To je kľúčová, podstatná vec. Kým toto nebude zodpovedané, tak práve z toho dôvodu a aj z toho dôvodu, že to odmieta povedať, aj z toho dôvodu, že tie byty stavala firma, ktorá dostala priamym zadaním obrovské zákazky v rezortoch, kde sú nominanti SMER-u, aj preto, že podľa medializovaných informácií spôsob, ktorý bol použitý, forma je zvláštna a netransparentná, aj preto budú tieto otázniky. Chcel by som pripomenúť, že Robert Fico má s tým bytom väčší problém, myslím si, ako mal svojho času bývalý český premiér Stanislav Gross. Český premiér povedal koľko, český premiér si ten byt kupoval, pokiaľ viem, nie od firmy, ktorá bola sponzorom jeho strany, len nevedel potom presne zdokumentovať, presne odkiaľ naň zobral. Čiže myslím si, že predseda vlády má minimálne taký, možno väčší, keďže odmieta tieto informácie poskytnúť verejnosti a keďže tieto byty stavala firma, ktorá je v takom vzťahu k strane SMER, v akom je. Čo sa týka vinice, na tej vinici je najzaujímavejšie naozaj to, že ju predseda vlády nadobudol za zlomok jej skutočnej trhovej ceny, ktorá vtedy existovala pri takýchto pozemkoch, v tom čase, keď to kupoval. A predseda vlády sám sa vyjadril na tlačovej konferencii, keď komentoval to, čo sa dialo, keď kritizoval to, čo sa dialo vo Veľkom Slavkove, ak si spomínate, tak nám vysvetľoval na tlačovej konferencii, že to sa deje tak, že deklarovaná cena je nízka, ale skutočná cena je oveľa vyššia a ide to takto popod stôl. Tak ja sa pýtam a my sa legitímne pýtame: Bolo to tak aj v tomto prípade? Ak nie, aká bola protislužba alebo akým spôsobom bola doplatená tá časť do skutočnej trhovej hodnoty? Ak nie, prečo niekto predáva svoj majetok za nižšiu cenu, ako je skutočná trhová hodnota? A v tom čase nakupovali iní majitelia pozemky v okolí za skutočné trhové ceny. No a aby som teda prešiel ku konštruktívnej výzve, ja chcem vyzvať predsedu vlády, ale myslím si, že ak sa dobre pamätám, už ho k tomu vyzval aj predseda SDKÚ Mikuláš Dzurinda, aj poslanec Lipšic, myslím, že z tohto miesta, takže ja sa chcem pripojiť k tejto výzve. Ja vyzývam predsedu vlády a predsedu SMER-u Roberta Fica, aby sme obidvaja alebo všetci štyria, alebo, ak chcete, aj viacerí veľmi jasne a presne zdokumentovali všetky nehnuteľnosti, ktoré máme, a spôsob ich nadobudnutia. Veľmi rád to urobím, veľmi rád to urobím, veľmi rád zdokumentujem všetky pozemky, ktorých naozaj mám pomerne veľa, ktoré všetky som zdedil, na čo je veľmi ľahký dôkaz, pretože v listoch vlastníctva sme piati vnuci s podielmi, ktoré tam sú. Veľmi rád zdokumentujem spôsob nadobudnutia nehnuteľností a aj ich rekonštrukciu z dvoch hypotekárnych úverov a jedného stavebného sporenia. Veľmi rád to urobím a vyzývam predsedu vlády k tomu istému, k tomu istému, aby povedal, ten byt, ktorý nadobudol alebo na ktorý prispel, koľko a akým spôsobom, z ktorého účtu alebo z hypotekárneho úveru, alebo zo stavebného sporenia, v akej výške a kedy ho zobral. Ja som ochotný a schopný toto veľmi presne a jasne vydokumentovať a vyzývam k tomu aj predsedu vlády, ktorý má plné ústa rečí o čistote, o morálke, ktorý neváha okiadzať a liať vedrá špiny na dnešných opozičných politikov, bývalých vládnych predstaviteľov, ktorý nedokázal ani na súde obhájiť a dokázať svoje nehorázne obvinenia, tento človek nám dáva lekcie z morálky a etiky. Takže vyzývam ho, nie lekcie, nie deklarácie, nie okiadzanie, fakty, čísla a dokumenty, zdokumentujme to. Keďže popri tých dôvodoch, ktoré som spomínal, ktoré sú uvádzané v odôvodnení, a popri tých všetkých dôvodoch, ktoré tu zazneli, som presvedčený, že politika Roberta Fica a jeho vlády z dôvodov najmä, opakujem, nezodpovednej, nekompetentnej politiky, z dôvodov odbornej nespôsobilosti a ideologickej obmedzenosti ohrozuje úspešnú budúcnosť Slovenska, myslím si, že návrh na odvolanie Roberta Fica je v prospech a v záujme Slovenskej republiky. Na Slovensku sa hovorí, že „lož má krátke nohy“, Abraham Lincoln kedysi povedal, že „môžte krátko klamať všetkých alebo dlho niektorých, ale nemôžte dlho klamať všetkých“. Ja som presvedčený, je otázka, čo to znamená dlho, ja som presvedčený, že aj v prípade Slovenska a Roberta Fica sa táto múdrosť, tento výrok Abrahama Lincolna naplní. Len nie je jedno, ako dlho to bude trvať, pretože čím dlhšie to bude trvať, tým väčší účet budú musieť zaplatiť všetci občania Slovenskej republiky. Preto návrh, ktorý sme predložili, a preto zaň budem hlasovať. Ďakujem pekne. (Potlesk.)