J. Senko, poslanec: (2007-12-12):
Pán Palko, cením si váš postoj, ktorý ste povedali vo faktickej poznámke. Pán Bauer, je to citlivý príbeh, ale nebolo by dobré, keby sme tento príbeh, tak ako ste ho vy povedali a aby ho tento parlament zneužil na divadlo. Majme trošku úcty. Citlivé divadlo, ktoré chce hrať s citmi ľudí. Lebo ten príbeh je ozaj zložitý, ťažký a udial sa v dobe, udial sa v istom čase. Sú to príbehy neskutočného množstva ľudí, ktorí ani nevedeli, ako sa do tohto príbehu dostali. A my ideme o týchto príbehoch týchto ľudí týmto spôsobom rozprávať a ideme ho istým spôsobom, alebo ho chceme istým spôsobom klasifikovať? Pán poslanec Zala teraz povedal, že sme sa dostali trošku ďalej, to znamená, že už nebudeme hovoriť o genocíde. To som ozaj veľmi rád. To som ozaj veľmi rád. Ja som sa akože pripravoval na túto tému a myslím si, že na druhej strane by nebolo zlé povedať si, čo to vlastne je genocída je, alebo čo, aby sme sa možno v budúcnosti takýmto témam vyhli, aby sme s takýmito témami možno prišli, možno neprišli na pôdu tohto parlamentu. Možno, aby sme o týchto témach rozprávali, ale so cťou, so všetkou dôstojnosťou. A predovšetkým by som prial tomuto parlamentu, aby sa s touto témou, a ešte raz hovorím, s touto témou vysporiadal dôstojne. Prosím ešte raz. Vysporiadajme sa s ňou dôstojne a nespochybňujme isté veci. Slovensko by sa malo pripojiť k štátom, ktoré uznali, ale teraz to beriem, ale budem hovoriť, berte to, že genocída, čo už bolo povedané, pretože ozaj sme sa dostali trošku ďalej, ako povedal pán poslanec Zala, za hladomor na Ukrajine v rokoch 1932 až 1933, za genocídu ukrajinského obyvateľstva. Na pôde parlamentu tak máme opäť historickú tému. Ešte raz opakujem. Historickú tému, ktorú máme na základe predloženého návrhu schváliť podľa takto koncipovaných zdôvodnení. Teraz by som chcel zdôrazniť, že hladomor, aby sme si hovorili pravdu, ako akt genocídy na Ukrajine uznali Spojené štáty americké, Kanada, z európskych krajín pobaltské republiky bývalého Sovietskeho zväzu, ďalej Taliansko, Belgicko, Španielsko, Poľsko a Maďarsko. S podobným návrhom prichádzajú v súčasnom období aj niektorí poslanci za frakciu Európskej ľudovej strany európskych demokratov v Európskom parlamente. Na základe správy uverejnenej na portáli o Európskej únii je pravdepodobnosť prijatia tejto deklarácie otázna. Nebudem hovoriť,  na základe čoho a na základe stretnutia s kým vznikla táto iniciatíva. Nechcem byť pichľavý a nechcem jednoducho vťahovať veci do nejakých medzinárodných vzťahov a posúvať ich úplne ďalej a iným spôsobom. Chcem len zdôrazniť jedno. Pohľad historikov na hodnotenie hladomoru ako genocídy Ukrajincov nie je vôbec jednoznačný, aj keď pohľad do minulosti je mnohokrát znepokojivý a boľavý takmer v každej krajine, aj na Slovensku, keď sa trošku pozrieme dozadu. Dávajme si na tieto veci pozor. Aj Ludwig Feuerbach tento pohľad dozadu vcelku výstižne nazval bodnutím do srdca. Áno, do srdca. Skúsenosti ukazujú, že rôzne pokusy ľudí pri prehodnocovaní niektorých historických udalostí sa vzájomne medzi sebou rozchádzali. Mnohé detaily, fakty, javy sa časom nenávratne stratia, alebo sú nahradené inými faktmi. Chápeme to? Historickou pravdou ale je, že hladomor na Ukrajine bol. To je pravda. Že sa stal v období, keď tvrdou až despotickou rukou vládol Stalin. Človek, ktorý vo svojich rukách sústredil takmer neobmedzenú moc. Aj ja súhlasím s tvrdením, že stalinizmus bol totalitným a despotickým režimom, ktorý brutálne postihol mnohé národy Sovietskeho zväzu. Je pravda, že od roku 1928 sa zvyšoval tlak na kulakov, na pristúpenie ku kolektivizácii, že ju sprevádzalo zastrašovanie, represálie, donucovanie. Je viac ako isté, tak ako o tom píše v jednej zo svojich prác Dmitrij Volkogonov, ktorý sa dlhé roky zaoberal obdobím stalinizmu a osobou Stalina vôbec a zhromaždil veľké množstvo faktografického materiálu, že práve tu v tomto období začali vznikať problémy s obilím a problémy so zásobovaním s potravinami. Že v období rokov 1929 až 1932 zasadil Stalin obyvateľstvu, ale najmä roľníctvu dva údery. Likvidáciu kulaka a násilnú kolektivizáciu. Tento brutálny režim postihol mnohé národy bývalého Sovietskeho zväzu. Ale historici, demografi dnes majú dostatočne zmapovaný obraz hladomoru, ktorý zasiahol obyvateľstvo krajiny Sovietskeho zväzu v rokoch 1932 až 1933. Boli to hlavne obilnice Sovietskeho zväzu, Ukrajina, severný Kaukaz, dolné a stredné Povolžie, značná časť centrálnej čiernozemskej oblasti, Kazachstan, západná Sibír a južný Ural. Podľa stabilizovaných údajov ľudské straty na Ukrajine tvorili 3 až 3,5 mil. ľudí. V Kazachstane a Kirgizku asi 2 mil. ľudí, v ruskej oblasti bez Kazachstanu a Kirgizka asi 2 až 2,5 mil. ľudí. Sú to údaje zo zdrojov historikov, ktorí sa venujú tejto problematike. V dôsledku hladomoru v rokoch 1932 až 1933 zahynulo v Sovietskom zväze 7 až 8 mil. ľudí. Tieto údaje však nemôžu byť absolútne presné, pretože v tomto období zďaleka nie všetky úmrtia boli evidované, najmä medzi utečencami z oblastí postihnutých hladomorom. A netvrdím a netvrdím, to chcem zdôrazniť, že čísla obetí nemôžu byť aj vyššie. Ale o tom by sme na pôde tohto parlamentu asi nemali diskutovať. Hladomorom bolo postihnuté celé mnohonárodnostné obyvateľstvo spomenutých regiónov. Príčinou takých obrovských obetí sa stalo aj uskutočňovanie urýchlenej industrializácie za každú cenu. Snaha potlačiť odpor roľníkov voči kolektivizácii, získať od nich prostriedky na industrializáciu bez ohľadu na životné potreby. Štát vyvážal obilie, aby získal cudziu menu na nákup strojov, zariadenia a techniky v zahraničí. Cena industrializácie bola bolestná a tragická. Industrializácia popri obetavej práci robotníkov získala aj nesčíselné obete roľníkov. Hromadný hladomor v Sovietskom zväze na začiatku tridsiatych rokov minulého storočia bol následkom aj viacročného sucha. Ako som už spomenul, tiež násilnej kolektivizácie a boja proti kulakom. Čiže najsilnejších výrobcov poľnohospodárskej produkcie, ktoré sa uplatňovali voči celej krajine, nielen voči Ukrajine. Všeobecne na celom území zväzu proti roľníctvu. Obeťami hladomoru, ktorý nastal v dôsledku týchto akcií a okrem obyvateľstva Ukrajiny, sa stali milióny Rusov, Kazachov, Tatárov, Baškirov a príslušníkov ďalších národností, ktoré obývali regióny stredného a dolného Povolžia a ďalších oblastí, ktoré som už v predchádzajúcej časti hovoril. Trpeli vplyvom týchto udalostí a na základe stalinského režimu. Lenže utrpelo aj obyvateľstvo súčasného Ruska. Je pozoruhodné, že sucho v tomto období vyvolalo mimoriadny hladomor aj na západnej Ukrajine, ktorá vtedy patrila do zloženia Poľska. A Poľsko nebolo súčasťou Sovietskeho zväzu. A my toto nešťastie..., a teraz tri bodky, chceme uznať genocídou. Ale preto, že som hovoril, aby sme si už raz uvedomili, o čo ide, takže to poviem. Genocída, to je výraz, ktorý bol definovaný podľa medzinárodného práva v článku II Dohovoru o zabránení a trestaní zločinu genocídy v Paríži v decembri 1948 a do platnosti vstúpil v roku 1951 a znie takto: „Genocída znamená akýkoľvek z týchto činov spáchaných s úmyslom celkom alebo čiastočne zničiť národnostnú, etnickú, rasovú alebo náboženskú skupinu, akým je po a spôsobenie smrti príslušníkov skupiny; po b spôsobenie vážneho telesného alebo duševného ublíženia príslušníkom skupiny; po c cieľavedomé privodenie takých životných podmienok v skupine, ktorých cieľom je spôsobiť jej úplne alebo čiastočné fyzické zničenie; po d prijatie opatrení, ktorých cieľom je zabrániť rodeniu detí v rámci skupiny; po e násilné preloženie detí jednej skupiny do inej skupiny. Máme tu až po e. Vážení páni poslanci, panie poslankyne, o spáchaní zločinu genocídy môže rozhodnúť iba príslušný súd, prípadne nadnárodný súd, ak ide o prípad Sovietskeho zväzu. Na genocídu sa vzťahuje Dohovor o zabránení a trestaní zločinu genocídy z roku 1948 a Dohovor o nepremlčateľnosti vojnových zločinov proti ľudskosti z roku 1968. Za pôvodcu slova genocída sa považuje Rafael Lemkin, právnik poľsko-židovského pôvodu. Pri svojich štúdiách vo Ľvove sa zaoberal vyvražďovaním Arménov v Osmanskej ríši v roku 1915 a sformuloval uvedený pojem v roku 1943. No v súvislosti s tým je potrebné zdôrazniť, že na 58. zasadaní Valného zhromaždenia OSN v roku 2003 väčšina členských krajín spoločenstva nezávislých štátov prijala spoločné vyhlásenie, v ktorom vyjadrila obetiam hladomoru z tridsiatych rokov hlbokú sústrasť. Miliónom Ukrajincov, Rusov, Kazachov, všetkých, ktorých sa toto nešťastie dotklo. Nedávno aj 34. generálna konferencia UNESCO v Paríži schválila rezolúciu, v ktorej si popri iných obetiach uctila aj pamiatku miliónov hladomoru na Ukrajine, ale aj v oblastiach Ruska, Kazachstanu a iných republikách Sovietskeho zväzu. Osobne si myslím, že uvedené skutočnosti, o ktorých som hovoril, ani celková tragédia, ktorá sa stala v uvedenom období, nie je dôvodom na označenie pojmom genocída. Treba ale priznať, že toto obdobie bolo sprevádzané neskutočným násilím. Násilie, ktoré viedlo k likvidácii celej sociálnej skupiny roľníctva. Zastrašovanie, represálie a donucovanie, to všetko znamenalo kritický prelom v osudoch roľníctva a malo ďalekosiahle následky. Ako som spomenul, prišlo sucho, boli postihnuté ďalšie oblasti bývalého Sovietskeho zväzu a nielen Ukrajiny. Uvedené udalosti, spôsob ich presadzovania si zasluhujú odsúdenie. Odsúdenie dnes či kedykoľvek v budúcnosti. Zasluhujú si aj preto, alebo si budú zasluhovať takéto činy aj akékoľvek iné činy smerujúce k potlačeniu ľudskej dôstojnosti, násilnosti, ktorých cieľom je nevedomé ubližovanie jednak v individuálnej alebo v kolektívnej podobe, ale posudzovať históriu ponechajme historikom. My môžeme o tom všetkom diskutovať, ale rozsudky môžu vydávať len súdy. Aj v tomto prípade po spáchaní zločinu genocídy na území Sovietskeho zväzu nech rozhodne nadnárodný súd. Tak, ako sa to uvádza už v spomínanom Dohovore o zabránení a trestaní zločinu genocídy v roku 1948. V tomto duchu by sme mali pristúpiť aj k hladomoru a jeho príčinám na území bývalého Sovietskeho zväzu, a teda aj na území Ukrajiny. No a v tejto chvíli, keď už teda prerokúvame na pôde nášho parlamentu historické udalosti, ktoré sa stali na Ukrajine v rokoch 1932 až 1933, sa patrí vyjadriť úctu pamiatke obetí veľkého hladomoru v uvedených rokoch, ale nielen na Ukrajine, ale aj v Rusku, na severnom Kaukaze, v Kazachstane, ale aj na iných územiach bývalého Sovietskeho zväzu. V súvislosti s takto chápanými udalosťami uvedeného obdobia si dovoľujem dať pozmeňujúci návrh k upravenému návrhu poslancov Národnej rady Slovenskej republiky Vladimíra Palka, Františka Mikloška, Rudolfa Bauera a Borisa Zalu k tlači č. 467 na prijatie Deklarácie Národnej rady Slovenskej republiky k hladomoru v rokoch 1932 až 1933 v bývalom Sovietskom zväze, zvlášť na Ukrajine a síce v odseku treťom, ktorý sa začína slovami, citujem, „pokladá hladomor,“ koniec citácie, kde navrhujem v jeho druhom riadku vypustiť slovo, citujem, „vyvražďovania“, koniec citácie, a nahradiť ho slovom „násilia“. Zdôvodnenie: takto upravený odsek v uvedenej deklarácii lepšie charakterizuje procesy, ktoré sa diali nielen na Ukrajine, ale v celom Sovietskom zväze. Ďakujem za pozornosť.