V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-05-11):
Prosím, pokračujte, pán poslanec. K. Fajnor, poslanec: Prepáčte, ide na mňa chrípka, mám zlý hlas, nehnevajte sa. Vyslovil som obavu, že členstvo v Európskej únii môže znamenať prechod do ďalšieho tvrdšieho dirigizmu. Integračný vývoj v Európe kladie nemálo otázok, ktoré zostávajú za neprehľadnou oponou mocenských centier, a to napriek tomu, že sa formálne hovorí o dôslednom presadzovaní princípov transparentnej politiky. Všetky sa odvíjajú od základnej otázky: Aká bude zjednotená Európa? Uskutoční sa sen o vzájomnom obohacovaní sa rovnoprávnych členských štátov? Teraz stojím pred návrhom Zmluvy o Ústave pre Európu a vidím, že moje obavy a otázky boli namieste. Nebudem sa zaoberať ústavnoprávnymi aspektmi postupu pri vyslovení súhlasu so Zmluvou o Ústave pre Európu. Spôsob schvaľovania Ústavnej zmluvy v Slovenskej republike, otázka záväznosti a uplatňovania Ústavnej zmluvy na území Slovenskej republiky, otázka potreby novelizácie Ústavy Slovenskej republiky v súvislosti s prípadným vstupom Ústavnej zmluvy do platnosti a ďalšie sú určené pre odborníkov na ústavné právo. Už fakt, že Ústavnoprávny výbor Národnej rady Slovenskej republiky prerušil svoje rokovanie o zmluve a obrátil sa na vládu Slovenskej republiky, aby navrhla spôsob, akým sa dosiahne vnútroštátna záväznosť Zmluvy o Ústave pre Európu, naznačuje, že z ústavnoprávneho hľadiska Zmluva o Ústave pre Európu obsahuje vo formálnom zmysle prvky nejednoznačnosti k funkčnému ústavnoprávnemu zväzku. Prijaté uznesenie vlády okrem iného zaviazalo vypracovať analýzu ústavnoprávnych dôsledkov uzavretia Zmluvy o Ústave pre Európu, počúvajte dobre, do 30. júna 2005. Takýto postup vlády musím odmietnuť. Výsledky analýzy ústavnoprávnych dôsledkov uzavretia Zmluvy o Ústave pre Európu mali byť známe už pred jej schvaľovaním v Národnej rade Slovenskej republiky a mali byť jedným z rozhodujúcich kritérií k jej akceptácii alebo odmietnutiu. Dovoľte mi v tejto súvislosti poznámku. Z úst našich najvyšších ústavných činiteľov či členov vlády prostredníctvom médií počúvame bezvýhradnú podporu ratifikácii budúcej európskej ústavy. Na druhej strane jedným dychom dodávajú, že nie je dokonalým dokumentom, dokonca že je zlým dokumentom s viacerými nezrozumiteľnými ustanoveniami, ktorý nezjednoduší, ale skomplikuje vzťahy v Únii a medzi jej členmi, že sú v nej značné problémy vo vzťahu k národným inštitútom, problematické postavenie národných parlamentov voči Európskemu parlamentu a tak ďalej. Zhodne pripúšťajú, že ústavu bude treba po ratifikácii meniť. Verejne vyslovujú obavy, že prinesie množstvo nevysvetliteľných ústavných vzťahov. Pýtam sa, prečo prijímať takú ústavu, o ktorej už teraz vieme, že sa bude musieť meniť? Len z dôvodu slepého pokračovania projektu zjednotenej Európy? Ako budeme môcť iniciovať zmenu, resp. vplývať na zmenu ústavy, keď ústavou sa nám znížia možnosti na presadenie takejto zmeny, resp. tieto možnosti sa pre nás celkom uzavrú. Občania žiadneho členského štátu nemôžu zmeniť ani jediný európsky zákon, aj keď si to praje prevažná väčšina. Najmenej jeden milión občanov Európskej únie, nepochádzajúci z podstatného počtu členských štátov, sa môže ujať iniciatívy a vyzvať Komisiu, aby v rámci svojich právomocí predložila vhodný návrh k otázkam, ku ktorým je podľa nich nevyhnutné prijatie právneho aktu Európskej únie. Komisia však nemusí na výzvu reagovať kladne. Osobne som presvedčený, že je lepšie predložený text odmietnuť a požiadať Európsku radu o jeho prepracovanie. Neodmietam ústavu ako takú, ale táto, ktorú máme pred sebou, je pre mňa neprijateľná. Chcem zdôrazniť, že moje „nie“ tejto Zmluve o Ústave pre Európu je v záujme Slovenskej republiky a v záujme Európy. Oceňujem všetko, čo pozitívne prispieva k dobrému fungovaniu Európskej únie, ale musím trvať na tom, aby postavenie Slovenska zodpovedalo suverénnemu štátu a bolo postavením rovného medzi rovnými. Vážené kolegyne, kolegovia, jednou z kľúčových zmien, ktorú Zmluva o Ústave pre Európu zavádza, je zavedenie rozhodovania kvalifikovanou väčšinou pri rozhodovaní Rady Európskej únie oproti rozhodovaniu jednomyseľnému. Práve toto opatrenie je jednoznačne chápané ako jeden z prvkov odkláňajúcich sa od pravidiel, ktoré boli dosiaľ akceptované ako princíp ochrany malých krajín. Malým a stredným štátom ústava berie, veľkým štátom pridáva. Mení spôsob hlasovania tak, že nahrádza doterajšie tzv. vážené hlasy výhodné pre malé štáty populačným princípom výhodným pre štáty s väčším počtom obyvateľov. Spolu s odborníkmi mám obavy, aby doteraz krátke dejiny Slovenskej republiky neboli až príliš krátke. Zmluva o Ústave pre Európu svojimi ustanoveniami zakladá dôvodné obavy, že Európa sa stane nadnárodnou inštitúciou, ktorá bude konať v mene neexistujúceho ľudu a určite nie v mene ľudu Slovenskej republiky. Slovenská republika sa zmení na akýsi región alebo útvar, ktorý stratí všetky atribúty suverénneho a samostatného štátu, na ktorý sme tak dlho čakali a ktorého sa teraz tak ľahko chceme vzdať. Vychádzam z ustanovení, s ktorými sa doterajšia Európska únia bez právnej subjektivity a suverenity zmení na Európsku úniu s právnou subjektivitou a suverenitou. Čím bude Únia silnejšia, tým bude postavenie členských štátov, a teda aj nášho štátu, slabšie. To je argument, ktorý nás varuje a ktorý musíme rešpektovať. Mám obavy o Slovenskú republiku a mám obavy aj o Európu. Pôvodným cieľom integrácie v Európe bolo zabezpečenie mieru, demokracia a hospodársky blahobyt európskych štátov na základe kultúrnej identity. Cieľom predkladanej zmluvy je zdynamizovaný proces integrácie vedúci k stále užšiemu zjednoteniu členských štátov. V tomto procese je varovné zistenie, že konečný stav zjednotenia nie je v ústave definovaný, a teda je otvorený. To zakladá vážne riziká pre Európu, ktoré by sme nemali dopustiť. Ústava nepredstavuje ani federatívny štát, ani konfederáciu štátov, ale už spomínanú nadnárodnú inštitúciu, ktorá využíva prednosti z týchto systémov na zabezpečenie jej mocenských záujmov. Zatiaľ čo v súčasne platných zmluvách nenájdeme ustanovenie vyslovene určujúce a triediace právomoci Únie, v Zmluve o Ústave pre Európu sú priamo zakotvené. Najviac problematická je práve časť III, ktorá je vnútorne rozporuplným a nesúrodým konglomerátom nástrojov, ktoré možno ľubovoľne použiť podľa mocenskej zákazky. Pre politikov a členov politicko-administratívneho aparátu proces prehlbovania integrácie ponúka podiel na globálnych rozhodovacích procesoch a na rozširovaní moci pre reprezentantov veľkých podnikateľských subjektov, zjednodušenie pravidiel, zväčšenie priestoru a sprehľadnenie mocenského centra, na ktoré je možné vyvíjať tlak pri presadzovaní vlastných záujmov. Okrem uvedených dôvodov pre mňa ako poslanca za Komunistickú stranu Slovenska existujú rovnako vážne dôvody na odmietnutie navrhovanej zmluvy. Plne súhlasím so stanoviskami, dôvodmi a výhradami k Zmluve o Ústave pre Európu, ako ich formulovali ľavicové politické sily a zoskupenia v Európe. Pri rokovaní o Rezolúcii schvaľujúcej Zmluvu o Ústave pre Európu poslanci Európskeho parlamentu v konfederatívnej skupine Európskej zjednotenej ľavice, Severskej zelenej ľavice v Európskom parlamente nepodporili takýto návrh. V čom je teda ústava pre ľavicu neprijateľná? Ústavný text trvale zakotvuje politické výhybky, ktoré sa sukcesívne hromadili od zmluvy z Maastrichtu a predstavujú hlavnú prekážku cieľov demokratickej a rovnocennej Európy. Myslím tým najmä kľúčový princíp otvoreného trhového hospodárstva so slobodnou súťažou, štatút a úlohy Európskej centrálnej banky, mocenskú oprávnenosť Komisie v konkurenčnej oblasti alebo vyslovene podriadenie európskej bezpečnostnej a obrannej politiky politike NATO. K starým ustanoveniam pribudli nové, zamerané napríklad na odstránenie všetkých reštrikcií pre priame zahraničné investície. Návrh neposkytuje ani záruky dostatočnej a demokratickej kontroly aktivít európskeho veľkokapitálu či kontroly finančných trhov. Naopak, inštitúciám Európskej únie poskytuje rozsiahle možnosti ekonomického dozoru a koordinácie moci nad ekonomikami členských krajín. V tejto súvislosti spomeniem časť, v ktorej sa hovorí o tom, že cieľom Európskeho systému centrálnych bánk je udržovať cenovú stabilitu, teda nie podporovať ekonomický rast a zamestnanosť. Akákoľvek zmena zákonov, ktorými sa riadi Európska centrálna banka, sa môže uskutočniť iba na základe jednomyseľného súhlasu Európskej rady pozmeňujúcim návrhom ústavy prostredníctvom novej zmluvy, čo je vlastne v praxi nerealizovateľné. Čo sa týka sociálnej oblasti, v zmluve sa síce hovorí o sociálnej Európe, ale zavádzané princípy budú znamenať zhoršovanie pracovných podmienok, menšiu mzdu a väčšiu neistotu zamestnancov. Zmluva nezaručuje ústavné práva na plnú zamestnanosť, toleruje obmedzovanie výdavkov na fungovanie penzijných systémov, útoky na sociálne vymoženosti a základné sociálne služby. V takej citlivej oblasti, ako je sociálna politika, neponecháva plné kompetencie národným vládam. Naopak, núti vlády prostredníctvom tzv. konvergenčných programov, ktoré majú zabezpečiť udržanie deficitu štátneho rozpočtu do 3 % do reforiem dôchodkových systémov a iných reforiem, ktoré znamenajú ďalšiu záťaž pre sociálne postavenie občanov. Ústava neprináša garanciu napríklad oproti snahám presadiť výnimku k smernici o pracovnom čase, ktorá má platiť pre celú Európu a ktorá vo svojich dôsledkoch môže znamenať návrat pracovného zákonodarstva o viac ako polstoročie naspäť. Povýšenie konkurencieschopnosti nad všetko ostatné v Európskej únii nie je pre nás v žiadnom prípade prijateľné. Konkurencieschopnosť áno, ale iba potiaľ, pokiaľ podporuje sociálne práva ľudí, sociálnu súdržnosť a najmä väčšiu sociálnu spravodlivosť. Členka ľavicovej poslaneckej frakcie v Európskom parlamente to upresnila vo svojom vyjadrení. Po každej privatizácii sú likvidované tisíce a tisíce pracovných miest. To, čo dnes prebieha v Európe, pociťujú mnohí ako neuspokojivé. A to nielen nezamestnaní alebo tí, ktorí sú úplne vyradení zo spoločnosti, ale tiež drobní podnikatelia. Skutočne zvýhodňované sú iba niektoré veľké, hospodársky silné koncerny. Tento kontrast medzi rekordnou nezamestnanosťou a rekordnými ziskami ľudia veľmi dobre vnímajú. Mnohí však nevidia alternatívu k liberalizmu a pociťujú bezmocnosť. Zmluva obsahuje pre ľavicu neprijateľné poistky na zachovanie súčasného politického usporiadania. Slúži na posilnenie usporiadania Európskej únie podľa kapitalistického chápania integrácie a neprináša podstatné zlepšenie pre väčšinu obyvateľov členských štátov. Snaží sa ústavne zakotviť dosiahnutý stupeň kapitalistickej integrácie. Cieľom je uzákoniť záujmy nadnárodných spoločností, získať čo najväčšiu slobodu pre voľný pohyb kapitálu, dokonca vylúčenie národného štátu z procesu kontroly svojho ekonomického vývoja. Klasické princípy kapitalizmu, voľný pohyb tovaru, voľný pohyb služieb, práce a kapitálu spolu s neoliberálnou politikou, ako je privatizácia, deregulácia cien, obmedzovanie úlohy štátu, sa stali takými základnými prvkami tejto ústavy. Z hľadiska komunistických strán je úplne neprijateľný zákaz, aby štátne podniky prijímali opatrenia, ktoré by mali nejakým spôsobom diskriminovať súkromný kapitál a zákaz vládam členských štátov poskytovať týmto podnikom podporu, a to aj vtedy, keď je ich cieľom sociálny záujem. Dôsledkom toho je akýkoľvek zámer udržať alebo zakladať štátne podniky a priori posudzovaný ako protiústavný. V súlade so stanoviskami komunistických a ľavicových strán pre Komunistickú stranu Slovenska sú neprijateľné ustanovenia, ktoré sa vzťahujú na činnosť týchto politických strán. Pre nás tvoria neprijateľný rámec. Európska komisia, Rada, Európsky parlament môžu stanoviť presné pravidlá pre činnosť politických strán. Týmto spôsobom sa vytvára ústavou určený priestor na usmerňovanie činnosti európskych ľavicových strán, ktoré obhajujú záujmy pracujúcich, až po obmedzenie činnosti takýchto strán. V tejto súvislosti ešte veľmi vážne varovanie. Návrh ústavy zabezpečuje iba právo na politický názor, ale vyslovene chýba ustanovenie o slobodnom združovaní v politických stranách. V krátkosti – a poznamenávam, že z hľadiska politiky Komunistickej strany Slovenska to považujem za jeden z najdôležitejších prvkov – sa vyjadrím aj k otázke zahraničnej a bezpečnostnej politiky. Ustanovenia, ktoré sa týkajú spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, musím odmietnuť ako neprijateľné pre Slovenskú republiku. Znamenajú úplnú stratu suverenity v tejto oblasti. Či ide o kompetencie Európskej rady, ktorá určuje strategické záujmy Európskej únie a stanovuje ciele spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, či ide o právomoci ministra zahraničných vecí Únie, ktorý sa splnomocňuje na priame vykonávanie, nie na koordináciu tejto politiky, či ide o ustanovenie umožňujúce použiť civilné a vojenské prostriedky pre misie vedené mimo územia Únie, či ide o záväzok členských štátov na postupné zdokonaľovanie svojich vojenských kapacít alebo o kompetencie už zriadenej Európskej obrannej agentúry. Mám veľké obavy z tzv. doložky solidarity, ktorá môže byť zneužitá k potláčaniu pokrokových síl všetkého druhu. Vážené kolegyne, kolegovia, na záver mi dovoľte reagovať na vystúpenie predsedu vlády Mikuláša Dzurindu. Pán premiér, prečítal som si vaše literárne začiatky, kde oslavujete rodnú stranu. Mám pocit, že vo vašom mladom veku ste boli rozumnejší a rozhľadenejší, keď ste oslavovali výdobytky socializmu, ako dnes, keď ste premiérom a rozprávate nám tu nezmysly o zvyšovaní životnej úrovne našich občanov, ktoré realizujete. Z príkladov uvediem jeden údaj, ktorý nechcete počuť. V roku 1948 malo Slovensko 3,6 mil. obyvateľov. V roku 1989 to bolo viac ako 5,6, čo je nárast takmer o 80 %. Aká je dnešná skutočnosť? Podľa prognóz stratí Slovensko do roku 2050 takmer 12 % obyvateľov a jeho populácia klesne zo súčasných 5,4 na 4,7 mil. Druhý údaj. Vaša vláda sa chváli, že sprivatizovala viac ako dve vlády dokopy za viac ako 400 mld. Celkovo sa však sprivatizovalo viac ako za 650 mld. a štátny dlh sa vyšplhal takmer na 21 mld. dolárov. Čo sme za tieto prostriedky kúpili? Druhú najvyššiu nezamestnanosť, najnižšiu životnú úroveň, nižšiu ako v roku 1989, nižší priemerný reálny dôchodok o viac ako 25 % ako v roku 1989. To je hlavná príčina prekážky napredovania Slovenska a občania to vedia. Keby nebolo vás, bol by tu hrdý, vzdelaný a duchom a materiálnymi statkami bohatý národ. Chcem upozorniť na oveľa dôležitejšiu vec z hľadiska nášho štátu. Z analýzy vplyvov členstva Slovenskej republiky v Európskej únii na štátny rozpočet v rokoch 2005 až 2007 vyplýva, že na jednej strane vstup do Európskej únie má priniesť podstatný nárast zdrojov na financovanie rozvojových projektov, na druhej strane v roku 2004 sa prejavili a v tomto roku 2005 sa prejavia zvýšené nároky na štátny rozpočet. Teda momentálne v tomto období sme viac prispievateľmi ako odberateľmi zdrojov z Európskej únie. Nápor na štátny rozpočet v roku 2004 a 2005 v tomto sa neskôr stabilizuje. Zároveň sa postupne začnú prejavovať vo verejných financiách nepriame pozitívne efekty z realizácie mnohých rozpočtových projektov. Počiatočné bremeno, ktoré medzi rokmi 2003 a 2005 predstavuje 16,8 mld. slovenských korún, však jednoznačne a výrazne zaťažuje verejné financie. Podľa analýz náš vklad do Európskej únie a príjmy z Európskej únie budú v roku 2006 vyrovnané a eventuálne pozitíva môžeme očakávať až v roku 2007 až 2008. Túto pravdu je potrebné povedať. Vážení prítomní, predseda vlády pán Dzurinda tu dnes v súvislosti so Zmluvou o Ústave pre Európe hovoril o zodpovednosti. Veľmi rád a často niekedy až inflačne, keď nemá, čo povedať, hovorí o zodpovednosti. Ako občan Slovenskej republiky a ako poslanec parlamentu Slovenskej republiky za Komunistickú stranu Slovenska prejavím svoju zodpovednosť. Zodpovednosť v tom, že predloženú Zmluvu o Ústave pre Európu nepodporím. Je pre mňa neprijateľná a budem hlasovať proti. Na rozdiel od predsedu vlády si nemyslím, že je v záujme Slovenska. Ďakujem veľmi pekne za pozornosť.