K. Tóthová, poslankyňa: (2001-10-24):
Dovoľte, aby som konštatovala, že niečo o týchto aktoch viem a že niečo viem aj o aproximácii. Myslím, že vďaka aktivite a silnému nástupu Mečiarovej vlády v aproximácii dneska sa môžu žať úspechy, pretože skutočne my sme aproximáciu vehementne začali presadzovať, aj na posmech niektorých médií, ale dnes už nikto sa nad aproximáciou práva neusmieva a považuje ju za vážnu vec. Ale myslím, že  spôsob ako sa tu dáva podklad pre aproximačné nariadenia, je viac než hrozný. Paragraf 2  pre aproximačné nariadenia vymedzuje colné právo, bankové právo, vedenie účtov a daní obchod-ných spoločností, duševné vlastníctvo, ochranu pracovníkov na praco-visku, finančné služby, pravidlá hospodárenia a súťaže, ochrany zdravia a života zvierat a rastlín, ochrany spotrebiteľa, technické predpisy a normy, využívanie jadrovej energetiky, dopravu a životné prostredie. No ja skutočne vravím, že už len málo-máločo ostalo a toto všetko vymenované, táto šírka v § 2 má návestie, že možno najmä v oblastiach, ak si vyložíme pojem  najmä v legislatíve, potom dôjdeme k záveru, že vo všetkom. Preto ak je tam slovo „najmä“, je to len príkladný výpočet, ktorý podľa chuti vlády sa rozšíri do takej šírky, že vám neostane ani len jedna tenulinká oblasť, kde by tak vláda nemohla urobiť. Preto, vážené dámy, vážení páni, dovolím si konštatovať, že ak vláda takýto návrh predkladá, tak nepotrebuje parlament. Načo? Všetko vyrieši až na malinkú zúžinu, svojimi vládnymi nariadeniami a nebude sa tu unúvať, aby predkladala návrh a náhodou neuspela, nebude sa unúvať pracovať so svojimi poslancami, ktorí dovolia si náhodou opačne hlasovať, ako pán poslanec Kužma napr., až s tým, že ho, rozmýšľali, potom sa spamätali, idú vylučovať z politického subjektu a podobne. To je trošku nástupná otázka. V zahraničí, kde prijali takéto úpravy, veľmi prísne a jasne špecifikovali, kedy, za akých podmienok a v ktorých oblastiach. To je jedna stránka veci. Druhá, oveľa boľavejšia a vážnejšia, je, že tento zákon sa dostáva paradoxne do kontravýkladu s niektorými ustanoveniami ústavy. Ja som upozorňovala, keď sa prijímala novela ústavy, že novela nie je zosúladená s ostatnými článkami ústavy a že je s ňou v rozpore. A teraz vám môžem ďalší diel preukázať. Už sme uviedli naše pripomienky pri nedopracovaní ústavy, že občania od júla do januára stratili významné ústavné právo, ktoré nechce vidieť pán poslanec Kresák. Samozrejme, ja byť autorom takého nedorobku, tak tiež budem robiť všetko pre to, aby sa to ukrylo. Ale teraz vám budem klásť otázky z ústavy, ako je súladný tento zákon, resp. čl. 13, ktorý bol novelizovaný a hovorí, že povinnosti možno ukladať nariadením vlády. Pozrime si čl. 2, ktorý v ods. 3 hovorí: „Každý môže konať, čo nie je zákonom zakázané,“ a teraz to príde, „a nikoho nemožno nútiť, aby konal niečo, čo zákon neukladá.“ Vážení, ako budete vymáhať povinnosti, ktoré budete zakotvovať do aproximačných nariadení, keď ja ako občan sa odvolám, že, vážení, podľa čl. 2 vy ma nemôžete donútiť na niečo, čo mi zákon neukladá. A toto ste nechali v ústave. Čiže máte kontraprodukt v ústave. Ja totiž  z čl. 2 ods. 3 sa úspešne domôžem a to vám dokážem, a ja osobne pôjdem do Štrasburgu, že vlastne ja nemusím nič konať, pretože čl. 2 ods. 3 hovorí, že nikoho, teda ani občana Katarínu Tóthovú napr., nemôžete nútiť, aby konala niečo, čo zákon neukladá. Ak mi to neuložíte zákonom, vážení, toto vaše aproximačné nariadenie je o ničom. Ďalej, dovoľte mi citovať čl. 67, ktorý uvádza: „Povinnosti pri výkone územnej samosprávy možno obci a vyššiemu územnému celku ukladať zákonom a na základe medzinárodnej zmluvy.“ Vážení, ako vy chcete aproximačným nariadením ukladať povinnosti obci a vyššiemu územnému celku, keď v čl. 67 máte, že to môžete urobiť len zákonom. Teda ani fyzickým osobám, ani subjektom samosprávy tak nemôžete učiniť a potom ja kladiem otázku: Ako to môžete učiniť iným právnickým osobám, keď to nebudete môcť právnickej osobe, obci a vyššiemu územnému celku a nemôžete to fyzickej osobe? Tu prichádza k diskriminácii. Teda vaše nezosúladenie ústavy vyvoláva veľký problém, na ktorý upozorňujem, pretože máte kontraproduktívne ustanovenie v ústave, ktorého realizáciu, keď ho teraz vykonávate, nebudete môcť aplikovať, pretože dôvodne občania a obce a vyššie územné celky sa budú dovolávať, že v zmysle ústavy nemusia tieto povinnosti plniť. Teda, vážené dámy, vážení páni, je to legislatívny návrh, ktorý má veľkú šírku. V takejto šírke to nemožno prijať a má veľké ústavnoprávne problémy, pretože to, čo sa tu ustanovuje, nie je súladné s čl. 2 a čl. 67 ústavy. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.) I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem pani poslankyni Tóthovej. Ďalej v rozprave vystúpi pán poslanec Brňák. P. Brňák, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán pod-predseda vlády, ctená snemovňa, priznám sa, že ako konzervatívne orientovaný človek mám vždycky troška problémy s prílišným novátor-stvom alebo s nejakými revolučnými opatreniami, zvlášť pokiaľ ide o právny poriadok. Bez ohľadu na to si myslím, že riešenie v tej filozofickej povahe, v akej bolo navrhované aj v novele Ústavy Slovenskej republiky, je pre Slovensko žiaduce a potrebné. Otázka, samozrejme, ostáva otvorená v tom smere, ako pripraviť takú predlohu, ktorá bude v podstate vyhovovať aj ostatným kritériám, mimochodom, možno aj tým, o ktorých teraz hovorila moja predrečníčka pani poslankyňa Tóthová. Myslím si, že asi nie je časový priestor dostatočný na to, ani samotná inštitúcia parlamentu, aby sme teraz do hĺbky hovorili o zložitosti tohto problému  predovšetkým z pohľadu právnej teórie a z toho pohľadu, že kam možno zaradiť z hľadiska obsahu, významu, a teda z hľadiska doterajšieho existujúceho nášho právneho poriadku a predovšetkým aj právnej teórie uvedené navrhované aproximačné nariadenia. Myslím si, že aj keď sa tento návrh zákona usiluje pomerne jasným spôsobom urobiť akýsi rez medzi týmito aproximačnými nariadeniami a zákonom ako takým, že z hľadiska toho obsahu a faktického stavu ide vlastne o pomerne podobné, ak nie skoro až identické právne normy z hľadiska právnej teórie, pretože ak na jednej strane povieme, že aproximačné nariadenie môže ukladať povinnosti, ak zároveň povieme, že bude publikované v Zbierke zákonov medzi ostatnými zákonmi, vlastne tým dochádza k akémusi stieraniu tej pomyselnej hranice, ktorá by inak oddeľovala, povedzme, zákon od tohto aproximačného nariadenia. Čiže v tomto smere si uvedomujem tú komplikovanosť celého tohto problému a uvedomujem si tiež potrebu nájdenia nejakého východiskového stavu. Ja si myslím, že na to, aby sme na jednej strane boli do istej miery aj tradiční a do istej miery aj moderní z hľadiska potrieb, s ktorými sa budeme stretávať predovšetkým v budúcnosti, je možné nájsť nejaké adekvátne riešenie. Myslím si, že tie slová, ktoré uviedol pán podpredseda vlády Fogaš, a povedal to niekedy nakoniec svojho vystúpenia v tom smere, že vláda by bola ochotná pristúpiť v podstate aj na taký postup, že vlastne v rámci celého balíka zoznamov, ktorými budú predkladané tieto aproximačné nariadenia parlamentu, vláda bude ochotná akceptovať stanovisko alebo postoj parlamentu v tom, keď povie, že niektoré z týchto aproximačných nariadení by bolo potrebné a žiaduce prijať vo forme zákona, a teda ako keby zavŕšiť proces ich legislatívneho stvárnenia na pôde parlamentu, myslím si, že toto je schodná cesta a že aj na nej by sa dalo pracovať, a že ona by nemusela byť iba vo forme akéhosi gavalierskeho gesta alebo nejakej, by som povedal, džentlmenskej dohody, ktorá nie je popísaná, ale že ona v skutočnosti by mohla byť aj vyjadrená v tomto návrhu samotného zákona. A v takom prípade si viem predstaviť istú bezproblémovosť celého postupu, pretože či chceme alebo nechceme, stále tu stojí základná otázka tak, že podľa Ústavy Slovenskej republiky jediným ústavodarným a zákonodarným orgánom je parlament, je Národná rada Slovenskej republiky a že v skutočnosti nemožno vylúčiť ja nepoviem benevolenciu alebo voluntarizmus, ale vlastnú úvahu exekutív, či už budúcich alebo terajšej, v tom smere, že sa môžu v rámci daného oprávnenia zmocniť aj takých tém, ktoré  v skutočnosti by nemali patriť do pôsobnosti a právomoci vlády v zmysle možnosti vydávania aproximačných nariadení, ktoré teda by neboli iba akýmisi technickými normami, ale ktoré už môžu mať záber a zámysel, by som povedal, všeobecnejší, univerzálnejší a viac sa blížiaci potrebe zákonného riešenia. Čiže v tomto smere ak vychádzame aj z čl. 120 Ústavy Slovenskej republiky, myslím si, že tento článok nám dáva široké pole pôsobnosti v tom duchu, že jednoducho aj keď základné medze celej tejto úpravy sú stanovené v tomto čl. 120, práve tento článok hovorí, že všetko ostatné a celý ten život a celá náplň má byť obsiahnutá práve v zákone, ktorý osobne považujem skutočne za zákon organický v tom smere, že priamo ústava v tomto čl. 120 mu priznáva značnú silu, osobitné, exkluzívne postavenie medzi ostatnými zákonmi v tom smere, že práve tento zákon môže vlastne rozohrať istú hru, ako má byť stvárnené to aproximačné nariadenie. A preto si myslím, že nebolo by v rozpore práve s týmto odkazom čl. 120 a so zákonnou úpravou ak by sme urobili vlastne niečo na spôsob toho, o čom hovoril pán podpredseda vlády, keď to pomenoval síce nie normatívnym jazykom, ale formou možno skôr akýchsi morálnych alebo ľudských, alebo džentlmenských postojov. Myslím si, že ak by sa nám podarilo v druhom čítaní túto myšlienku vtesnať do takej podoby, ktorá by vyjadrovala väčšiu ingerenciu parlamentu v celom tomto procese, že asi by to bolo pre budúcnosť lepšie. Ja od začiatku, keď som do istej miery horoval aj za takýto postup, predovšetkým v oblasti technických noriem z Európskej únie, aby ten postup bol nie príliš zošnurovaný a legislatívne zložitý, ako je pri iných zákonoch na pôde parlamentu, tak... (Ruch v sále.) Pán poslanec Cuper, vyrušujete ma ... aj keď som od začiatku bol za takéto riešenie, od začiatku som bol presvedčený, že úloha parlamentu v celom tomto procese musí byť väčšia. A myslím si, že aj vtedy padali také návrhy, ktoré hovorili, že mohol by byť ten postup jednoducho aj taký, že sa predloží vlastne celý balík takýchto aproximačných nariadení schválených vládou Slovenskej republiky a stanoví sa pravidlo napr. také, teda po ich doručení na pôdu parlamentu, že ak parlament v nejakej lehote, povedzme 30 – 60 dní alebo v nejakej inej, nezaujme k týmto predloženým aproximačným nariadeniam nejaké osobitné stanovisko a nevpustí ich do legislatívneho behu, že má sa zato, že automaticky sú schválené, odobrené a vlastne ten postup vlády nečinnosťou parlamentu je vlastne legitimizovaný a legalizovaný aj tým ústavodarným zhromaždením. Čiže myslím si, že v tomto smere by sa tam mohlo ujať niečo podobné tej myšlienke, ktorá je aj uverejnená v návrhu tohto zákona v tých posledných paragrafoch, kde sa hovorí o tom, že aproximačné nariadenia alebo správa o týchto aproximačných nariadeniach má byť v istom čase predložená v nejakom balíku na pôdu parlamentu. A domnievam sa alebo som presvedčený o tom, že by to nebolo v rozpore so znením čl. 120 Ústavy Slovenskej republiky, pretože v samotnej ústave mechanizmus nejakého odobrenia takéhoto aproximačného nariadenia v nejakom celom balíku alebo v nejakej nečinnosti, alebo s nejakým mechanizmom nie je nejakým nabúraním schváleného oprávnenia vlády Slovenskej republiky takéto aproximačné nariadenia schvaľovať a prijímať, naviac ak stále existuje osobitná úprava v osobitnom článku ústavy, ktorá hovorí o tom, že Národná rada Slovenskej republiky je jediným ústavodarným a zákonodarným orgánom v rámci  Slovenskej republiky, naviac pokiaľ všetci vieme, že tieto aproximačné nariadenia z hľadiska skutočnej faktickej sily sú veľmi podobné v podstate zákonu. Čiže ešte raz. Zmyslom takéhoto postupu by vlastne nebolo šikanovanie vlády alebo odopieranie už dnes ústavného oprávnenia v zmysle čl. 120, ale zosúladenie celého tohto postupu a vybudovanie istého prvku, povedzme, akejsi kontroly alebo akéhosi, povedzme, aj osobitného záujmu parlamentu v prípade, že väčšina, či už dnešná alebo budúca, by jednoducho chcela niektorú z aproximačných noriem, či už z takých alebo onakých dôvodov z hľadiska jej významu, povedzme, vytiahnuť, vyselektovať a posudzovať vo forme, ako je zákon. Čiže mám dojem, že priestor na takéto riešenie tu je, že by sa to mohlo udiať aj v priebehu druhého čítania, pretože bez ohľadu na to, či je to táto vláda alebo budúca, myslím si, že ten rozsah oprávnení vzťahujúcich sa iba na samotnú vládu v tomto procese nie je ústavne vyvážený, že ak má mať tá norma silu a punc toho, čo sa predpokladá v súvislosti s jej schválením, teda tej aproximačnej normy, že bude môcť ukladať povinnosti a že bude publikovaná v Zbierke zákonov, že je tam potrebné do tohto legislatívneho behu nejakým spôsobom zamontovať aj zákonodarný orgán, ktorým je parlament. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.) I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Vyhlasujem rozpravu o tomto bode programu za skončenú. Pán podpredseda vlády bude reagovať na rozpravu. Nech sa páči. Ľ. Fogaš, podpredseda vlády SR: Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, chcem sa vyjadriť, chcem sa v úvode opäť poďakovať za konštruktívny prístup, ktorý odznel vo viacerých vystúpeniach. V podstate ste povedali – aproximačné nariadenia áno. Ale namietali ste šírku tej úpravy, ktorá sa ponúka. Pritom najmä, páni poslanci z opozície, ako by ste nedočítali ten článok, či paragraf, ktorý v ods. 2, naopak, reštriktívne obmedzuje vydávanie aproximačných nariadení. A je to tak, že aproximačným nariadením nebude možné upravovať medze základných ľudských práv a slobôd, štátny rozpočet, a všetky tie veci, kde podľa ústavy majú byť vydané zákony. Pán poslanec Cuper, vy ste poukazovali na, myslím, čl. 51 ústavy, kde to tak je stanovené, a práve my to chceme plnohodnotne rešpektovať. Pozrite sa, pri hľadaní nejakej mustry je veľmi ťažké povedať, že niečo len tak prevezmeme, pretože tieto skúsenosti má tak Anglicko, tak Taliansko, ako Španielsko, Írsko a ďalšie krajiny. Každá z týchto krajín stála v jednej chvíli pred rozhodnutím, ako urýchliť proces aproximácie, ale aj implementácie noriem Európskej únie do svojho právneho poriadku. Nikto nič iné nevymyslel než to, že jednoducho zveril výkonnej moci časť kompetencií, ktoré na to obdobie, dokedy nevstúpil do Európskej únie, plnohodnotne tá moc mohla využiť, práve v záujme toho, čo už som tu raz spomenul. Doteraz sme boli zvyknutí na to, že nás bude chrániť nejaká inšpekcia v súvislosti s kvalitou výrobkov. Nariadeniami vlády to už robíme v súvislosti s návrhom, s prijatím zákona o posudzovaní zhody.  Jednoducho chránime občana tým, že stanovujeme podmienky na kvalitu pre samotné výrobky. Pani poslankyňa Tóthová, povedali ste – aproximačné nariadenia áno. Vláda to predkladá široko. Áno, povedali ste – ústavné problémy. Keď si odmyslím tie vaše perly, tak to je všetko, čo ste povedali. A musím povedať, že široko by to bolo vtedy, keby sme naozaj v § 2 ponechali iba výpočet, ktorý ste povedali vy, a keby sme neprečítali odsek 2. Ale odsek 2 vlastne tak reštriktívne stanovuje prijímanie aproximačných nariadení, že si myslím, že to vôbec nie je žiadna hrozba. A aby ste vedeli, ako to je v iných krajinách, tak vám prečítam článok 4 z jedného z takýchto zákonov, ktoré iste ste, samozrejme, vy možno mali v ruke. Ale, prosím: V oblastiach, ktoré sú uvedené v osobitnom predpise a ktoré nie sú vyhradené na úpravu zákonov, môžu byť príslušné smernice vykonávané prostredníctvom nariadení vlády, ak tak ustanovuje ich zákon, to je náš zákon. A konkrétne právna úprava to negatívne vymedzuje takto: Nie je možné prijať takýmto aproximačným nariadením ustanovenia, vo veciach trestných, administratívnych, občianskoprávnych sankciách je tam, kde treba vytvoriť nové štátne orgány alebo subjekty verejnej správy, alebo ak si to vymedzuje ústava pre samostatný zákon. To je celé. To znamená, že tá šírka úpravy je ešte väčšia, než je tomu u nás. Mohol by som pokračovať v citáciách. A môžem vás ubezpečiť pani poslankyňa, že naše právo, teda naša právna kultúra pozná dokonca vydávanie zákonů o mimořádné moci nařizovací, teda nariadenie vlády, presnejšie povedané, s mocou zákona. A tam tie reštrikcie boli dokonca ešte menšie, než som teraz prečítal. Takže chcem povedať, že som pripravený debatovať, samozrejme, na tému, čo by sme z toho nemuseli upravovať aproximačným nariadením, ale veľmi si vážim konštruktívny prístup, ktorý tu odznel, nájsť taký mechanizmus súladu, ktorý by nám umožnil konať v týchto oblastiach. A čo najširšie konať znamená jednoducho vytvoriť si predpoklady na to, aby sme čo najskôr mohli tento zákon považovať za skonzumovaný, pretože ja predpokladám, že po prijatí do EÚ ho naozaj nebudeme potrebovať. Peter Brňák, pán poslanec, je to tak, že keby sme našli inú mustru, nemal by som žiadne výhrady, aby sme ten § 4 upravili i spôsobom, ako si navrhoval. Problém je v tom, že tým pádom by si Národná rada atrahovala právo, ktoré je ústavne dané len vláde. Preto hovorím, že ak by sme sa zhodli na tej praxi, a môžeme to, povedzme, dať do textu, že pokiaľ Národná rada odporučí vláde Slovenskej republiky, lebo to môže, že zo zoznamu navrhovaných nariadení niektoré z nich treba prijať zákonom, že vláda to rešpektovať bude, to sa mi zdá byť ešte celkom ako priechodné a bez problémové z hľadiska výkladov. A ja som presvedčený, že každá vláda to robiť bude, lebo konečne poslanec stále má zákonodarnú iniciatívu a môže vládu „prekonať“ tým, že ten zákon položí na stôl, aj keď musíme tu rozlišovať, samozrejme, nariadenia s mocou zákona a tie, ktoré nie sú s mocou zákona. Musíme rozlišovať medzi tými, ktorými môžeme stanoviť povin-nosti, a medzi tými, ktorými nemôžeme stanoviť povinnosti. A preto zrejme aj Angličania majú tri stupne a tri mechanizmy. Ten prvý, to sú aproximačné nariadenia zrejme tohto druhu, ktorý navrhujeme my, kde sa to dáva len na informáciu parlamentu, ten druhý stupeň sú s mocou zákona, kde sa dokonca dovoľuje to priamo meniť, a ten tretí stupeň sú také, ktoré parlament vždy musí schváliť, inak nenadobudnú účinnosť. Ale tak ďaleko by som v tejto chvíli nešiel práve preto, čo si hovoril. Jednoducho, zneužitie moci alebo aspoň to, že to nevieme vylúčiť pre budúcnosť, ma znepokojuje. Naša štátnosť je relatívne mladá, má relatívne malé skúsenosti a je teda potrebné, aby sme si postupne tú právnu kultúru pestovali. Myslím si, že prichádzame s miernym návrhom, takpovediac, keby som to mal stupňovať, čo je sila a čo je menej, čo je viac, čo je menej, ktorý nám umožní naozaj sa zorientovať na všetky tie technické normy, ktoré prichádzajú do úvahy z hľadiska negociácie kapitol, ktoré sú otvorené a kde najviac predpokladáme vydanie tých technických noriem. V oblasti duševného vlastníctva prijmeme zákony a potom je už možné, aby sme všetko ostatné aproximovali cez nariadenia. A jeden paradox vám poviem. Máme pripravený zákon o veterinárnej starostlivosti. Je 16 nariadení vlády, ktorých by sa malo podľa tohto zákona vydať. V každom druhom paragrafe by sa malo vydať nariadenie vlády. No tak predíďme tomu práve tým, že umožníme priechod zákonu tohto typu s príslušnými pozmeňujúcimi návrhmi a hľadaním vzájomného konsenzu a potom teda skúsme sa spoľahnúť na to, že nám naozaj ide všetkým o to isté. A to je čo najskoršie vytvorenie takých podmienok, ktoré sú obdobné, ako sú u našich susedov či v ostatných krajinách Európy, lebo ja si myslím, že sme krajinou európskeho typu aj s európskou právnou kultúrou. Verím, panie poslankyne a páni poslanci, že tento návrh zákona podporíte. Ďakujem pekne. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem, pán podpredseda vlády. Chce sa vyjadriť pán spravodajca? Nech sa páči.