Osuský, Peter, poslanec NR SR (2014-06-10):
Ďakujem pekne, pani predsedajúca. Vážená snemovňa, začal by som tým, že nič na svete nemá väčší zmysel ako deti. A potom by som pokračoval tým, že pre tie samotné deti nemá nič väčší zmysel, než aby ich nečakal zlý život, resp. aby ich čakal šťastný život v rámci možností, aby teda neboli programovo poslané do nešťastného života. Budem reagovať na kolegu Štefana Kuffu. Na rozdiel od mojej liberálnej kolegyne, ktorá predkladá tento nestranícky, vonkoncom nie v prospech nejakej politickej strany orientovaný, ale všeobecne prospešný návrh zákona, ja som človek, ktorý je liberálny v ekonomike a ktorého hodnotový svet je – celkom otvorene priznávam – skôr konzervatívny. A pokiaľ ide o liberalizmus v hodnotových sférach, tak som liberálom odtiaľ až potiaľ, nie bezbrehý. A preto to mám možno ešte ľahšie podporiť návrh, ktorý Lucia predložila, pretože je to tak, že na konci toho príbehu môže byť šťastný alebo nešťastný človek. Priaznivci Kalvínovi sa domnievali, že ľudský život je zapísaný v knihe osudu a koho ten osud nie je priaznivý, toho proste neminie. Ja si myslím, že deťom z osád bez elementárnych návykov a vzdelania je naprogramovaný ten kalvinistický negatívny osud. Toto je návrh, ktorý ako všetko v prírode negarantuje stopercentnú úspešnosť, ale stavia mostík z pravdepodobného nešťastia do sveta, kde nešťastie bude menej pravdepodobné. Domnievam sa, že presne ako povedala Lucia, v tom názore na túto normu sa stotožňuje s kolegom Pollákom, ktorý, ak je to tak, ako sa deklaruje, by mal mať za sebou podporu vládnucej strany, ktorá tu má 83 hlasov. A nemyslím si, že by sa dal tento návrh deklarovať za návrh, ktorý bude pomáhať SaS-u k väčším volebným úspechom. Tento návrh by mal pomôcť skôr spoločnosti, ľuďom a predovšetkým – a o to ide – deťom s naprogramovaným málo šťastným alebo nešťastným životom. A pokiaľ ide o ten neliberálny prvok, tak ono je to tak, milý Štefan, vy prevádzkujete doslova bohumilé zariadenie. Ale, samozrejme, to zariadenie nie je povinné. Ľudí, ktorí zomierajú zlým osudom, ťažkou chorobou kvárení, je veľa a len niektorí končia v hospicoch. Ale i tu by sa dalo povedať to, čo ste povedali vy vo svojom vystúpení, že prirodzené pre človeka je, aby umieral obklopený láskou rodiny. Tak ako zomieral starý Zmeko alebo starý Ďurček v diele Jozefa Gregora Tajovského, obklopený rodinou do poslednej chvíle. A vy poviete, áno, tá rodina ho miluje, ale v mojom zariadení sa mu dostáva niečoho, čo mu tá rodina nemôže poskytnúť. A ja hovorím, vďakabohu za vás a za vaše zariadenie, i keď ho vytrhávate z prirodzeného umierania. Z umierania obklopeného milujúcou rodinou. V živote by ma nenapadlo povedať, že narušujete prirodzený beh vecí, lebo ho robíte v dobrom úmysle a robíte to nepochybne k prospechu toho človeka, ak u vás ten proces prebieha, akokoľvek je smutný, v tom najlepšom, čo váš chovanec môže dostať od ľudstva na konci svojej cesty. Takže rozdiel je nepochybne formálne v tom, že tuná to považujeme za normu a tam je to voľba, ale princíp je ten istý. Tiež by bolo najlepšie, keby sa rodina oňho doma mohla tak starať a tak ho obklopovať láskou, aby vás nepotreboval, presne tak by to bolo dobré v osadách pre tie deti. Ale ani jedno, ani druhé, ako nás skúsenosť učí, nie je tak často možné. Preto môžem zahodiť alebo nezahodiť liberalizmus, lebo aj v jednom, aj v druhom prípade ide o človeka. A či ten zomierajúci v hospici, alebo ten, ktorého posielam vedome do najhoršej alternatívy, na nich by nám malo záležať. Takže bolo by veľmi dobré, keby sme takúto normu prijali krížom cez celý parlament, pretože si neviem predstaviť niekoho, kto by si mohol priať, aby deti Cigánov z osád čakal život ich rodičov. A ak môžme spraviť čokoľvek, ísť bez alebo so zohľadnením toho, čo povedala Lucia o ekonomickom aspekte vecí, tak by to mala byť naša, dá sa povedať, takmer humánna povinnosť. Ďakujem.