P. Hrušovský, predseda NR SR: ():
Pre generáciu, ktorá žila v komunistickom zajatí ostnatého drôtu, znamená Európska únia naplnenie sna. Pred pätnástimi rokmi by sme sa tento sen neodvážili takmer ani snívať. Pre nasledujúce generácie bude už život v Európskej únii samozrejmosťou a osobnou príležitosťou. Príbeh o slovenskej ceste do Európskej únie sa dnes šťastne končí. Spolu s Novembrom 1989, vznikom samostatnej Slovenskej republiky v januári 1993 a vstupom do NATO patrí členstvo Slovenska v Európskej únii k štyrom kľúčovým okamihom našich najnovších dejín. November 1989 je základným kameňom, na ktorom je postavená naša súčasnosť. Vďaka Novembru ´89 sme slobodnou a demokratickou krajinou. 1. január 1993 je začiatkom našej štátnej samostatnosti. Sme zodpovední za naše úspechy aj zlyhania, za naše vzostupy aj pády. Sme zodpovední za to, ako uchopíme príležitosti, ktoré pred nás dejiny kladú. Vstup do Severoatlantickej aliancie pre nás znamená potvrdenie našej demokratickej identity, upevnenie našej národnej bezpečnosti a lepšie východisko pre ďalšiu integráciu do Európy. Teraz pred nami stojí ďalšia výzva. Možno najväčšia, akú zažijeme. Európska únia sa pre nás stáva skutočnosťou a príležitosťou. Ale ako všetci vieme, šanca sa dá buď využiť, alebo premárniť. Pýtam sa: Sme pripravení na využitie tejto šance? Aby sme dokázali odpovedať na túto otázku, potrebujeme vedieť, akí sme, akí vstupujeme do Európskej únie. Akú tvár uvidia ostatní členovia Únie, keď si spolu sadneme za jeden stôl? Stáročiami formované tváre Francúzska, Británie, Talianska, Nemecka budú sa pozerať na tvár dospelého partnera, s ktorým možno otvorene hovoriť, alebo na tvár nezrelého mladíka, ktorého bezradnosť a neobratnosť bude vyvolávať rozpaky a nedôveru? Budú veriť našim sľubom a spoliehať sa na našu spoluprácu? Alebo nás budú s nevôľou akceptovať pri témach, ktoré by najradšej riešili sami? Slovensko vstupom do Európskej únie prekračuje hranicu dospelosti, za ktorou bude vystavené skúškam okolitého sveta. Prejavom dospelosti je aj schopnosť vytvoriť si svoj názor, vyargumentovať ho a najmä stáť si za ním. Ak toto dokážeme, budeme vzbudzovať rešpekt a dôveru. K dospelosti patrí aj realistický pohľad na seba samých. Akí teda naozaj sme? Na našej tvári je výrazná črta, ktorá je prejavom akejsi rapsodickosti – citovej nestálosti našej povahy. Vieme byť zapálení a nadšení pre vec. Naši predkovia stáli bok po boku v meruôsmych rokoch, ako aj v memorandovom období 19. storočia. Za víťazstvom vo voľbách v roku 1946 boli občania spoločne túžiaci po demokracii. Zjednotili sme sa aj v Novembri ´89 a vydobyli sme si slobodu. Posledným dôkazom zjednotenia národných elít bola spoločná snaha o začlenenie Slovenska do Severoatlantickej aliancie a Európskej únie po roku 1998. Ale ako v rapsódii, tak aj v našich dejinách naše vzopätia trvajú len krátko. Po chvíľkovom nadšení prichádzajú zostupy do apatie a odovzdanosti. Až príliš často sme v našich dejinách čakali, že niekto naše problémy vyrieši za nás. Boli sme zvyknutí nekriticky preberať vzory od iných v nádeji, že sa tým naše problémy vyriešia samy. Časť našich elít sa preto v minulosti aj z nedostatku vlastného sebavedomia vyhovárala a obracala na Budapešť, Moskvu alebo Prahu. Tým sme ospravedlňovali našu vlastnú pasivitu. Cítili sme potrebu hľadať akúsi skratku, ktorou naše dejiny pretečú tak, že si to väčšina možno ani nestihne uvedomiť. Mali by sme sa poučiť a tieto chyby už neopakovať. Upozorňujem na to, pretože časť z nás má opäť tendenciu hľadať v Bruseli nekritizovateľný vzor. Časť z nás má už teraz snahu pripodobniť Slovensko akémusi aritmetickému priemeru Európskej únie. Časť z nás, tak ako v minulosti, aj dnes verí, že lacnou imitáciou najrýchlejšie prekonáme naše problémy. Vstupom do Európskej únie objektívne strácame veľkú časť našej suverenity. To sa ale nemôže stať zámienkou na zbavenie sa zodpovednosti za nás samých. Takýto prístup by bol chybný a škodlivý. Znamenal by, že nemáme dostatok predpokladov na riešenie vlastných problémov. Práve preto dnes hovorím nahlas a jasne: Tak ako v minulosti, dnes, aj zajtra po našom vstupe do Európskej únie, stále platilo a bude platiť: Naše problémy za nás nikto nevyrieši! Slovenská povaha vie najlepšie precítiť okamihy triumfu či porážky. Obrazne povedané, najlepšie vieme precítiť Ódu na radosť alebo Osudovú. Ale doba, ktorú budeme po vstupe Slovenska do Únie žiť, nebude väčšinu času euforická ani tragická. Čaká nás doba, keď budeme musieť pokojne, trpezlivo a uvážlivo, krok za krokom kráčať za naším cieľom. Niekedy sa nám podarí urobiť dopredu väčší krok, niekedy iba menší. Podstatné však bude, či dokážeme vykročiť a ísť. V minulosti sme totiž mali tendenciu postávať, a dokonca robiť aj kroky vzad. Mali sme tendenciu neustále začínať akoby odznova. Aj preto máme na Slovensku množstvo nedokončených stavieb – obrazne aj doslovne. V náchylnosti každej prichádzajúcej garnitúry búrať, čo bolo postavené, sa prejavuje akýsi nový zlozvyk. Búrať je totiž ľahšie a výsledky sú rýchlo viditeľné. No aký je z búrania osoh? Mali by sme dokázať prekonať tento zlozvyk a vedieť uznať to, čo bolo na práci našich predchodcov dobré. Hľadajme v sebe schopnosť pochváliť iných, ak sa niečo osvedčilo, ukázalo ako životaschopné a prospešné pre krajinu. Začiatkom 90. rokov viedla Slovensko politická generácia, ktorá položila základy slobodného a demokratického zriadenia. Založila tradíciu moderného slovenského parlamentarizmu, prijala Listinu základných občianskych práv a slobôd, pomenovala vzťah k našim menšinám a začala citlivo riešiť krivdy z minulosti. Bolo to pre Slovensko dobré a prospešné. Ďalšia politická reprezentácia budovala nový samostatný štát. Diali sa aj mnohé veci, ktoré vrhli tieň na demokratický charakter našej krajiny a dodnes zanechávajú nezodpovedané otázky. Nemožno však poprieť, že v tejto dobe sa vybudovali základy nového štátu a jeho inštitúcií. Koncom 90. rokov prišla ďalšia politická reprezentácia. Aj v spolupráci s opozíciou sa jej podarilo priviesť Slovensko do Severoatlantickej aliancie a Európskej únie. V súčasnosti robí mnohé opatrenia, vďaka ktorým sa Slovensko postupne dostáva medzi úspešné a atraktívne európske krajiny. Naďalej nás však sprevádza problém, ktorý ohrozuje všetky naše doterajšie úspechy a ohrozuje našu budúcnosť. Je ním alarmujúca miera korupcie a klientelizmu. Ak tento problém nezačneme spoločne riešiť, zo Slovenska nikdy nebude dobré miesto pre život. Vážené dámy a páni, tak ako doteraz, aj po vstupe Slovenska do Európskej únie budeme musieť veľkú časť úloh vyriešiť predovšetkým my sami. Na tomto mieste sa pokúsim pomenovať najdôležitejšie úlohy, ktoré stoja pred nami a ktoré žiadna politická reprezentácia nedokáže vyriešiť izolovane. ● Na Slovensku musia platiť pravidlá. Pre všetkých rovnako. Nikto nesmie byť nad zákonom. ● Na Slovensku sa musí oplatiť poctivo pracovať. Kto na Slovensku pracuje, nesmie byť znevýhodňovaný. ● Slovensko sa musí naučiť byť žičlivé k úspechu dosiahnutému poctivou prácou. ● Slovensko sa nemôže necitlivo obracať chrbtom k najslabším, ktorí sa nevedia alebo nemôžu postarať sami o seba. Nesieme spoluzodpovednosť za ich osud. Časť nevyhnutnej pomoci musí poskytnúť štát. Ale túto úlohu nezvládneme bez pomoci cirkví, občianskych združení, ako aj všetkých občanov ochotných pomôcť. ● Občania Slovenska musia cítiť, že žijú skutočne v jednej krajine. Ani jeden región nesmie mať pocit, že je na okraji záujmu. Solidarita bohatších regiónov s chudobnejšími musí byť samozrejmosťou. ● Slovensko musí byť domovom pre všetkých svojich obyvateľov. Preto by sme mali spoločne hľadať vyváženú a citlivú politiku v oblasti národnostných menšín a etnických skupín, aby sa cítili ako plnoprávni a vítaní členovia našej spoločnosti. ● Potrebujeme slobodnú a rýchlo sa rozvíjajúcu ekonomiku. Preto Slovensko musí byť krajinou vzdelaných a kultúrnych ľudí. Musíme podstatne viac než doteraz podporovať rozvoj vedy a vzdelanosti. ● Napriek snahe o modernosť sa Slovensko nemôže stať vykorenenou krajinou. Strážme si naše tradičné hodnoty, náš vzťah k rodine, deťom a priateľom. Ponechajme si pohostinnosť a ľudskosť, ktoré nám boli vždy vlastné. Je toho určite oveľa viac, o čo by sme sa mali spolu usilovať. Pomenoval som iba to základné, čo by mohlo a malo byť vlastné nám všetkým, pretože je to dobré a prospešné pre Slovensko. Ako povedal už pred 150 rokmi Ján Kollár: „Pracuj každý s chutí usilovnou na národu roli dědičné. Cesty mohou býti rozličné. Jenom vůli mějme všichni rovnou.“ Vážené dámy a páni, tvár nie je charakteristická iba svojimi črtami, ale aj svojím výrazom. Naša tvár, bohužiaľ, až príliš často vyjadruje príslovečnú ubolenosť slovenskej povahy. V tejto súvislosti mám pred očami obraz Patrónky Slovenska, ktorou je Sedembolestná Panna Mária. Niekedy sa mi zdá, ako by sme na tomto symbole videli len ubolenosť, odovzdanosť osudu a tragickosť. Ale práve Sedembolestná Panna Mária poskytuje súčasne úplne iný obraz – vnútornú silu, nádej v pravdu a dobro a vieru v budúcnosť. Takto ju vnímali naši predkovia v rozhodujúcich chvíľach dejín. Práve tento uhol pohľadu by mal byť pre nás inšpirujúci aj dnes. Aj keď Slovensko má mladú tvár, náš charakter sa neformoval iba posledných jedenásť rokov. V tvári našej krajiny sú zapísané historické črty, ktoré ju robia podobnou a zároveň jedinečnou medzi tvárami ostatných európskych štátov a národov. Túto našu jedinečnosť, našu národnú identitu charakterizujú tri piliere. V prvom rade je to naša duša. Sú v nej zastúpené prvky racionality aj emocionality. Práve zastúpenie rozumu a citu sa prejavuje naším nekonfliktným a prirodzeným vzťahom k národom na západ aj na východ od našich hraníc. Aj vďaka tomu k nám ľudia radi chodia a cítia sa u nás dobre. Naša duša v sebe už stáročia nesie tradičnú náklonnosť k rodine a deťom. Naši predkovia sa nebáli aj v ťažkých situáciách privádzať na svet a vychovávať deti. Vďaka tomu sme ako národ obrazne aj doslovne prežili všetky úskalia dejín. Vďaka našej duši sme vedeli v kľúčových okamihoch nájsť v sebe odhodlanie a silu, aby sme urobili potrebný krok vpred. Toto sú vlastnosti, ktoré by sme si mali ponechať, pretože vďaka nim si zachováme našu dušu aj po vstupe do únie. Práve tieto vlastnosti môžu byť naším prínosom do spoločenstva európskych národov. Druhým pilierom slovenskej identity je kresťanstvo. Tvorilo základ našich dejín a ovplyvňovalo ich duchovne aj kultúrne v rôznych historických podobách. Kresťanstvo je základom nášho vnútorného videnia sveta. Dovolím si tvrdiť, že ak by sme sa ho vzdali, vzdali by sme sa aj našej národnej podstaty. Nijaký strom dlho neprežije, ak mu začnú odumierať korene. Toto je posolstvo, ktoré by sme mali v Európe šíriť. Budeme tým brániť Európu a súčasne budeme chrániť aj seba. Samozrejme, vnímame aj všetky pozitíva moderného štátu založeného na demokracii, rovnosti ľudí a solidarite. Vedomie duchovných koreňov modernú Európu nepopiera, naopak, dodáva jej integritu a stabilitu. Tretím pilierom našej národnej identity je schopnosť otvoriť sa a osvojiť si inú kultúru, myšlienky a vplyvy. Čím by bolo Slovensko bez Karpatských Nemcov? Práve oni položili už pred ôsmimi storočiami základy mnohých našich miest. Čím by bola slovenská história bez Uhorska? Práve našou účasťou na uhorských dejinách sme stáročia bránili Európu pred náporom Osmanskej ríše, ktorá predstavovala smrteľné ohrozenie našej civilizácie. Čím by boli naše dejiny bez Československa? Práve vznik spoločného demokratického česko-slovenského štátu bol mocným impulzom, ktorý Slovákom umožnil vyhnúť sa asimilácii, prekonať národnostnú letargiu a ďalej rozvíjať svoju vzdelanosť, kultúru a svoje sebavedomie. Čím by bola slovenská kultúra bez našich ľudí, ktorí študovali na univerzitách a prinášali domov duchovné bohatstvo z Halle, Prahy, Budapešti, Viedne alebo z Paríža? Ani dnes sa nebojme otvoriť všetkému dobrému, čím nás spoločenstvo európskych národov môže obohatiť. Ak si uchováme našu dušu, kresťanské základy a otvorenosť voči svetu, nebude pre nás toto spojenie rizikom, ale príležitosťou a výhodou. Vážené dámy a páni, veľmi si želám, aby naša tvár vyžarovala v Európskej únii sebavedomie. Naša identita tomu dáva dobrý základ. Viem, že sebavedomiu sa treba učiť. Prichádza postupne s dosiahnutými úspechmi. Predpokladom pre zdravé sebavedomie je poznanie a prijatie vlastnej minulosti. Predpokladom zdravého sebavedomia je poznanie našich dobrých aj zlých vlastností. Len keď budeme sebavedomí, dokážeme sa spoľahnúť na vlastné sily a budeme mať odvahu presadzovať naše záujmy. V Európskej únii budeme potrebovať sebavedomie a odvahu od prvého okamihu nášho vstupu. Uvedomme si, že ako plnoprávny člen Európskej únie máme právo na vlastný názor. Máme právo na presadzovanie našich národných záujmov. Máme právo na návrhy z Bruselu odpovedať ÁNO aj NIE. Miera nášho sebavedomia sa bude dať odmerať práve našou odvahou povedať ÁNO, ale aj NIE. Sme natoľko sebavedomí, že budeme vedieť povedať nahlas NIE? Sme odhodlaní použiť pri obhajobe našich záujmov aj právo veta, ak to bude nevyhnutné? Ktoré témy sú pre nás natoľko dôležité, aby Slovensko povedalo NESÚHLASÍME? To sú otázky, na ktoré budeme musieť veľmi rýchlo nájsť slovenské odpovede. Inak sa môžeme v Európe stratiť. A to, ako verím, nikto z nás nechce. Nebojme sa toho, že sme malá krajina. Takýto argument neobstojí! Ak chceme obhajovať naše záujmy v rámci Európskej únie, vždy si môžeme nájsť spojencov. Veľa spoločného máme s ostatnými menšími štátmi. Spoločné záujmy máme celkom prirodzene s našimi stredoeurópskymi susedmi. Rakúsko bolo pre nás počas komunizmu okienkom slobody, ktoré nás spájalo s demokratickou Európou. S Maďarskom máme spoločnú deväťstoročnú uhorskú históriu. S Čechmi sme počas sedemdesiatich rokov prežili veľa úspechov aj pádov. S nimi sme prežívali aj štyridsaťročné obdobie komunizmu a spolu oslavovali jeho pád. Dodnes si vysoko vážime ich pomoc v časoch najťažších. Zvláštnou kapitolou – a sférou nevyužitých možností – sú naše vzťahy s Poľskom. Uvedomujeme si dôležitú úlohu Poľska pri zabezpečovaní stability strednej Európy. Nezabúdame ani na Ukrajinu. Jej západná časť bola tak ako my a naši susedia súčasťou Habsburskej monarchie. Na Podkarpatskej Rusi žije dodnes mnoho Slovákov a tiež Rusínov, s ktorými nechceme pretrhnúť kultúrne a ľudské väzby. Verím, že aj Ukrajina sa raz stane členom Európskej únie. Pokiaľ dokážeme otvorene komunikovať a nachádzať s našimi susedmi spoločné hodnoty a záujmy, môžeme spolu úspešne a pozitívne vplývať na budúcnosť novej, zjednotenej a lepšej Európy. Vážené dámy a páni, každý príbeh aj každá cesta má svoj začiatok a koniec. Cesta, na ktorú sme sa vydali v jeden krásny zimný deň v decembri ´89, sa završuje. Chcel by som sa v tejto chvíli z celého srdca poďakovať všetkým občanom, ktorí vytrvali na tejto ceste, a tiež politikom a verejným činiteľom, ktorí k tomuto úspechu prispeli. Od zajtra stoja pred nami nové výzvy. Je na nás, ako na ne odpovieme. A preto: Majme svoje sny, ale nestrácajme pôdu pod nohami. Buďme otvorení, ale chráňme si svoju jedinečnosť. Kráčajme vpred, ale nezabúdajme, odkiaľ sme vyšli. Nech nám v tom Pán Boh pomáha! (Potlesk.)