D. Jarjabek, poslanec: (2007-09-04):
Ctené kolegyne a kolegovia, trio koncipientov návrhu na odvolanie ministerky práce, sociálnych vecí a rodiny sa so svojou úlohou veľmi, takpovediac, neprplalo. Ich text je strohý, rázny a úsečný. Nehovoriac o tom, že vidia istú pochybnosť alebo že majú pocit, že kroky pani ministerky Tomanovej by mohli mať v tom či onom smere nejaké negatívne dopady, ale oznamujú pani ministerke, že ohrozuje, nezodpovedne hospodári, diskriminuje, demotivuje, podporuje a ešte raz ohrozuje. A punktum. Že sa o tom dnes nejaká 150-ka poslancov bude zopár hodín rozprávať a zďaleka nie je isté, že plénum Národnej rady Slovenskej republiky ako kompetentné fórum vydá nález, že je všetko tak, ako si myslia poslanci pán Bárdos, pán poslanec Jozef Mikuš, eventuálne pani kolegyňa Mária Sabolová, to akoby predkladateľov ani nezaujímalo, akoby kdesi vo hviezdach bolo raz a navždy dané, že ich názory, že ich názor je ten správny a inej pravdy jednoducho niet. Nejdem sa tu štylizovať do pózy nejakého experta na problematiku rezortu práce, to mi skutočne neprináleží a rovno sa priznám, že komplikovanosť celého systému nášho sociálneho zabezpečenia dôchodkov, podpory rodín a všetka tá súvisiaca agenda bývajú na môj vkus až príliš často témami sťažností, s ktorými sa na mňa obracajú občania pri mojich návštevách slovenských miest a obcí. Bez váhania by som podporil hoci aj opozičný návrh, ktorý by ten systém zjednodušil a občana by stál menej peňazí. Ale aby sme to dosiahli, museli by sa naplniť dva základné predpoklady. Odvody by muselo platiť viac ľudí a čerpať z nich by muselo menej. Ibaže kto sa v problematike vyzná, nepochybujem, že takýchto ľudí je tu z koalície a opozície veľmi veľa, vie veľmi dobre, ten pozná aj vývojové trendy, s ktorými nič nerobí ani radikálna premena vládnej orientácie, demografický vývoj je totiž behom na veľmi dlhé trate, takže bude mať stále viac starších, a teda na dôchodky a sociálne príspevky odkázaných občanov a stále menej bude tých, ktorí sa aktívne budú podieľať na tvorbe zdrojov, z ktorých sa to bude financovať. Taká je pravda. Napokon veľmi sugestívne nám to v tejto sieni vykresľoval expremiér, Kaník a jeho kolegovia a stranícke opory, keď pred pár rokmi predkladali návrh balíka tzv. sociálnych reforiem, tých reforiem, ktorých nehumánnosť aspoň v tých najextrémnejších podobách potom pred voľbami odstraňovala jeho vtedy ešte politicky nezaradená a odborne nominovaná nástupkyňa, dnes už podpredsedníčka a poslankyňa SDKÚ pani Radičová. Zaujímavé je, že najskôr pani Radičová robila poradkyňu pánovi Kaníkovi a potom, keď sa úlohy vymenili, tak pán Kaník robil poradcu pani Radičovej – milé. Je nám, ctené kolegyne a vážení kolegovia, všetkým veľmi jasné, že najlacnejší je ten systém sociálnej starostlivosti, ktorý občania nie sú nútení využívať. Najlacnejšie sa jednoducho robí sociálna politika vtedy, ak ľudia majú prácu. A v takom prípade to môže byť dokonca politika veľkorysá, ba priam rozšafná ako pred rokmi v severských krajinách, ak som si to dobre načítal. Naším problémom je, že slovenská ekonomika nemala možnosť postupne sa vyvíjať nejakých 100 či 200 rokov bez vojen a iných katakliziem, ale že od vzniku nášho štátu ideme z jednej transformácie do druhej. V závere 80. rokov na povestnom Prognostickom ústave vtedajšej federálnej Akadémie vied vznikala Prognóza vývoja spoločnosti s výhľadom do roku 2010. Teda čosi ako kvalifikovaný dlhodobý odhad, aké zmeny spoločnosť čakajú. Prácu ani nezavŕšili a už neplatili základné východiská. A od tej chvíle niet kompetentného, komplexného a kvalifikovaného odhadu, v akej je a bude štát kondícii a aký bude jeho vývoj v tom-ktorom časovom horizonte. Nepochybujem, že pani ministerka Tomanová, rovnako ako jej predchodkyňa a predchodcovia by boli tými najspokojnejšími vysokými štátnymi úradníkmi, keby sa mohli v parlamente prezentovať návrhom zákona, ktorý by podstatne zvýšil dôchodky, povedzme na 90 % z platu v posledných piatich rokoch zamestnania, ktorý by štedro zaopatril deti, poskytol spravodlivú a dôstojnú náhradu ľuďom, ktorí stratili možnosť zarobiť si svoje životné potreby v dôsledku invalidity. Nepochybujem, že každý z nich by veľmi rád posielal pred začiatkom školského roka rodičom pár tisícové šeky s príspevkom na nákup napr. školských potrieb, umožnil dôchodcom využívať kúpele, verejnú dopravu či rekreačné zariadenia za symbolickú cenu a urobil množstvo podobných krokov, ktoré majú jednu zvláštnosť – keď ich robíme my, je to prejav populizmu a keď ich čo len v náznaku robila súčasná opozícia, bola to starostlivosť o občanov. Viete, náš koalično-opozičný spor o ministerku Tomanovú nie je podľa môjho vnímania vôbec o tom, že „ohrozuje, nezodpovedne hospodári, diskriminuje, demotivuje, podporuje a ešte raz ohrozuje“, ale o tom, že v rezorte práce, sociálnych vecí a rodiny robí ľavicovosociálnu demokratickú politiku; presne podľa čl. 55 Ústavy Slovenskej republiky. Tak ako ju v mnohých iných rezortoch robia mnohí iní ministri. Lenže ak sociálnodemokratický charakter vedenia rezortu obrany nemá vplyv ani na naše členstvo v EÚ a NATO, ani nezmení marginálnosť našich ozbrojených síl v európskom kontexte, sociálnodemokratický charakter konkrétnej sociálnej politiky vlády občan bezprostredne cíti. A to našu pravicovú opozíciu znepokojuje a núti organizovať okrem mediálnych a treťosektorových kampaní aj mimoriadne schôdze parlamentu. Pravici sa hodilo argumentovať potrebou rezervných zdrojov pre transformovaný dôchodkový systém, keď presviedčala verejnosť, že štát sa má vzdať svojho najcennejšieho majetku – plynárenského priemyslu, elektrární a pod., a odovzdala ho do rúk zahraničných spoločností, pri ktorých už ani neprekážalo, ak boli štátne. To sme si vtedy vypočuli kvalifikovaných rétorických vystúpení, ako sa akumulujú zdroje, ktoré bez problémov vyriešia funkčnosť systému v čase jeho transformácie. Pravici sa hodilo argumentovať negatívnym demografickým vývojom pri doložiteľne Ústavným súdom konštatovanom protizákonnom odnímaní invalidných dôchodkov tisíckam bývalých baníkov a ľudí z iných rizikových pracovísk. Dnes, naopak, reční o ohrození, nezodpovednom hospodárení, diskriminácii, demotivácii, podpore a ešte raz ohrození, pričom sociálne odkázaní dostávajú príspevky, ktoré nedostávali, a štát v rámci svojich možností sa usiluje ľuďom pomáhať. Keby som bol pravičiar, možno by som si tiež teraz sebecky a egoisticky vykrikoval s mojimi opozičnými kolegami, že štát by mal radšej znížiť odvodové zaťaženie, že by sme mali platiť menej na daniach i poistení a návrhy pani ministerky Tomanovej na zvýšenie dôchodkov, nemocenských plnení či sociálnych dávok by som označoval za ohrozenie a diskrimináciu. Lebo darmo, v tom je ten podstatný rozdiel medzi nami, vy pravičiari ste presvedčení, že každý sa má o seba starať sám, no a my sociálni demokrati zasa tvrdíme, že medzi slušnými ľuďmi je dobrým zvykom správať sa solidárne, a ctíme tu Dobšinského paralelu o troch grošoch; teda pravidlo postarať sa aj o tých, čo umožnili žiť nám, aj o tých, ktorí nás raz nahradia. Keby som bol pravičiar, asi by som tiež premýšľal, či si za druhý groš kúpim nový dom a za tretí pôjdem na Floridu dovolenkovať po namáhavom sedení v niekoľkých dozorných a správnych radách, a asi by som len za čosi na úrovni literárneho hororu ako Čenkovej deti považoval správy o tom, že v 21. storočí v strede civilizovanej Európy živoria ľudia, ktorí by pracovať vedeli a chceli, ale niet pre nich roboty, že z Mlynských nív odchádzajú stovky a tisíce vysokoškolsky vzdelaných Sloveniek, aby prebaľovali deti a umývali riad v západnej Európe, a že stovky a tisíce slovenských vysokoškolákov trávi leto v nejakých amerických pohostinných zariadeniach či na pumpách, ale potom cez rok postupne strovili, čo zarobili. Keby som bol pravičiar, asi by som vedno s vami rečnil o tom, ako našim mladým ľuďom pomôže, že spoznávajú svet, no ale ako sociálny demokrat nemôžem nevidieť, že títo ľudia pomáhajú svojimi daňami aj odvodmi plniť kasičky dôchodkových poisťovní, z ktorých o svojich penzistov sa starajú v Nemecku, Británii či v Holandsku, o invalidov a sociálne odkázaných v Belgicku, Taliansku či vo Švédsku. Ale že keď sa raz ich čas naplní, bude sa o nich starať slovenský sociálny a penzijný systém, do ktorého v čase svojej pracovnej aktivity prispievali minimálne alebo vôbec nie. Dámy a páni, my sme vlastne takí staromódni. My si uvedomujeme, že okrem ľudí, ktorí majú svoj osud vo vlastných rukách, tvoria spoločnosť aj ľudia, ktorí už alebo ešte potrebujú pomoc a opateru, že sú tu tí, ktorým vraciame požičané a ktorým požičiavame, nesebecky a neegoisticky, ale uvedomujúc si, že kvalita života celej spoločnosti je priamo závislá od kvality života tých najohrozenejších medzi nami. Dámy a páni, parlament je od francúzskeho slova „rozprávať“ a sú na svete aj parlamenty, v ktorých sa nielen rozpráva, ale aj počúva. A tak si vravím, skúsme pri tejto čo ako nekvalifikovane pripravenej príležitosti jeden druhého sledovať nielen ako protivníka, ale pokúsme sa aj počúvať, čo tu z jednej i druhej strany zaznie, hoci by to malo poslúžiť iba tomu, aby sme sa presvedčili, že máme lepšie argumenty ako oponent. Dámy a páni, v októbri 2005 v tejto snemovni cez hodinu otázok vtedajšia ministerka práce, sociálnych vecí a rodiny pani Radičová na otázku, či pripravuje ďalšie novelizácie zákonov, povedala, citujem: „Pýtam sa, budeme konštatovať nedostatky, chyby bez pokusu o nápravu i cestou novely, alebo budeme pokračovať v chybách a necháme ich tak, keď reflektujeme nedokonalosti a chyby? Asi sú potrebné novely.“ Pani ministerka Tomanová i vláda neraz a zoširoka vysvetľovali, v čom vidia najvýznamnejšie problémy rezortu práce, sociálnych vecí a rodiny, a postupne sa nám na program dostávajú návrhy zákonov, ktoré majú zistené nedostatky odstraňovať. Takže teraz sa nepýta pani kolegyňa Radičová, ale ja: Dámy a páni, budeme konštatovať nedostatky, chyby bez pokusu o nápravu i cestou novely, alebo budeme pokračovať v chybách a necháme ich tak, keď reflektujeme nedokonalosti a chyby? Asi sú potrebné novely. Ďakujem vám za trpezlivosť a pozornosť. (Potlesk.)