Mikloško, Jozef, poslanec NR SR (2013-03-25):
Vážená pani podpredsedníčka, vážené kolegyne, vážení kolegovia, vraciam sa v druhom čítaní k téme Slovenského historického ústavu v Ríme. Znova zopakujem, že Rím, ako kolíska kresťanstva aj civilizácie u nás, je jadrom mnohých historických udalostí a problémov. Mnohé staré správy panovníkov, vedcov, spisovateľov aj nunciov smerovali do Ríma alebo do Vatikánu a tam ležia v archívoch, talianskych, rímskych, aj sanmarínskych, aj Zvrchovaného rádu maltézskych rytierov, aj v tajných vatikánskych archívoch, ktoré sa postupne otvárajú, aj vo vatikánskej apoštolskej knižnici, ktorá je otvorená, atď., avrivo kongregácií, univerzít, reholí. Sú otvorené pre bádateľov, ale Slovensko na teraz k nim nemalo systematický prístup. V Ríme je v súčasnosti asi štrnásť historických ústavov a mnoho iných inštitúcií, ktoré sledujú históriu svojich národov, svojich krajín, a dohromady niektoré majú tridsať, štyridsať pracovníkov, ktorí sa tejto téme venujú. Všetci naši susedia niečo takéto majú dlhodobo, publikujú, organizujú vedecké podujatia, sú v asociácii, ktorá ich všetkých združuje a ktorá im dáva veľké privilégiá na poli vedeckom, ale aj organizačnom. Slovenský historický ústav v Ríme má vlastne už dvadsaťdvaročnú tradíciu a históriu, pretože sa zahájil slávnostne 29. novembra 1991, ale nebol navrhnutý zákonom, iba uznesením vtedajšej vlády, bola na to daná jednorazová dotácia milión korún a bol slávnostne v Ríme, za účasti mnohých predstaviteľov ministerstiev, akadémií, univerzít, otvorený. A konečne začali do Ríma prichádzať aj historici, ale veľmi slávni, pán Marcina, pán Sedlák, pán Horváth a ďalší, Šimončič, ale keď sa peniaze, milión minul, tak činnosť sa utlmila. A toto sa opakovalo vždy, keď sa niekto pokúsil o nejaké znovuzrodenie, našiel niekoľko zdrojov, nejaký grant, ale nikdy to nebolo zo zákona, nikdy to nebolo systematické, až tá situácia sa prakticky veľmi obmedzila, utlmila. Táto historka, žiaľ, pre Slovensko nie je slávna, objavilo sa tam a veľa rôznych nekompetencií, neprofesionality a takej vedeckej, by som povedal, závisti, keď prečo on, keď nie ja. V dôvodovej správe je táto historka podrobnejšie popísaná, vlastne už v druhom čítaní nemusí sa o tom hovoriť, však to viete. Tento návrh zákona, nie je to jeho prvá verzia, vznikol po opakovaných diskusiách s ministrami – Lajčákom, ministrom financií a ministrom školstva, kde kompetencia vedy, výskumu patrí. Všetci traja ministri opakovane potvrdili súhlas a odporúčanie pokračovať v tomto. A zdôrazňujem aj ja, že je to vec nepolitická, nekonfesijná, prechádzajúca cez celý parlament, a teda vec, ktorá, aj poslanci, ktorí to navrhli, nebudú mať v budúcnosti žiadne angažmán, ale nechajú to na odborníkoch tak, ako to umožňuje tento zákon. Všetky pripomienky, ktoré boli z týchto ministerstiev, sú zahrnuté už do poslednej verzie. Potom prišli ešte ďalšie pripomienky z legislatívy Národnej rady, o tom bude pán spravodajca informovať. Prešlo to cez päť výborov, o tom tiež asi bude. A teda v prípade schválenia, myslím, že by to bol historický fakt a udalosť, by potom tak, ako je to dané v zákone, sa vypracoval štatút a podľa neho by sa potom postupovalo v práci tohto historického ústavu. Postup je asi taký, že vlastne univerzity z celého Slovenska, to je dôležité, aby to bolo celoslovenské, dajú kandidátov na členov vedeckej rady. Minister školstva navrhne deviatich členov vedeckej rady, ktorí nebudú mať žiadny nárok na plat, ale budú zasadať tu na Slovensku, a tí budú vlastne voliť aj budúceho riaditeľa, aj vyberať štipendistov. Okrem rozpočtu, ktorý je navrhnutý, tak vlastne bude možné sa prípadne, ale to závisí od ich šikovnosti, napojiť na Európsku úniu, na rôzne granty akademické, univerzitné, čiže tých zdrojov by mohlo byť v budúcnosti viacej. Takže úvodom snáď len toto. A som vďačný všetkým, ktorí sa pričinili o to, že tento zákon došiel do takéhoto štádia. Ďakujem.