Gaborčáková, Soňa, poslankyňa NR SR (2017-05-17):
Ďakujem za slovo. Tak chcela by som sa v prvom rade vyjadriť, že materské školy sú predprimárne vzdelávanie a každopádne patria do celkového vzdelávania. Ak sme sa dotkli predprimárneho vzdelania, musíme vlastne povedať, že problém je v tomto v materských školách s dotáciami na prípravkárov. To znamená, čo uhradiť za tie peniaze, ktoré prídu v rámci štátnych dotácií. Čiže nie je to problém len vzdelávania žiakov zo sociálne znevýhodneného prostredia, ale je to problém našich prípravkárov a našich pani učiteliek, ktoré pracujú v týchto materských školách. Problém je s nevyrovnanými platmi učiteliek materských škôl, ktoré, v minulosti stačilo na to, aby vzdelávali, skončili strednú školu, teraz je predprimárne vzdelávanie súčasťou vysokoškolského vzdelávania, a teda robí to veľký rozdiel, žena, ktorá má odučené tridsaťpäť rokov a v rámci predprimárneho vzdelávania má častokrát nižší príjem ako teda mladá žena, ktorá príde s vysokoškolským vzdelaním. Čiže to je potrebné, aby sme si uvedomili pred predprimárnym vzdelávaním, a tiež dostupnosť voľných miest predprimárneho vzdelávania a v jednotlivých regiónoch. A taktiež, že pomôcky, žalúzie a ďalšie veci, na ktoré sa skladajú rodičia. To znamená, nemáme problém len so žiakmi zo sociálne znevýhodneného prostredia, problém majú aj matky, ktoré dávajú teda deti do materských škôl, ako aj učitelia, ktorí tam učia. V skratke, ak sa môžem vyjadriť, tak aby sa mohol uskutočniť tento návrh zákona, z môjho pohľadu je potrebná motivácia rodičov, ktorá bude kľúčová. To znamená, aby sme motivovali efektívne. Tiež mám za to, že rodičia týchto detí by mali pracovať v rámci pozitívnej diskriminácie v nejakom sociálnom podniku a to by ich motivovalo dobrovoľne dávať deti do materských škôl. Čo sa týka toho obmedzenia tri roky, ja mám za to, že trojročné deti, ak som si zobrala materskú školu, ktorá funguje v Spišskej Novej Vsi popri teda osade, tak dlhoročné skúsenosti sú v tom, že malé deti často plačú, pretože tam funguje tzv. opičia láska, a pokiaľ tá rómska matka vidí, že to dieťa plače, akonáhle to urobí dvakrát, trikrát, už to dieťa do materskej školy nedáme. Ak to uvidí tiež možno násilím, že tam má chodiť, tak bude to problém, preto si myslím, že musíme klásť dôraz práve na motiváciu týchto rodičov, aby tieto deti dali do tých materských škôl. Celkom sa mi vidí otázka štvor- aj päťročných detí a ak by bolo potrebné, tak ročný odklad. Čo sa týka fungovania nultého ročníka, má úplne iný režim a práve pre žiakov zo sociálne znevýhodneného prostredia sa javí ako nie veľmi dobrá alternatíva, pretože ten nultý ročník už funguje ako systém školský, a predsa len to dieťa sa cíti v materskej škole bezpečnejšie. Takže súhlasím s tým, aby skôr bola podporená dochádzka dlhšia v materskej škole ako teda potom v samotnej škole ako nultý ročník. Čo je podmienka pre to, aby teda tento návrh zákona mohol byť uplatňovaný, je prítomnosť špeciálnych pedagógov. V rámci toho sme rozprávali aj s pani riaditeľkou, ktorá dlhodobo pracuje v takejto škôlke a naozaj hovorí, že je potrebné, aby sa na tieto deti išlo pomalšie a iným metrom a veľmi by privítali, aby aj v rámci výziev to vykonávali špeciálni pedagógovia, pretože oni to nestačia, alebo teda nemajú až také skúsenosti v rámci učebných osnov ako oni. A taktiež zabezpečenie stravy v rámci sociálnej oblasti, keďže pracujem v tejto oblasti, patrí do existenčného minima jedno jedlo denne. Ja si myslím, že ak by tie deti boli najedené a dostali teplú stravu, len by sme zabezpečili teda tzv. existenčné minimum v spojitosti s ministerstvom práce, sociálnych vecí a rodiny. Na čo ešte chcem poukázať, je každopádne motivácia spojená s terénnou prácou. Chcem povedať, že komunitná sociálna práca dnes funguje len v rámci projektov, existuje veľmi málo a neviem, či vôbec existujú miesta, kde komunitná sociálna práca sa financuje z rozpočtov miest a obcí. A ja kričím a dávam veľký výkričník, čo to bude, ak skončia eurofondy. Ďalší náznak k tomu, aby sme na predprimárne vzdelávanie napojili ďalšie vzdelávanie, a teda ak hovoríme o tom, že je potrebné tie deti reálne diagnostikovať alebo riadne spoznať, či naozaj ide o mentálnu retardáciu, alebo ide teda o dôsledky sociálne znevýhodneného prostredia, musím poukázať na to, že aj deti, žiakov teda zo sociálne znevýhodneného prostredia učí v rámci integrácie bežný učiteľ, vzdeláva, tieto deti vzdeláva podľa osnov špeciálnych základných škôl, pričom bežný učiteľ učí úplne podľa iných osnov, a teda môže tam upravovať hodnotenie. Ide to pomalšie alebo s asistenciou, ale teda ak zaradíme dieťa ako žiaka so sociálne znevýhodneným prostredím, hneď musíme v rámci školských zákonov rešpektovať to, že pôjde podľa osnov špeciálnej základnej školy, na čo sa mnohokrát zabúda. A poslednú vec, ktorú by som rada spomenula, je diagnostika. Stávajú sa veci, že v rámci metodických pokynov, ktoré dostali hlavne v Prešovskom kraji, aby teda dávali pozor a rozdeľovali deti, či majú mentálnu retardáciu alebo nemajú, sa stáva to, že určujú im tzv. výraznú zaostalosť, čo špeciálna pedagogika ani, ani v podstate vzdelávanie ako také nepozná, a zabudli na druhú vec, že po roku nedávajú opäť rediagnostikovať tie deti. To znamená, ak chce zarobiť bežná škola na takýchto deťoch, tak si ho nedá jednoducho rediagnostikovať a je to dieťa buď integrované, alebo nikto sa nestará o to, akým učivom v konečnom dôsledku skončí, alebo teda ide teda do špeciálnej školy, kde tiež sa opäť nerediagnostikuje, a teda nevieme povedať naozaj, že či teda tá výrazná zaostalosť bola zo sociálne znevýhodneného prostredia, alebo ide o nejakú formu mentálnej retardácie. Ak by sme chceli načať problematiku diagnostických procesov, na to by mi bolo potrebné aspoň 20 minút. Aj to je vec, ktorú ak otvoríme, musíme si uvedomiť jednu dôležitú vec, že z priemeru sa nám stane nadpriemer. A tomu musíme vlastne podísť tým, že zmeníme celý systém vzdelávania, a to je veľmi dôležitý aspekt pri týchto zákonoch, ktoré prijímame. Ďakujem.