Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2014-10-17):
Ďakujem vám za slovo, vážená podpredsedníčka Národnej rady Slovenskej republiky. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, vážený pán minister, vážený pán spravodajca, opäť trocha roztrasene, ale s vďakou, že mám takú možnosť, som si zobral so sebou Ústavu Slovenskej republiky, teda dokument, na ktorý sme tu všetci, verím, že v úprimnej viere dali istý sľub, a ktorý budeme napĺňať až do skončenia našich mandátov, alebo sa máme aspoň o to úprimne snažiť. Ak by som chcel byť predsi len napriek takémuto vážnejšiemu úvodu trocha vtipný, ale ja vtipný neviem byť, ale tak by som možno skúsil povedať takú nejakú parafrázu. No tak vidíte, pani Müllerová, tak sa nám prepravné obaly dostali do ústavy tak ako Pilát do kréda. Je to naozaj niečo neobvyklé, že v ústave, ktorá má mať istý pátos, vznešenosť a ktorá má mať veľmi všeobecné, ale zaväzujúce, samozrejme, parametre, hovoríme o prepravných obaloch, resp. spotrebiteľských obaloch. Ale ono to má svoju históriu a na veci sa treba pozerať v súvislostiach, a keď príde na zvažovanie, nuž tie súvislosti treba vidieť podľa ich váhy. Začal by som tým, že naozaj máme šťastie, že Slovensko má veľa dobrých, pozitívnych vodných prívlastkov. Sme objektívne strecha Európy a vôbec nie deravá. Hlavná európska rozvodnica, ktorá začala, začína niekde na severnom Urale a končí až v Gibraltáre, naozaj prechádza územím Slovenska a veľmi obohacuje našu krajinu. Sme vodnou zásobárňou a tie obrovské zásoby vody sú na povrchu, ale oveľa, oveľa väčšie sú pod územím, teda pod povrchom našej krajiny. Spýtajme sa, prečo je tomu vlastne tak. Veľmi jednoducho na to treba odpovedať dvomi dôvodmi. Jeden je taký, ktorý je mimo nás a za ktorý musíme byť vďační, jednoducho naši predkovia sa zastavili na veľmi krásnom kuse zemegule. Za to im musíme byť vďační a nemáme na tom žiadnu veľkú zásluhu. Avšak ten druhý dôvod je dôvodom, za ktorý teda môžeme poďakovať a máme na ňom nie my zásluhu, ale tí múdri zákonodarcovia, voľakedy to teda nebola Národná rada Slovenskej republiky, ale kráľovské rozhodovacie grémia a samotný panovník, ktorý už pred 700 rokmi určil taký spôsob spravovania tejto krajiny, a myslím si, že v tomto by nám mohol byť kľudne vzorom, že dodnes môžeme hovoriť o tom vodnom bohatstve, o streche Európy, o obrovských zásobách. Naozaj ten súvis je spojený priamo s kvalitným spravovaním krajiny, a keď budem presnejší, s kvalitným spravovaním polovice tejto krajiny, takmer polovice, ktorú pokrývajú lesy. Nie je to žiadna slovná hračka a ani túto uniformu som si nezobral kvôli tomu, aby som urobil propagáciu lesníkom. Hovorím to kvôli tomu, že je to nie moje presvedčenie, ale absolútna pravda. A nemusíme hovoriť len o tých zásobách, môžeme hovoriť najmä o tej kvalite vody, ktorú máme k dispozícii. Tá je naozaj priamym dôsledkom kvalitného lesného hospodárenia. Len krátky pohľad, aby sme si uvedomili, že akí múdri boli to panovníci. Už v roku 1426 kráľ Žigmund zavádza prvé regule, ktoré zabránili devastácii krajiny, 1565, Maximilián II., ten už do toho vniesol také prvky, ktoré doslova by sme mohli nazvať aj z dnešného pohľadu modernými, nepôjdem do podrobností. Rok 1769 už možno poznajú aj tí, ktorí sa nevenujú lesníckej histórii, Porádek hor aneb lesú zachování Márie Terézie bol už poriadok, ktorý hovoril o plánovaní v lesnom hospodárstve, a skončím veľmi pekným článkom 31 Františka Jozefa, ktorý už vniesol natoľko dobré prvky do lesného hospodárstva, že platili na našom území, to možno málokto si aj uvedomuje, až do roku 1960. Takže Ferenc Jóžka nebol len ten, čo išiel na Sarajevo, ale aj ten, ktorý nám dal lesný zákon, ktorý platil ešte roky, dokonca aj v Československej republike desaťročia. Takže táto súvislosť je jasná, ja som na ňu hrdý a myslím si, že si treba povedať, že keby to tak nebolo, tak my by sme nemali lesy a nebolo by toľko vody, pretože v 17. a 18. storočí bola banská a hutnícka činnosť už tak veľká, že ak by sa nebolo do toho prudko zasiahlo, boli by sme krajinou, ktorá by bola hodne podobná púšti. Určite mnohí ste už mali možnosť vidieť a možno pri prelete lietadlom Áziu – aj blízku Áziu, Turecko, Anatóliu – to sú územia, kde ľudia v stredoveku lesy mali, dnes je to krajina bez lesov a tie dedinky majú v strede svojich obcí jeden verejný zdroj, z ktorého čurká liter vody za minútu, a sú vďační, že ho tam majú, a keď sa pozriete okolo tej krajiny, vidíte len prázdne rigoly, ktorými by mohla tiecť voda len v prípade, že zaprší. Takže súvislosť je tu jasná a poďakujme teda múdrym panovníkom aj múdrym zákonodarným zborom za to, že máme možnosť o tom, čo nám zanechali, rozhodovať, a určite je to istý záväzok, aby sme rozhodovali aj v súvislosti s tým, že hovoríme o Ústave Slovenskej republiky s plnou zodpovednosťou, a aby sme sa snažili nevyužívať to na nejakú politickú prestrelku a aby sme ani si nepočúvali veľmi to, že kto to hovorí, ale aby sme sa snažili počúvať, čo hovorí. To je, myslím si, pre diskusiu o vode veľmi dôležité. Veľmi často sa zvykne hovoriť, že vodné bohatstvo sa dá porovnať s ropným bohatstvom, že sú to obrovské hodnoty a je v tom veľa pravdy a je to aj veľa prognóz, nedokážeme niektoré celkom odhadnúť, ale jednu si môžeme dovoliť povedať už teraz s istotou 100 %, takže to neni prognóza, ale skoro istota do budúcnosti. Ropa ako základný energetický nositeľ zanikne a jej cena bude nulová. Nebude potrebná, ale je absolútne isté, že v najbližších tisícročiach, ak dokážeme zachovať život na zemeguli, voda bude stále potrebná a jej cena bude narastať. Takže naozaj dnes rokujeme o niečom, čo nemá nejaký efemérny účinok, dnes áno, zajtra nie, zmení sa politické zastúpenie. Hovoríme o niečom, čo bude nesmierne cenné do budúcnosti. Jednoducho ten úsvit nad vodou je čoraz silnejší a zánik ropnej doby čoraz zreteľnejší, aj keď nehovorím o rokoch, ale o istej epoche. Ak som spomenul tú ropu a vodu, možno je tu namieste ešte aj krátke zamyslenie, že potom keď je to taká ozaj cenná komodita – alebo to nie je komodita, o tom sa ešte budeme baviť –, keď je to cenná matéria a keď tie ropné veľmoci vedia obohatiť svoje štátne rozpočty o predaj ropy, tak prečo my sa tak vlastne veľmi bránime myšlienke, že by sme vodu mohli aj predávať. Nechcem tu žiadne kacírstvo do toho vnášať, ale naozaj je to pohľad, ktorý by sme si nemali odpustiť spomenúť, pretože nebudeme sa baviť o množstvách, ktoré spotrebujeme, ale je nespochybniteľné, že spotrebovávame k dnešnému dňu, v týchto časoch len zlomok z bohatstva kvalitnej pitnej vody, ktorú máme k dispozícii. Nuž ak teda tá voda je prebytková a ak by bol nejaký dopyt, ja neviem, či nám niekto klope na dvere, zatiaľ som o tom nepočul, že by chcel od nás kupovať vodu. Ale ak by taká možnosť bola, bolo by rozumné brániť sa predaju vody v prípade, že by sme mohli na tom obohatiť nie súkromné vrecká, ale štátny rozpočet, a teda všetkých občanov krajiny? Určite nemožno takúto alternatívu zamietnuť pre budúcnosť, že raz sa možno naši potomkovia, naši zástupcovia rozhodnú odblokovať ústavu, a pokiaľ ústavný návrh prejde a povedia, predávajme. Ale budú to môcť urobiť až potom, keď bude úplne jasné, že množstvá, ktoré sú k dispozícií dnes, budú k dispozícii aj zajtra, aj napozajtri, aj v budúcich rokoch, jednoducho keď budeme poznať dôsledky klimatických zmien a najmä keď budeme poznať nielen množstvá, ktoré budeme mať k dispozícii, ale aj kvalitu, ktorá tu bude k dispozícii, keď budeme mať istotu, že tá kvalita neklesá, a keď budeme mať istotu, že tá kvalita je k dispozícií nielen na Žitnom ostrove alebo pri pramenných oblastiach kdesi na Horehroní, ale že je k dispozícii na celom území krajiny, teda aj tam, kde je momentálne, možno by sme mohli tvrdiť, že myšlienka, že máme aj vodné bohatstvo, neplatí absolútne aj na ich katastri. Lebo sú oblasti, kde určite takáto, takéto tvrdenie by mohlo byť ľahko spochybniteľné. Takže preto som presvedčený, že aj keď sú tu názory, prebehlo to aj tlačou, že ten parlament je zase pápežskejší ako pápež, zakazuje niečo, čo by nám mohlo pomôcť. Je to správne, že táto diskusia vznikla, a je správne, že sa zamýšľame nad tým, ako zastaviť možný predaj vody do čias, kým nebude jasné, že si ho môžeme dovoliť nielen z pohľadu nás dnes, čo otvárame vodovodné kohútiky, ale aj z pohľadu našich potomkov. A ešte jedna poznámka na konto vôbec predaja vody. Ak by sme chceli hovoriť o predaji vody raz niekedy kdesi za hranice aj z komerčného pohľadu, nuž veľmi pekne prosím, že treba hovoriť ešte predtým, než vyriešime, než budeme riešiť zahraničný predaj, aby sme riešili aj vnútroštátny. Ak som spomenul obrovský význam 700-ročnej histórie lesníctva, pretože dnes môžeme hovoriť o kvalitnej vode, tak treba aj povedať, že do dnešného dňa lesné hospodárstvo nedostáva za svoju kvalitu, za svoju kvalitnú prácu, za svoju produkciu vody, za svoj obrovský podiel na kvalitnej produkcie vody tejto krajiny nič. Už som raz spomínal tú Starinu, keď to prejde potrubím na vypustenie zo Stariny, tak je to 10 centov, o 200 metrov ďalej je to už euro aj dačo, len tí lesníci, čo spravujú okolité hory Bukovské, nedostávajú za to nič. Dostávajú možno nejakú ujmu za to, že nemôžu riadne hospodáriť, ale za to, že tam sa hospodárilo a hospodári z hľadiska pravej kvality, nedostávajú nič. A to teraz mi nejde o tú Starinu, teraz by som chcel zdôrazniť, že lesníci majú v rukách možnosť ovplyvňovať kvalitu vody na celom území Slovenska, a preto je nanajvýš prirodzené, aby sme sa raz, keď sa budeme baviť o oceňovaní vody, aby sme sa bavili o oceňovaní pre tých, ktorí sa na jej produkcii podieľajú. Pripomínam návrh, ktorý sme tu dávali s pánom poslancom Feckom, pánom poslancom Hubom, myslím, ďalší tam boli pripojení, keď sme rozprávali o komplexnej hodnote lesa ako novátorskej kapitole, ktorú nám treba vniesť aj do zákonov tejto krajiny, odpoveď, že bude to riešiť Európska únia v roku 2020 je, je nenáležitá. My sme tak kvalitnou krajinou z hľadiska lesného hospodárenia a lesného hospodárstva, že máme možnosť pripomenúť Európe, že takýto čas dozrel, aby sme komplexnú hodnotu lesa považovali nielen za pojem, s ktorým sa budeme pohrávať, ale za pojem, ktorý bude platiť aj v legislatíve. No prečo teda ústava? Ja si myslím, že to, že sa to dostalo do ústavy, a spomenuli to už predrečníci a určite to spomenú aj ďalší, je ozaj dôsledkom toho, pán minister, že to, čo bolo v § 17a, bolo nejednoznačné. Preli sme sa a možno by sme sa preli a ešte aj ďalej do budúcnosti, či to malo zablokovať, alebo to nemalo zablokovať predaj vody. Nechcem otvárať tú diskusiu, pretože som presvedčený, že každá strana by v tomto prípade pálila zase len tie svoje argumenty a nikdy by sme sa na tom nedohodli. Preto vznikla bizarná situácia, že do ústavy vkladáme slovíčka, ktoré tam možno celkom nepatria, ale ja si myslím, že práve to, že to ideme riešiť týmto spôsobom, by mohlo byť istým zrovnaním sporu, na ktorom sme sa nevedeli dohodnúť. Sú situácie, keď sa dve strany nevedia dohodnúť, a riešenie sa našlo v tejto ústavnej podobe. Isteže nie jednoduchej, isteže hodnej aj spochybnenia, ale ja ako človek, ktorý päť dní predtým, než ste na svojom ministerstve privítali pána premiéra a ohlásili takúto ústavnú zmenu, som z tohto miesta povedal slová, ktoré nemienim odvolať, že ak teda je ten problém taký vážny a uznávame, že voda je životodarná tekutina a je tu obava, že môže byť jej predaj zneužitý na účely komerčné, to je to menšie zlo, ale na účely ochudobnenia občanov tejto krajiny z hľadiska základného práva na prístup k pitnej kvalitnej vode, tak to do tej ústavy jednoducho dajme. Ak som to povedal, som trocha na to tak hrdý, aj keď mi to možno určite niekto pripomenie, že možno nemám byť až tak načo, ale ja napriek tomu som, že som to povedal skôr ako vy a pán premiér, nemám dôvod, aby som to teraz z tohto miesta odvolával, aj keď uznávam, že istá elegancia takémuto riešeniu chýba, ale ja si myslím, že občan, ktorý chce otvoriť kohútik a mať pitnú vodu bez toho, aby sa zamýšľal, či ju môže vôbec vypiť, kopu krajín – a nie tak vzdialených – vám jasne povedia, že v kohútiku netečie pitná voda, u nás tečie, taký občan má právo, aby mal v ústave nejaké slovíčka, ktoré nie sú elegantné, ale predovšetkým aby v tom kohútiku mal vodu, ktorá je zdravotne nezávadná a ktorá tečie do Silvestra do Silvestra. Pamätáte sa možno na oblasti, kde to vôbec nebývalo pravidlom. Ja pripomínam východné Slovensko, ktoré kým nemalo Starinu, tak malo časté výpadky dodávky vody. A keď aj tiekla, tak zďaleka nevypadala ako pitná. Takže ja sa k tomuto ústavnému riešeniu nielen hlásim, ale ja, pokiaľ budem, uvidím, ako sa vyvinie diskusia, už som aj po včerajšom rokovaní, ktoré prebehlo a na ktorom sme sa dohodli na znení, ktoré vyplýva z nášho návrhu, vyjadril ochotu sám tento hlas – neviem, či bude rozhodujúci, potrebný alebo nepotrebný, ale na to sa tak nepozerám, pozerám sa na to, čo mi diktuje rozum a svedomie – pridať. Ale predsi len povedzme si tú krátku históriu, pretože história je, nie je až taká dlhá. A my keď sme si pozreli návrh vládny, ako sa má meniť ústava, nemali sme na to veľa času, ale už pred výborom niekoľko hodín minulý týždeň sme sa, minulý týždeň, minulý týždeň, áno, sme zapochybovali o tom, či je to v poriadku z hľadiska jazykovej čistoty. Urobili sme istý pohľad na ústavný návrh pána ministra a mali sme pocit, a to vlastne nebol až taký originálny a pôvodný, lebo s ním prišiel ešte pri prvom čítaní pán poslanec Chren, že je tam možné spochybniť istotu, či naozaj výnimka zo zákazu prepravy vody cez hranice Slovenskej republiky sa nevzťahuje aj na pitnú vodu, čo by bolo absurdné. Že to, čo chceme chrániť, nechceme, chceme zároveň dať do výnimky. Ja som bol až prekvapený, vážený pán minister, že keď s tým poslanec Chren prišiel a veľmi zrozumiteľne to zdôvodnil, tak som až čakal v tej chvíli, že, že vznikne tu situácia, že hop, dobre, že tu rokujeme, naozaj treba to vyčistiť. Vy ste to tak neprijali, ja som mal teda pocit, že je to naprosto jasne vyslovené, ale dobre, veď tak veci sa vyvíjajú. Vyvinuli sa tak, že my sme niečo podobné predložili na, pred rokovaním výboru a boli tam teda vložené vety, slová, aby sa aj na pitnú vodu vzťahovala tá ochrana, teda tá výnimka, len na pitnú vodu, ktorá je v tých prepravných obaloch, spotrebiteľských obaloch, že jedine tá, na tú sa vzťahuje výnimka tohto zákazu. Na výbore, aj keď som to priznal, že to bolo nie veľmi pripravené, ale napriek tomu sme to naformulovali. Vyjadrili ste sa, že táto formulácia nie je síce úplne zlá, ale že je úplne zbytočná, pretože vaše legislatívne textové riešenie je v poriadku. Poslanci výboru, tak ako za dva a pol roka sme si na to zvykli, jednoznačne odmietli náš návrh. V tejto súvislosti chcem úplne úprimne povedať, že niekedy až ľutujem tú vašu jednotu, ktorá mi pripadá ako vhodná nejakého literárneho zaznamenania, raz sa niekto možno z toho bude smiať, lebo naozaj tu musím z tohto miesta poďakovať, že existuje nejaký Matovič, ktorý vytvoril zoskupenie, kde zodpovedám svojmu svedomiu, kde ma nikto nezaväzuje k tomu, aby som dvíhal ruku tak ako Hraško, Mezenská alebo Kuffa, a je to síce nie jednoduché, ale myslím si, že je to oveľa správnejšie, pretože tá stopäťdesiatka nereprezentuje šesť strán. Ona reprezentuje všetkých občanov a všetko to názorové spektrum, ktoré tu existuje a ktoré nedokážete vystihnúť. Takže niekedy by som považoval, keby aspoň tak symbolicky na tom výbore aspoň nejaká časť povedal, no niečo na tom asi bude. Dobre, poďme ďalej. Som veľmi rád, že to teda môžem urobiť taký mostík, že ten návrh, ktorý sme jednoducho dali na výbore, mal isté ďalšie pokračovanie, žil ďalej a žil vďaka tomu, že sme využili text, ktorý hovorí, že tvorcovia zákonov – pre mňa to bola istá novinka, existuje taký legislatívny predpis platný pre Národnú radu – majú sa z hľadiska jazykovej správnosti obracať na renomované jazykovedné inštitúcie tejto krajiny, najlepšie na Jazykovedný ústav Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied. My sme tam naše podozrenie, že text nie je v poriadku a nie je jednoznačný, poslali a chcem aj z tohto miesta poďakovať, že teda v duchu smernice, ktorá hovorí, že tvorcovia zákonov majú takýto inštitút využívať, my sme tvorcu zákonov, ale však napokon sme spolutvorcovia, využili a, čuduj sa svete, odpoveď, ktorá prišla od Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra, bola naprosto identická s tým, čo sme v istom hektickom skrátenom čase predložili pred rokovaním výboru a čo bolo v plnom rozsahu odmietnuté. Ja by som teda len veľmi krátko zacitoval z toho listu, ktorý ku nám prišiel, za ktorý teda ďakujem z tohto miesta jazykovednému ústavu, kde sa hovorí, že z hľadiska jazykového konštrukcia „balená do spotrebiteľských obalov na území Slovenskej republiky“ predstavuje tesnú prívlastkovú polovetnú konštrukciu, tzv. tesný prívlastok, ktorá rozvíja predovšetkým spojenie „prírodnú minerálnu vodu“, za ktorým bezprostredne stojí. Tento tesný prívlastok môže, ale nemusí rozvíjať aj spojenie pitnú vodu. Keďže sa rozlišuje všetka pitná voda, teda aj nebalená do spotrebiteľských obalov na území Slovenskej republiky a pitná voda balená do spotrebiteľských obalov na území Slovenskej republiky. Vzniká tu teda nejednoznačnosť vo vyjadrení a následne uvádzajú svoju úpravu a ja chcem zase, keď už ďakujem jazykovednému ústavu, chcem poďakovať pánovi ministrovi, že zrejme aj u nich na ministerstve sa vyvíja pohľad na to, čo robia, a nie sú až takí dogmatici, že by povedali, neustúpime ani o piaď. Ustúpili a tento text, ktorý teda sme navrhli na výbore, a potom nám ho odobril aj jazykovedný ústav na včerajšom rokovaní, bol prijatý ako nie kompromis, ale ako lepšie riešenie. Nejde tu o kompromis. No a pre mňa je to ako signál, že chcem zotrvať na tom, čo som povedal v úvode, že nechcem sa zamýšľať nad tým, že kto to hovorí, ale čo hovorí, pre mňa je to signál, že po takomto jazykovom vyčistení je možné sa pozrieť na ústavný zákon, ktorým sa mení Ústava Slovenskej republiky spôsobom, aký som naznačil, teda že je to zmena, ktorej chýba elegancia, ale ktorá je hodná podpory práve kvôli tomu, že ja si osobne už neviem veľmi predstaviť, aj keď určite bude ešte o tom ešte diskusia, že všetko je možné, a naši kolegovia zo SMER-u nás neraz presvedčili, že to, čo sa dá zneužiť, je aj snaha mnohokrát, nevravím, že to oni zneužívajú, ale ľudia, ktorým zákony ako účelovo niekedy vytvoríme, slúži, tak sa to zneužije. Takže aj tu je tá obava, ale ja som sa zamýšľal zľava-sprava, keď som pozeral ten text. No ak by chcel niekto toto znenie ústavy, o ktorom rokujeme, po tejto úprave zneužiť na vývoz vody, tak aby sa niekto na tom obohatil na úkor Slovenska aj na úkor zdravej pitnej vody pre slovenských občanov, tak by to bolo zjavné porušenie ústavy, že asi by sme už o tom nerozprávali, len do mikrofónov, ale by sme museli asi robiť krik niekde inde. Takže aj keď je všetko možné, a opakujem, že doterajšia história 7-ročnej vlády SMER-u nedáva nárok na to, aby sme povedali, že sme v normálnych pomeroch, kde sa ozaj snažíme politicky zápasiť, ale kde navzájom teda hľadáme len tie najlepšie riešenia, to naozaj nedáva. V tomto prípade nechcem to spájať s históriou. Spájam to len s textom, ktorý máme na stole, a ten text som ochotný za tej podmienky, že sa v priebehu rokovania nevyskytne niečo, čo by ma znepokojilo, podporiť. Takže chcem ešte teraz prečítať napriek tomu, že som povedal, že súhlasím, aj náš pozmeňujúci návrh, ktorý sme vypracovali v našom klube a ktorý hovorí... Už nebudem čítať tú prvú časť, pretože, uznávam, že sa to zmenilo do tej podoby, ktorá je, ktorá akceptuje náš návrh, ale my sme v našom pozmeňujúcom návrhu, a teda by som prosil, aby sa hlasovalo aj o ňom, hovorili ešte pri ústave aj o čl. 44, ktorý v čl. 44 hovorí, že každý má právo na priaznivé životné prostredie – dôvetok vkladáme – a predovšetkým na vodu, ktorá ako životodarný prírodný zdroj, základná hodnota pre každého a spoločné dedičstvo všetkých je vecou spoločného záujmu a majetkom uvedeným v čl. 4 tejto ústavy a nie bežne obchodovateľnou komoditou. Dozvedel som sa teda na včerajšom rokovaní, že je to text, ktorý ministerstvo nevie akceptovať, takže zrejme naša snaha nenájde porozumenie a nebude prijatá, ale napriek tomu si myslím, že je dobré, keď tu zaznie, pretože je veľmi správne, ak sa na vodu dokážeme pozrieť ako na komoditu, aj keď pán minister hovorí, že by to vyvolalo revolúciu v rôznych kruhoch, ktorá nie je bežne obchodovateľnou. Dovoľte prirovnanie ku krvi. Hovorí sa najvzácnejšia tekutina. Aj tam niekedy lietali nejaké odmeny, nejaké poplatky, aj tam sa to vyváža a robia sa plazmy. Dovolil by si niekto povedať, že krv je bežne obchodovateľnou komoditou? Určite nie. Považujete teda porovnanie vody a krvi za až tak absurdné, že aj pri vode by sme sa zhodli na tom, že nie je bežne obchodovateľnou komoditou? Ja si myslím, že pri istom veľkorysom pohľade, a nie politickom, ale takom, že všetci potrebujeme tak rovnako krv ako vodu, aj keď sa hovorí, že krv nie je voda, ale v podstate je z veľkej časti, že by takéto znenie vôbec nemuselo byť v rozpore s tým, čo táto krajina a jej občania potrebujú, tobôž keď niečo podobné hovorí aj Rámcová smernica Európskej únie o vode. Preto si dovolím prečítať aj celé odôvodnenie tohto návrhu, teda je to návrh, ktorý v čl. 1 sa doterajší text označuje ako bod 1 a za ktorý sa vkladá nový bod 2 a znie: V čl. 44 ods. 1 sa na konci pripájajú tieto slová: „a predovšetkým na vodu, ktorá ako životodarný prírodný zdroj, základná hodnota pre každého a spoločné dedičstvo všetkých je vecou spoločného záujmu a majetkom uvedeným v čl. 4 tejto ústavy a nie bežne obchodovateľnou komoditou“. Vládny návrh zákona, ktorým sa upravovali podmienky prepravy vody cez hranice Slovenskej republiky priniesol celospoločenskú diskusiu o potrebe chrániť vodné zdroje na území republiky. Z toho dôvodu sa pozmeňujúcim a doplňujúcim návrhom dopĺňa ustanovenie Ústavy Slovenskej republiky upravujúce právo na ochranu životného prostredia (konkrétne čl. 44) s cieľom zakotviť právo na vodu ako základné právo pre každého. Z hľadiska obsahu, nie znenia možno pri formulácii tohto ustanovenia prihliadať aj na znenie Rámcovej smernice o vode, je to smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. októbra 2000, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva, ktorá vo svojej preambule uvádza: „Voda nie je komerčný výrobok ako iné výrobky, ale skôr dedičstvo, ktoré treba brániť a nakladať s ním ako takým.“ Keď som dvakrát prečítal to, čo navrhujeme do ústavy dať, a to, čo hovorí Rámcová smernica o vode, ak ste trocha započúvali sa do toho, určite cítite, že v tom neni žiadny zásadný rozdiel a že ak sme už urobili spotrebiteľské prepravy súčasťou ústavy a priznali sme sa k tomu, že je to účelové, málo elegantné riešenie, nuž takýto text by bol nadčasovým, elegantným a myslím si, že aj potrebným riešením toho, aby sme tú vodu, keď už tak o nej pekne hovoríme a tak si ju vážime, aj takto zakomponovali do ústavy. Takže to je pozmeňujúci návrh, teda tá jeho druhá časť, tú prvú časť som vypustil z uvedených dôvodov a v tejto chvíli mi nezostáva nič iné len zopakovať, že prosím, aby sme zvažovali slová, ktoré sú tu, ktoré máme pred sebou, a aby sme možno, ak máme isté pochybnosti, zvážili to, čo je v tejto chvíli dôležité. Ja si myslím, že po tej zložitej diskusii o vodnom zákone je takéto riešenie najlepšie z možných, a preto ho podporím. Ďakujem pekne za pozornosť.