Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2014-02-04):
Vážená pani podpredsedníčka, milí kolegovia, kolegyňa, dovoľte, aby som trošku zmenil žáner, aj keď to bude teda, aspoň sa nazdávam, k predloženej legislatívnej norme. Ja keď sa tu zožieram a počúvam diskusie, mnohokrát veľmi kontraproduktívne, ako človek, ktorý istý čas sa zapodieval lingvistikou, sledujem lexikálnu, morfologickú, syntaktickú, štylistickú, prozodickú, intonačnú a neviem aké všelijaké roviny toho, čo nám tu kolegovia rozprávajú, veľmi často som v rozpakoch a rozpačitý, pretože ak je jazyk obrazom myslenia, tak jazyk, ktorý je tu veľmi taký neutrálny, spriemernený, akosi o tom nesvedčí. Dovoľte mi teda, aby som ako jeden z navrhovateľov tejto diskutovanej právnej normy aj ja aspoň trochu prispel k vysvetleniu dôvodov, pre ktoré som pod návrh dal svoj podpis. A ako to mám rád, chcem to urobiť po svojom, aj na základe osobného poznania, či už z literatúry alebo z vlastnej skúsenosti. Zvlášť ma zaujímajú psychologické mechanizmy a motivácie, ktoré človeka vedú k nezriadenému zberateľstvu postov a pozícií. Alojz sa venoval skôr tým prakticko-politickým veciam, kolega Julo Brocka, spolunavrhovateľ, tým veciam procedurálno-legislatívnym a čo z toho teda rezumuje, a ja by som sa teda chcel venovať tejto psychologicky-motivačnej časti. Možno začnem infantilne, mi to prepáčte, ale v detskom videní sa neraz skrýva múdrosť, ktorá pred mudrcmi a mudrlantmi zostáva skrytá. Azda si ešte niekto z vás spomenie na Puškinovu rozprávku o rybárovi a rybke. Skúsme si ju pripomenúť. Na začiatku bola bieda starého, neúspešného rybára a jeho nenápadnej ženy. Všetko sa však zmenilo, keď prišla šanca, zlatá rybka, ktorá výmenou za slobodu ponúkla splnenie troch prianí. Skromný starec, a teraz vonkoncom nejde o diškurz k rodovej rovnosti, si nedokázal predstaviť, že by mu niečo chýbalo, a tak zlatú rybku, takpovediac bezodplatne pustil na slobodu. Jeho idealizmus však nezdieľala starká, ktorej o tom referoval a ktorá mu vynadala do tĺkov a oslov, ako to vedia len neuspokojené, hysterické baby, keď zacítia šancu a sebahecujúcu ambíciu. Rázne vypoďkala starého neboráka k jazeru. Našťastie, zlatá rybka nezabudla na svoj sľub, ako sa to často stáva politikom, a začala plniť triádu pochybného šťastia podľa predstáv nenásytnej stareny. Najprv nové koryto, potom pekný dom so záhradou a gazdovstvom, potom zámok so služobníctvom. Pri štvrtom prianí, že chce byť kráľovnou, sa rybka zasekla a anulovala svoj dlh. Starcovi zostali jeho neúspešné riedke rybárske siete a jeho žene staré puknuté koryto, pyšné spomienky, zúrivosť a oči pre plač. Uvedomujem si, že je to moralita, ale čo iné, ak nie étos, empatia a solidarita nás má chrániť pred nami samými a pred zosurovením a zdivením ľudského rodu. Aj v Biblii nájdeme pozoruhodnú vetu, že „skôr prejde ťava uchom ihly, než boháč do nebeského kráľovstva“. Ako malé deti hrávali sme sa zvláštnu hru, pri ktorej sme sa naskladali jeden na druhého. Volali sme ju „malá kopa pýta viac“, a mala aj taký jemný, povedal by som sociálno-intímny rozmer. Skrátka, bola to hra kontaktná a zväčša s heterosexuálnym obsadením. Zakladateľ transakčnej analýzy Eric Berne vo svojej dnes už klasickej štúdii „Ako sa ľudia hrajú“ popísal mnohé scenáre ľudských osudov a stratégie získavania žetónov priazne a úspechu. Detské hry sa neraz transformujú aj do dospeláckych hier a, áno, aj hier politických, do politických konšpirácií, dokonca niekedy zostávajú, alebo môžme použiť aj názvy týchto hier. No „malá kopa pýta viac“ sa dnes a medzi nami hrá podľa úplne iných pravidiel. Človek sa skladá sám na seba, v sebe a zo seba multiplikuje svoje priania a ambície, zmnožuje sny a imania a stále viac odtláča prah nasýtenosti. Keby som mal možnosť zostavovať názvoslovný katalóg sociálnych chorôb dnešnej doby, pre nedostatok silnejších príkladov by som asi navrhol pracovný termín Maňkov syndróm. Extrémistické dôsledky tejto sociálno-morálnej deviácie určite nikoho netešia. A to je iba začiatok, vážení, začiatok šponovania sociálnej trpezlivosti. Sľubujem, že toto je prvá a posledná personálna narážka, na ktorú sú aj mnohí naši kolegovia a kolegyne tu v parlamente takí citliví, najmä ak majú prečo byť. V didakticko-náboženskom barokovom texte „Labyrint světa a raj srdce“ má kazateľ Jednoty bratskej a pedagóg Ján Amos Komenský dve zaujímavé postavy, ktoré sprevádzajú pútnika svetom jeho miestami a mestami. Prvou postavou je Vševěd Všudybyl, teda ten, ktorý všetko vie, chce, môže, ktorý stíha, ktorý bol všade, polymorfný, polyfunkčný, polyhistor a politický polyglot, presvedčený o vlastnej nenahraditeľnosti. Druhou postavou je Mámení, teda vábenie, pokušenie, nerestná príležitosť, podlizovačka márnivosti a sebastrednej pýchy. Myslím, že tieto dve postavy sú vzorcom, alebo ak chcete, archetypom ľudského baženia bez miery. Alebo symbolmi mentálneho a sociálneho obžerstva, ktoré stále nemá dosť. A samozrejme týka sa to aj žiadostivosti mandátov, odmien a platov z verejných peňazí. Plne si uvedomujem politické súvislosti tejto hrabivosti, najmä odvolávanie sa na to, že sme predsa boli legitímne zvolení. Veď hej, ľudia dokážu zvoliť kadejaké čudá. Tu však nejde o to, ale o charakter tých, ktorí sa vystŕkajú a bez ostychu a zábran ponúkajú často pofidérny tovar svojej domnelej jedinečnosti. Okrem tupého materializmu a zbožstveného konzumu, ako o tom svojho času písal Erich Fromm v knihe „Byť či mať“, mám pre to zberateľstvo a hromadenie verejných funkcií ešte aj iné, možno trochu bizarné, no biologicky, psychologicky a sociálne pravdivé či aspoň prijateľné a možné vysvetlenie. Ak verejná funkcia reprezentuje vždy určitý stupeň vplyvu a moci, tak hromadenie takýchto funkcií môžeme bez obáv nazvať omnipotenciou. Omnipotenciou. Myslím, že alfa samci, frajeri, plemenní býci, prípadne mafiánske hlavohrude so zlatými reťazami, nablýskanými burákmi a zlatokopkami pri plných vreckách vedia alebo aspoň tušia, o čom hovorím. Na termíne omnipotencia – všemocnosť ma zaujíma nielen tá mnohosť, to vŕšenie v prvej časti slova, ale aj druhá časť, ktorá má hlbšie, povedal by som biologické a, áno, aj pohlavné konotácie a súvislosti. Keby som chcel byť veľmi sarkastický, majúc na zreteli tento libidózny rozmer mandátovej mánie, povedal by som, že funkcionárskou omnipotenciou sa neraz zakrýva nedostatočnosť potencie v oblasti intímnej. A to myslím naozaj veľmi vážne. Pripúšťam, že sú aj výnimky, u ktorých vŕšenie mandátov, naopak, svedčí o stále rastúcom apetíte ako nadstavbe libida, ktoré sa nedokáže adrenalínovo vybiť štandardným, teda fyziologickým spôsobom. Možno to neviete, ale úspech je najsilnejšia erotogénna zóna. Moc je silná droga, mandát je aj testosterónovým testom. Snáď aj toto mal na mysli môj obľúbený český spisovateľ Otta Pavel, keď napísal, citujem: „Najskvelejší ľudia sú tí najskromnejší, to iba hlupáci potrebujú byť stále na očiach, aby povyrástli vo vlastných očiach.“ Aby som ale príliš nešpekuloval, dovoľte mi predsa len vrátiť sa k literatúre. Skvelým obrazom predátora, ktorému egejský svet ležal pri nohách, je Homérov Odyseus. Začínal ako obyčajný bojovník, no so slávou a jej benefitmi prudko rástla jeho chuť a sebapresvedčenie. Ani na vrchole omnipotencie po dobytí Tróje nemal dosť. V mýtickej tradícii sa udržiava obraz tohoto helenistického poloboha ako rodinného človeka, ktorý sa po splnení najťažšej bojovej úlohy ponáhľal na rodný ostrov Itaka za svojou vernou ženou Penelópou. Nie som si istý, či takýto mýtus, ako to už len mýty vedia, nefalšuje realitu a pravdu o našom hrdinovi. Podľa mňa, keby sa domov ponáhľal, skrátka, keby mal dosť, tak by jeho cesta netrvala 10 rokov. Jemu však vojnový lup, hodnosti, trofeje a skalpy nestačili. Potreboval ešte nejaké cudzie períčka. A tak si na ostrove kráľa Ajola zaflirtoval s mladučkou princeznou Nauzikou, tak sa orgiasticky oddával vábivému spevu Sirén, tak sa dlhé mesiace zabával v spálni čarodejnice Kirké, aby sa potom po všetkých tých mandátoch, skalpoch a períčkach ako cnostný vlastenec, vzorný občan, dobrý manžel konečne dovliekol domov. Neviem si však predstaviť, že by dokázal stráviť zvyšok života v papučiach, v záhrade či pri sukniach svojej starnúcej manželky. Myslím, že aj Penelópa si zvykla, než mať doma otravného, znudeného a nafučaného chlapa, to už radšej lovca a zberača mandátov. Čo si budeme hovoriť, priatelia, aj voňavky, šminky, topánky, kabelky, šaty, depilácie, plastické operácie a luxusné dovolenky čosi stoja. A napokon ešte k avizovanej osobnej skúsenosti. V deväťdesiatych rokoch, keď som bol mestským poslancom, členom mestskej rady a predsedom komisie kultúry, za stovky hodín, ba celé noci strávené v inštitútoch mesta bola buď nijaká a neskôr len minimálna odmena. Od roku 2009 sa mi situácia skomplikovala získaním župného mandátu a od roku 2010 aj pozíciou náhradníka v Národnej rade Slovenskej republiky. Tento súbeh mi spôsoboval frustráciu a sústavný stres. Napriek abnormálnemu nasadeniu som to jednoducho nestíhal. Extrémna absencia v župnom zastupiteľstve, v jeho komisiách, v školských radách ma jednoducho nectí. A bola napokon aj dôvodom môjho nekandidovania v ostatných župných voľbách, aj v blížiacich sa voľbách do mesta Trenčín. Našťastie, poslanecká odmena mi v tom čase bola adekvátne krátená, keď ju už zo zákona nebolo možné zrušiť úplne. Viacplatoví viacmandátnici sa často a radi utiekajú k domnelej charite a marketingovo zaujímavým benefíciám. Niekedy to môže byť pravda, dokonca azda hlas zhasínajúceho svedomia, mnohokrát sú to však len také mediálne pindy a okázalé vyviňovanie sa. Preto v tejto rétorike nebudem pokračovať. Istá vec je, že som sa vždy hanbil a dostával do rozpakov, ak som dostal čosi, čo som si nezaslúžil. Našťastie, ešte vždy mám viac pokoja v srdci, v duši a vo svedomí, keď sa nadriem. Rád čítam púštnych otcov, mníchov z tretieho až piateho storočia, ktorí prorocky spísali manuál cností a spôsobov správania, vyskúšaný na vlastnej koži v drastických podmienkach svojich jednoduchých ciel a púštnej samoty. Je veľmi aktuálny aj pre dnešný rozbúrený svet, ktorý opovážlivo roztvára nožnice medzi bohatými a explodujúcou väčšinou sveta. V uvedenom manuáli, koho by to zaujímalo, nájde ich pod názvom Apofthegmata, okrem askézy, striedmosti, čistoty očí a myšlienok, okrem riešenia ľahostajnosti, nudy, depresie a vyhorenia, okrem paradoxného šťastia a slobody, spočívajúcej v poslušnosti, títo múdri muži zvlášť zdôrazňujú a vyzdvihujú cnosť striedmeho života. Jeho opakom je asociálne a arogantné počínanie tých, ktorí nadužívajú zo spoločného, no spoločenstvo ku stolom nepustia. Ťažké čítanie pre všetkých, ktorí sú upchatí sami sebou a detonujúcu prázdnotu v sebe prehlušujú horúčkovitým zbieraním postov a mandátov. Môj vzácny kolega Martin Fronc, ktorý po večeroch spomína na filologické štúdiá svojej mladosti, mi prihral krásnu latinskú bodku môjho príhovoru: „Vera kuntia virtus servorum gentis.“ Myslím, že platí aj pre všetkých omnipotentátov, ktorým sa prítomným zákonom snažíme ponúknuť legislatívnu uzdu ich arogantnej hamižnosti. Takže na záver, ak dovolíte, ešte preklad citátu: „Skromnosť je cnosťou služobníkov národa“. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)