P. Csáky, poslanec: (2007-03-20):
Ak sa pozrieme na históriu Európy, vidíme, že túto históriu tvorí de facto neustály mocenský súboj jednotlivých národov, pričom aj spoluexistencia dvoch najsilnejších národov na kontinentálnej časti Európy spočívala v tom, že nové generácie každých 20 rokov vypochodovali na bojiská a časť z nich tam aj ostala. Raz vyhral jeden, raz druhý, ale jedna vec bola istá, budúce generácie chceli uplatniť odvetu, a tak z celého procesu zostal nekonečný príbeh prepracovaný do takých detailov, že kapitulácia napríklad nemeckých vojsk po 1. svetovej vojne bola podpísaná na tom istom mieste a v tom istom starom železničnom vagóne ako kapitulácia francúzskych vojsk s 20-ročným časovým odstupom. A tak po 2. svetovej vojne politická elita európskych národov bola konfrontovaná s otázkou, či mienia takto ďalej pokračovať vo svojich aktivitách, alebo skúsia nastoliť niečo iné, kvalitatívne nové. Do tohto procesu veľmi šťastne vstúpil človek, ktorého dnešnou terminológiou by sme mohli označiť za príslušníka menšiny. Áno, meno otca Európy Schuman nie je francúzskym menom, napriek tomu, že hovoríme o členovi bývalej francúzskej vlády. Tento človek pochádzajúci z nemecko-francúzskeho pohraničia, inak hlboko veriaci kresťan, vedel niečo, čo nevedeli tzv. čistokrvní francúzski alebo nemeckí politici – čoho sa bojí Nemec, keď počuje slovo Francúz, a opačne. A na ruinách Európy po 2. svetovej vojne vymyslel riešenie a názvom tohto riešenia bola vzájomná dôvera. Keďže tanky a delá sa aj vtedy vyrábali z ocele a k výrobe ocele bolo potrebné aj vtedy okrem rudy uhlie, prišiel s nápadom, že keď európske národy budú vzájomne vedieť, koľko z týchto komodít majú vzájomne k dispozícii, tento fakt môže prispieť k dôvere a vzájomnej spolupráci. A tak sa aj stalo. A vďaka tejto myšlienke sme, chvalabohu, nemali vojnu na európskom kontinente už 60 rokov, až na balkánske vojny v 90. rokoch minulého storočia, a táto porucha nieže anuluje, ale skôr zvýrazňuje platnosť uvedených myšlienok. Je aj podľa nás teda správne, že si pripomíname tento historický proces, ale sme presvedčení o tom, že v roku 2007 to nestačí. V súčasnom období, keď naša Európska únia prežíva ťažké obdobie svojej existencie, toto výročie od nás politikov v súčasnosti žiada viac – snahu o pokračovanie tohto diela. Náš európsky kontinent čelí novým význam a v globalizačnom súperení pre Nemcov, Francúzov, Britov, Talianov nie sú súpermi Francúzi, Briti, Taliani alebo Nemci, ale ekonomický a finančný potenciál iných častí sveta. Pred 40 rokmi naši otcovia možno ani nevedeli, kde je bezvýznamná provincia menom Kórea, a teraz naše hrdé vlády tu v strednej Európe súperia v tom, kto z nich dá najväčšie investičné stimuly pre juhokórejských investorov, aby tí mali možnosť, používajúc terminológiu staromarxizmu, čo najúspešnejšie vykorisťovať našich vzdelaných európskych spoluobčanov. Touto vetou nechcem viac povedať ako to, že naším záujmom je, aby naša Európska únia bola čo najsilnejšia a najefektívnejšia. Táto potrebná sila a efektivita sa však nedá dosiahnuť tak, že my stále budeme len o tom rozmýšľať, čo je potrebné blokovať na európskej úrovni, resp. čo dostaneme zo spoločnej európskej kasy. Aj teraz prežívame obdobie, v ktorom známa kennedyovská výzva má svoje opodstatnenie, možno trošku v pozmenenej forme, teda nečakajme len to, čo my môžeme dostať od iných v Európe, ale uvažujeme aj o tom, čo my môžeme dať Európskej únii, aby bola skutočne bohatšia, efektívnejšia a úspešnejšia. Sme Európania, sila Európy znamená aj našu silu, pričom slabosť Európy znamená aj našu slabosť. Aj pri tejto príležitosti sa prihováram teda za vyššiu empatiu aj zo strany našich ústavných orgánov, aj zo strany politických predstaviteľov. A ešte jedna dôležitá vec. Hovoril som o tom, že jedným z najdôležitejších prínosov európskeho zjednocovacieho projektu bolo odbúranie vzájomných obáv Nemcov, Francúzov, Talianov, Britov, Španielov a ďalších. Výsledkom toho je nová kvalita spolunažívania európskych národov, ktorých spolunažívanie zďaleka nie je bezproblémové, ale oveľa prijateľnejšie, než to bolo pred 60, 70 rokmi. Pýtam sa teda, či 60 rokov po 2. svetovej vojne neprišiel čas aj na odbúranie vzájomných obáv v maďarsko-slovenskej relácii. Predpokladom úspešnosti toho procesu medzi Francúzmi a Nemcami bola úprimnosť snáh na dosiahnutie kvalitatívnej zmeny. Pýtam sa, či existuje úprimnosť snáh v tejto otázke napríklad v tomto parlamente. Dovoľujem si tu deklarovať za Stranu maďarskej koalície našu pripravenosť pre takýto proces za predpokladu, že to bude úprimné. Dámy a páni, 50. výročie podpísania Rímskych zmlúv je skutočne sviatkom každého Európana, teda aj nás všetkých. Vážme si prácu politických velikánov, otcov tohto diela, a berme si z ich aktivít aj ponaučenie a vážme si fakt, že už sme v rodine európskych národov, že už nemusíme mať obavy o to, že Európa sa nám vzdiali a my ostaneme mimo týchto procesov. Ctený pán podpredseda, ďakujem za slovo. Ďakujem. (Potlesk.)