J. Chrbet, poslanec: (2009-12-10):
Možnože niekto bude so mnou polemizovať, ale – čo aj robíte – žijeme v štvorrozmernom priestore, ja za štvrtý rozmer považujem čas, preto ak chceme tu prejednávaný proces predaja hodnotiť objektívne, musíme vziať do úvahy, že obchod sa dojednal a uskutočnil na základe dopytu, ponuky práve v danom čase. V danom čase za vtedy existujúcich podmienok a vtedy dostupných informácií bola uzatvorená zmluva, tu sa chcem trošku pozastaviť, zmluva, o ktorej ste hovorili, pre štát nevýhodná, ale ktorú možno porovnať so vzorovou zmluvou vypracovanou renomovanou holandskou právnou kanceláriou The Brow Blackstone pre Európsku banku pre obnovu a rozvoj. A táto zmluva bola vypracovaná tak, aby bola pre Slovenskú republiku výhodná. A ten, kto tvrdí opak, postupuje tendenčne, vyrába kauzy, nespokojnosť verejnosti a celý proces využíva na získanie výhod pre seba a znevýhodňovanie iných. Môžem vás ubezpečiť, že keď som nastúpil do funkcie na ministerstve životného prostredia, na základe predložených ponúk a analýzy trhu sa pracovníci ministerstva pokúšali získať informácie, či cena za jednotku emisií je dobrá, či sa nedá predať výhodnejšie a či postupujeme v súlade so zákonom Slovenskej republiky, ale súčasne aj s Kjótskym protokolom. A práve tu je potrebné si uvedomiť pár skutočností. Nachádzame sa v čase krízy, v čase, keď všeobecne klesá objem obchodu, keď sa zatvárajú mnohé prevádzky, keď sa pozastavuje výroba na celom svete. Celosvetovo je kapacita voľných emisných jednotiek 10 mld. ton. Keď si vezmeme, že len Rusko vlastní 5,6 mld., Rumunsko 0,5 mld., Ukrajina 2 mld., zdá sa, že ponuka prevyšuje dopyt. Od renomovaných odborníkov zahraničných, ale aj našich, možno predpokladať, že do roku 2012, do ukončenia Kjótskeho protokolu, bude potrebné celosvetovo 800 mil. ton. Napríklad Japonsko ako hlavný odberateľ hovorí o tom, že bude potrebovať cca 500 mil. ton emisií. Informácie, ktoré som v čase uzatvárania zmluvy k dispozícii mal, nasvedčovali tomu, že vstupom ďalších štátov na trh s emisiami hrozí reálne riziko nadbytku emisií na trhu, ako aj reálne riziko poklesu cien emisií. V týchto intenciách som v tom čase informoval aj vládu Slovenskej republiky, a preto kladiem otázku: Nebola z tohto dôvodu fixácia ceny opodstatnená? V tejto situácii je jasné, že cenu určuje kupujúci a nie predávajúci. Preto je namieste otázka, čo by sa stalo, ak by Slovenská republika nepredala ani jednu jednotku. Nevznikla by škoda vtedy, keby nám zostali len prázdne nenaplnené možnosti úhľadné usporiadané na papieri, za ktoré by štát nezískal ani cent? Pozrime sa tiež na cenu, za ktorú emisie predali Česi, nie demagogicky podľa vyjadrených alebo ceny vyjadrenej v US dolároch alebo v eurách, ale aj podľa podmienok, za ktorých sa tieto peniaze mohli realizovať. Na internete máte všeobecnú stránku Ministerstva životného prostredia Českej republiky, kde sa neuvádza cena, ale kde sa neuvádzajú ani podmienky, za ktorých Česká republika predala svoje emisie. Je len otázne, a je len od vás prezentované, že tieto podmienky boli dobré a že cena bola podstatne vyššia. Ďalší otáznik si môžeme položiť: Bola táto cena v Českej republike predaná? Každý štát si chráni zmluvy a chráni si svojich obchodných partnerov, my sme to, bohužiaľ, neurobili. Mne sa zdá, že keby bolo ministerstvo životného prostredia predalo emisie po 10 eur za tonu, bolo by povedané, prečo nie za 12. Keby sme, naopak, nepredávali, boli by sme napádaní, že sme nevyužili možnosť, ktorú sme mali na získanie finančných prostriedkov. Ďalším faktom, na ktorý by som chcel upozorniť, je, že v roku 2008 ešte neexistoval trh s emisnými kvótami typu AAU. Európsky register a medzinárodný register bol prepojený až v mesiaci november 2008, z čoho logicky vyplýva nemožnosť vykonať obchodovanie a prevody emisných kvót z predávajúceho na kupujúceho. Myslím, že ministerstvo životného prostredia vykonalo transparentné rokovacie konanie so záujemcami o kúpu emisných plynov a po predložení ponúk vykonalo riadený komplexný a náročný výber. Pokračovalo v tvrdých obchodných rokovaniach s uchádzačom, ktorý predložil najvýhodnejšiu ponuku. Chcem podotknúť taktiež, že ministerstvo životného prostredia pracovalo na vytvorení projektov zelenej investičnej schémy, a to projekt s názvom Národný zatepľovací projekt a Projekt Emisné svetlo. Pán minister, materiály a kompletné manuály s výpočtami boli na ministerstve odovzdané. Takže je potrebné sa vrátiť aj k tomuto a v týchto indíciách jednať. Cieľom týchto projektov bolo zabezpečiť splnenie zmluvných povinností zo strany Slovenskej republiky tak, aby bola zaplatená aj zvyšná časť zmluvnej ceny za predaj emisií. Vážené panie poslankyne, páni poslanci, je veľmi ľahké niečo kritizovať, ťažšie niečo urobiť. Myslím, že predaj emisií objektívne bude možné až po uzavretí prvého obdobia Kjótskeho protokolu. K otázke výhodnosti alebo nevýhodnosti zmluvy pre Slovenskú republiku som toho názoru, že zmluva z dlhodobého hľadiska bola aj pre Slovenskú republiku výhodná. Odpoveď na túto otázku nám však najlepšie poskytne budúcnosť, vývoj cien a stav trhu s emisiami. Potom bude definitívne možné povedať, či Slovensko na predaji emisií prerobilo, alebo, naopak, zarobilo. Teraz je to len traumatizovanie spoločnosti a možné vytĺkanie politického kapitálu s cieľom zdiskreditovať vládnu koalíciu a hlavne Slovenskú národnú stranu. Preto z mojej strany všetko, ďakujem vám za pozornosť.