M. Vášáryová, poslankyňa: (2007-11-29):
A včera a predvčerom sa tu veľmi veľa hovorilo o kríze parlamentnej demokracie. Mikuláš Dzurinda, myslím si, jasne pomenoval tento problém, že ide o krízu dialógu, teda základnej metódy komunikácie v demokratickej krajine. Ale pri prerokúvaní rozpočtu na rok 2008 dochádza aj k inej kríze a to k devalvácii slov. Slová totiž strácajú svoj význam. Význam, ktorý majú a na ktorom význame sme dohodnutí kultúrne, historicky dlhé roky. Ako tu budeme vystupovať my poslanci, keď nebudeme používať slová v ich pravých významoch? Napríklad rezort kultúry v tomto rozpočte je označovaný za prioritu. To budeme za prioritu označovať už čokoľvek? A potom, keď naozaj budeme mať prioritu, tak toto slovo už nebude mať žiaden zmysel. Európska únia, ktorej súčasťou sme sa stali v polovici roku 2004, to znamená pred dva a pol rokom, sa začala až v roku 2007, teda v tomto roku prvýkrát systematicky zaujímať o kultúru. Eurostat sa pokúsil vyprodukovať prvýkrát štatistiku, ktorá ukázala, že členské krajiny Európskej únie sú vlastníkmi veľkej časti svetového kultúrneho dedičstva. Napríklad máme tristo pamiatok zo sedemsto celosvetových, ktoré sú zapísané do kultúrneho dedičstva UNESCO. Kultúrny sektor Európskej únie zároveň zamestnáva takmer päť miliónov ľudí, teda 2,4 % pracovnej sily Európskej únie. Títo pracovníci v porovnaní so všetkými inými rezortmi majú najvyššie vzdelanie, ale pracujú aj v prostredí oveľa nižšej sociálnej bezpečnosti než všetci ostatní pracujúci v iných sektoroch. Trh s kultúrnymi predmetmi dosiahol v roku 2007 v európskej dvadsaťsedmičke hodnotu 7,3 miliardy eur. Najčastejším spôsobom participácie nás Európanov na kultúrnych podujatiach je ale sledovanie kultúrnych programov v televízii. Toľko najnovšie a historicky prvé čísla Eurostatu o kultúre. Naše susedné krajiny, keď sa pozriete na ich plány, začali už dlhodobo pracovať, začali pracovať na dlhodobých plánoch programov činnosti kultúrnych inštitúcií, ochrany kultúrneho dedičstva a reformujú svoje spôsoby financovania s cieľom uvoľniť to najcennejšie, čo má každý národ a síce tvorivú energiu svojich vlastných talentovaných ľudí. Slovenská miestna a regionálna kultúra nepochybne dnes prežíva boom. Kultúrne programy v mestách sú prehliadkou fantázie a úsilia neúnavných kultúrnych organizátorov, ktorí za pomoci sponzorov a čiastočne aj rozpočtov miest a VÚC dokážu z tohto mála udržať fantastické festivaly, prehliadky a koncerty veľmi dobrej kvality. Takže môžem z tohto miesta zodpovedne vyhlásiť, že kultúra na Slovensku nie je v žiadnom prípade v kríze. V ťažkej kríze je nereformovaný systém štátnej podpory kultúrnych inštitúcií a štátnej podpory kultúrnych aktivít. Absentuje zapojenie slovenskej kultúry do európskeho priestoru a absentuje účinná ochrana a využitie nášho kultúrneho dedičstva. Teda všetko to, čo je dnes v kompetencii Ministerstva kultúry Slovenskej republiky. Koncom tohto roka 21. decembra zmiznú hranice medzi kultúrne vyspelou Európou, ktorá má aj veľké rozpočty na kultúru, a nami, Slovenskou republikou. Integrácia pokračuje. Možno o chvíľu budeme nosiť aj rovnaké peniaze vo vreckách. Ale ako odpovieme v oblasti kultúry na tieto neuveriteľné výzvy, ktoré pred nami stoja? Ako pokračuje kariéra malého stredoeurópskeho tigra, krajiny, ktorej reformy v oblasti ekonomiky zavádzajú dnes všetky členské štáty Európskej únie? Teda niektoré členské štáty Európskej únie. Ako prispeje slovenská kultúra k posilneniu pozície nášho štátu v dvadsaťsedmičke? Ako nám pomôže v komunikácii s našimi európskymi susedmi a ako posilní povedomie vo vnútri krajiny aj mimo nás o modernom, európsky vyspelom národe a občanoch Slovenskej republiky? Čo umožní slovenskej kultúre stať sa ďalším z dynamizujúcich faktorov v procese modernizácie našej spoločnosti? A už ich nemáme veľa tých dynamizujúcich faktorov. Ale kultúra určite a vzdelanie predstavujú dva najsilnejšie dnešné moderné nástroje na dynamizovanie a modernizovanie našej spoločnosti. Aj v Európskej komisii si už uvedomili, že žiaden trvalý pokrok nemôžeme dosiahnuť bez rozvoja kultúry, modernej kultúry, ktorá dnes je neodlučne zviazaná s novou ekonomikou modernej spoločnosti, to znamená, s rýchlym spôsobom komunikácie, s tvorivosťou, inováciou, ľudským kapitálom, teda tým, čo v Nemecku nazývajú Kulturindustrie alebo v Londýne culture industries. Čo budeme mať my ako odpoveď? Čiastočnú odpoveď by nám teda mal poskytnúť rozpočet ministerstva kultúry na rok 2008 a na nasledujúce výhľadové roky 2009, 2010. A mnoho ľudí tu diskutovalo a povedalo, že tento rozpočet a tie nasledujúce dva roky sú rozhodujúce. Čo teda môžeme vyčítať z predloženého rozpočtu? Chcem hneď na začiatku povedať, že som si vedomá toho, že žiadna štátna kultúrna politika nespôsobí, že sa na Slovensku zrazu narodia geniálni umelci. Ale ambiciózna politika môže ovplyvniť zásadným spôsobom spoločenskú atmosféru, podporiť povznesenie kultúrnej úrovne spoločnosti a vychovať novú generáciu tých, ktorí si už nepamätajú mizerné básne o Leninovi, ktoré museli naši básnici písať a aj to, ako ukrývali originálne myšlienky o slobode do svojich diel, čo sa im dnes určite... (Páni, páni, potrebujete takto hlasno hovoriť?) ... čo sa zdá dnes mladej generácii smiešne. Trendom západnej Európy v oblasti  kultúry je deinštitucionalizácia, deetatizácia a decentralizácia. Štát u našich partnerov v únii sa prestáva bezprostredne angažovať v kultúre, ale financuje ju cez nezávislé kultúrne inštitúcie pod heslom Viac kultúry v politike a menej politiky v kultúre. Štát zostáva veľkým mecenášom a gestorom, samozrejme, nestráca svoju úlohu v kultúre. A ako na tento trend odpovedáme my v tomto rozpočte? 1. Nereformujeme sféru inštitucionálnej kultúry. Zostávame tam, kde sme boli. Máme štatisticky extenzívny systém, ktorý si bez zmien neporadí s novými výzvami. 2. Naše kultúrne dedičstvo nedostatočne chránime a nevyužívame ho pre rozvoj našich regiónov. 3. Pri takom výnimočne stabilnom a vysokom hospodárskom raste máme dnes jedinečnú šancu prispôsobiť kultúrny sektor tejto novej situácii a my to nerobíme. V rozpočte by sme mali vidieť teda, ako rozmýšľa náš minister kultúry o úlohe štátu v kultúre a akú kultúrnu politiku chce presadzovať. A čoho sme svedkami? Podporuje centralizované riadenie kultúry, toto staré zjavenie, ktoré sa tu znovu objavuje, centralizovanie obstarávania, centralizovanie rozhodovania, sprísňovanie predpisov a zákazov, zmenšovanie priestoru pre subsidiaritu, byrokratizácia činností. Napríklad komu a načo boli potrebné nezmyselné tabuľky, ktoré celý jeden týždeň vyplňovali všetci vedúci pracovníci rozpočtových organizácií ministerstva kultúry a ktoré niečo stáli, nejaké finančné prostriedky ministerstvo kultúry aj s tou firmou, ktorá to robila a ktorá prišla na to dohliadať a pracovníci tejto firmy nemali ani potuchy, ako pracujú kultúrne organizácie, hoci tieto organizácie mala auditovať? Ministerstvo kultúry stále ťažšie administruje, ale chce čím ďalej, tým viacej riadiť, čo je proti všetkým trendom a podľa mňa aj proti zdravému rozumu. Po druhé sme svedkami neexistencie, a to po poldruha roku nového ministra v kresle, akejkoľvek zmysluplnej a modernej koncepcie rozvoja národných a štátnych inštitúcií v kultúre. Všetko je tak, ako bolo. Po tretie sme svedkami posilnenia a zasahovania štátu a osobne priamo ministra do systémov, ktoré potrebujú jednoznačne na to, aby sa rozvíjali, jednoznačne injekciu nezávislosti a tvorivosti. Naďalej kvitne kultúra rezortizmu. A tak osud súkromných umeleckých škôl ministra kultúry vôbec nezaujíma, lebo to predsa patrí ministerstvu školstva. Ale kde budeme vyrovnávať šance detí z chudobnejších rodín? Šance detí, ktorých rodičia doma nemajú knižnice? Kde budeme vyrovnávať šance mladej generácie v prístupe k vysokým kultúrnym hodnotám? Ja nevidím ešte príliš veľa možností na vyrovnávanie týchto šancí. Akou prioritou, ako sa hovorí v tomto vysvetlení tohto rozpočtu pánom ministrom, akou prioritou je rezort kultúry pre túto vládu v skutočnosti? O tom hovoril už môj kolega, pán poslanec Mikloš vo svojom vystúpení. Chcem doplniť len pár konkrétnych čísel. Medziročný nárast financií sa pýši 26,3 %. Je to dokonca vyšší, ako sme tu hovorili ako na jednu nemú tvár alebo ako sa hovorilo na jednu kravu. Ale je to naozaj tak? Totižto rozpočet tohto roku, roku 2007 nemožno označiť  v rezorte kultúry nijako inak ako tým, že bol škandalózny. Bol pokles o 11,5 %, teda o viac ako pol miliardy nižší ako v roku 2006. V roku 2008 teda kultúra dostane zhruba len o pol miliardy viac než v roku 2006 pri skoro 10-percentnom hospodárskom raste tohto štátu a pri zvyšovaní výdavkov zo štátneho rozpočtu o 9 %. V prepočte na podiel na štátnom rozpočte sa rezort kultúry vracia na úroveň roku 2006. Vtedy predstavovali výdavky na kultúru 0,86 % štátneho rozpočtu a podľa návrhu, ktorý prerokúvame, na budúci rok by sme mali dosiahnuť 0,87 % štátneho rozpočtu. Ak navrhované financie pre kultúru zasadíme do širších súvislostí, než je rámec štátneho rozpočtu, napríklad v porovnaní s číslami hrubého domáceho produktu, tak ružová vízia zmení farbu úplne. Navrhovaných 5,1 mld. je v takomto porovnaní na úrovni roku 2007 a hlboko pod rokmi 2005 a 2006, kedy kultúra dostala 0,23 % hrubého domáceho produktu a je to dokonca aj pod rokom 2004, kedy to bolo 0,22 % hrubého domáceho produktu. Ďalším číslom v návrhu rozpočtu v kapitole ministerstva kultúry, ktoré premaľúva realitu na ružovú, je grantový systém. V predloženom materiáli sa niekoľkokrát zdôrazňuje vysoký nárast výdavkov grantového systému indexom 157,2. Inými slovami, na granty by malo byť na budúci rok o 57,2 % viac, ako bolo tento rok. Určite zainteresovaní, ktorí nerozmýšľajú logicky, budú radi, možno dokonca až tak, že zabudnú, čo tento enormný nárast spôsobil. Suma vyčlenená na granty to však nie je. Na granty pôjde na budúci rok zhruba 688,5 mil. korún. To je menej, ako bolo 738 miliónov rozpočtovaných na rok 2006 a ešte menej než 803,4 milióna skutočne v tomto roku 2006 vyčerpaných. Kde sa teda zobral ten rozdiel znovu v tej katastrofe prvého rozpočtu vlády Roberta Fica na rok 2007, s ktorým bol mimochodom terajší minister kultúry celkom spokojný? V roku 2007 totiž išlo do grantovej schémy úbohých 438 miliónov korún. Grantový systém zaznamenáva teda nárast späť o 250 miliónov, ale problém je, že 150 miliónov je alokovaných na podporu návštevnosti kultúrnych podujatí, to znamená, že netušíme, ako bude ministerstvo kultúry túto položku realizovať. V minulosti išlo o projekt takzvaných kultúrnych poukazov. Koľko je určených na podporu vydávania pôvodnej slovenskej literatúry, to neviem, lebo po mojej otázke na kultúrnom výbore pokrčila generálna riaditeľka sekcie ekonomiky Ministerstva kultúry Slovenskej republiky Hilda Gajdošová ramenami a priznala, že ju otázka veľmi prekvapila a sľúbila, že mi túto sumu na podporu vydávania slovenskej literatúry obratom zašle. Dodnes na to čakám. Na čo je teda určená vraj miliarda navyše do rozpočtu ministerstva kultúry? Nárast nájdeme v kapitálových výdavkoch. Čiže nárast o 600 miliónov oproti roku 2007, čo je spôsobené viacerými dávno plánovanými investičnými projektmi rekonštrukcie budov a tieto rekonštrukcie sa neustále už pol druha roka odkladajú, až kým ministerstvo kultúry nedosiahlo, že výber všetkých dodávateľov na tieto rekonštrukcie bude robiť generálna riaditeľka ekonomickej sekcie ministerstva kultúry, neslávne známa, Hilda Gajdošová. Týmto oneskorením rekonštrukcií prišli naše národné kultúrne inštitúcie o príjmy zo svoje činnosti. Rastú aj kapitálové výdavky ministerstva kultúry na informatizáciu, akvizičnú činnosť a nákup vozidiel a podobne. Každopádne ide o činnosť spojenú s množstvom verejných obstarávaní a ďalších veľkých zákaziek a to všetko pod vedením generálnej riaditeľky Hildy Gajdošovej. Ďalších 100 miliónov nárastu rozpočtu je v tzv. projekte informatizácie kultúry. Na prvý pohľad veľmi moderný a zmysluplný projekt, ktorý je v skutočnosti zameraný najmä na ďalšie centralizovanie obstarávania služieb a tovarov v oblasti IT a telekomunikácií. V súčasnosti zavádzané podobné opatrenia Hildy Gajdošovej predražujú položky pre organizácie o 50 až 500 % a z materiálu ministerstva kultúry, ktorý rozoberá túto stratégiu takzvanej informatizácie, je zrejmé, že ministerstvo kultúry hodlá týmto smerom pokračovať naďalej, nakoľko viac ako polovica finančných zdrojov na projekt informatizácie je plánovaná v kapitálových výdavkoch samotného ministerstva kultúry, a nie kultúrnych organizácií. Na činnosť príspevkových a rozpočtových organizácií je vyčlenených približne toľko financií ako minulý rok. To znamená, keď započítame infláciu, dostávajú menej. Hoci komentár ministerstva kultúry k rozpočtu na rok 2008 uvádza nárast o 7 %, reálne zase na základe čísel z webstránky ministerstva kultúry je to len 0,7 %. Ide dokonca o preklep alebo dúfajme, že nie o zavádzanie. Keď navyše berieme do úvahy položku vyčlenenú na kultúrne aktivity týchto organizácií, ktorá je výrazne nižšia, celková suma pre kultúrne organizácie, ktoré tvoria kultúrnu infraštruktúru krajiny, je ešte nižšia ako v katastrofálnom roku 2007. Ministerstvo kultúry očividne neplánuje dodržať nariadenie vlády o 20-percentom znižovaní stavu štátnych úradníkov ani v roku 2008, hoci tlačí kultúrne organizácie, aby ony znižovali stav svojich pracovníkov. Už sa tu hovorilo o podpore verejnoprávnych médií. Takže len v krátkosti. Opäť chýbajú peniaze na vysielanie na stredných vlnách. Opäť sú tu len peniaze na vysielanie do zahraničia, hoci podľa všetkých prieskumov toto vysielanie počúva najmenší počet poslucháčov. Tento rok situáciu ministerstvo zachraňovalo jednorazovou dotáciou, ale to je len ad hoc riešenie. Minister kultúry zrejme očakáva, že po prvé, buď rozhlas tieto peniaze na budúci rok po prijatí nového zákona o poplatkoch za služby verejnosti nebude potrebovať, inými slovami, povinnosť štátu, zákonnú povinnosť štátu s financovaním stredných vĺn majú prevziať na svoje bedrá odberatelia elektriny, alebo čaká na nové, takzvané svoje vedenie Slovenského rozhlasu, ktorému potom pridelí z rozpočtovej kapitoly vlády dotáciu na rozbeh. Súčasné vedenie rozhlasu sa snaží o vyrovnané hospodárenie, čo sa o súčasnom vedení Slovenskej televízie nedá povedať. O tom tu hovoril už môj kolega, pán Tomáš Galbavý. Tam je sekera už dnes 300 miliónov, a pritom generálny riaditeľ Hreha nastupoval do televízie a bolo tam plus 300 miliónov. To znamená, že Slovenská televízia minula od nástupu generálneho riaditeľa Hrehu 600 miliónov korún a pán generálny riaditeľ povedal, že si potrebuje od januára zobrať úver na ďalších 100 miliónov korún. Kto to zaplatí? Pýtam sa, pán minister, kto toto zaplatí. Pritom problémom, ktorý terajší manažment rozhlasu rieši, sú staré dlhy, ktoré zdedil z obdobia, kedy Slovenský rozhlas viedli pán Rezník a znovu pani Gajdošová. Súčasný manažment totiž prevzal v máji 2006 rozpočet s naplánovaným deficitom vo výške 203 miliónov korún. Od odchádzajúcej Dzurindovej vlády rozhlas dostal dotáciu na oddlženie v roku 2005. Ale to bolo takmer všetko. Na rok, ktorý sa rozbiehal s naplánovanou sekerou 203 miliónov a tento rozpočet, opakujem, zanechala terajšia generálna riaditeľka ekonomickej sekcie Ministerstva kultúry Slovenskej republiky Hilda Gajdošová, dostal Zemkovej manažment od Ficovej vlády transfer, a teraz počúvajte, 8,9 milióna. 8,9 milióna korún. Na rok 2007 dostal SRo transfer 56 miliónov na zahraničné vysielanie a dodatočne aj 45 miliónov na národnostné vysielanie. Výsledkom je, že napriek snahe manažmentu dlh, ktorý bol plánovaný na 203 miliónov, je stále vo výške 180 miliónov. A ak nám vo výbore pán štátny tajomník ministerstva kultúry Sečík hovoril, že žiadna vláda doteraz neposkytovala dotáciu na vysielanie na stredných vlnách, nie je to tak celkom pravda. Peniaze síce možno neboli účelovo viazané na stredné vlny, ale na rok 2003 dostal pán generálny riaditeľ Rezník od Dzurindovej vlády 388 miliónov, na rok 2004 217 miliónov, na rok 2005 280 miliónov. A tak to teraz porovnajte s tými 9 miliónmi od tejto vlády na rok 2006. Slovenský rozhlas dokázal tento rok vysielať s príjmami aj výdavkami vo výške 875 miliónov korún. Na porovnanie. Bývalý generálny riaditeľ Rezník a Hilda Gajdošová zhodne tvrdili, že Slovenský rozhlas na svoju činnosť a na svoju zákonom určenú prevádzku potrebuje minimálne 1 miliardu. Stručne zhrnuté, v roku 2008 sa budú pomaly a veľmi pomaly opravovať budovy, v ktorých sídlia niektoré kultúrne inštitúcie a už vieme, čo znamená to pomalé stavanie a pomalé opravovanie. Budeme svedkami centralizovaných obstarávaní, ktoré budú predražovať obstarávanie. S tým bude spojené zadávanie štátnych zákaziek, grantový systém bude na úrovni roku 2007 a kultúrne organizácie dostanú menej. Čiže miliardový nárast sa prejaví len v dlhodobo plánovanej obdobe infraštruktúry. Reálne teda viac ako 25 % nárast rozpočtu oproti roku 2007 neprinesie slovenskej kultúre takmer nič. Chýba akýkoľvek názor, akákoľvek koncepcia, kultúrna politika. Rozpočet je očividne tvorený metódou, aby každý dostal trochu a bol ticho, pričom vytvára široké pole možností pre netransparentné ekonomické postupy ministerstva kultúry a plánovanú developerskú činnosť, akou sú aj napríklad úvahy o výstavbe novej budovy pre verejnoprávne médiá. Vláda naďalej nedodržuje svoje programové vyhlásenie, nekomunikuje s kultúrnou obcou, akurát zaťažuje tisíce zamestnancov rezortu neprofesionálne vedenými auditmi s obskúrnymi cieľmi. Toto sme si mohli prečítať v rozpočte ministerstva kultúry. Ďakujem všetkým tým, ktorí ma počúvali. Ďakujem. (Potlesk.)