M. Dzurinda, poslanec: (2007-03-27):
Prečo sme predložili návrh stanoviska Slovenskej republiky s návrhom na uznesenie do Národnej rady? Máme na to tri dôvody. Ten prvý je skutočnosť, že riešenie štatútu Kosova považujeme za jeden z najvážnejších zahraničnopolitických problémov so širokým dopadom na oblasť strednej a juhovýchodnej Európy, ba aj širšie. Pritom vláda Slovenskej republiky k tejto téme dodnes mlčí. Vláda dodnes mlčí, hoci Ústava Slovenskej republiky v čl. 119 písm. i) hovorí: „Vláda rozhoduje v zbore o zásadných otázkach vnútornej a zahraničnej politiky.“ Dňa 10. marca tohto roku sa skončili vo Viedni politické rozhovory o návrhu Marttiho Ahtisaariho, ako riešiť štatút Kosova. Rozhovory skončili tak, že kosovskí Albánci s návrhom Ahtisaariho súhlasia, ale Srbsko zásadne nesúhlasí. Vláda Slovenskej republiky zostala ticho. Včera, ako je známe, predložil pán Martti Ahtisaari svoj návrh Bezpečnostnej rade a, samozrejme, ani dnes nepoznáme stanovisko vlády Slovenskej republiky, hoci je to jej ústavná povinnosť, aby k takýmto vážnym témam stanovisko zaujímala. V tejto súvislosti chcem podotknúť, že návrhom rezolúcie o Kosove sa zaoberal napríklad Výbor Európskeho parlamentu pre zahraničné veci. Svoju pozíciu schválil dva dni po skončení neúspešných rokovaní vo Viedni, teda 12. 3. 2007. Mimochodom, presne v ten istý deň 12. 3. 2007 minister zahraničných vecí Slovenskej republiky pán Kubiš pre Pravdu hovorí: „Slovensko si ešte len vytvára postoj k otázke Kosova.“ Koniec citátu. Takže v deň, keď hlasujú, a podotýkam, že aj slovenskí poslanci v Zahraničnom výbore Európskeho parlamentu o podrobnej rezolúcii ku Kosovu, ona má desať strán, si slovenský minister zahraničných vecí svoj postoj ešte len vytvára. Myslím, že toto je veľmi smutný obraz slovenskej zahraničnej politiky. V tejto súvislosti pripomínam, že SDKÚ – DS predložila svoj návrh, návrh pozície do Národnej rady Slovenskej republiky už 12. februára 2007. O rokovaní Zahraničného výboru Európskeho parlamentu som už sčasti hovoril, ešte sa k nemu vrátim. Chcem ale najprv povedať alebo pripomenúť, že ináč, omnoho pasívnejšie sa správa Zahraničný výbor Národnej rady Slovenskej republiky. Mrzí ma, že po predložení dvoch dokumentov, najprv z dielne SNS a vlastne súbežne aj z SDKÚ – DS, vznikol nielen, ale napokon aj štvrtý návrh vyhlásenia alebo deklarácie k tejto téme z dielne SMER-u, ktorý nebol pokusom zladiť dovtedajšie návrhy, ale myslím, že vec iba komplikoval. Bolo to už v čase, keď tri zo šiestich strán, ktoré v Národnej rade Slovenskej republiky pôsobia, boli svoje predstavy schopné zladiť do jednotnej predstavy, do jednotného záveru. Namiesto konštruktívneho príspevku však predseda Zahraničného výboru Národnej rady Slovenskej republiky skôr maril dosiahnutie širšieho konsenzu, ako by k nemu bol býval prispel. Druhý dôvod, pre ktorý sme predložili našu predstavu, je ten, že to považujeme za povinnosť, za povinnosť Národnej rady Slovenskej republiky, aby sa k takejto téme vyjadrovala. Je to povinnosť voči našim občanom, je to povinnosť voči našim krajanom, ktorí žijú v Srbsku, je to naša povinnosť voči západnému Balkánu a napokon je to aj naša povinnosť, myslím, voči medzinárodnému spoločenstvu. Zahraničný výbor Európskeho parlamentu v zmienenej rezolúcii okrem iného vyzýva Európsku úniu a jej členské štáty, osobitne tie, ktoré sú členmi Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov, aby „aktívne podporili životaschopné riešenie budúceho štatútu Kosova“. Je to citát z bodu 14 rezolúcie Európskeho parlamentu zahraničného výboru. V bode 20 sa v danej rezolúcii vyslovene píše: „Európsky parlament žiada členské štáty Bezpečnostnej rady OSN, aby zohrávali konštruktívnu rolu, usilujúc sa zabezpečiť, že obe zainteresované strany budú konať flexibilným spôsobom a prijmú udržateľné riešenie pre Kosovo, pokiaľ je to možné, dohodou oboch strán.“ Teda nie diktátom, podotýkam, ale dohodou oboch strán. Chcem teraz v tejto súvislosti vysloviť otázku: Akú rolu zohráva Slovenská republika? Nielen člen Európskej únie, ale aj Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov, ak v čase, keď treba konať, jej vláda nevie alebo nechce formulovať pozíciu Slovenska. Ako je možné, že o budúcom štatúte Kosova rokoval Zahraničný výbor Európskeho parlamentu trikrát, prvýkrát v polovici decembra minulého roku, a vláda Slovenskej republiky, členského štátu Bezpečnostnej rady OSN, ani raz? Mala v takejto situácii zostať Národná rada tiež nečinná? No a napokon, je tu aj tretí dôvod, pre ktorý sme urobili vlastný návrh. Predložili sme vlastný návrh a boli sme ochotní a schopní zladiť tento návrh s predstavou nielen Kresťanskodemokratického hnutia, ale aj s pôvodnou predstavou Slovenskej národnej stany aj preto alebo, povedal by som, najmä preto, že Slovensko má alebo malo by mať aj vlastné štátne záujmy a úlohou vlády a, samozrejme, aj Národnej rady je tieto záujmy presadzovať. Dovoľte, aby som o týchto záujmoch krátko hovoril. Základným záujmom Slovenska je podľa môjho názoru pokoj v krajinách západného Balkánu, pokoj v Srbsku, pokojné spolužitie Srbov a kosovských Albáncov. A sme presvedčení, že pokoj bude vtedy, keď bude založený na rešpektovaní práva, na rešpektovaní pravidiel. Preto je kľúčom k nášmu základnému postoju rešpektovanie týchto základných pravidiel, rešpektovanie medzinárodného práva. Som presvedčený, že medzi základné atribúty medzinárodného práva patrí rešpektovanie princípu suverenity a územnej celistvosti štátov, rešpektovanie individuálnych práv občanov bez ohľadu na rasovú alebo národnostnú príslušnosť, bez ohľadu na pohlavie či vierovyznanie. To je záujem Slovenska. Dovolím si povedať alebo charakterizovať aj to, čo záujmom Slovenska nie je alebo nemalo by byť. Záujmom Slovenska nie je podpora vzniku nových štátov na báze etnickej príslušnosti a bez dohody so štátom, v ktorom dané etnikum žije. Záujmom Slovenska nie sú nové štáty, pri vzniku ktorých najsilnejším argumentom je hrozba násilia a nepokojov. Za absolútne scestné a neprijateľné považujem vyhrážky typu: tí, ktorí nesúhlasia so suverénnym zvrchovaným štátom Kosovo, budú zodpovední za nepokoje, ktoré tam po prípadnom odmietnutí nezávislosti nastanú. S politikou appeasementu má Európa neblahé skúsenosti. O etickom rozmere takéhoto prístupu ani nehovoriac. Preto veľmi vítam bod f) zmienenej rezolúcie Zahraničného výboru Európskeho parlamentu, v ktorom sa píše, odcitujem: „Konečná dohoda nemôže byť diktovaná hrozbami radikalizácie v Kosove alebo v Srbsku, ale musí byť výsledkom riešenia, ktoré berie do úvahy záujmy všetkých zainteresovaných strán.“ Toto považujem za nesmierne významnú pasáž záverov vyhlásenia, ktoré sa presadili v Zahraničnom výbore Európskeho parlamentu. Výsledok musí byť riešenie, ktoré berie do úvahy záujmy všetkých zainteresovaných strán, nielen kosovských Albáncov. Toľko k tej prvej časti, prečo sme my, SDKÚ – DS, v danú chvíľu predložili náš vlastný návrh do Národnej rady Slovenskej republiky. Teraz dovoľte, v tej druhej, najobsiahlejšej časti by som sa chcel zamýšľať nad podstatou nášho návrhu. Zmienil som sa, že záujmom Slovenska je pokoj založený na rešpektovaní medzinárodného práva. Podľa viacerých dostupných analýz rozhodnutie o vytvorení nezávislého štátu Kosovo by bolo porušením Charty OSN, napríklad čl. 2 ods. 1, ktorý garantuje suverénnu rovnosť všetkých členov. Pritom všetci vieme, že práve vznik nového suverénneho zvrchovaného štátu Kosovo je nervovým bodom, kľúčovou otázkou definitívneho štatútu Kosova. Je to evidentné napríklad z Rezolúcie Národného zhromaždenia Srbskej republiky k návrhu riešenia statusu Kosova Marttiho Ahtisaariho, prijatej 14. 2. 2007 srbským parlamentom. Hneď v prvom odseku tejto rezolúcie sa pripomína, že „Ústava Srbskej republiky ustanovuje, že provincia Kosovo a Metohija je súčasťou územia Srbska.“ Národné zhromaždenie Srbskej republiky pomerom hlasov 225 z 250 schválilo stanovisko, ktorého prvý odsek hovorí: „Národné zhromaždenie Srbskej republiky prijalo záver, že návrh osobitného vyslanca generálneho tajomníka OSN Marttiho Ahtisaariho porušuje základné princípy medzinárodného práva, pretože neprihliada k suverenite a územnej celistvosti Srbskej republiky vo vzťahu ku Kosovu a Metohiji.“ Koniec citátu. Čo z toho vyplýva? Srbsko sa obáva diktátu medzinárodného spoločenstva, ktoré by mohlo rozhodnúť o nezávislom suverénnom štáte Kosovo proti vôli Srbska. A takýto štát Srbsko odmieta. Ako potom sa ale má naplniť volanie Zahraničného výboru Európskeho parlamentu, to je zase bod i) rezolúcie, ale podľa mňa aj všetkých normálnych ľudí, aby, a to je opäť citát: „Vzťahy medzi Kosovom a Srbskom dané ich tesnými kultúrnymi, náboženskými a ekonomickými väzbami mali byť rozvíjané v duchu partnerstva a susedských vzťahov v záujme celej populácie Kosova a Srbska.“ Tu vás chcem informovať, že pri prerokúvaní návrhu rezolúcie v Zahraničnom výbore Európskeho parlamentu boli snahy niektorých poslancov presadiť do rezolúcie v súvislosti s Kosovom pojem nezávislosť a suverenita. Spravodajca k tejto rezolúcii, je to Holanďan, však napokon uznal, že v pléne také pojmy, ako suverenita Kosova, nezávislosť Kosova, neprejdú, a preto ponúkol kompromisný návrh. Ten návrh znel: „Suverenitu pod dohľadom medzinárodného spoločenstva.“ Neviem, či viete, alebo neviete, o takomto návrhu sa v Zahraničnom výbore Európskeho parlamentu hlasovalo a tento návrh poslanci odmietli najtesnejším pomerom 33 : 32. Neprešiel ani tento zmäkčujúci alebo suverenitu Kosova zmäkčujúci návrh, 33 : 32. A tu prvýkrát by som urobil väzbu na dokument, ktorý práve predseda parlamentu pred chvíľou uviedol. V tom dokumente „Národná rada Slovenskej republiky vyjadrujúc presvedčenie, že úplná a ničím neobmedzená nezávislosť provincie Kosovo nie je v záujme stability regiónu vystaveného dlhé roky tragédiám a krízam“. To je trošku transponované to, čo navrhoval Holanďan Zahraničného výboru Európskeho parlamentu. Je to suverénne, nezávislé Kosovo. A tá finta spočíva v tom, že tu sa tvárime, že nie úplne a ničím neobmedzene bude suverénne. No myslí sa tým naozaj dočasná prítomnosť povedzme mierových a bezpečnostných síl Európskej únie, Severoatlantickej aliancie. Ale aby bolo medzi nami jasno a bolo by dobré, keby aj my sme mali silu v Národnej rade hovoriť tak otvorene, ako hovorili poslanci v Zahraničnom výbore Európskeho parlamentu. Nechoďme okolo horúcej kaše. Hovoríme o suverenite, zvrchovanosti Kosova alebo o zachovaní suverenity a zvrchovanosti Srbskej republiky? To je prvý vážny problém, v ktorom sa líši predloha, ktorú uviedol predseda Národnej rady, od predstavy, ktorú sme uviedli v dokumente my SDKÚ – DS alebo, ak chcete, pán Rydlo v tom pôvodnom dokumente, ktorý si získal podporu aj KDH a SDKÚ. Ja to poviem trošku možno britko, ale nemyslím to zle, predpokladám, že tá prvá štylizácia, to znenie, že „úplná a ničím neobmedzená nezávislosť provincie Kosovo nie je v záujme stability regiónu“, že to pochádza práve, alebo tak trošku je to odpísané od toho návrhu, ktorý vymyslel poslanec holandský a pre ktorý chcel získať podporu v Zahraničnom výbore a nezískal ju, pretože bolo viac tých o jedného poslanca, ktorý ten návrh odmietli, oproti tým, ktorí ten návrh podporili. Takže toto je, myslím, prvý vážny moment, ktorý si treba uvedomiť. V návrhu skupiny poslancov, ktorý uviedol predseda Národnej rady, hovoríme o suverénnom, nezávislom Kosove. Len pre zaujímavosť, aby sme si dobre rozumeli, doplním, že sa do rezolúcie v Zahraničnom výbore Európskeho parlamentu presadil iný pozmeňujúci návrh, ktorý by človek považoval za samozrejmý, ale takým zvláštnym pomerom síl, o chvíľu vám poviem. Ten návrh znel, že „akákoľvek dohoda o budúcom štatúte Kosova musí byť prijatá v súlade s medzinárodným právom“. Je zaujímavé, že za túto formuláciu hlasovalo 44 poslancov, ale 20 bolo proti a 3 sa zdržali hlasovania, vedomí si toho, že suverénne, zvrchované Kosovo bude mať do činenia s právnikmi, odborníkmi na medzinárodné právo. Taká vážna je tá situácia a tak je jasné, úplne jasné, že návrh Marttiho Ahtisaariho nespochybniteľne hovorí a vedie k suverénnemu, zvrchovanému Kosovu. Čo z tohto vyplýva? Som si istý, že v hre je naozaj obmedzenie suverenity Srbska a narušenie jeho územnej celistvosti a že tak v zásade stojí otázka dnes pred Bezpečnostnou radou OSN, pred Európskou úniou, a teda dvojnásobne aj pred Slovenskom. Podľa mňa tak stojí otázka aj pred Národnou radou Slovenskej republiky a toto je podstata našej témy. Toto je podstata našej témy, ktorej sa nesmieme vyhnúť, nemali by sme sa vyhýbať, nemali by sme sa tváriť, že otázka stojí inak, pretože otázka stojí jasne – čo budeme podporovať? Či proces vedúci k suverénnemu, zvrchovanému Kosovu, alebo rešpektovanie medzinárodného práva, súčasťou, základnou súčasťou ktorého je rovnocenné postavenie Srbskej republiky, a teda právo Srbska udržať si suverenitu a územnú celistvosť? Čo teda navrhuje SDKÚ – DS, ešte donedávna spolu s KDH a SMK, a čo navrhuje SMER, alebo podľa najnovšieho vývoja od včerajšieho večera vládna koalícia? Podstata nášho návrhu spočíva v presvedčení, že riešenie budúceho štatútu Kosova musí rešpektovať Chartu OSN a medzinárodné právo, teda musí rešpektovať aj alebo najmä územnú celistvosť a suverenitu Srbskej republiky. Čo je podstatou návrhu, ktorý poznáme niekoľko hodín, čo je podstatou návrhu vládnej koalície? Odpoveď jasne vyplýva z tretej časti pôvodného návrhu predsedu parlamentu, predsedu frakcie SMER-u a predsedu výboru, z tretej časti, ale tej sa venovať nebudem, lebo je bezpredmetná, ale podstata návrhu, ktorý predkladá vládna koalícia, naozaj spočíva v dvoch bodoch, a to: v presvedčení, že „úplná a ničím neobmedzená nezávislosť provincie Kosovo nie je v záujme stability regiónu vystaveného dlhé roky tragédiám a krízam“, kde je schovaná suverenita a nezávislosť Kosova úplne jasne, a potom v presvedčení, že „budúci štatút provincie Kosovo nezaloží precedens v medzinárodnom práve“. No ale tu by sa mi žiadalo povedať niečo podstatné. Precedensu sa nedá zabrániť nijakou deklaráciou, precedensu sa nedá brániť nijakým vyhlásením. Precedens sa nevyhlasuje, precedens sa jednoducho stáva. A vznik samostatného štátu na etnickom princípe proti vôli samotného pôvodného štátu rozhodnutím medzinárodného spoločenstva by precedensom samozrejme bol. Taký v Európe, vo svete po 2. svetovej vojne nemáme. Môžeme o precedense hovoriť v súvislosti s Izraelom, ale to je úplne iný príbeh, po rozpade Britského spoločenstva a môžeme potom, samozrejme, siahodlho hovoriť aj o tom, ako sa darí stabilizovať vývoj na Blízkom východe. Ale takýto vznik európskeho štátu Kosovo dnes by nepochybne precedensom, unikátnym spôsobom kreovania nového suverénneho, nezávislého bol. A bol by to precedens, ktorého dôsledky si mnoho európskych politikov ani nevie dosť dobre predstaviť. Priznám sa, že pre mňa najväčším prekvapením bolo, keď som si naozaj ten text dnes popoludní z dielne vládnej koalície prečítal. Veľkým prekvapením pre mňa to bolo preto, lebo na jednej strane, a musím povedať, že na výbore pred niekoľkými minútami, v zahraničnom výbore, to už bolo úplne jasné, že hovoríme o nezávislom, suverénnom Kosove. No ale na strane druhej bolo pre mňa toto zistenie veľmi prekvapujúce, pretože je v zásadnom rozpore s doterajšími stanoviskami súčasného predsedu vlády Slovenskej republiky. Keď sme podali náš návrh v ten istý deň, 12. februára sa predseda vlády vyjadril po návrate z Číny prvýkrát k danej téme, a dovoľte, aby som jeho vyjadrenie prečítal, bude trvať minútu. Predseda vlády Fico povedal toto: „Snaha poskytnúť Kosovu status nezávislého štátu môže podľa mňa viesť k nekontrolovaným pohybom v iných krajinách s nedozernými následkami. Úlohou medzinárodného spoločenstva vrátane Slovenska ako nestáleho člena Bezpečnostnej rady OSN je brať na zreteľ aj oprávnené záujmy Srbska a vytvárať všetky predpoklady na to, aby sa o postavení Kosova ako integrálnej súčasti Srbska dohodol delegát a Priština. Toto je stanovisko, ktoré ja budem presadzovať vo vláde. Opakovane zastávam názor, že uprednostňujem dohodu pred medzinárodným diktátom a riešenie, ktoré bude možné v prípade potreby prispôsobovať danej realite. Priznanie statusu nezávislého štátu Kosovo nenapĺňa ani jeden z týchto atribútov. Tak ako by sme sa cítili my, keby o podobnej situácii na Slovensku tu rozhodoval niekto iný? My im dáme priestor, nech sa dohodnú, nech hľadajú nejaké riešenie, ale nemôžeme brať na zreteľ záujmy iba jednej strany a tú druhú stranu akoby sme nerešpektovali. To im hovorím, vážené dámy a páni, už pol roka. Hovoril som to na Valnom zhromaždení OSN, povedal som to priamo generálnemu tajomníkovi OSN.“ Keď tu bol premiér Koštunica, vychádzali články s takýmto titulkom: „Fico s Koštunicom sa zhodli, Kosovo nemôže byť samostatné.“ Ja dnes tomu naozaj nerozumiem. Tak vy hovoríte vo svojom materiáli, ktorý predkladáte, že vyjadrujete presvedčenie, že „budúci štatút provincie Kosovo nezaloží precedens v medzinárodnom práve“ a predseda vlády hovorí: „Snaha poskytnúť Kosovu štatút nezávislého štátu môže podľa mňa viesť k nekontrolovaným pohybom v iných krajinách s nedozernými následkami.“ Vy hovoríte vo svojom návrhu, poslanci, že precedens nemôže byť, Fico hovorí, bude to obrovský precedens. Čo sa tu vlastne hrá? Ja by som túto kľúčovú časť zhrnul do konštatovania, ktoré bude pravdivé a pravdivé v tom zmysle slova, že ak schválime návrh vyhlásenia Národnej rady, tak ako ho uviedol pán predseda Národnej rady, dáme vláde súhlas a kredit, aby v Bezpečnostnej rade hlasovalo za to, čo predložil včera Ahtisaari Bezpečnostnej rade, to znamená, za vznik suverénneho, nezávislého štátu Kosovo. Toto je pointa veci, toto je podstata veci. A ešte niekoľko myšlienok si dovolím pridať, prečo si myslím, že by sme takto hlasovať v Bezpečnostnej rade nemali, a dovolím si povedať pár ideí, pár nápadov, ako by sme mali v tejto veci pokračovať v budúcnosti. Skôr ako tak urobím, pre poctivosť a slušnosť považujem za potrebné sa vysporiadať ešte s jedným akože argumentom, ktorý používajú zástancovia okamžitej suverenity, zvrchovanosti Kosova, ktorý som počul aj od nášho ministra zahraničných vecí, a ktorý, treba čestne priznať, sa nachádza aj v bode č. 6 deklarácie Zahraničného výboru Európskeho parlamentu. Sú totiž politici, ktorí hovoria, že vraj o zvrchovanosti a suverenite Kosova sa rozhodlo už na jar v roku 1999. Že o tom svojím konaním rozhodol Slobodan Miloševič a podobne. Bod 6 návrhu deklarácie, ktorú som niekoľkokrát už zmienil, Zahraničného výboru Európskeho parlamentu hovorí napríklad toto: „Kosovo nezaloží precedens v medzinárodnom práve, pretože Kosovo je pod správou OSN už od roku 1999 a rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1244 už obsahuje ustanovenia o potrebe riešiť otázku finálneho statusu Kosova.“ Dovoľte mi, aby som sa krátko teda pozrel spolu s vami na rezolúciu č. 1244. Táto rezolúcia v preambule víta všeobecné princípy politického riešenia krízy, prijaté na stretnutí ministrov zahraničných vecí G 8 v Petersbergu 6. mája 1999. Tieto princípy definujú aj potrebu politického procesu vedúceho k dosiahnutiu cieľového riešenia, ale vždy a všade rešpektujú princípy suverenity a územnej celistvosti Juhoslávie. Chcem vám oznámiť, pripomenúť pre tých, ktorí to čítali, na troch miestach v rezolúcii č. 1244 je expressis verbis uvedené, že „cieľové riešenie musí byť prijaté striktne a prísne, rešpektujúc územnú integritu a suverenitu Zväzovej republiky Juhoslávia“. Na troch ďalších miestach sa hovorí o Kosove ako o súčasti Srbska s podstatnou autonómiou vo vnútri Juhoslávie. Teda dohromady rezolúcia č. 1244 je zaujímavá tým, že na šiestich miestach garantuje územnú integritu a suverenitu Juhoslávie a nenájdete ani jedinú pasáž, ani jediný riadok, ani jediný ani náznak, že by cieľovým riešením mohlo byť nezávislé, suverénne Kosovo. V tejto súvislosti mi dovoľte, aby som zároveň vám pripomenul, čo sme schválili aj v Národnej rade v tomto zhromaždení 14. apríla 1999. Chcem vám to prečítať aj preto, že ma mrzí pasáž v návrhu, ktorý uviedol pán predseda Paška, kde sa pripomínajú rozhodnutia vlády Slovenskej republiky z roku 1999, ktoré prispeli k destabilizácii regiónu západného Balkánu. Prekvapuje ma to, ako keby nie režim Slobodana Miloševiča, nie zabíjanie nevinných ľudí, ale Slovenská republika destabilizovala Juhosláviu, to ma veľmi prekvapilo. Je to veľmi nepravdivé, poľutovaniahodné aj preto, že podľa mňa je to urážkou všetkých slušných Srbov, ale aj medzinárodného spoločenstva, ktoré jednomyseľne rezolúciou č. 1244 verifikovalo všetko to, čo medzinárodné spoločenstvo proti režimu nie Juhoslávie, režimu Slobodana Miloševiča vykonalo. My sme prijali 14. apríla 1999 uznesenie Národnej rady, nečakajúc na poslancov, ale bol to návrh vlády, ja vám to celé čítať nebudem, ale ak dovolíte iba písm. e): „Národná rada Slovenskej republiky vyzýva všetky zainteresované strany, aby v najkratšom možnom čase obnovili politické rokovania vedúce k mierovému urovnaniu zložitého a tragického konfliktu tak, aby došlo k urýchlenému ukončeniu vojenských operácií a zastavilo sa zabíjanie nevinného civilného obyvateľstva, čo predpokladá zastaviť etnické čistky, zabezpečiť návrat utečencov a zaručiť ich bezpečnosť a hľadať riešenie, ktoré zabezpečí práva občanov národnostných menšín a zachová územnú integritu Juhoslovanskej zväzovej republiky.“ Panie poslankyne, páni poslanci, ešte raz „a zachová územnú integritu Juhoslovanskej zväzovej republiky“. Dnes hovoríme presne to isté, čo sme hovorili na jar v roku 1999. Ani rezolúcia č. 1244, ani uznesenie Národnej rady Slovenskej republiky nezakladá ani v najmenšom zmenu toho zásadného postoja, dodržanie tohto základného princípu medzinárodného práva osem rokov po tom, čo Juhoslávia nastúpila cestu silnej a jasnej demokratizácie. (Potlesk.) A teraz, ak dovolíte, v tej tretej avizovanej časti by som si dovolil niekoľko zamyslení o tom, ako by sa situácia v Kosove mohla alebo mala odvíjať ďalej. Myslím, že to, čo je dnes najpodstatnejšie povedať, je to, že riešeniu tejto neľahkej situácie v Srbsku chýba predovšetkým intenzívny európsky dialóg. Európsky politický dialóg o Kosove nebol, chýba a toto považujem za najväčšie manko, ktoré je potrebné vyrovnať a o ktorom je potrebné hovoriť. Navrhujeme nahradiť kvetnaté, ale bezobsažné frázy o európskej budúcnosti Srbska a Kosova konkrétnym návrhom a konkrétnou požiadavkou tak voči Belehradu, ako aj voči Prištine. Ak chcete európsku budúcnosť, usporiadajte si svoje vzájomné vzťahy. Vzájomné usporiadanie vlastných vzťahov medzi Belehradom a Prištinou by malo byť nutnou, aj keď možno alebo zrejme nie postačujúcou podmienkou na vstup Srbska do Európskej únie. A o európskej budúcnosti Kosova bez toho, že by si usporiadalo vzťahy s Belehradom, by sme azda nemali hovoriť vôbec. Najviac zo všetkého mi v oblasti riešenia kosovského problému chýba európske angažmá, európsky dialóg a európske vodcovstvo. Pritom niet pochýb, že Srbsko je európska krajina s dobrým potenciálom rozvíjať sa a prispieť k posilneniu znovuzjednotenej Európy. My v Európe sme schopní siahodlho diskutovať o hocičom. Kosovu sa ale urputne vyhýbame. Pán minister zahraničných vecí hovoril, že to bola naša chyba v minulosti, môžeme aj o tomto rozprávať, ako často, na akých fórach, kde všade sme navrhovali, aby sa o Kosove rokovalo, a nie sme možno ani bez chyby, ale fakt je ten, že takýto dialóg, takáto diskusia, podstatná diskusia v Európe chýba. Mali sme európsku radu 8. – 9. marca, ani slovo. Teraz sme oslavovali 50 rokov Rímskych zmlúv, ani slovo, ako keby tento príbeh nebol európsky, ako keby sa nás nedotýkal. Snažím sa tomu porozumieť, možno to tak bolo aj preto, že ten proces sa odvíjal pod taktovkou OSN. Som si ale istý, že pred týmto problémom neujdeme a ani na Američanov by sme sa vo všetkom spoliehať nemuseli alebo nemali. Práve kosovská otázka je taká, ktorej by sa mala Európa, Únia venovať viac ako ktorejkoľvek inej. Zodpovedanie tejto otázky je veľmi zložité a vyžaduje si veľa práce a veľa trpezlivosti a zrejme aj oveľa viac času, ako by sme si všetci želali. Misia pána Ahtisaariho sa naplnila predložením jeho predstavy. Otázkou je, či túto predstavu upraví do podoby, ktorá by umožnila prijať novú rezolúciu Bezpečnostnej rady, alebo ponechať v platnosti rezolúciu č. 1244. Túto otázku by mala aktívne riešiť už aj Európska únia počas nemeckého predsedníctva a nadchádzajúce portugalské a tie ďalšie je potrebné využiť na prácu, ktorú treba v kosovskej otázke vykonať. Na intenzívny politický dialóg Európskej únie s Belehradom a Prištinou. Dnes si však zo všetkého najviac musíme uvedomiť, že keď si na tomto kabáte, na srbskom kabáte zapneme chybne prvý gombík, môže veľmi zle vyzerať nielen výzor juhovýchodnej Európy, ale aj celej Európskej únie. Inými slovami, ktovie, či takýto pokrivený výzor by sa dal potom aj v dohľadnej dobe narovnať. Alebo inak, mali by sme sa vyvarovať prvého vážneho kroku, ktorý by sa po čase ukázal ako chybný a nebolo by ho možné napraviť. Alebo celkom inými slovami, misiu pána Ahtisaariho by sme nemali vnímať tak, že je ukončením procesu, ale práve naopak, že je začiatkom nového procesu intenzívneho politického dialógu tých, ktorých sa táto téma najviac týka – a to je Európska únia, to je Belehrad, to je Priština. Často, azda až príliš často hovoríme o európskej budúcnosti pre Srbsko. Neustálym opakovaním akoby nám unikal cieľ tejto vznešenej perspektívy, jej samotná podstata. Ale problém neleží iba v opakovaní európskej budúcnosti. Kameň úrazu je v tom, že sa ju neusilujeme naplniť skutočným, reálnym obsahom. Ako inak by sa nám mohlo stať, že hovoríme o európskej budúcnosti Srbska a jedným dychom navrhujeme riešenie, ktoré v Európe od čias 2. svetovej vojny nemá obdobu? O ktorom hovoríme, že nemôže byť precedensom. A ak nemôže byť precedensom pre Európu, pýtam sa, môže byť riešenie, ktoré nemôže byť precedensom pre Európu, precedensom pre Srbsko? Kde sa vzala táto nadutosť, ktorá káže hovoriť, že riešenie, ktoré nie je dosť dobré pre nás samotných, má byť dobrým pre iných? Toto nie je obsah skutočného európanstva. Aké parametre by teda malo mať európske riešenie, o ktoré by sme sa mali usilovať a čo je jeho cieľom? Z čoho by takéto európske riešenie malo pozostávať? V prvom rade cieľom je zabezpečenie udržateľného pokoja, podotýkam, udržateľného pokoja. A takýto pokoj je možný iba vtedy, ak sa rešpektujú pravidlá, ak sa neporušuje medzinárodné právo, ak je riešenie založené na rešpektovaní suverenity a územnej celistvosti krajiny, ak sa aktívny dialóg nezamieňa s nanútením, ak sa rozhodovanie o vzťahoch Belehradu a Prištiny vráti tam, kde má svoje prirodzené miesto, teda do Európy a priamo do Srbska. Riešenie vzťahov medzi Belehradom a Prištinou, ktoré sa nenarodí v Belehrade, nebude ani dobré a nebude ani udržateľné. Cieľom je zabezpečenie pokoja, ktorý bude možno docieliť iba vtedy, ak sa Európa dokáže k tejto téme postaviť priamo, ak sa nebude zbavovať ani vlastnej zodpovednosti, ale ani vlastných nástrojov na dosiahnutie udržateľného pokoja. Takže, dámy a páni, toto sa mi žiadalo povedať ako uvedenie dokumentu z dielne SDKÚ – DS. Zhrniem toto úvodné slovo do takého zásadného obrazu, ktorý ponúka vlastne dve riešenia. Jedno riešenie, to je návrh rezolúcie, deklarácie, vyhlásenia, ktoré predstavil pán predseda Národnej rady, podotýkam, je to už piaty návrh, podotýkam, tento návrh vzišiel zo stretnutia troch lídrov strán vládnej koalície včera večer v Elektre a podstatou tohto návrhu je vlastne v lepšom prípade danie voľnej ruky vláde pri hlasovaní v Bezpečnostnej rade, ale ak pozorne politicky ten text čítame, niet najmenších pochybností, že je to vyslovenie súhlasu aj s riešením, ktoré bude znamenať suverénny, zvrchovaný nový štát Kosovo. Náš dokument hovorí, potrebujeme viac času, potrebujeme omnoho viacej práce, potrebujeme nový európsky líderšip a predovšetkým potrebujeme základnú dohodu, ktorej sa táto téma týka, dohodu Belehradu a dohodu Prištiny. A k tomuto európske vodcovstvo, k tomu ten európsky líderšip by mal viesť. Ďakujem, že ste ma vypočuli. (Potlesk.)