Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2024-10-23):
Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážené kolegyne, kolegovia, toto všetko teraz prečítam (Rečník ukázal zväzok papierov v ruke.). Som vás vystrašil, čo? (Povedané s pobavením.) Nie. Považujem za dôležité vystúpiť aj v druhom čítaní, naozaj v kontexte aktuálnej doby a času, v ktorej žijeme, a teda len pre pamäť miesta a času a prípadne ľudí, ktorí to pozerajú, že či by to nestálo za takú miernu úvahu, že či robíme dobre. Lebo by sme mali mať ambíciu, že robiť dobre, robiť správne a prípadne len dám takého, komu vložím, tomu vložím, chrobáka do hlavy, že či naozaj zrovna toto je, čo Slovensko teraz potrebuje. Ja som sa to snažil v prvom čítaní, niektoré veci, samozrejme, však sa tam nič dokopy nezmenilo, takže len pre pamäť toho času a miesta len zopakujem a osviežim to tým teda aj aktuálnym, medzitým čo sa udialo. My naozaj zisťujeme, že je zle, je problém, veci nezvládame, maslo rastie. Ja som z masla neurobil politickú tému, ale keď už maslo je politickou témou, tak ku maslu treba povedať, že jeho cena stúpa aj preto, že sme vytĺkli kravy, hej, a kravy sme nevytĺkli za Matoviča a Hegera, ale kravy sme vytĺkli veľmi-veľmi dávno. My teraz dojíme nejakých 112-tisíc kráv, niekedy sa dojilo pol milióna kráv. Keď nemáte mlieko, nemáte maslo. Ono to je dosť jednoduché. Keď nemáte svoje mlieko a svoje maslo, no tak ho musíte kupovať, tým pádom ste v područí. Čiže máme veľa-veľa chýb, veľa vecí nám ušlo, uchádza nám teraz, ale zdá sa, že to tu nikoho nezaujíma, médiá o tom nerozprávajú, však banka je veľmi dobrý reklamný zadávateľ, čiže to, čo som hovoril, že máte, vytvárate predpolie bankám, aby si prišli k miliarde cez transakčnú daň. Včera som tu hovoril o tom, že dokonca Sociálna poisťovňa už nebude platiť dôchodky, invalidné dôchodky, ale aj bankám. Hej, čiže Sociálna poisťovňa platí dôchodcom, invalidným dôchodcom a bankám. Neviem, zdá sa, že ticho. Čiže veľa vecí je, ktoré hovoria o tom, že vieme o tom, že ide byť problém, ľuďom sa ide život zdražovať, vrátim sa späť k tomu maslu, peniaze sa rozhadzujú, dávajú tým, ktorým netreba, a ešte je tu aj pán minister Keketi, ktorý vlastne tu doniesol návrh, ktorý je podľa mňa až nemiestny. Hej, znova, pán minister, nič osobné, ja nemám fakt, neberte to osobne, to je politika, a je až nemiestny tento návrh, hej, že vlastne sem v kontexte doby prídete, od ľudí očakávate, že majú teda rešpektovať to, že budú veci drahé, a vy sem prídete a donesiete, že proste idete zriadiť nejaký fond a ten fond bude stáť len na prevádzke cirka milión ročne. Len na prevádzke. To už nehovorím o tom, že koľko stojí to vaše ministerstvo, hej, že to ministerstvo, minule som to tu počítal, hej, niekde na úrovni 20 mil. ročne. A sedíte, kolega Maroš Viskupič to veľmi často hovorí a treba to hovoriť, lebo treba veci opakovať, hej, to je, opakovanie je matka múdrosti, že pre to ministerstvo, teda tie náklady, že prečo to toľko stojí, aj preto, že ste potrebovali si prenajať najdrahšie kancelárie v Bratislave, nie v Bratislave, vo V4. Ja si v určitom momente dovolím tvrdiť, že neviem, či vo V4 sú tak drahé kancelárske priestory, ako ste si vy potrebovali prenajať. Váš predseda mi kontroval, alebo aj či vy ste to povedali, že potrebujete prijímať nejakých hostí, nuž sa pýtam a koho takého ste prijali v tých drahých kanceláriách, že aká významná návšteva poctila ministerstvo, čo tam bol nejaký kráľ? Bol tam, Karol tam bol tretí? Alebo kto, kto, kto vás poctil návštevou, aby ste, aspoň milimeter sedelo to, tá argumentačná obrana, že potrebujete reprezentatívne priestory, lebo však keď príde návšteva. Tak sa pýtam, už to je, ja neviem, koľko ste vytvorení, už nejaký čas to je, aké návštevy na akej úrovni ste na tom ministerstve prijali. Kľudne mi, pán minister, poprosím vás, odpovedzte. Keď nebudete mať tú odvahu, alebo nebudete vedieť, možno to ani nemusíte vedieť, tak budem interpelovať. Budem chcieť vedieť hej, že... Pán Michelko, môžem? Chcem vedieť, že teda že keď už sme si tak draho prenajali, lebo my na to máme. (Povedané so smiechom.) Viete to jak tí, si dali vymaľovať od Tintoretta, chudobní jak kostolné myši. My na to máme. Máme najdrahšie kancelárie. Nuž, tak povedzte, koho ste tam prijali. Mňa by aj zaujímalo a teraz, pán minister, že keď už nás to toľko stojí, keď už to ministerstvo toľko stojí, 50-tisíc denne plus-mínus na prevádzke, koľko ľudí tam dneska robí. Koľko ľudí tam v tých zatopených, smradľavých kanceláriách, lebo dole ich zatopilo, hej, dole ich zatopilo, ja som tam bol, keď to čerpali. Možno ste im dali, čo ste im dali home office, kým to vyčistia? Teraz to treba vymaľovať, predpokladám, že štát či vy? Ale dobre, koľko ľudí dnes robí na ministerstve športu a cestovného ruchu? Koľko ľudí tam dneska je? A čo robia, toto je dôležité. Ja privádzam mojich chlapov do zúrivosti s tým, že keď už niekedy mám pochybnosť, že čo vlastne robia, tak im hovorím, viete čo, nestíham to sledovať, píšte mi, napíšte mi vždycky večer, čo ste robili. Toho sa najviac boja. Najviac sa boja napísať večer, že čo celý deň robili. Tak radšej sa všetci kývajú, aby som si znova raz za pol roka na to nespomenul. Tak, pán minister, tak mi povedzte, ak vám tam dneska robí nejakých ja neviem koľko ľudí, tak dajte im a napíšte mi večer a predložte mi to na týždennej báze, že čo ste v ten deň robili.