M. Hort, podpredseda NR SR: (2007-11-27):
Keď som prišiel do Národnej rady včera, tak som sa dozvedel, že patrím vraj medzi neslušných, neslušných preto, lebo som sa k tomuto problému vyjadroval, lebo aj tí, ktorí tu vystupovali, sú neslušní, tí, ktorí odišli, sú zrejme tí slušní. Chcem ho požiadať ešte raz, keďže je už tu prítomný, aby, ak by som niečo neslušné hovoril, v pokoji, v rozpore s rokovacím poriadkom, ma na to upozornil. Čiže, ak sme sa o týchto problémoch rozprávali aj v médiách, tak to bolo preto, lebo boli to iní, ktorí povedali, že ide o flagrantné porušenie pravidiel rokovania najvyššieho zákonodarného zboru a že ide o príbeh, ktorý sa ešte nikdy v tejto Národnej rade nestal. Hovorili sme tu už aj o príslušných článkoch ústavy, ale aj o tom, aká je jediná kompetencia predsedu parlamentu, keď podpisuje zákon, a to, aby ten zákon, ktorý odchádza k prezidentovi, bol totožný s tým textom, ktorý sa schválil v Národnej rade. Áno, môže sa v tejto Národnej rade urobiť aj chyba, môže sa schváliť aj hlúposť, no ale veď od toho je inštitút prezidenta, ktorý pri posudzovaní zákonov má povinnosť posúdiť ústavnosť a vykonateľnosť. Je teda samozrejmé, a dá sa predpokladať, že aj nevykonateľný zákon bude putovať maximálne do Kancelárie prezidenta a že sa vráti. No vzhľadom na to všetko, čo tu odznelo, si myslím, že najväčšia chyba je v tom, že pán predseda parlamentu nevedel do dnešného dňa chlapsky povedať: „Urobili sme chybu.“ Keby toto bolo zaznelo, tak sa vôbec nič v tejto veci nedeje. Už to tu bolo niekoľkokrát opakované, ale spomínať búrku v pohári vody alebo dokonca tvrdiť, že opakovane by konal rovnako a že za to môže zlá opozícia, teraz najnovšie už aj niektorý koaličný partner, médiá, dokonca som sa vtedy dozvedel, že za to môže aj sviatok dušičiek a aj infozákon, no to sú všetko dôvody, kvôli ktorým sme nemohli konať inak. Priatelia, ale po tom dnešnom vystúpení, aj po tom, čo tu dokazovali niektorí zástupcovia koalície, už mi to celkom až tak jedno nie je, ako táto schôdza skončí, pretože ústava, to je záväzok všetkých ústavných činiteľov, štátnych úradníkov, pre každého, že budú ten čl. 2 dodržiavať. Všetky detaily legislatívneho procesu upravuje čl. 87 ústavy a § 67 až 86, resp. 97 rokovacieho poriadku. Právomoci predsedu Národnej rady deklaruje čl. 89 Ústavy Slovenskej republiky. A čuduj sa svete, naozaj nikde nie je zmienka o práve predsedu zákon vylepšovať, upravovať alebo inak zasahovať do zákona schváleného poslancami. Tu je namieste úplne legitímna otázka, ako sa bude správať takýto aktívny predseda v čase po voľbách pred ustanovením nových orgánov, je to čl. 89 ods. 3, keď predseda Národnej rady ostáva vo funkcii aj po uplynutí volebného obdobia až do zvolenia nového predsedu, alebo v čase vojnového výnimočného či núdzového stavu, keď podľa ústavného zákona č. 227/2002 Z. z. povedie činnosť Parlamentnej rady štátu. Aký vzťah majú mať k ústave občania Slovenskej republiky, keď niektorí ústavní činitelia, a teraz tým myslím podpredsedu pána Číža, nazývajú odvolávanie alebo zodpovednosť v takejto elementárnej záležitosti, zodpovednosť predsedu Národnej rady slovami humbug, cirkus alebo mrhanie peňazí? My sme mali raz osobný rozhovor s pánom predsedom. A ja som mu vtedy povedal, aj po tých skúsenostiach vás všetkých v parlamente, čo sa týka vedenia schôdzí a dodržiavania rokovacieho poriadku, že ho ten Miro jedenkrát stiahne pod vodu. A myslel som to veľmi úprimne, lebo som presvedčený, že zlú radu vo vzťahu k postupu dostal práve od podpredsedu parlamentu. Dnes som sa tu dozvedel, že to, čo tu predvádzame, je koncentrácia nehanebností. No neviem, čoho koncentrácia je to, kvôli čomu tu dnes sedíme. Ale určite to rozhodnutie bolo zlé. A nechcelo to nič iné, len jedno chlapské povedať: „Stala sa chyba.“ A toto sa do dnešného dňa nestalo, a to aj vo vzťahu k tomu, čo by iné sa mohlo stať, keď budú vážne veci, čo by mohlo nasledovať. Ale keď sme sa tu dozvedeli, aký je tento parlament skvelý, ako sa zlepšuje politická kultúra, predsa len mi dovoľte trošku zalistovať v pamäti a povedať si niektoré veci, ktoré sú naozaj dôležité. Ja si spomínam na naše volebné obdobie toľkokrát znevažované, zatracované, toľko sa už špiny na to nahádzalo. A v rámci parlamentnej demokracie my sme boli tí, ktorí sme vedeli opozícii dať ombudsmana, šéfa NKÚ. Dokonca, keď vznikol výbor pre európske záležitosti, tak výbor pre európske záležitosti dostala opozícia len preto, lebo sme vedeli, že je to naozaj veľkorysé gesto, ale že je to aj posun dopredu v parlamentnej kultúre, ak vládu bude kontrolovať opozícia vo vzťahu k európskym štruktúram a vo vzťahu k nášmu vstupu do Európskej únie. Aká je dnes pravda? Dnes je pravda taká, že nič z tohto súčasná opozícia nemá. A pokiaľ ide už o spomínané výbory, výbor pre európske záležitosti, finančný výbor, zahraničný výbor a výbor pre verejnú správu, čo sú teda 4 hlavné výbory, verejná správa tam je preto, lebo sme sa dozvedeli, čo všetko sa bude na reforme meniť, aká je ona zlá, no, v týchto štyroch výboroch opozícia vo vedení nemá žiadneho zástupcu. Nieže nemáme výbor pre európske záležitosti, ale všetci predsedovia týchto výborov a všetci podpredsedovia, a každý výbor má dvoch, sú zastúpení iba zo strany koaličných poslancov. Tak to je naozaj nová politická kultúra. Pritom delenie výborov 8 ku 4, čo sa týka tých hlavných výborov, 8 v prospech koalície a 4 v prospech opozície, zodpovedá počtu poslancov v Národnej rade 100 ku 50. Viete, ako je to ďaleko od reálnych čísiel. No ale toto je skutočnosť vo vzťahu k tomu, čomu hovoríte nová politická kultúra. Ja som bol na tom rokovaní, ktoré malo byť o tom, ako sa dohodneme po voľbách o rozdelení miest v Národnej rade. A tam sme sa len dozvedeli, keď sme dostali tabuľky, otázky: Beriete? Neberiete? To bol nový postup pri tom, akým spôsobom posunúť parlamentarizmus na Slovensku dopredu. O schvaľovaní zákonov už tu bola veľká reč. Naozaj sme sa na vlastnej chybe poučili, akým spôsobom my sme boli ústretoví, čo všetko sa tu poschvaľovalo. Však len už spomenutý zákon  o preukazovaní pôvodu majetku, o ktorom naozaj neviem, kde sa teraz nachádza, ktorý bol tak veľahlasne schvaľovaný, bol aj nami podporený. A boli to plus ďalšie a ďalšie zákony. A tu, keď bol prijatý jeden opozičný návrh zákona, tak ste sa tu pohádali, skoro bola koaličná kríza, pretože celoročné svietenie na cestách, ktoré malo zachraňovať ľudské životy, podporili aj niektorí z vašich poslancov. Boli tu spomínané petície. A tu by som chcel predsa len sa pri tom ešte chvíľu pozastaviť. Páni kolegovia a kolegyne, bola tu v minulosti taká prax, že keď tí, ktorí kontrolujú petičné hárky, sa dostanú nad 100 000, tak sa petícia uzná za právoplatnú a putuje do výborov a parlament do 30 dní v zmysle petičného zákona sa má k tomu vyjadriť. Ak sa z rôznych dôvodov nevyjadrí, tak dostane ten, kto tu petíciu organizoval, to znamená petičný výbor, list o tom, že sa predlžuje o ďalších 30 dní. Čo bránilo aj v jednej, aj v druhej petícii, keď nešlo  ani o 300 000, ani o pol milióna, ale v prvom prípade, myslím, o 156 000 podpisov, v druhom, myslím, o okolo 130 000, buď aby sa po tom, čo sa odkontroluje 100 000 podpisov, vtedy keď sa tie zákony, ktorých sa to týkalo, mali preberať, tá petícia predradila alebo aby sa o nej rokovalo súbežne s tým zákonom. No ak vám to niekto povie, pán predseda, že to je manipulácia, tak sa nesmiete na to slovo hnevať, lebo nič nebránilo tomu, aby sme tie petície prerokovávali vtedy, keď ony prerokované byť mali. O hodine otázok a o interpeláciách, akú majú novú politickú kultúru, tu už hovorené bolo. Nebudem sa k tomu vracať. Ale keď si spomíname dozadu na to, kto tu čo vyviedol. Viete, kedy som ja bol v ostatnom období najviac sklamaný? Bolo to vtedy, keď sa tento parlament, keď sme už nemali väčšinu, za vašej aktívnej účasti nevedel preklenúť ani cez smrť poslanca Zsolta Komlósyho, keď bol zablokovaný na jeden týždeň, čo som ja vtedy považoval za koncentráciu nehanebnosti, aby som rozprával ústami pána podpredsedu Číža. Na to si už nespomíname? To bol aký parlamentarizmus? Mŕtvy poslanec, za ktorého týždeň nemohol nastúpiť náhradník. Ani pred majestátom smrti ste sa nedokázali vtedy pokloniť. No a teraz mi dovoľte vyjadriť sa ešte, keďže vy ste začali, pán predseda, biblickým, že nebudete iný, iba biblický, že: „Kto do teba kameňom, ty doňho chlebom.“ Viete, začali ste to svoje vystúpenie vetou o Miklošových vkladných knižkách. To bolo skutočne kresťanské, ale možnože by bolo treba, pán predseda, niekedy aj zalistovať do svojich vlastných vkladných knižiek a do toho, čo sa dá prečítať na internete. A možno by ste takýmto spôsobom nehádzali kameň do opozičného poslanca. Dzurinda je vo vašich očiach výpravca, okrem toho, že mu neviete povedať pán Dzurinda, ja vám vždy budem hovoriť pán predseda alebo pán Paška, tak Dzurinda je vo vašich očiach výpravca. To sú tie skutočne proklamované hodnoty. To je to: „Kto do teba kameňom, ty doňho chlebom.“ Pritom urážlivé slovo, ktoré by sa vymykalo zo slušnosti, ani z jedného vystúpenia týchto poslancov nepadlo. No a keď ste si potom na záver zobrali slovo „hodnoty“ a spojili ste to s tým biblickým, tak mi dovoľte povedať predsa len jedno krátke zamyslenie. Skutočnou vypovedacou hodnotou o hodnotách vás aj vášho predsedu je, keď po 30 rokoch manželstva pán Paroubek manželku, ktorá sa o neho vzorne starala, prala mu smradľavé ponožky a žehlila mu spotené košele, pošle preč a potom v zmysle biblického váš predseda ide na svadbu za svedka, keď si berie svoju 35-ročnú milenku. To má vysokú vypovedaciu hodnotu o skutočných hodnotách pána predsedu. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)