B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-06-28):
J. Ševc, poslanec: Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážená vláda, ale ona už odišla, takže ani niet hádam o čom rokovať, ale to nevadí. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, neviem, kde skončí táto diskusia, ale to, čo bolo doobeda tu interpretované, zrejme hovorí samo osebe, že je nielen spoločenská, ale aj politická kríza na Slovensku. Som hrdý, pán premiér, že som komunista. Vaše hanobenie KSS vydrží, aj keby to malo byť ďalšie volebné obdobie, čím viac budete na nás nadávať, tým viac sa budú ľudia zamýšľať nad tým, prečo sme v tejto Národnej rade a prečo sme dostali dôveru. Nebudem opakovať tie otázky, ktoré boli v predloženom návrhu, chcem sa zamyslieť skôr nad niečím iným, ale z iného pohľadu sa pozrieť na daný problém. Nechcem vám, pán premiér, pripomínať, že práve za socializmu chlieb stál 5,20, liter mlieka 2 koruny, maslo 8 korún, kilo hovädzieho 17, bravčového 24 a tak ďalej. Vidíte a žijete a ste došli až sem, že bezplatné zdravotníctvo, školstvo, kultúra, šport, že boli novomanželské pôžičky, ale to nech zhodnotia ľudia. Vám darmo argumentovať, pre vás argumenty, to je ako hrach na stenu hádzať. Ak budete takto diskutovať aj vy, páni kolegovia z koalície, tak celé Slovensko bude za chvíľu červené. I vaša kultúra svedčí skutočne o tom, že je kríza, ktorá zašla tak ďaleko, že si podaktorí predstavitelia strán vládnej koalície ani ruky nepodávajú a robia si najrôznejšie prieky. Vláda v Národnej rade nemá potrebný počet hlasov nielen na prijatie ústavných zákonov, ale ani obyčajných, ale vidíte, vládne. Umenie možného, tieto ako aj ďalšie skutočnosťou vládnej a celospoločenskej krízy sú natoľko notoricky známe, že ich nepopiera ani samotná vládna koalícia. Vznikajú dve opodstatnené otázky: Po prvé, čo spôsobilo túto vládnu a spoločenskú krízu? Po druhé, aké je možné východisko, respektíve východiská z tejto krízy? Podľa nášho názoru súčasnú spoločenskú a vládnu krízu spôsobila krajne pravicová hospodárska, sociálna politika vlády Mikuláša Dzurindu, ako aj jej servilná proamerická zahraničná politika. Žiada sa zdôrazniť, že Slovensko sa v dôsledku hospodárskej a sociálnej politiky súčasnej vlády stalo jedinou oázou na svete s extrémne liberálnym anglosaským ekonomickým modelom, kde na biede ľudu kvitne „zrúdny“ thatcherizmus. Predstavitelia vlády vyznávajú a uplatňujú vo svojej politike anglosaskú ultraliberálnu axiómu, podľa ktorej jediným východiskom zo súčasnej krízy je odbúravanie sociálnych vymožeností občanov a zvýhodňovanie zahraničného a domáceho kapitálu na úkor občanov, najmä na úkor sociálne najslabších a slabších vrstiev. My kategoricky odmietame ultraliberálny anglosaský model neobmedzeného trhového hospodárstva, ktoré pozná len jediného víťaza, robí bohatých ešte bohatšími, pracujúcich ešte chudobnejšími a ak majú prácu a sústavne reprodukuje bezohľadný spoločenský poriadok. To, o čom sa dnes hovorí v Európskej únii, nie je v skutočnosti tak spochybňovanie európskej ústavy, ale budúcnosť kapitalizmu. Európa prežíva strach z toho, že jej bude nanútený tento anglosaský ultraneoliberálny model hospodárstva, ktorý je pre ňu cudzí a neprijateľný. Chcem pripomenúť, prezident americkej nadácie ekonomických trendov Rifkin napísal, že čoraz viac Európanov sa pýta, čím lepšiu hospodársku budúcnosť sľubuje liberálny alebo sociálny trhový model, podľa neho referendá o ústave vo Francúzsku a Holandsku sa stali náhradnými fórami, na ktorých ľudia vyjadrili svoje ekonomické preferencie, nádeje a úzkosti. Bolo by načase, aby si aj naša vláda položila otázku, čo všetko spôsobila Slovensku svojou krajne pravicovou liberálnou politikou a svojou proamerickou klientelistickou zahraničnou politikou Slovensku a Európskej únii. Žiaľ, vláda Mikuláša Dzurindu to nedokáže. Nie je schopná sebareflexie a bráni jej v tom aj odmietavý postoj k dialógu s občanmi a parlamentnými stranami. To už nehovorím o našej, ktorú považujete za extrémnu stranu, pričom zabúdate, že ak niekto tu je extrémny, tak je to vaša vláda. Absolútna väčšina ľudí je presvedčená, že na Slovensku nevládnu normálne pomery. V normálnych pomeroch nemôžu vznikať situácie, aby jedna koaličná strana vyháňala z vlády druhú, najmä v čase, keď má vláda v Národnej rade menšinu. Príčin  na odchod z vlády má zrejme každá koaličná strana dosť. Preto vzniká otázka, prečo za každú cenu zachraňujú túto vládu, prečo ju držia pri živote. Odpoveď je len jedna. Majú na tom vlastný, egoistický záujem. Inými slovami, zachraňujú túto vládu nie v záujme občanov, v záujme Slovenska, ale vo svojom straníckom a osobnom záujme. Podľa prieskumu verejnej mienky väčšina Nemcov si želá predčasné voľby. Želajú si ich, lebo sú presvedčení o užitočnosti a nevyhnutnosti zmeny. Kancelár Schrőder sa podriadil vôli väčšiny hlavne preto, že v Nemecku je demokracia. Tvrdí sa, že na Slovensku si ľudia neželajú predčasné voľby. Najpravdepodobnejšie preto, že už neveria v zmenu k lepšiemu. Sú sklamaní a otrávení z výsledkov a dôsledkov politiky súčasnej vlády a vládnej koalície. Bodaj by aj neboli. Stačí si len pripomenúť daňovú reformu s jej 19 % DPH na všetko, na lieky, na potraviny, na kultúru, takzvanú zdravotnícku reformu, ktorá je dokonca v rozpore s Ústavou Slovenskej republiky, škandalóznu dôchodkovú reformu. Vláda Mikuláša Dzurindu si už natoľko zvykla na účelové novelizácie zákonov, že to považuje za normálne. Keď potrebuje vyvlastniť pozemky pre zahraničný kapitál, jednoducho predloží návrh novely zákona, ktorý jej to umožní. Kašle na to, že to občania považujú za také zaobchádzanie s nimi, ako keby vlastníkmi neboli, ako keby si mohol štát robiť s občanmi, čo sa mu len zachce. Vy ste to minulému režimu vytýkali. Štát nechráni občana ani pred krajne agresívnou reklamou, ktorá ho veľmi nebezpečne ohrozuje ako spotrebiteľa. Opatrenia zo strany štátu sú také neefektívne, že sú až na smiech predstaviteľom všemocných obchodných reťazcov. Ešte horšia je situácia v oblasti cenovej tvorby, najmä u monopolných štruktúr. Ministerstvo financií pohrozilo Molu pokutou. Minister pán Mikloš to elegantne zahral do autu. Prečo? A vôbec, prečo sa bolo treba zbaviť takej ziskovej štruktúry, ako bol Slovnaft? Vytvoril sa tým kanál na drenážovanie desiatok miliárd zo Slovenska. Okrem toho sa stal prostriedkom na nehorázne okrádanie slovenských občanov a zdrojom doplňovania armády nezamestnaných. A vôbec, aké má Slovensko záruky, že nepríde o Slovnaft, tak ako prišlo o mnohé výrobné závody, len preto, že prevážila potreba rozširovania trhu pre nemecké, rakúske a iné výrobky. Rovnako škandálne si počína na Slovensku Deutsche Telekom v slovenskom Telekome. Dovoľuje si na Slovensku to, čo by si nemohol dovoliť v Nemecku. Tarifikuje abonentov už po niekoľkých sekundách volania, keď ešte nehovoria a nie je isté, či sa telefonát uskutoční. Vládu vôbec neznepokojuje, že príchodom zahraničného kapitálu sa naša pracovná sila stáva druhoradou, a tým aj smiešne lacnou. Vedenie zahraničných podnikov tvoria prevažne cudzinci, ktorých platy predstavujú desaťnásobky platov našich občanov. Je hanbou, ak naši občania vo vlastnej krajine sú druhoradí. Hovorí sa, že človek, ktorý si neváži sám seba, nemôže očakávať, že si ho budú vážiť iní. To platí aj o národe, štáte a akejkoľvek inej spoločenskej štruktúre. Keď si nevážime sami seba, nemôžeme očakávať, že si nás a našich ľudí budú vážiť iní. Potom naša mládež bude odkázaná na to, aby utierala s prepáčením zadky kde-komu na západe za mizerný groš, zatiaľ čo nebude mať kto podať pohár vody ich matkám a otcom. Ešte nikdy nebolo sebavedomie a sebaúcta jednotlivcov národa a štátu vystavené takej tvrdej skúške ako v poslednej dobe. Zrýchľovanie tempá vývoja nás núti hľadať odpovede na otázky, pre ktoré nie sú žiadne historické analógie. Dochádza k nevídanej erózii národného sebavedomia. Všetko, čo platilo odjakživa ako naše a len naše, bolo touto vládou odsúdené, aby sa stalo len cudzie, prípadne majetkom zbohatlíkov. Občan bol premenený na bezmajetkového niktoša, na žobráka odkázaného na milosť a nemilosť cudzincov a zbohatlíkov. Tlak na presadenie totálnej uniformity a vygumovanie pamäte národa sa stupňuje škandalizovaním nevinných ľudí. Sme opäť postavení pred otázku, čo je Slovensko? Čím má byť, respektíve čím musí byť, čím bude? Perifériou, komplementaritou koho a čoho? Odpovede na tieto a ďalšie dôležité otázky a skutočnosti sa sotva dajú extrapolovať z nekonečného oceánu výkalov, ktorými nás kŕmi oficiálny virtuálny svet. Mali by sme zostúpiť do hĺbok nášho vedomia, podvedomia a svedomia. Vytvoriť si tam našu pravú domovinu, aby sme mohli dobroprajne, bez závisti a žičlivosti pozerať na veľkosť iných, na ich šťastie a bez strachu do vlastnej budúcnosti. Po 11. septembri 2001 Bushova administratíva vyvíjala nátlak na všetky krajiny sveta, aby sa rozhodli, či sú so Spojenými štátmi, alebo s teroristami. Podľa tej pesničky: Kto nejde s nami, je proti nám. Biely dom konal bez ohľadu na to, čo si myslia iní a tí, čo sa rozhodli pre Spojené štáty, dnes platia vysokú cenu za svoju chybu. Už v tom čase vtedajší minister zahraničných vecí a terajší francúzsky predseda Villepin reagoval na túto výzvu slovami: Nerobte chybné rozhodnutia, výber je bezpochyby iba medzi dvomi víziami sveta. Týmito slovami zdôraznil rozdielne videnie sveta Washingtonu a Paríža. Žiada sa aj dnes zdôrazniť, že zďaleka nie všetky vlády na svete zdieľajú americkú víziu rozdelenia sveta a panstva. Žiaľ, Slovensko sa vďaka Dzurindovej vláde postavilo nielen jednoznačne, ale doslova ponižujúco a servilne na pozíciu Bushovho videnia sveta. Stojí nás to nielen stovky miliónov, ktoré sú vynakladané na naše žoldnierske služby v Iraku. Z jedného chomúta do druhého chomúta, tak kto sa tu nepoučil? Možno ešte viac škody sme tým spôsobili Európskej únii, keď sme sa ľahkomyseľne pripojili k tým, čo ju rozkmásali na starú a novú, na zúčastnenú a nezúčastnenú na agresii proti Iraku. Dnes sme ešte navyše hrdí, že ktosi Slovensko považuje za reformné laboratórium Európy. Mali by sme sa zamyslieť, kto a prečo nás chváli, mali by sme tiež hľadať odpoveď na otázku, ako to vnímajú iní členovia Európskej únie a naši občania. Tragédia spočíva v tom, že vláda Mikuláša Dzurindu, ako som už povedal, nie je schopná sebareflexie a kritickej reflexie svojej vnútornej a zahraničnej politiky. Namiesto kritickej analýzy svojho vládnutia arogantne odmieta akúkoľvek kritiku svojich nešťastných a často aj protiústavných reforiem. Jej ministri z televíznych obrazoviek sa arogantne vysmievajú do očí občanom, ktorí sa stali obeťami ich katastrofálnych, extrémne pravicových extrémistov. Takých hercov, ako sú páni Kaník a Zajac môže skutočne závidieť i Slovenské národné divadlo. Ak už hovorím o extrémne pravicových experimentoch, žiada sa povedať, že politika súčasnej vlády zneužíva Slovensko ako experimentálneho králika. Tak to vnímajú nielen naši občania, ale aj mnohí významní politici členských krajín Európskej únie včítane českého a francúzskeho prezidenta. Pre zahraničný kapitál náklady na pracovnú silu a na životné prostredie sú rovnaké ako iné náklady, na ktorých sa šetrí v záujme zvyšovania ziskov. Čo urobila táto vláda na ochranu záujmov svojich občanov a nášho životného prostredia pred dravosťou zahraničného kapitálu? Nielenže nič, ale ho dokonca chráni pred tlakom Európskej únie, ako to bolo aj v prípade US Steel. Vláda nielenže neurobila nič v prospech pracujúcich, ale dokonca odsabotovala aj tripartitu. Protisily, hlavne odborové hnutie bolo odstavené od sociálneho dialógu. Môžete si hovoriť, čo chcete, ale pravda je takáto, že odbory nepotrebujete, a ak, tak len tie poslušné. Na druhej strane podnikateľské štruktúry, ktoré sú aj podľa SIS-ky čím ďalej tým viac prepojené na mafiánske, sústreďuje na seba čoraz viac moci v štáte. Dnes v štáte niet adekvátnej sily na krotenie bezuzdnej kapitalistickej sily, ktorá sa vydala na cestu zneužívania moci a rabovania. Rozpory v súčasnej vláde majú oveľa hlbšie nepolitické príčiny umocnené mocenskými a finančnými záujmami, klientelizmom, vplyvom silným záujmových skupín a tam treba hľadať pravdu. Terajšie strany vládnej koalície chcú dovládnuť do konca volebného obdobia hlavne z dvoch dôvodov. Sú presvedčení, že súčasná vláda svojou protiľudovou politikou natoľko otrávi občanov voličov, že väčšina z nich nepôjde voliť po uplynutí volebného obdobia a nízku účasť voličov považujú za výhodnú pre seba. Po druhé si kladú otázku, prečo by sa nemali čo i len počas jedného roka podieľať na moci, ktorá je hlavne nie o službe občanom, ale o vlastnom prospechu. Súčasná vládna garnitúra nechce a nemôže pochopiť, že krajine nemožno vládnuť proti jej vlastnému obyvateľstvu. Preto je najvyšší čas, aby vypratala priestor pre nevyhnutnú zmenu. Jediným reálnym východiskom pre Slovensko je zavedenie modelu sociálnej solidarity a jeho postupné adaptovanie na naše pomery. To môže urobiť len vláda, ktorá bude predovšetkým a nadovšetko presadzovať záujmy Slovenska a jeho ľudu a nie záujmy zahraničného kapitálu. Ostáva len veriť, že národ, ľud tejto krajiny a história vám nikdy nezabudnú, ako ste ho obrali o všetko, čo vytvorili celé generácie a odovzdali na striebornom podnose cudzincom za 30 strieborných. Veď je to obrovská zvrhlosť, ak si garnitúra, ktorá príde k moci na jedno funkčné obdobie, uzurpuje právo na rozpredaj národného majetku. Veď príchodom k moci sa žiadna politická garnitúra nestáva vlastníkom krajiny, jej majetku, iba správcom. Namiesto toho, aby ste majetok krajiny spravovali a zveľadili na prospech jej ľudu, rozpredali ste ho tak nehanebne, že až ťažko o tom rozmýšľať. Stačí uviesť jeden z najčerstvejších škandálov, paroplynový cyklus, alebo to, čo sa deje okolo SPP. Je najvyšší čas, skutočne, aby sme aj na Slovensku konečne pochopili, že ľavica a pravica v podmienkach kapitalizmu sú komplementárne sily, ktoré môžu a musia neustále zabezpečovať rovnováhu medzi kapitálom a kolektívnou zodpovednosťou štátu. Štát, ktorý sa zbavil vlastníctva výrobných prostriedkov, musí predovšetkým chrániť záujmy spoločnosti ako celku. Kapitál má sám až príliš veľkú moc, aby si chránil svoje záujmy. To však nemožno povedať o občanovi, ktorý je sústavne pod tlakom kapitálu a sústavne závislý na ňom. Model sociálneho trhového hospodárstva, ktorý sa zrodil a hlboko zakorenil v Európe, v každom prípade musí mať prednosť pred anglosaským extrémnym a antisociálnym liberálnym thatcherizmom. Zopakujem to ešte raz, thatcherizmom. Pevne verím, že aj hnev sociálne slabších vrstiev, ktoré nakoniec odmietnu mlčať a s hrdosťou prijímať správy, že ich minister financií dostáva vyznamenania od bohatých za ich ožobračovanie a biedu, k tomu prispeje. Vtedy aj masmédiá konečne pochopia, že je nielen nedôstojné, ale aj veľmi nebezpečné upierať právo sociálne slabšej väčšine spoločnosti rozhodovať o tom, kto bude vládnuť na Slovensku. Slovensku skutočne môže pomôcť iba model sociálne spravodlivej spoločnosti. Ja som i dnes presvedčený, že je spravodlivejší, lepší systém, ako bol socializmus, ste nevymysleli a ani nevymyslíte. Ľudia začínajú chápať a časom pochopia i viac, o čo prišli a na čo boli zneužití. Dnes viem, že nie všetko bolo tak, ako to chceli naši predchodcovia, poučili sme sa, ak niekto pochopil historický vývoj, tak sú to komunisti. Vy opakujete a robíte nové chyby, ďaleko a neporovnateľne horšie. Vy ste sa nepoučili, vy len nadávate na minulosť, ale neviete sa z nej poučiť. Chcete ju zmeniť, ale to sa nedá ani zákonmi. Históriu treba pochopiť. Vážení kolegovia, kolegyne, celý návrh, ktorý je tu predložený, je o zmene štýlu vládnutia, zmene dopadu reforiem na obyvateľstvo. Obviňovať pána Fica a tých, čo podpísali návrh, je nízky prejav ducha. Pre tieto, ale aj iné dôvody budeme hlasovať za návrh a odchod tejto vlády. Ďakujem. (Potlesk.)