D. Čaplovič, poslanec: (2005-03-18):
Návrh predkladaného zákona patrí do zväzku konkrétnych skutkov pravicovej vlády, ktorá napriek svojmu „lisabonskému a barcelonskému jódlovaniu“ naďalej odkopáva vzdelanosť, vedu a výskum. (Potlesk.) V januári som sa zúčastnil národnej konferencie k projektu Minerva zameranej na mobilizáciu inovácií v národnej ekonomike a rozvoja vedecko-vzdelávacích aktivít pod inšpiratívnym názvom Stratégia konkurencieschopnosti Slovenska do roku 2010. Žiaľ, okrem tohto úvodného stretnutia ďalšie kroky vlády nesmerovali k tomu, aby sa mohol stať tento národný dokument o budúcnosti Slovenska v spoločnosti založenej na poznatkoch a vedomostiach spoločný a, samozrejme, tým aj dlhodobo platný, teda konsenzuálny. To by však moc na Slovensku nesmela prechádzať z rúk do rúk, ale z hlavy do hlavy. Už teraz vláda hovorí o znalostnej ekonomike a my hovoríme o znalostnej spoločnosti, lebo súčasťou znalostnej spoločnosti jeden segment tvorí aj  znalostná ekonomika. Jednoznačne treba hovoriť o znalostnej spoločnosti alebo poznatkovej spoločnosti, nielen o ekonomike. A to je zásadný rozdiel, pretože ekonomika v tomto prípade je len jedným z dôležitých segmentov, nedáva, ale predovšetkým zo znalostnej spoločnosti v budúcnosti bude získavať. Nežiadame veľa, len diskusiu o metódach a konkrétnych krokoch na ceste k spoločnosti založenej na znalostnej ekonomike, spoločnosti, ktorá si ctí múdrosť, kultivovanosť a komunikatívnosť a odmieta hlúposť, chtivosť, bezbrehý individualizmus, egoizmus a nenásytnosť. Lisabonská stratégia bola po štyroch rokoch konečne rozpracovaná. Naďalej vyvstáva otázka, prečo sa k tomuto dokumentu nepristupovalo systémovo, prečo sa s väzbou na tento dokument neprikročilo ku krokom, ktoré by aspoň sčasti konkrétne realizovali jeho ciele v slovenskom prostredí. Dôsledkom takejto nesystémovosti a nekomplexnosti je aj tento opakovaný a kozmeticky upravený návrh zákona vraj o „študentských pôžičkách“. Nuž a tak naďalej v neprajnom prostredí sa má formovať vzdelanosť, veda a výskum. Nikto už nespochybňuje okrem niekoľkých pravoverných politikov, ktorí dnes trčia v modernom svete ako koly v plote, že súčasná situácia v školstve a vo vede nie je práve najideálnejšia, nie je dobrá. Na tomto stave sa podpísali vládne garnitúry, ktoré za najvyššiu prioritu svojich vládnych a vraj „verejných“ snáh považovali predovšetkým netransparentnú privatizáciu. Naozaj prinášala, ale aj vynášala. Najmä od roku 1998 klesali celkové výdavky na vzdelanie, vedu a kultúru, a tak sme dnes prví v rebríčku 25 členských štátov EÚ, žiaľ, ale od konca. Súčasne stúpal enormne náš zahraničný dlh o ďalších 400 mld. k súčasnému závratnému číslu. Je pravda, že sčasti sa investovali do revitalizácie bánk, ale nie do vzdelania, vedy a výskumu. A predovšetkým z veľkej časti sa za dvoch vlád Mikuláša Dzurindu prejedli. Vážení, keď sme revitalizovali banky a chceli sme ich ponúknuť na trh a teraz chceme „ponúknuť na trh“ vzdelanie, tak sme mali najprv revitalizovať dobrými miliardami naše vysoké školstvo. Za tento stav nesie najväčšiu zodpovednosť podpredseda vlády pre ekonomiku Ivan Mikloš, aj napriek tomu, že sa tvári ako svätý za dedinou. Naďalej máme značne podfinancované školstvo, vedu a kultúru. Uvediem to na najnovšom príklade, ktorý sa výrazne dotýka vysokého školstva, a tým aj predkladaného návrhu zákona. Tu mám materiál z 24. februára 2005 z Eurostatu, ktorý hovorí, že priemerná miera rastu výdavkov na výskum a vývoj v rokoch 1998 až 2003 bola percentuálne taká, že sme na poslednom mieste z 25 štátov a dosiahla mínus 2,7 %. Pred nami je len Poľsko s mínus 1 %, keď ostatné všetky štáty boli plusové s výraznými 4 %, 6 %, 10 %, dokonca aj štáty, ktoré majú vstúpiť do Európskej únie, ju majú plusovú tak, že ju má Bulharsko 1,6 %, Rumunsko 3,6 % a Turecko 8 %. Už to hovorí o tom, že sme veľa zameškali, veľa sme v tejto oblasti neurobili. A teraz tuná zavádzame nejaký nový systém, ktorým by sme mali skvalitniť naše vysokoškolské vzdelávanie. A ja si myslím, že vysokoškolské vzdelávanie bez toho, že nebudú kvalitná veda a výskum na našich vysokých školách kvalitnejšie, výraznejšie, miliardami financované, nikdy nebude môcť byť to vysokoškolské vzdelanie kvalitné. Porovnám to takmer na rovnakom východiskovom príklade päťmiliónového Fínska a Slovenska. V roku 2003 bolo vo Fínsku z verejných zdrojov do vysokých škôl investovaných 1,7 % HDP, na Slovensku to v roku 2003 bolo 0,64 %, teraz, na tento rok je to 0,74 %. A týchto 1,7 % vo Fínsku bolo len zo štátnych zdrojov, z verejných výdavkov. A vidíte, vo Fínsku sa dosiahlo to, že dneska je Fínsko jedným z lídrov Európskej únie v oblasti ekonomiky, pretože práve vzdelanosť, predovšetkým veda a výskum rozpumpovali ekonomiku a priniesli Fínsku to, že Fínsko skutočne patrí k lídrom Európskej únie v oblasti hospodárskeho rastu. Vo Fínsku sa na štátnych, resp. verejných školách vysokých neplatí, samozrejme, platí sa tam na súkromných školách. A to, že sa v poslednom roku začala nevýrazne situácia meniť u nás k lepšiemu, je len dôsledkom obrovského tlaku parlamentu, poslancov koalície a opozície, najmä tých, ktorým budúcnosť Slovenska v Európe a vo svete nie je ľahostajná, skutočne leží na srdci. Podpredseda vlády, svedčia o tom publikované východiská rozpočtovaných verejných financií na roky 2005 až 2007 pre rezort školstva, bol k zmene doslova dokopaný. O tom, že súčasný prístup k rozpracovaniu Lisabonskej stratégie pripomína viac potemkinovskú dedinu, svedčia aj vyjadrenia Martina Bruncka, hlavného ekonomického poradcu ministra financií v denníku Pravda. Citujem: „Revolúcia v školstve? Až po voľbách.“ Rozsiahlejšie zmeny v školstve smerujúce ku kvalite výraznejšieho zastúpenia vedy a výskumu vo vzdelávacom procese ani tento návrh zákona neprináša, leda ak do vysychajúcich peňaženiek občanov Slovenskej republiky. Neviem, čím nás pulzujúca dielňa niektorých úžasných a nepochopiteľných nápadov ministerstva financií tohto roku prekvapí. Avšak veľké prekvapenie sa konať zrejme nebude, o čom svedčí vyhlásenie podpredsedu vlády a ministra financií Ivana Mikloša, že do vzdelania, vedy a výskumu pôjdu zvýšené zdroje len zo súkromného sektora, ako aj zo zdrojov Európskej únie. To povedal na konferencii Minerva, je to zachytené, neklamem, takto sa tam vyjadril. To znamená, zrejme asi z verejných zdrojov výrazné zvýšenie prostriedkov do tejto oblasti u nás nebude. V prvom prípade to bude asi ťažko, pretože súkromný sektor sa u nás na Slovensku len pomaly z prítomného legislatívneho chaosu spamätáva, česť niektorým výnimkám vo vzťahu k školstvu a k vede a výskumu, ako je napr. Matador Púchov, U. S. Steel, alebo Volkswagen. Som presvedčený o tom, že žiaduce, niekedy aj sľubované  prerozdelenie zdrojov verejných výdavkov s prioritou financovania školstva, vedy a kultúry sa vo volebnom roku uskutoční, ale len v predvolebnom harašení, a po voľbách, ak zostane pri moci pravica, sa všetko sľubované zruší, podobne ako to bolo koncom roku 2002. Opäť sa začne kvázi reformovať, upravovať a meniť, vždy s dopadom na peňaženky občanov. V tomto prípade, ak schválime tento návrh zákona o čiastočnom spoplatnení vysokého školstva, budú výdavky rodičov a študentov ešte vyššie. Každoročne budú nielen inflačne narastať, keď pravica si iste dovolí napočítaný koeficient vo vzťahu ku školnému ešte zvýšiť. My takýto nesystémový krok a ešte zle načasovaný krok, podčiarkujem, odmietame a nebudeme podporovať. Strategicky uvažujúci politici pripomínajú, že prechod na tzv. poznatkovú ekonomiku, hovorím o znalostnej spoločnosti, je, opakujem, predpokladom, a nie dôsledkom prosperity hospodárstva, teda je predpokladom, a nie dôsledkom prosperity hospodárstva. Školstvo nikdy nepresahuje, ale vždy vytvára možnosti hospodárstva verejných financií. To je výzva 21. storočia. My nemôžeme v tejto oblasti rozmýšľať, ako by sme boli v druhej polovici 20. storočia. Výdavky do školstva, vedy a výskumu nie sú bežné výdavky, ale investície, naviac, v dnešnej dobe investície strategické. Týka sa to aj tohto návrhu zákona, pri ktorom pán minister školstva hovorí, že spoplatnenie vysokého školstva je krok nielen ekonomicky, ale aj spoločensky nevyhnutný, že reforma nie je výlučne o spoplatnení štúdia, citujem z Hospodárskych novín z 1. februára 2005: „Spoplatnenie je len bodkou na konci vety reformy vysokých škôl.“ Navrhované aj školské reformy sú nedotknuteľné a nemenné, myslenie strnulé, bez dynamiky a zahľadené do seba. Nemennosť a často až zadubenosť je z času na čas ozdobená frázami, s proklamovaním akejsi modernosti v takomto mocenskom uvažovaní. A pri takýchto nadiktovaných návrhoch zákonov na ministerstve financií som viac a viac skeptickejší, že sa Lisabonská stratégia môže aplikovať aj u nás na Slovensku, ak na čele ministerstva financií bude naďalej stáť Ivan Mikloš. Zásadná zmena môže nastať vtedy, keď budeme nielen hovoriť, ale aj konať v prospech vzdelávania, vedy a kultúry a odmietneme už doslovne spráchnivelo uvažovať o podpore týchto fenoménov ako o nákladových, podčiarkujem, nákladových položkách, naopak, keď budeme ich chápať ako významné strategické investície. Vtedy, ak tak začneme aj konať, konkrétne v návrhu rozpočtu, skutočne pochopíme, že vzdelanie vrátane kultúry, ale aj veda, výskum a informačné technológie sú najlepším akcelerátorom ekonomiky, samozrejme, v dopade aj na sociálny a kultúrny rozvoj. Až vtedy bude stratégia budovania znalostnej spoločnosti akceptovateľná i reálna, ale aj únosná. Bude prinášať dlhodobo výsledky, zmení našu spoločnosť, ekonomickú, ale, samozrejme, aj sociálnu situáciu. Až vtedy budeme môcť rozumne uvažovať o čiastočnom či symbolickom spoplatnení aj nášho vysokého školstva, keď budeme do dobre vybavenej školy prispievať na kvalitu, ktorá bude obsahovať vzdelávanie predovšetkým vo vedeckovýskumnom prostredí so zodpovedajúcou prípravou do praxe. Kolegyne a kolegovia, vážený pán minister, kým v prvej polovici minulého storočia bolo strategickým ministerstvom ministerstvo obrany, resp. vojny, v druhej polovici minulého storočia takýmto bolo ministerstvo financií a hospodárstva pre obdobie industriálnej spoločnosti, tak v 21. storočí takýmto strategickým ministerstvom sa musí stať ministerstvo, resp. rezorty školstva, vedy a informatiky. Ak to naozaj u nás na Slovensku vážne myslíme s formovaním znalostnej, poznatkovej a učiacej sa spoločnosti, tak to uskutočnime čo najrýchlejšie a najskôr. Vážený pán minister, vraví sa, že ak chceme byť pre druhých príkladom, nesmieme sa od nich vzďaľovať, resp. vzdialiť. A vy ste sa, pán minister, veľmi vzdialili od každodenných problémov občanov našej spoločnosti, často aj učiteľov, školských zamestnancov, žiakov a študentov a ich rodičov. Po prvé. To, že návrhom zákona sa usilujete zvýšiť a rozšíriť sociálne štipendiá študentov, je správne, to treba oceniť. Avšak to zvýšenie tu už malo byť v terajšej sociálnej situácii mnohých študentov z terajších v priemere v roku 2003 na jedného študenta 2 000 na najviac 4 580 Sk a to je do bydliska do 30 km a naviac od 30 km 6 870 Sk na maximá. Ale uvedomte si, že za päť rokov alebo za šesť rokov sa sociálne štipendiá zásadne na Slovensku nezvyšovali. Zvýšili sa, pamätám si, v roku 1998. Prišli za mnou študenti a potom pod tlakom pán minister Ftáčnik zriadil štipendiá len, hovorím, okolo 1 200 korún v tom období. Potom sa zvýšili na terajšiu výšku, mierne zvýšenie. Ale zásadné zvýšenie, keby sme mali akceptovať terajšiu situáciu, táto výška sociálnych štipendií v terajšej situácii už by bola prijateľná, hovorím, v terajšej situácii, nie na základe školného. Pravda je však taká, že už dnes sociálne štipendiá nepokrývajú výdavky na vysokoškolské štúdium pre deti z nemajetných rodín, kde sa mesačné náklady bez čiastočného spoplatnenia pohybujú od 5 000 až do 7 000 korún, podľa charakteru vysokej školy, fakulty, študijného programu a podobne. Najmä v roku 2004 išli ceny služieb, kníh a skrípt, stravy a bývania hore, a to v dôsledku 19-percentnej DPH. Napokon, podľa Štatistického úradu za minulý rok, čo som si preštudoval, najvýraznejšie vzrástli tovary a ceny v odboroch vzdelávania, o 33,7 %. A po zavedení tzv. školného budú náklady ešte vyššie, ku ktorým treba pripočítať platenie odvodov do Sociálnej poisťovne, o tom sa tu už prestalo hovoriť, za študenta v priebehu štúdia, resp. jeho zadlženie po skončení vysokej školy. Následne vzrastú ceny internátov, pretože čiastka 0,5 mld. korún rozpočtovaná na štátnu sanáciu lôžok študentov sa presunie do sociálnych štipendií, 400 mil. plus 500 mil. pre študentské domovy. Má sa vytvoriť fond okolo 900 mil. Sk na sociálne štipendiá. Kým teraz sa v peňaženkách študentov, resp. rodičov mesačné štúdium pohybuje v spomínanom rozpätí 5 000 až 7 000 korún, po tzv. spoplatnení, náraste cien za internáty vrátane každoročného platenia odvodov, keď to zaratávame, je to v rozpätí 7 000 až 9 000 korún. Samozrejme, závisí to od charakteru školy. Najnovšie výsledky prieskumu hovoria, že výdavky na štúdium v rodinnom rozpočte predstavujú veľmi veľkú a značnú záťaž až pre 77 % vysokoškolských študentov a nie veľkú záťaž či neovplyvňujú rozpočet rodiny len u 23 % študentov. A to sú výsledky prieskumu pred spoplatnením a prípadným platením odvodov z minulého roku i zvýšením cien internátov, resp. bývania v skupine podnájmu: v podnájme v súkromí. Z tohto jednoznačne vyplýva, že poskytnutie sociálnych štipendií pre okolo 30 % oprávnených žiadateľov nepokryje náklady u značnej časti detí zo strednej vrstvy, ktorá už bola najviac poškodená pri zavedení rovnej dane fyzických osôb v roku 2004. Po druhé. Pán minister, odmietate pochopiť, že študent sa týmto systémom veľmi zadlží už tým, že na pôžičku, resp. školné mu budú každoročne nabiehať nemalé úroky, hovorí sa o 5 %. A o 6,5 % sa hovorí, keď nebude mať ručiteľa. Čiže hovorí sa, zatiaľ to nie je presne definované, ročné úroky by mali nabiehať za túto pôžičku študentovi, pokiaľ sa, samozrejme, rozhodne pôžičku splácať po skončení školy, pokiaľ si nebude každoročne pýtať ten odklad. To znamená, že takýto absolvent po ukončení napr. päťročného magisterského štúdia bude mať priemerný dlh za vysokú školu vrátane úrokov okolo 75 000 až 80 000 Sk, a to nerátam dlh za odvody, to sú odvody tie sociálne, ktoré vychádzajú okolo 120 000 Sk. Takže do aktívneho života, pracovného života vstupuje s dlhom okolo do 200 000 Sk bez bytu a prevažne s mizerným platom až na výnimku vo finančnom sektore, v oblasti právnych služieb a informačných technológií, pričom absolventi strednej školy po nástupe do pracovnej pozície napr. v súkromnom sektore sa za päť rokov nezadlžia, majú slušný plat, ktorý sa im primerane zvyšuje. Je vždy vyšší ako plat nastupujúceho učiteľa, vedca, pracovníka v kultúre a tak ďalej a tak ďalej. Odcitujem vám list absolventa vysokej školy, ktorý dokonale vystihol svoje nové postavenie zamestnanca, keď ešte nemusí splácať dlh za školné a odvody, s nástupným podpriemerným platom, t. j. podpriemerným platom v našej spoločnosti, ktorý za minulý rok činil 15 825 Sk. Cíti sa, čo sa týka ekonomickej samostatnosti, horšie ako nevoľník z tereziánskeho obdobia a jeho postavenie sa začína približovať černochovi z otrokárskeho amerického Juhu. Ja citujem z toho listu, kde sa uvádza rok 1850. Z toho že, čo zarobí, ide prevažná časť inému a za to „dostáva“ strechu nad hlavou, základnú lekársku starostlivosť a nástroje na svoju prácu. Ešte raz citujem: „Preto vidím školné ako ďalší spôsob žmýkania strednej vrstvy, ktorá už je aj tak dosť žmýkaná na úkor hornej vrstvy, vyvolených zbohatlíkov a nižšej vrstvy, príjemcov štátneho prerozdeľovania. Už dnes je pre mladého absolventa vysokej školy zväčša finančne obtiažne si založiť rodinu.“ Som presvedčený, vážený pán minister, kolegyne a kolegovia, že ešte nie je zrelá doba, aby sme v čase dopadov všetkých doterajších reforiem, ktoré ešte nemajú ani konkrétnejšie dopady na väčšinu našich občanov, zaťažili peňaženky občanov školným za vysokoškolské štúdium svojich detí. Po tretie. Považujem za prinajmenej zvláštne, ak niektorí predstavitelia vládnej koalície hovoria a ak aj vy, pán minister, hovoríte, že je neprípustné, aby sa na vysokoškolské štúdium skladali aj občania, resp. rodiny, ktoré neposlali svoje deti študovať na vysokú školu. To je pomýlené uvažovanie na prahu 21. storočia, uvažovanie, ktoré som často počul ako výčitku v prednovembrovom režime: „Študoval si za peniaze robotníckej triedy a družstevných roľníkov, ktorí túto možnosť tebe, príslušníkovi socialistickej inteligencie vytvorili.“ Ale sami študovať nemohli. Zaplať pánboh, aspoň vytvorili na to podmienky. Vážení, je to také ťažké pochopiť, že tým, že sme solidárni, tak ako upozornil v rozhovore pre nedávne číslo Europortu na Slovensku nemilovaný George Soros, vytvárame ďalšie možnosti pre spoluprácu a spolupatričnosť pre demokratickejšiu otvorenú spoločnosť? Je ťažké pochopiť, že umožnením štúdia, jeho nepriamou podporou prostredníctvom verejných zdrojov v službách, ktoré sú vo všeobecnom, resp. verejnom záujme, vytvárame podmienky pre vysokokvalifikovanú pracovnú silu, ktorá pritiahne aj vysokosofistikovaný zahraničný kapitál, nielen rôzne plechárne a ktorá vytvorí malé i stredné firmy s vyššou pridanou hodnotou, aj ako zárodkom moderných technológií, ktoré teraz hýbu svetom? Vyššia zamestnanosť, vyššie príjmy do štátneho rozpočtu budú prospešné pre všetkých, terajších nezamestnaných, z veľkej časti už vtedy zamestnaných, aj vďaka tomu, že dovolili peniaze dať na vysokoškolské štúdiá, do vysokých škôl, terajších pracovníkov s nižšími príjmami, v tom období už s vyššími príjmami, dôchodcov s vyššími dôchodkami, s kvalitnejšou a prístupnou dopravou, potravinovým trhom, sociálnou, zdravotníckou, vzdelanostnou, vedeckou a kultúrnou infraštruktúrou? Opakujem, vzdelanosť, školstvo, veda a výskum nikdy nepresahujú možnosti rozpočtu, ale ako strategické investície vytvárajú ďalšie možnosti rozvoja hospodárstva a nárastu verejných financií. Po štvrté. Pôžičkový fond pre študentov a Študentský pôžičkový fond, ako som už povedal, k tomu návrh zákona Ministerstvo školstva Slovenskej republiky nepripravilo, lebo najmä táto časť návrhu zákona sa tvorila na ministerstve financií a ministerstve práce a sociálnych vecí, z ktorého terajší štátny tajomník pán Beblavý ho zadal  Inštitútu pre dobre či spravodlivo spravovanú spoločnosť, ktorý viedol pred nástupom do verejnej funkcie. V predchádzajúcom návrhu sa počítalo so zoštátnením neštátneho a dobre pracujúceho a prosperujúceho Študentského pôžičkového fondu. Dnes sa návrhom tohto zákona pripravuje jeho postupná likvidácia. Ako? Veľmi jednoducho. Zo zákona sa zruší klauzula, že požiadavky môže predkladať len študent do istého priemeru známok v školskom roku. Uloží sa ďalšia podmienka, doteraz tam bol istý priemer, teraz sa môžu prijímať všetky požiadavky, teda nebude sa pozerať na priemer. Uloží sa ďalšia podmienka, že z pôžičky Študentského pôžičkového fondu študenti nemôžu platiť školné, ale len bežné výdavky na vysokoškolské štúdium. Týmto sa vytvorí veľký záujem o tento fond, najmä administráciu, keďže Študentský pôžičkový fond poskytoval výhodné neúročené pôžičky počas štúdia a po skončení len s trojpercentným ročným úrokom. A, prirodzene, takto tento fond nebude môcť potom poskytovať takto výhodné pôžičky, lebo ekonomicky nebude na to sebestačný a, samozrejme, viac-menej v tejto oblasti môže skrachovať. A čo bude nového okolo tohto štátneho fondu pre študentov pri ministerstve školstva? Zo spleti paragrafov sa dá vyčítať, že bude len na školné, to je jasné, teda budú len cirkulovať financie medzi ministerstvom a konkrétnou školou. Študent len podá na svojej príslušnej škole žiadosť a o peniazoch, za ktoré bude splácať dlh, nebude môcť vôbec zase opätovne rozhodovať. Táto pôžička však už bude úročená počas štúdia v tých výškach, o ktorých som tuná hovoril, podľa toho, či bude mať alebo nebude mať študent ručiteľa. V súčasnosti značná časť študentov si na rok preruší štúdium, aby mohla ísť do zahraničia, najmä kvôli zdokonaleniu sa v cudzom jazyku, ale ročné úročenie bude naďalej nabiehať. Vybranie pôžičky je vysoko nákladné. Peniaze zo štátneho rozpočtu pôjdu do tohto fondu na mimorozpočtový účet ministerstva školstva. Pre tento fond sa počíta v najbližších rokoch čiastka, pán minister, neviem, či som presne počul alebo dobre zachytil, že to v tom horizonte v istých rokoch bude znamenať, okolo 5 mld. Sk, pričom pán minister priznal, že okolo 20 % dlhov, ak by som sa mýlil, tak sa ospravedlňujem, môže byť aj nevymožiteľných, to znamená, v tomto prípade aj okolo 1 mld. môže ísť, slovom, do luftu. Myslím si, že tieto peniaze, ak by sme zaviedli skutočne kvalitný systém na konkrétne projekty a rozvojové projekty vysokých škôl, by ďaleko viacej priniesli a rýchlejšie rozhýbali naše vysoké školy v oblasti rozvoja, vedy a výskumu a pomohli vytvárať to kvalitné prostredie na vysokých školách, ktoré si naši študenti predovšetkým zaslúžia. Po piate. Spoplatnenie štúdia a ďalšie narastajúce náklady na vysokoškolské štúdium nútia našich študentov pracovať, a nie študovať. A prekvapuje náročnosť štúdia na mnohých fakultách, ak si to študenti pod ekonomickým tlakom môžu dovoliť. Všetka česť lekárskym fakultám, kde sa to pre náročnosť štúdia a pravidelnú prax absolútne nedá v akademickom roku uskutočniť. Na iných fakultách to je. Ale ja si myslím, že študent študuje preto, aby študoval a využíval pre to všetok svoj čas, ale nie aby pracoval. A pokiaľ bude pracovať a získavať finančné prostriedky, inak využije ten svoj voľný čas, ktorý má, povedzme, medzi semestrami, resp. jednotlivými ročníkmi. Po šieste. Som doslovne šokovaný návrhom na spoplatnenie tretieho stupňa štúdia, doktorandského štúdia, keď každému je zrejmé, že máme málo doktorandov, že ďalšie trojročné či štvorročné zadlženie cez školné ešte viac zníži atraktívnosť vedeckej výchovy, a to pri verbálnom plnení podmienok Lisabonskej stratégie. Divím sa tomu, že takýto návrh prešiel do zákona. Po siedme. Prekvapuje ma aj návrh na zrovnoprávnenie financovania verejných a súkromných vysokých škôl, čo je v Európe unikát. Pri nedostatku zdrojov sa ešte viac verejné prostriedky ďalším prerozdelením znížia pre jednotlivé školy, a preto sa ani nemôžeme diviť, že Akreditačná komisia vlády nemá ani cieľ, ale ani nejako nechce veľmi, aby boli ďalšie súkromné školy akreditované. Súčasne pokračuje personálne rozkrádanie v chaotickom prostredí našich vysokých škôl. Spoplatnením z verejných vysokých škôl vznikajú, ja to nazývam, polosúkromné vysoké školy a štátnymi príspevkami do súkromných vysokých škôl nám vznikajú poloverejné vysoké školy. V skutočných demokraciách vznikali súkromné školy, aby odľahčili štátnemu rozpočtu a vytvorili od štátu nezávislú konkurenciu štátnym školám. U nás sa to deje úplne, úplne naopak. Záver. Naša politická strana Smer principiálne odmieta čiastočné spoplatnenie denného vysokoškolského štúdia. Tento zámer vlády je namierený najmä proti mladým ľuďom, ktorí pochádzajú z rodín s nízkymi príjmami a najmä strednými príjmami, hovorím, najmä strednými príjmami, aj z mojich regiónov. A bol by to ďalší tvrdý dopad pre väčšinu obyvateľstva a ich deti, ktoré už dnes majú ťažkosti finančne zvládnuť štúdium na vysokej škole. Preto Smer v prípade schválenia čiastočného spoplatnenia, ak bude mať po voľbách tu možnosť, opakujem to znovu, zruší platenie za dennú formu vysokoškolského štúdia bakalárskeho, magisterského a doktorandského. A viete veľmi dobre, že touto cestou idú aj sociálni demokrati v Rakúsku s pánom Gusenbauerom do volieb, že zrušia takisto spoplatnenie vysokoškolského štúdia v Rakúsku. Smer odmieta chápať vzdelanie ako tovar, vysokú školu ako fabriku a študenta ako zákazníka a nositeľa finančných zdrojov pre vysokú školu. Dostupnosť vzdelania je služba vo verejnom záujme a jeho skvalitňovanie a rozširovanie nesmie byť brzdené ďalším zvyšovaním nákladov pre študentov zavedením školného a platením odvodov do Sociálnej poisťovne. Spomínaný návrh zákona Smer odmieta nielen z dôvodu zachovania rovnosti príležitostí, ale aj preto, lebo nerieši zásadné problémy nášho vysokého školstva, ktorými sú – a to tu musím podčiarknuť, lebo to sa neurobilo doteraz, tu sa hovorí, že sa reforma skončila, reforma by sa mala začať a začať sa robiť poriadne – obsahová štruktúra a prestavba siete vysokých škôl, výraznejší prienik vedy a výskumu na naše vysoké školy, dokončenie akreditačného procesu a začatie evaluačného procesu našich vysokých škôl, ktorý sa pripravuje, výraznejšie dofinancovanie vysokého školstva z verejných zdrojov v duchu Lisabonskej stratégie a najmenej do výšky 1 % HDP už v roku 2006, teda o 4 mld. korún na budúci rok. Neobsahuje, samozrejme, ani legislatívne zmeny, ktoré by vytvorili podmienky na zatraktívnenie financovania z neverejných zdrojov. Z toho dôvodu a z uvedených predložených a vyargumentovaných dôvodov predkladám v zmysle § 73 ods. 3 písm. b) rokovacieho poriadku Národnej rady Slovenskej republiky č. 350/1996 Z. z. procedurálny návrh, že Národná rada nebude pokračovať v rokovaní o návrhu tohto zákona. V prípade, že procedurálny návrh neprejde, poslanci za politickú stranu Smer – Sociálna demokracia nebudú hlasovať za jeho posunutie do druhého čítania. Ďakujem vám za pozornosť.