Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2015-05-12):
Ďakujem pekne, pani predsedajúca. Vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, hoci sú ľudské práva univerzálne, nikto nepochybuje o tom, že niektoré skupiny si naozaj zaslúžia osobitnú ochranu. Samozrejme, deti sú jednou z týchto skupín, zdravotne postihnutí rovnako. Tých skupín je naozaj viac. Ja sa vo svojom príspevku zameriam na viac-menej na deti. V oblasti osobitnej ochrany detí panuje vzácny konsenzus takmer všetkých krajín OSN. Hoci názory na najefektívnejší spôsob ochrany sa rôznia na základe jednak tradícií v jednotlivých krajinách, výrazným posunom na medzinárodnej úrovni bolo aj prijatie dohovoru OSN o právach dieťaťa. Rozsah práv dieťaťa narastá od tých 90. rokov minulého storočia. U nás sa snaha o lepšiu ochranu detí naposledy pretavila v poslednej novele zákona o rodine, čo sme vlastne rokovali minulý týždeň. A prečo by sa vlastne mala deťom venovať osobitná ochrana? No najmä deti ako zraniteľné a slabé ľudské bytosti, ktoré sa vyvíjajú, sú zvlášť vystavené možnému porušovaniu ľudských práv. Názory detí sa málokedy berú do úvahy. Deti v politickom procese nehrajú aktívnu úlohu, nemôžu voliť a preto politici zriedka dbajú na dôsledné dodržiavanie ich práv. Deti sa stretávajú s množstvom problémov, hlavne v súdnych procesoch, najmä keď ide o porušovanie ich práv a žiada sa náprava. Alebo prístup detí k organizáciám, ktoré sa zaoberajú ich právami, je obmedzený, nemajú dostatok informácií a zväčša sú závislé od pomoci dospelého. Avšak napriek tomu, čo som uviedla, otázkou ostáva, či najefektívnejším riešením, ako predchádzať porušovaniu ľudských práv u detí, je vytvorenie osobitného úradu. Zriaďovaním osobných úradov komisárov sa kumulujú funkcie, ktoré by mohli vykonávať iné inštitúcie. V tomto prípade verejný ochranca práv, prípadne Slovenské národné stredisko pre ľudské práva. Takže tuná vyjadrujem jemný nesúhlas s otvorenosťou návrhu predchádzajúceho rečníka pána poslanca Mikloška. Tieto spomenuté inštitúcie, to znamená verejný ochranca práv a Slovenské národné stredisko pre ľudské práva majú ochranu ľudských práv, vrátane detí, vo svojej agende. A v samotnej dôvodovej správe k zákonu sa hovorí, že s riešením integrácie detskej agendy pod stredisko pre ľudské práva sa uvažovalo, no vyžadovali by sa legislatívne zmeny a nároky na štátny rozpočet. No a táto úvaha sa mi zdá dosť zavádzajúca. Keďže si dovolím tvrdiť, že dvaja samostatní komisári budú mať ešte podstatnejší dopad na rozpočet, personálne kapacity, výdavky na činnosť a materiálno-technické zabezpečenie, ako by mala integrácia ich agendy pod už existujúce inštitúcie. Túto výhradu v medzirezortnom pripomienkovom konaní vznieslo aj samotné ministerstvo financií, keď namietalo jednak nesúlad so stranou o konsolidáciu verejných financií a s prebiehajúcou reformou ESO, ako aj nesystémové zvýhodňovanie a nadštandardné odmeňovanie komisárov, riaditeľov, odborných zamestnancov úradov komisára v porovnaní s inými skupinami zamestnancov. Túto zásadnú pripomienku ministerstva financií návrh zákona nakoniec nezohľadnil a ja sa s týmto odmeňovaním neviem dostatočne stotožniť. Nemôžeme predsa vytvárať dve kategórie zamestnancov. Nadštandardne odmeňovaní zamestnanci komisariátu a ostatní štátni zamestnanci, ktorí často riešia úlohy s podstatnejším dopadom alebo s priamym dopadom na práva dieťaťa a ľudí vo všeobecnosti. Mesačná cena práce komisára je v návrhu stanovená na viac ako 2 500 euro na jedného, to znamená krát dva, keďže budeme mať dvoch komisárov, plus paušálne náhrady vo výške 1 385 euro. Samozrejme, že každý komisár potrebuje riaditeľa, ktorého mesačná cena práce je 2 281 euro. A to sme len pri riadiacich pracovníkoch. Ešte potrebujeme aj zamestnancov, ktorí budú skutočne robiť, nielen riadiť. Novozriadené úrady komisárov by mali mať viac ako 20 zamestnancov a na budúci rok len mzdové náklady s odvodmi dosiahnu takmer pol milióna euro. V roku 2016 na tieto dva úrady minieme 636-tis. euro. Ja viem, že v mnohých prípadoch je možno zbytočné alebo nie dobré hovoriť o finančnej stránke, ale vychádzajme naozaj z toho, že máme tu dva existujúce úrady, ktoré sa venujú ľudským právam a stále vidím možnosť možnože rozvinúť a pridať kompetencie práve týmto úradom. Odhliadnuc teda od nákladnosti takéhoto riešenia, pozrime sa na problém aj z inštitucionálneho hľadiska. Tvrdenie, že Slovenské národné stredisko pre ľudské práva nie je schopné riešiť túto agendu, resp. s neistým výsledkom, ako sa uvádza v dôvodovej správe, neobstojí. Aj keď opäť, keď si spomeniem na začiatok volebného obdobia a problémy, aké, alebo možno aj kauzy, ktorým čelilo práve Slovenské národné stredisko pre ľudské práva, tie otázniky zostávajú, ale verím, že v priebehu tohto obdobia sa naozaj stredisko, samotné stredisko konsoliduje. Slovenské národné stredisko pre ľudské práva začalo po prijatí antidiskriminačného zákona od roku 2005 vyvíjať špecifické poradenské a monitorovacie aktivity v oblasti práv detí. Výsledky monitoringu práv detí sa stali samostatnou časťou ročnej správy strediska o dodržiavaní ľudských práv v Slovenskej republike. Zástupcovia strediska sú členmi všetkých významných európskych orgánov na ochranu a monitoring práv dieťaťa. Od roku 2005 bolo stredisko aj pozorovateľom európskej siete ombudsmanov pre deti. Navyše v každej výročnej správe o dodržiavaní ľudských práv na Slovensku sa stredisko venuje dodržiavaniu práv dieťaťa. Stredisko okrem iného spĺňalo všetky požiadavky a základné podmienky, ktoré inštitúcia ochrany detských práv musí spĺňať podľa parížskych princípov a sú nevyhnuté pre plné členstvo v sieti európskych ombudsmanov pre deti. Nezávislosť, špecifickosť, otvorenosť, profesionalita. Pokiaľ ide o špecifickosť zameranú na práva detí, tu môžeme spomenúť, že časť aktivít strediska je zameraná na oblasť ochrany práv detí a realizovali sa špecifické projekty na ochranu práv detí, národné, aj medzinárodné. Prebehli vzdelávacie projekty, vydávajú sa publikácie na, zamerané na ochranu práv detí. Podobne by sme mohli uvažovať aj o začlenení a posilnení ochrany práv detí aj v rámci verejného ochrancu práv. Odporúčanie výboru OSN pre práva dieťaťa v bode 16 navrhujú postupovať podľa všeobecnej nóty o úlohe národných inštitúcií pre ľudské práva v oblasti ochrany práv detí. V časti 6 sa spomína, že v mnohých členských štátoch dohovoru už boli vytvorené osobitné nezávislé inštitúcie na ochranu práv detí. No tá istá nóta zároveň hovorí aj o potrebe efektívneho využívania finančných zdrojov, najmä pokiaľ ide o malé štáty, ktorých finančné možnosti sú obmedzené, citujem: „V štátoch, v ktorých sú takéto možnosti a zdroje obmedzené, je potrebné náležite zaistiť, aby tieto zdroje boli využívané čo najefektívnejšie pri presadzovaní a ochrane ľudských práv všetkých ľudí, vrátane detí a v tomto kontexte rozvoj široko zameraných nezávislých národných inštitúcií na ochranu ľudských práv, ktoré sa sústreďujú obzvlášť na deti, predstavuje najlepší prístup.“ V nóte sa zároveň navrhuje ako jedno z riešení zahrnúť do nezávislých inštitúcií na ochranu ľudských práv špecifickú sekciu, či divíziu zodpovedajúcu za práva detí. Z uvedeného vyplýva, že OSN nepožaduje explicitne vytvorenie samostatnej inštitúcie zameranej na deti. Tým chcem povedať, že takáto inštitúcia nemá význam, ale v súčasnosti tým nechcem povedať, že takáto inštitúcia nemá význam. Podčiarkujem, že ochrana ohrozených skupín je dôležitá pre náš štát, ale v súčasnosti máme dve inštitúcie, ktoré riešia ľudské práva, pritom ani jedna z nich toto poslanie nenapĺňa tak, ako by mala. Avšak skutočnosť, že tieto inštitúcie nenapĺňajú svoje poslanie, resp. ich zistenia vláda neberie do úvahy, nie je dôvodom, aby sa vytvorili ďalšie dve nové inštitúcie. Kumulovanie a reťazenie úradov vytvorených na suplovanie úlohy iných nefunkčných úradov nie je dlhodobým riešením, ale skôr cestou do nejakého Kocúrkova. A je to len chabá náplasť na to, že naše súdy a polícia nefungujú tak, ako by mali. Áno, komisára, samozrejme, majú niektoré krajiny, ako napríklad Nórsko, Veľká Británia, pripomeňme si však, že tieto krajiny majú diametrálne odlišnú situáciu, pokiaľ ide o verejné financie. Navyše súdy a polícia v týchto krajinách riadne fungujú a sú plnohodnotnou a efektívnou súčasťou implementácie a ochrany práv detí. Nedávno som sa zhovárala s matkami, ktorých deti boli zneužívané. Matky podali podnet na súd a na políciu a tento podnet sa vyšetruje už niekoľko rokov. Jednej matke sa ťahá proces 8 rokov, z malého dieťaťa sa už pomaly stáva dospelá alebo mladistvá dievčina, takmer na prahu dospelosti. V tomto prípade súd, ani polícia neboli schopné obmedziť ani len styk násilníka s dieťaťom. Myslíte, že v takýchto prípadoch bude vedieť pomôcť komisár? Kiežby áno. Zo skúsenosti, žiaľ, vieme, ako funguje verejný ochranca ľudských práv – ombudsman. Venuje sa, samozrejme, konkrétnym prípadom, ale vieme, že príde do parlamentu správa, prečíta sa, podiskutuje sa, ale dôležité je, že zo správy alebo z návrhov riešení, ktoré samotný ombudsman parlamentu dáva, alebo aj vláde dáva, sa, bohužiaľ, nezrealizuje takmer nič. Len vláda špekuluje častokrát, už je to síce za nami, ale ešte minulý rok sme boli svedkami toho, ako chceli ombudsmana upratať mimo reálny svet, by som povedala, mimo Bratislavu, do iného mesta, aby ho až tak nebolo počuť. Ak majú takto dopadnúť aj dvaja noví komisári, bude to drahý výstrelok pre daňových poplatníkov a spokojnosť, verím, že ich, verím, že aj naplnenie pre šťastlivcov, ktorí tu nájdu zamestnanie. A pevne verím, že dvaja komisári nebudú len štartovacou plochou pre ďalších alebo pre bujnenie komisárov pre všetky špecifické skupiny, ktoré, pretože dodržiavanie ľudských práv nie je priamo úmerné počtu inštitúcií, ktoré je štát schopný vytvoriť, ale skôr naopak. Z tohto dôvodu by som rada navrhla, aby namiesto vytvárania ďalších úradov sa vytvorilo možno skôr špeciálne oddelenie pre práva dieťaťa a zdravotne postihnutých občanov už v rámci spomínaných existujúcich inštitúcií. Teda či už Slovenské národné stredisko pre ľudské práva alebo verejný ochranca ľudských práv a ušetrené prostriedky sa investovali do zlepšenia práce justície, polície a zlepšenia konkrétnych životných podmienok pre zdravotne postihnutých občanov. Aj minulý týždeň pri zákone o rodine som zväčša hovorila o tom, že veľmi dôležité je investovať aj do vzdelania, nielen v tomto prípade do vytvárania inštitúcií, ale naozaj, poďme konečne pôsobiť preventívne, nielen sanačne. Veľmi dôležité je investovať do vzdelania ľudí, ktorí sa aktívne podieľajú na oprave, na pomoci občanom, pomoci deťom, pomoci rodinám, ktoré sú v kríze. Zároveň teda využijem možnosť, že som pri pulte a chcela by som vás pozvať na konferenciu, ktorú organizujeme v túto stredu o 13.30 hod. v priestoroch kinosály Národnej rady, ktorá bude pojednávať všeobecne o rodine, ale zároveň budeme sa tam venovať aj možnostiam, ktoré deti v súčasnosti majú. Na záver zopakujem, že samozrejme, ide o veľmi dobrú myšlienku vytvoriť priestor na to, aby naozaj každé jedno dieťa, každý jeden zdravotne postihnutý mal možnosť obrátiť sa na niekoho, kto mu reálne vie pomôcť. V tomto prípade však nie som presvedčená, že spôsob, akým to vláda rieši, je to najlepšie pre Slovensko. Opäť podčiarknem, že vláda dáva stále prednosť pred sanáciou, sanácii pred samotnou prevenciou a toto je najväčšia chyba. Ďakujem veľmi pekne.