D. Čaplovič, poslanec: (2003-09-10):
V súvislosti s návrhom tohto zákona sledujem zo strany samospráv veľmi kritický postoj voči formujúcemu sa novému štátnemu orgánu krajského školského úradu. Ja musím hovoriť aj o tomto zákone, pretože pôvodne mal zákon o štátnej školskej správe predchádzať zákonu o financovaní, a tieto dva zákony, iste aj pán minister mi dá za pravdu, vzájomne sú prepojené a vzájomne veľmi vážne spolu súvisia. A práve tento krajský školský úrad dostáva nebývalé právomoci vo vzťahu práve vo financovaní školstva. Jedna názorová skupina, najmä z prostredia samosprávnych orgánov, tvrdí, že je to rok po tom, čo sa preverili schopnosti samosprávy istým spôsobom organizovať alebo riešiť problematiku školstva samostatne. Druhá skupina polemizujúcich prezentuje názor opačný a vymenúva príklady, keď starosta či obecné zastupiteľstvo dosť negatívne vstúpili do organizácie chodu školy alebo školského zariadenia. K tomuto druhému názoru sa pripájajú aj učitelia a časť kriticky naladených rodičov. Nebudem v tomto svojom vystúpení robiť arbitra jedným alebo druhým, napokon sám som v priebehu jedného roka dostal dosť pripomienok, sťažností na niektoré nekompetentné rozhodovania starostov, týkalo sa to najmä materských a základných škôl. Popravde aj z druhej strany od starostov poznám mnoho výhrad voči pedagógom. Rád by som pri tejto príležitosti poukázal aj na niektoré opakujúce sa, doslovne direktívne postupy obecného zastupiteľstva najmä do chodu škôl a školských zariadení. Avšak poznám veľa príkladov, a to by som tu chcel zvýrazniť, skutočnej starostlivosti starostu a obecného úradu o chod školy a prípadne školského zariadenia. Z mnohých uvediem vzorovú starostlivosť starostu obce Trenčianska Turňa pána Ježíka pri údržbe školy, ale aj pri prestavbe budovy na učiteľské byty ešte v časoch pred terajšou decentralizáciou, pána Ďurkoviča, primátora, a zastupiteľstvo z Brezovej pod Bradlom, starostky pani Maxiánovej z obecného zastupiteľstva v obci Sekule na Záhorí. A napokon zaujímavý prístup, skutočne bojovný prístup starostky pani Abramovičovej, novej starostky, o málotriedku v Košariskách na Myjavsku. Hovorím tieto príklady práve z toho obvodu, kde vlastne viac-menej pôsobím, pretože som dlhé roky vyrastal a dokonca aj maturoval v Senici nad Myjavou. Rád by som upozornil ešte na jeden veľmi dôležitý a priaznivý fakt, na základe ktorého je dnes možné principiálne a verím, že aj transparentne riešiť financovanie našich škôl a školských zariadení definovaným normatívom na jedného žiaka s bonifikáciou vo väzbe na klimatické podmienky, špecifiká regiónu a školy. Je chvályhodné vyčlenenie finančných zdrojov z predchádzajúcej „pofidérnej“ trojčlenky Ministerstva financií SR, Ministerstva vnútra SR a Ministerstva školstva SR jednoznačným tokom cez rezort školstva, zrejme, pevné verím, že dočasne cez krajské školské úrady tak, ako sa to navrhuje vo vládnom návrhu zákona o štátnej správe v školstve a školskej samospráve, ktorý mal pôvodne v programe tejto schôdze predchádzať zákonu o financovaní škôl. Nuž, a keďže sa tak nestalo, a už som to povedal vo svojom úvode, rád by som, ctené plénum, ctené kolegyne, vážení kolegovia, upozornil, že oba tieto zákony je potrebné vnímať v duchu ďalších zákonov druhej etapy reformy verejnej správy nielen v školstve, ale aj tzv. veľkej novely rozpočtových pravidiel, ďalej s väzbou na pripravovaný zákon o výchove a vzdelávaní, ktorý je v legislatívnych zámeroch pripravený a v odbornej obci pripomienkovaný, a napokon aj vo vzťahu k zásadnej reforme pracovného práva. Preto mi dovoľte v istom vzájomnom predporozumení a zákonnej súvzťažnosti dotknúť sa aj nedostatkov zákona o štátnej správe v školstve a školskej samospráve, keďže v utorok, keď sa bude prerokúvať tento zákon, tu nebudem, pretože máme inauguračné konanie na Univerzite Konštantína Filozofa. V zákone, bez ktorého nie je možné pochopiť, v čom tkvie nebezpečenstvo takto pripraveného a do Národnej rady Slovenskej republiky predloženého, prerokúvaného tohto zákona o financovaní školstva. Verím, že nebudete chápať moje vystúpenie ako dajaké etatistické, ale ako vystúpenie, ktoré chce pomôcť riešiť súčasný chaotický stav v našom školstve. Taktiež verím, že pochopíte mnohé úskalia obsiahnuté v zákone, ktorých nebezpečenstvo vzrastá práve v čase nebývalého transformačného chaosu riadeného pod vedením pána podpredsedu vlády Ivana Mikloša. Procesu, ktorý sa uskutočňuje v dobe postupnej zmeny spôsobu myslenia občanov, t. j. starostov, učiteľov, rodičov, ale aj úradníkov a nevynímajúc aj nás poslancov, ktorí máme o týchto otázkach teraz rozhodnúť. Som presvedčený o tom, že tieto zmeny nie je možné uskutočňovať revolučnou zmenou s deštruktívnym dosahom, zvlášť v takej citlivej oblasti, ako je oblasť školstva a s väzbou na oblasť kultúry, predovšetkým v obciach, kde táto väzba nesporne existuje. Chirurg by povedal, že v tomto prípade nepôjde o operáciu slepého čreva, ale mozgu a srdca našej spoločnosti. Mám negatívne skúsenosti, žiaľ, z 50. rokov minulého storočia, keď práve revolučné kroky, ktoré vstúpili do učiteľského prostredia, boli nielen necitlivé, ale doslovne deštrukčné. Konkrétne v 2. ročníku základnej školy ma učil robotnícky učiteľ, povolaním traktorista, s dôsledkami vo vyučovacom dobiehaní v ďalších ročníkoch. Aj dnes vieme o počte nekvalifikovaných pedagógov, najmä na materských a základných školách. Nuž musíme sa aj s touto problematikou vo vzťahu k financovaniu školstva zaoberať. Popritom pôsobia na našom slovenskom vidieku niektorí starostovia a poslanci obecných a mestských zastupiteľstiev, ktorí nemajú pozitívny vzťah k školstvu, nemajú manažérske schopnosti a postrádajú akúkoľvek empatiu k mladej generácii, k fenoménu vzdelanosti, kultúrnosti a predovšetkým komunikatívnosti. Uvediem niekoľko celkom čerstvých konkrétnych príkladov. Jeden starosta rómskeho pôvodu z východného Slovenska odvolal riaditeľku aj učiteľov a dosadil do školy rómskych zamestnancov. A nebudem menovať ďalšie, lebo nechcel by som zdržiavať, ale môžem spomenúť pánu ministrovi starostu z obce Kurimany na Spiši, ktorý spísal petíciu a oslovil spoluobčanov s cieľom transformácie verejnej materskej školy na cirkevnú, a to napriek nesúhlasu rady školy, rodičov, ktorí majú deti v tomto predškolskom zariadení. A mohol by som vymenovať zase štátne školy, aké urobili chyby. Ja by som skutočne v každom druhu týchto škôl videl isté nedostatky v tomto transformačnom procese. Po preštudovaní navrhovaného zákona o štátnej správe, ktorý mal predchádzať a má väzbu k tomuto zákonu v školstve a školskej samospráve s nesporným previazaním na tento zákon, sa opäť preukázalo, ako to myslí vláda so vzdelaním tentoraz vo väzbe na organizáciu, štruktúru a financovanie škôl a školských zariadení. Kým našich poľnohospodárov každoročne trápia výrazne sa meniace klimatické podmienky, naše školstvo každoročne prenasledujú nesystémové, často nekoncepčné rozhodnutia. To sa týka predovšetkým zákona o štátnej školskej správe, neustále meniace sa pravidlá hry, ako aj doslovne tornáda nezrelosti niektorých politikov, ktorí sú najčastejšou príčinou upadajúceho stavu školstva. Nemôžem sa ubrániť dojmu, že sú to často aj zámerne vyvolávané aktivity v prospech chaosu nekompetentných ľudí, ktorí likvidujú našu vzdelanostnú základňu a štruktúru školstva. Teraz nehovorím o pracovníkoch ministerstva školstva, ale z niektorých iných rezortov. Takýmto posledným dôkazom nekompetentného, vážené dámy, vážení páni, vo svojich dôsledkoch deštrukčného rozhodnutia, a to sa týka v podstate aj financovania školstva v tom druhom chode, bolo stanovisko triumvirátu odchovancov M.E.S.A. 10 pánov Mikloša, Nižňanského a Piláta na augustovom zasadnutí vlády pri prerokúvaní zákona, ktorý mal predchádzať tomuto zákonu. Doslovne cez noc musel pod týmto ultimatívnym nátlakom minister školstva prerábať zákon, čo ešte viac oslabilo koncepčnú, koordinačnú, metodickú, odbornú a kontrolnú činnosť vo vzťahu nielen k súkromným a cirkevným školám, ale aj verejným školám, predovšetkým materským školám a základným školám v našich obciach. Potvrdzuje sa mi už spomínaný úmysel decimovať vzdelanostnú úroveň u niektorých predstaviteľov vlády už v priebehu nekvalitne pripraveného transformačného procesu aj v školstve. A v tejto súvislosti mi napadajú myšlienky alebo aforizmus Jána Majerníka, ktorý veľmi výstižne vystihol túto situáciu, keď napísal: „Slovenská vláda bojuje proti úniku mozgov takými školskými reformami, že o chvíľu nebude mať čo zo Slovenska unikať.“ Neustále upozorňujem na nesystémové kroky v oblasti školstva, najmä základného a stredného školstva a školských zariadení. To sa týkalo predchádzajúceho volebného obdobia pod vedením pána ministra Ftáčnika a ďalších predchádzajúcich ministrov, ktorí zasiali tento problém, ktorý je teraz potrebné niekedy, samozrejme, aj radikálnejšie riešiť. Celý čas sme sa zaoberali problematikou len vysokého školstva a nehovorili sme o základnom školstve, o strednom školstve, nechápali sme vzdelanostný systém ako pyramídu. Bez tej základne, bez toho základného školstva, bez tých predškolských zariadení, bez tých stredných škôl nebude dobré ani vysoké školstvo a na vrchole tejto pyramídy aj kvalitní doktorandi z vysokých škôl. Prechodu, resp. vytváraniu podmienok na prechod čo najväčšieho množstva majetkov do súkromných rúk sledujeme istú skrytú liberalizáciu a privatizáciu v procese školstva, a preto som tu trochu taký etatistický v nepravom zmysle slova, aby tá kontrola týchto majetkov atď. aj vo väzbe na financovanie škôl bola zo strany štátu zabezpečená. Významný český filozof, pôsobiaci dlhé roky v emigrácii, ktorému teraz nevedia mnohí aj českí politici prísť na meno, prof. Václav Bělohradský tento stav charakterizoval týmito slovami: „Privatizovaný trh núti konať čo najefektívnejšie a to, čo je nadbytočné, len zbytočne zvyšuje náklady. Dôsledkom privatizácie vzdelania je rýchla redukcia vzdelania len na kvalifikáciu, na prípravu na zamestnanie.“ On to vlastne prirovnal v niektorých prípadoch, i keď to nemá, by som povedal, tú istú úroveň, ako boli kedysi v 50. rokoch robotnícke prípravky. Dnes vo veku poznatkovej spoločnosti, spoločnosti založenej najmä na vedomostiach by sme však mali rozlišovať medzi kvalifikáciou a vzdelaním – a to je podstatné aj vo vzťahu k financovaniu školstva. Kým kvalifikácia je špecializovanou prípravou na povolanie, naopak, cieľom vzdelania je, aby sa ľudia naučili samostatne a slobodne myslieť, analyzovať nadobudnuté informácie a to je súčasťou predovšetkým projektu, ktorý schválila aj vláda Slovenskej republiky, Národného projektu vzdelávania Milénia. Žiaľ, kroky, ktoré sa dejú, nie sú v duchu tohto Milénia a nedržíme sa tohto projektu. Práve preto vzdelanie nesmie byť len prípravou na povolanie a jeho výsledky len akýmsi tovarom. Toto by sme mali mať na zreteli pri prerokúvaní tohto, ale aj ďalších zákonov nielen z rezortu školstva, aby sme v oblasti vzdelávania, nie kvalifikácie, nedopadli ako napr. v Spojených štátoch amerických, ako upozornil pán prof. Birmbaum z massatchusettskej univerzity, že toto školstvo je v troskách, učitelia sú podceňovaní v americkej spoločnosti, predovšetkým ide o základné a stredné školy, učitelia sú prenasledovaní a zlé platení. „Výsledkom je mnoho“, ako citujem teraz pána profesora, „miliónov negramotných ľudí, ročne milión graduantov amerických highschool, teda absolventov stredných škôl, nie je schopných prečítať svoj diplom, sú však špičkovými basketbalistami, futbalistami amerického futbalu, hokejistami a atlétmi.“ Čísla neklamú, analfabetizmus je v Spojených štátoch amerických najväčší zo všetkých hospodársky rozvinutých štátov vo svete. Nesmieme kráčať touto cestou v našom školstve tak, ako často sa v niektorých prvkoch objavuje aj v zákonoch, ktoré prerokúvame, ale najmä v zákonoch, ktoré sa dotýkajú, a nie sú priamo z rezortu školstva, ale sú namierené často proti školstvu z iných rezortov, najmä z rezortu ministerstva financií. Lebo inak, ak zvíťazí trh nad zdravým rozumom aj v školstve, stane sa aj naša spoločnosť, slovami už spomínaného pána prof. Václava Bělohradského, „spoločnosťou kvalifikovaných idiotov“. Vážená Národná rada Slovenskej republiky, je pre mňa prekvapením, že napriek tomu, že sa v oblasti financovania cirkevné a súkromné školy dostávajú do rovnakého finančného rámca, nemám ani také výhrady voči cirkevným školám, ale pri súkromných školách to považujem niekedy za nadštandardné, lebo Európa taký model viac-menej nepozná okrem Holandska, kde takýto model funguje. Toto preferovanie najmä súkromných škôl v kontexte s literou zákona o štátnej správe v školstve a školskej samospráve a v nadväznosti aj na tento zákon je napr. s väzbou, že napr. pri cirkevných školách (tu by som chcel upozorniť, lebo nebudem mať možnosť na to upozorniť v utorok) rada školy sa nezriaďuje a na vymenovanie riaditeľa, o tom rozhoduje v podstate zriaďovateľ. Čiže tam by som videl isté možnosti zrovnoprávniť tieto práva, tam kdesi ide o rovnaké financovanie, nuž tak by mali byť aj rovnaké práva a povinnosti aj zo strany zriaďovateľov, či už ide o obecné úrady, vyššie územné celky, alebo či už ide o cirkev alebo o súkromné osoby. Musím konštatovať, že rovnosť finančná, ekonomická je v tomto prípade v kontradikcii s nerovnosťou o výberovom konaní, ktoré som spomínal. V tomto prípade aj v spojitosti s financovaním škôl a školských zariadení by mala úloha štátnej školskej inšpekcie práve v tomto období predovšetkým narastať. Dnes, po uskutočnení transformácie a delimitácie v oblasti školstva s väzbou na prerokúvané ich financovanie, ešte viac pre nás vystáva úloha definovania a postavenia, možnože to nazvem trochu tvrdo, ale postavenia štátneho školského dozoru, ktorý bude úplne nezávislý, tak ako to poznáme v iných štátoch, od Ministerstva školstva Slovenskej republiky. Táto kontrola musí byť, samozrejme, v kontakte s ministrom školstva a vedením ministerstva školstva. Táto kontrola musí byť komplexná nielen vo vzťahu k obsahu vzdelávania, ale aj k nakladaniu s pridelenými financiami. Naďalej tieto financie budú prideľované, teda jednak sú prerozdeľované zo strany štátu, aj keď pôjde o podielové dane, tak pôjde o peniaze, ktoré sú našich daňových poplatníkov. Aj keď pôjdu zo strany obcí, treba túto kontrolu v tejto oblasti zabezpečiť. A mala by byť zabezpečená aj rovnosť zodpovednosti vo všetkých predmetoch vyučovania pre školskú inšpekciu na všetkých druhoch škôl bez rozdielu zriaďovateľa. Hovorím to preto, že pre mňa je podstatná rovnosť financovania, áno, ale si vyžaduje na strane druhej rovnosť pred zákonom, vyváženosť práv a vyváženosť povinností. Je pravda, že do litery tohto zákona vstúpili aj skúsenosti ľudí praxe, to si nesmierne cením, pedagógov, pracovníkov v oblasti ústredného orgánu školstva v Slovenskej republike. Tak sa navonok javí tento predkladaný legislatívny materiál ako veľmi prospešný a, samozrejme, ja ho považujem za veľmi potrebný, a to aj napriek tomu, že trochu cudzorodo v ňom budú fungovať malé prerozdeľovacie finančné uzly, zase ďalší provider – krajské školské úrady. Ak mám v tomto prípade vysloviť svoj osobný postoj, verím, že je to len dočasné riešenie tohto stavu, keď budú vytvorené na Slovensku skutočne kvalitné legislatívne a vedno s nimi aj spoločenské podmienky na to, že financie na žiaka, ako aj na mzdy a odvody učiteľov a výchovných pracovníkov budú predisponované priamo na právnickú osobu, na konkrétnu školu. Teda nie cez školský úrad a dokonca nie v budúcnosti ani cez zriaďovateľa. To sa týka všetkých druhov škôl, verejných, tzv. štátnych, to je otázka diskusie, ako to budeme nazývať, cirkevných, ale aj súkromných. Len vtedy budú môcť vyniknúť manažérske schopnosti riaditeľa školy a jeho tímu s väzbou na viaczdrojové financovanie, efektívne využívanie objektu a získaných zdrojov v celom horizonte jedného fiskálneho roku v prospech kvality výchovy a vzdelávania. Samozrejme, musí tu byť kvalitný štátny dozor, aby tieto veci sledoval. V zákone sa na jednej strane zrovnoprávňuje financovanie verejných, tzv. štátnych, cirkevných a súkromných škôl, na strane druhej súkromné školy budú mať vytvorené podmienky na podnikanie v oblasti vzdelávania oveľa väčšie a lepšie aj pre nadštandardné viaczdrojové financovanie. Toto musím tu povedať a niekto si tu môže hovoriť o socializme, takýto model je aj vo Švédsku, takéto modely existujú aj inde... (Reakcie z pléna.) No, prosím vás, nechajte ma dohovoriť, pán poslanec Kubovič.