Chmel, Rudolf, poslanec NR SR (2015-05-12):
Vážená pani predsedajúca, vážené pani poslankyne, páni poslanci, vážený pán minister, som presvedčeným zástancom myšlienky, že štát má pozitívne povinnosti pri ochrane ľudských práv a tieto svoje povinnosti má napĺňať aj vytváraním, udržiavaním, či vylepšovaním vhodného inštitucionálneho rámca. Takisto nemám pochybnosti o tom, že štát má plniť svoje medzinárodné záväzky vyplývajúce z ratifikovaných medzinárodných dohovorov, vrátane plnenia odporúčaní monitorovacích orgánov. Predložený vládny návrh zákona má za cieľ posilnenie inštitucionálneho rámca ochrany ľudských práv a zároveň sa prostredníctvom neho mali plniť naše záväzky vyplývajúce z Dohovoru o ochrane práv dieťaťa a Dohovoru o ochrane práv osôb so zdravotným postihnutím. V dôvodovej správe navrhovateľ uvádza, že základným rámcom pre prípravu návrhu boli záväzky Slovenskej republiky vyplývajúce z príslušných dohovorov OSN. Všetci, čo čítali záverečné odporúčania Výboru OSN pre práva dieťaťa, a napokon je to zrejmé aj z odôvodnenia návrhu, vedia, že tu nejde o nejaký striktne sformulovaný predpis. Jednoducho sa od nás požaduje, aby sme mali nezávislú národnú inštitúciu pôsobiacu v oblasti ochrany práv detí, resp. z Dohovoru o právach osôb so zdravotným postihnutím vyplýva potreba existencie inštitúcie dohliadajúcej na implementáciu tohto dohovoru. Je potom na rozhodnutí zmluvných strán, ako si inštitúciu zriadia, či si zriadia novú inštitúciu, alebo rozšíria kompetencie existujúcich inštitúcií a podobne. O rozmanitosti možných riešení vypovedá napríklad webové sídlo európskej siete ombudsmanov pre deti. Sieť, členmi ktorej sa môžu stať inštitúcie z členských krajín Rady Európy, má v súčasnosti 41 členov z 33 krajín, z toho 22 krajín Európskej únie. Iba menšia časť z nich sa rozhodla pre samostatnú inštitúciu, napríklad Rakúsko, Belgicko, Island, Nórsko, či Švédsko a Fínsko. Treba dodať, že to nie sú parlamentní ombudsmani. Sú to ombudsmani, spôsob menovania ktorých ustanovuje zákon. Zákonom je zabezpečená aj ich nezávislosť pri výkone činnosti, ale sú menovaní príslušnými vládami a svoje zistenia správy predkladajú vládam, nie parlamentom. Ich postavenie je teda jasne odlíšené od parlamentného ombudsmana. V niektorých krajinách, ako napríklad Cyprus, či Veľká Británia, sa nazývajú komisármi, ale čo do právomoci a prepojenosti na vládu sú v podstate totožní so špecializovanými vládnymi ombudsmanskými inštitúciami. V ďalších krajinách sú orgány zodpovedné zo sledovania dodržiavania práv detí začlenené do štruktúry iných ľudsko-právnych inštitúcií, najmä ombudsmanských. Deje sa to buď formou ustanovenia zástupcu ombudsmana špecializujúceho sa na túto oblasť, alebo jednoznačným uvedením v oblasti detských práv, resp. práv osôb so zdravotným postihnutím medzi kompetencie všeobecného ombudsmana. V súčasnosti máme na Slovensku jednak parlamentného ombudsmana, verejného ochrancu práv, jednak Slovenské národné stredisko pre ľudské práva. Obe inštitúcie majú štruktúru a právomoci, ktoré novelizáciou príslušných zákonov sa dajú prispôsobiť tak, aby vyhoveli novým požiadavkám. Vo všeobecnej časti dôvodovej správy sa v tejto súvislosti uvádza, že, citujem: „Akékoľvek riešenie v rámci súčasných inštitútov verejnej ochrany práv by vyžadovalo legislatívne zmeny a zodpovedajúce nároky na štátny rozpočet s neistým výsledkom splnenia nezávislosti v rámci samotných inštitútov.“ Pokiaľ ide o prvú časť argumentácie, isteže by boli potrebné legislatívne zmeny. Legislatívne zmeny, a to dokonca vo väčšom rozsahu si však vyžaduje aj ponúknuté riešenie. Ako potvrdzujú príklady z mnohých krajín, splnenie požiadavky nezávislosti a špecifického zamerania vôbec nemusí byť neisté. Tu si dovolím nesúhlasiť. Veď práve prerokúvame celkom nový zákon s osobitným rozpočtom, čiže tejto argumentácii nie celkom rozumiem. Naopak, som presvedčený, že by si zasluhovali, ba priam vyžadovali novelizáciu väčšieho rozsahu. Naše existujúce ľudsko-právne inštitúcie pritom už roky zápasia s obrovským nedostatkom financií a pri každej diskusii o zákone o štátnom rozpočte, ako sa pamätáte, sú zamietané návrhy o navýšenie ich rozpočtu. Poznáme veľmi dobre kalváriu, ktorou prešli napríklad pri hľadaní sídla, pričom štátne orgány neboli nejako extra nápomocné, aby som sa vyjadril celkom jemne. Je preto veľmi odôvodnená otázka, ako vznik nových inštitúcií ovplyvní rozpočet tých jestvujúcich a kde budú sídliť? Bude prístup vlády iný k týmto orgánom, ako je k tým už existujúcim? Suma summarum, nespochybňujem konštatovanie navrhovateľa, že plánované nové orgány komisár pre deti a komisár pre osoby so zdravotným postihnutím v zmysle predloženého návrhu zákona budú spĺňať podmienky kladené na nezávislé špecializované inštitúcie. Zároveň však tvrdím, že pre fungovanie už jestvujúcich inštitúcií je nevyhnutná aj ich zákonná novelizácia, ako aj presnejšie prepojenie na novovzniknutých komisárov. Aký bude vzťah komisárov a verejného ochrancu práv, ktorý je ukotvený aj v ústave? V § 22 zákona o komisároch je uvedené, že komisár môže podnet odložiť, ak a) podnet je neopodstatnený, b) anonymný, c) ak vzal podnet späť a d) ak vo veci, ktorej sa podnet týka, už koná, alebo konal verejný ochranca práv alebo iný komisár a tak ďalej a tak ďalej. Znamená to teda, že vo veci prípadov týkajúcich sa detí bude môcť naďalej konať verejný ochranca práv? Súčasná verejná ochrankyňa práv pani Jana Dubovcová aj v týchto veciach konala a koná. Poukázala vo svojich zisteniach na problém diskriminácie rómskych detí v školách. Zistila porušenia základných ľudských práv detí v reedukačných zariadeniach, ich právo na vzdelávanie. Taktiež na základe svojej doterajšej činnosti a zistení definovala aktuálne odborné otázky a priority pre svoju činnosť na rok 2015, a to sú aj, ako uvádza vo svojej webovej stránke, citujem: „napríklad bezbariérový prístup do verejnej budovy, či do verejných budov a vo verejných budovách, v ktorých sídlia orgány verejnej správy“. Ide teda o pokračovanie všeobecného prieskumu bezbariérových prístupov do budov, v ktorých sídlia orgány verejnej správy a samosprávy, pričom sa chystá na nový prieskum bezbariérovosti budov zameraný na sídla úradov práce, sociálnych vecí a rodiny. Opäť sa preto pýtam, ako bude systémovo vyriešené prekrytie takýchto tém s komisárom pre zdravotne postihnuté osoby? Toto, obávam sa, nie je úplne jasne doriešené a vychádzajúc z faktu, že, bohužiaľ, aj samotná Národná rada odmietla mimoriadnu správu ombudsmanky a vláda, ani poslanci, ani dotknuté ministerstvá nereagujú na jej odporúčania uvedené v správach, ktoré predložila, ako budú mať zaručené komisár pre deti, ako aj komisár pre zdravotne postihnutých, ktorí, opakujem, nie sú ústavní činitelia, tak ako je to v prípade ombudsmanky, ako budú mať zaručené, že ich inštitúcie štátnej a verejnej správy nebudú naďalej ignorovať? Aj z povedaného vari vyplýva potreba prepojenia oboch spomínaných legislatív verejného ochrancu práv a stávajúcich komisárov, ako aj ďalších inštitúcií pôsobiacich v oblasti ochrany ľudských práv, teda Slovenské národné stredisko pre ľudské práva, Centrum právnej pomoci a ich regionálne zastúpenia. Keď som v roku 2011 predkladal správu o činnosti Slovenského národného strediska pre ľudské práva v kontexte inštitucionálnej ochrany ľudských práv v Slovenskej republike, poukazoval som na viaceré nedostatky existujúcich ľudsko-právnych inštitúcií od ich nefunkčnosti, nízkej efektivity až po finančnú poddimenzovanosť a uvádzal som možné riešenia na zlepšenie inštitucionálneho zázemia ochrany ľudských práv, medzi nimi aj možnosť zriadenia ombudsmana pre deti a iné špecifické oblasti, ako inde v Európskej únii. Aj v tomto kontexte považujem preto za dôležité prepojenie jednotlivých inštitútov a riešenie ich situácie takpovediac v jednom balíku. Ďakujem vám za pozornosť.