V. Veteška, podpredseda NR SR: (2006-02-01):
J. Ševc, poslanec: Vážená Národná rada, vážený pán podpredseda, vážený pán predkladateľ, rozmýšľal som, bez nejakých emócii, ako reagovať a aký postoj zaujať k tomuto vášmu návrhu. Neviem, či je to agenda, vaša, osobná, vašej strany Misia 21, alebo už volebná agenda vôbec alebo čo je to vlastne za návrh, ktorý účastníka protikomunistického odboja dáva na úroveň veterána vojny, § 10. Či vy, pán Šimko chcete vyhlásiť vojnu občanom Slovenska, či je to návrh podpory na odškodnenie nebankových subjektov, alebo či ide o propagáciu úspechov budovania etapy socializmu a priznanie po takmer 17 rokoch, že sa tejto vládnej garnitúre nič nepodarilo, alebo či nás chcete vyprovokovať a vyvolať v Národnej rade diskusiu dvoch ideológií alebo či chcete hovoriť o tom, že váš systém vyprodukoval jeden milión nezamestnaných, 21 % chudobných, ktorý je dneska štatisticky dané a možno hovoriť a tak ďalej a tak ďalej a tak ďalej. Kladiem si otázku, prečo sa to robí dnes pred voľbami, keď už rôzne zákony máme na to, aby sme a čo sme chceli, sme to urobili. Viete, že komunistická ideológia je na míle vzdialená fašistickej. A stále to chce tu nieto kŕmiť. Kladiem si otázku, bol legitímny a právny štát Česko-slovenská republika a Česko-slovenská socialistická republika? Kladiem si otázku, ak sme boli členským štátom OSN, či niekto chce revidovať výsledky druhej svetovej vojny, lebo platné zákony, ako boli v týchto štátoch a v týchto zriadeniach, každý, kto ich porušoval niesol za svoje činy zodpovednosť. Ktorý štát kde sa na svete porušujú zákony, nepoužíva právne normy? Ak boli porušené právne normy, sú na to, aby sa niektoré záležitosti riešili právnou cestou. Ale odsudzovať kolektívnosť. Návrh pána poslanca Šimka na vydanie zákona o protikomunistickom odboji je vyjadrením snahy o uznanie zásluh časti spoločnosti, o zákonné uznanie jej odlišnosti od iných občanov, od ostatných obyvateľov Slovenska. Podstata návrhu nie je v množstve odlišných práv, ktoré by štát dotknutým uznal, ale v tom, aby výkon týchto práv znamenal obmedzenie práv ostatných. Ide o zámer de jure i de facto ďalej rozdeliť spoločnosť na vyvolených a druhoradých, proskribovaných. Ešte konkrétnejšie na hrdinov a zbabelcov, respektíve ešte horšie, na hrdinov, víťazov studenej vojny a na porazených, druhoradých. Existujú rôzne prístupy k histórii národa a krajiny, najmä k jej citlivým a bolestivým miestom. Okrem iného aj taký, ktorý nám káže, aby sme hľadali vopred aj odpoveď na otázku, o čom rokovať v zákonodarnom orgáne. Aký bude mať dopad prijatie konkrétneho zákona na charakter právneho štátu, na spoločnosť, na konkrétnych občanov. Naša nedávna minulosť skutočne je ešte v nás živá, ale pre mnohých aj bolestivá z rôznych dôvodov, nielen pre to, ktoré uvádza pán Šimko v návrhu zákona, a to na oboch stranách. Ľudský život je už taký, že mnohí ľudia nosia v sebe pocit krivdy, ktorý bol v nich vyvolaný z najrôznejších príčin, pohnútok, aj nenapraviteľným spôsobom. V mnohých prípadoch aj nechcene. Konflikty záujmov sú súčasťou nášho života. Záujmy jednotlivcov, ale aj spoločenských skupín a tried často na seba narážajú, „nihilujú sa“ a nezriedka majú aj nepredvídateľný a nedozerný dopad. V dôsledku toho výsledok je často iný, ako ho sledovali jeho aktéri svojím pôvodným zámerom. Napríklad aj taký Gorbačov s Jakovlevom a Ševarnadze spolu s Američanmi hľadali spôsob ako ukončiť studenú vojnu, ako nebezpečenstvo, ktoré ohrozovalo ľudskú civilizáciu rastúcim pohlcovaním prostriedkov na sústavné zbrojenie a dosiahli aj to, že pán Šimko a jemu podobní dnes opäť antagonizujú a rozdeľujú slovenskú spoločnosť na víťazov, hrdinov studenej vojny a jej druhoradých občanov, porazených, ako som už povedal, proskribovaných. Ak si niekto myslí, že títo účastníci odboja ukončili studenú vojnu vo svete, tak sú na veľkom omyle. Chcel by som aj pri tejto príležitosti upozorniť všetkých, ktorí by chceli odštartovať novú studenú vojnu na národnej alebo štátnej úrovni, že v nej nebude víťazov ani porazených. Jej výsledkom bude iba všeobecný úpadok a krach. Vojnu ideológií nemožno vyhrať. Museli to nakoniec priznať aj dvaja najväčší rivali studenej vojny. Medzi inými potvrdil to aj Vatikán, keď v roku 89 neodporučil cirkvi ako inštitúcii, aby sa oficiálne angažovala v prevrate. Zdôvodnil to tým, že tak ako sa komunisti mýlili, keď predpokladali, že v spoločnosti možno navždy zlikvidovať individualizmus a egoizmus, mýlia sa aj tí, čo chcú zlikvidovať kolektívny princíp v živote spoločnosti. Človek vo svojej podstate je individualista, chce sa presadiť a dominovať. Súčasne je aj kolektívny tvor, nežije a nemôže žiť ako Robinson Crusoe na ostrove a tí múdrejší čoskoro vždy pochopia, že aj svoje osobné ciele môže presadzovať len prostredníctvom kolektívu, či už prostredníctvom strany, národa alebo inej spoločenskej štruktúry. A čím je kolektívna základňa pevnejšia, tým je aj ich perspektíva solídnejšia, nádejnejšia. Len v porovnaní s inými zisťujeme svoju cenu, iba kapitál je egoistický a nechce byť kolektívny, lebo chce slúžiť len sebe. Áno, individualizmus a kolektivizmus sú navzájom pevnejšie prepojenia a viac sa ovplyvňujú ako čokoľvek iné na svete. A kolektivizmus, záujem celkov a človeka v nich predstavuje naša ideológia. Je to pravda. Ideológia sociálne spravodlivej spoločnosti a dôstojného života pre každého človeka v nej. Vieme aj to, že ľudia boli chybou, že sa to nepodarilo, ale nie ideológia. Na nás až tak veľmi nezáleží, preto čím viac bude politika pravice egoistickejšia, čím viac bude ignorovať záujmy krajiny, národa, sociálne odkázaných, tým budeme potrebnejší my. Podaktorí nás obviňujete, že sme aj my nositeľmi extrémizmu. To je veľký omyl, páni, opak je pravda. Vy provokujete, pestujete a hnojíte extrémizmus prehlbovaním diferenciácie, biedy, beznádeje a zúfalstva v spoločnosti. My sa snažíme odstraňovať vaše neduhy hľadaním východísk z tejto kritickej situácie. Naším poslaním okrem iného je byť hrádzou proti vášmu sociálnemu extrémizmu, ktorý devastuje človeka a okráda spoločnosť o jej perspektívu. V storočiach poroby slovenského národa v rámci Uhorska hľadáte spoločnú históriu. V druhej polovici 20. storočia, v ktorom Slovensko zaznamenalo nevídaný rozvoj vo svojej histórii, znevažujete výsledky práce miliónov ľudí, z ktorých dodnes žijete - a veľmi dobre. Namiesto toho, aby ste sa venovali naliehavým problémom, ktoré trápia ľudí, liečite si svoje komplexy v prúdoch špiny, ktoré vylievate na našu nedávnu spoločnú minulosť. Táto minulosť je v každom z nás a ešte dlho zostane, aj keď robíte všetko, aby ste genocídou zlikvidovali nositeľov biologickej pamäte prostredníctvom vašich zdravotníckych a sociálnych reforiem. Vieme, čo vás hnevá a znepokojuje, najmä to, že „ideje“ v sociálne spravodlivej spoločnosti sú čím ďalej, tým viac príťažlivejšie pre ľudí, najmä pre mládež. V spoločnosti to vždy tak bolo a bude, že aj jej história má dve stránky, tú svetlú, ale aj tienistú. Hľadať odpoveď, aké bolo historické skóre medzi pozitívami a negatívami našej nedávnej minulosti, je ešte priskoro. Či chceme, alebo nechceme, naša nedávna minulosť je autentickosť nášho bytia. Možno zložitého, boľavého, no už dovŕšeného. Nič na nej nezmeníme, každá snaha zmeniť ju iba antagonizuje našu súčasnosť a triešti našu spoločnosť, zbavuje ju takej prepotrebnej perspektívy. Dovoľte mi, možno, že sa to vám nebude páčiť, aby som práve teraz vzdal úctu tým všetkým generáciám komunistov i nekomunistov, ktorí vybudovali po takej strašnej vojne, akou bola druhá svetová vojna, takú prekrásnu domovinu, aká je naša vlasť, ktorú ste tak hravo dneska rozpredali. Vďaka vám, naši predchodcovia, za vaše hrdinstvá práce a odvahy pre človeka. Vďaka vám, 25 550 takmer, česko-slovenských komunistov, ktorí ste položili životy na bojiskách druhej svetovej vojny a v koncentračných táboroch. Kladiem si otázku, čo po tomto zákone môže nastať u historikov s česko-slovenským odbojom, protifašistickým, čo s činnosťou londýnskej vlády, čo s Benešovými dekrétmi, čo s Košickým vládnym programom? Ako sa história, ako sa my, ľudia, občania k tejto svojej vlastnej histórii postavíme? Protikomunistický odboj je v druhom paragrafe návrhu definovaný ako pokračovanie národného boja za oslobodenie. Doslovne, pod protikomunistickým odbojom sa rozumie aktívny odpor občanov proti komunistickému režimu, prejavený či prejavovaný organizovane alebo individuálne od 6. októbra 1944 do 17. novembra 1989 verejnými občianskymi postojmi alebo činmi odporu a to ako na území Česko-slovenskej republiky alebo Česko-slovenskej socialistickej republiky ako aj v zahraničí. Okrem toho, že pán Šimko vo svojom návrhu významne obohacuje slovenskú a česko-slovenskú históriu, v ľudskej pamäti vytvára a oživuje určité väzby aj otázky. Napríklad aj také, v inkriminovanom čase, to jest po 6. októbri 1944 sa na Slovensku udiali aj takéto udalosti: 19. 11. 44 bol vypálený Tokajík, 32 mužov bolo zavraždených a ostatní odvlečení. V januári 45 POHG spolu s príslušníkmi protipartizánskej jednotky Edelveis, 21. 1. 45 vypálili Kľak a 84 občanov, z toho 38 detí zavraždili za pomoc partizánskym jednotkám, najmä brigáde kapitána Nálepku, ktorých väčšina boli komunisti. V januári 1945 v súčinnosti so slovenskými fašistami v Nemeckej neďaleko obce vo vápenke povraždili a upálili 800 až 900 protifašistických bojovníkov. Mnohí z nich boli tiež komunisti, partizáni. Až do apríla 45 v ústredí Štátnej bezpečnosti v Bratislave pôsobilo protikomunistické oddelenie na čele so známym komunistobijcom a židobijcom Imrichom Suckým. Mohol by som pokračovať ďalej vo vymenúvaní antikomunistických hrdinstiev po potlačení Slovenského národného povstania. Z pohľadu predloženého návrhu najvhodnejšími kandidátmi na hrdinov protikomunistického ťaženia by mohli byť práve takí ľudia ako pán Nižňanský, ktorí podpaľovali slovenské dediny a vraždili slovenských komunistov, po vojne boli spolupracovníkmi západných rozviedok a účastníkmi masmediálnej vojny a teroristických aktov proti Česko-Slovensku v rámci studenej vojny. Prečo nikto nechce hovoriť, koľko bolo zavraždených predsedov národných výborov a predsedov družstiev. V dôvodovej správe sa tvrdí, že občania žijúci v komunistickom systéme neboli iba pasívnymi obeťami. Toto tvrdenie je nielen nepravdivé, ale doslova zavádzajúce. Vytvára sa ním falošný tendenčný dojem, že všetci občania žijúci v čase, keď pri moci v štáte bola komunistická strana, boli obeťami. Dôvodová správa prezrádza tiež zakamuflovaný dôvod snahy pána Šimka, keď konštatuje, že predložený zákon nie je len o minulosti. Zrejme ním chce získavať aj budúcich antikomunistických bojovníkov a tým už dnes im chce zabezpečiť spoločenský obdiv a uznanie. Vami spomínané minulotýždňové zasadnutie parlamentného zhromaždenia Rady Európy s takýmto hodnotením neuspelo. Rada Európy prijala niečo iné. Áno, vyžaduje diskusiu historikov o každých zločinoch a činoch. Myslím si, že pozoruhodný a veľmi nebezpečný je objav pána Šimka aj v tom, že traumy ľudí postihnutých komunistickým režimom, dnes už veteránov studenej vojny sú stále prítomné a bolestivé. Podľa tejto verzie studená vojna sa neskončila patom, dohodou medzi veľmocami, ale hrdinsky, víťazstvom antikomunistických bojovníkov. Zábavné je čítanie, že orgány tajnej Štátnej bezpečnosti sa premenili na tieň, ktorý prenasledoval občanov. Odpočúval ich telefóny, čítal ich korešpondenciu, preveroval im osobné kontakty, dôverčivým nastražoval pasce. Takmer ako dnes, len s tým rozdielom, že technika je dnes dokonalejšia a jej uplatňovanie podstatne masovejšie. Máme už aj agentov provokatérov, Národný bezpečnostný úrad, pán Šimko, pre ktorý ste stratili i vy kreslo ministra obrany, a iné vymoženosti. O tom, nakoľko je jednostranne vykreslené slovenské poľnohospodárstvo, industrializácia Slovenska, kultúrny rozvoj, školstvo, zdravotníctvo, je škoda hovoriť. Škoda hovoriť aj o tom, čo dnes dôchodca musí zaplatiť za lieky, mládež za školstvo a tak ďalej a tak ďalej. Ale o tom nie je návrh. Aj preto súhlasím s heslom, že svedomie nepozná nijaké hrubé čiary, len ho treba mať. To platí aj pre vás, pán Šimko. Súhlasím aj s tým jeho alebo s vašim druhým citovaným heslom: Nijaká nenávisť, ale ani žiadne zabudnutie. Keby sa autor navrhnutím aj riadil, potom by ani tento návrh nebol presiaknutý až natoľko žlčou k systému, ktorý toľko dal Slovensku, ale aj jeho autorom osobne. To tak strašne nenávidíte všetkých, aj tých z vášho najbližšieho okolia, ktorí nosili červenú legitimáciu? Skláňam sa pred vašou rodinou, ktorá bola hrdinami Slovenského národného povstania. Ale zamyslite sa nad tým. Veď je skutočne scestné tvrdiť, že relatívne krátky dejinný úsek je veľkou freskou, ktorá je príliš malá na to, aby obsiahla a zaznamenala vyše štyridsaťročné utrpenie národa. Vy ste veriaci a nebojíte sa boha, že vás potrestá za túto nepravdu? Vo svojej prvej encyklike, ktorá je pre cirkev a veriacich záväzný dokument, pápež Benedikt XVI. napísal, že láska medzi bohom a človekom a ľuďmi navzájom je podľa neho dôležitá hlavne vo svete, kde sa v mene boha podporuje nenávisť a násilie. A to je práve to, čo by generovalo prijatie návrhu zákona pána Šimka. To je aj jeden z ďalších dôvodov, prečo neodporúčame ďalšie rokovanie o tomto návrhu. Ak tvrdíte, že komunisti boli takí a onakí a celý systém bol zločinecký, prečo chcete byť horší, ako my sme boli? Prečo sa nechcete poučiť históriou? Hovoríte, že ste demokrati, teda dokážte teda, že ste lepší, a naučte sa s tým žiť, akceptovať, že v spoločnosti sú aj iní ľudia, s inými názormi, neopakujte chyby iných a už vonkoncom nie naše. Ak boli. Naša spoločná bieda je v tom, že sa skutočne nevieme poučiť z histórie. Chcem na záver povedať toto: Komunistické myšlienky smerujú k hľadaniu alternatív kapitalizmu a k vytvoreniu sociálne spravodlivej spoločnosti, v ktorej nebude možné vykorisťovanie a zbedačovanie väčšiny obyvateľov. Toto úsilie sa vlečie celou históriou ľudského rodu. Je vyjadrením tých najhlbších ľudských túžob a nemôže ho zastaviť žiadna trápna rezolúcia zakomplexovaného švédskeho demokrata, ktorú predložil, ale ani váš návrh, pán Šimko. Možno sa len podpísať pod myšlienku Georga Lukácsa, že iba úplne rezignácia a prijatie nemohúcnosti rozumu môže prijať kapitalizmus ako perspektívu vývoja ľudstva. Dnešná KSS je skutočne iná strana. Ale je marxistická. My sme sa najviac zo všetkých politických strán poučili z minulosti, nielen vlastnej, ale vôbec. Sme stranou schopnou sebareflexie, nechceme a nebudeme opakovať chyby, ale z nich sa chceme poučiť. Nie sme Strana demokratickej ľavice, ani Sociálna demokracia, ani Združenie robotníkov Slovenska, ale ani Smer - sociálna demokracia a nie sme prezliekači kabátov. Sme komunisti. Som na to hrdý, že môžem byť komunista, či sa to niekomu pozdáva, alebo nie. Verím, že kapitalizmus zákonite vystrieda nové spoločenstvo, spoločenstvo slobodnej práce. Ďakujem. Pán Šimko, ak dovolíte, rád by som vám, som presvedčený, že ste to čítali, ale nechal Manifest komunistickej strany, ktorý v roku 1848 napísali Marx a Engels, bolo to síce 19. storočie, dneska je dvadsaťjedna, ale veľa pravdy zostalo aj dnes.