D. Čaplovič, poslanec: (2004-10-19):
Dovoľte mi ako historikovi sa pozrieť na tento problém z hľadiska historickej genézy, použitej metódy a konkrétnych krokov pri vojenskej intervencii do Iraku. Niekoľko poznámok k súčasnej vláde Mikuláša Dzurindu s jej prikyvovaním ku všetkému, pre čo sa rozhodnú veľmoci, vojensky silnejší, v tomto sebazničujúcom svete sily, násilia a moci. Na toto vystúpenie som sa pripravoval dlhšie, priznám sa, že som hľadal vhodnú príležitosť ako a kedy vystúpiť. Pôvodne som tak chcel urobiť k návrhu uznesenia, ktorým Národná rada Slovenskej republiky požiadala vládu Slovenskej republiky, aby predložila na rokovanie nášho parlamentu správu o situácii v Iraku v júli tohto roku. Nezdalo sa mi to však vtedy príliš vhodné aj vzhľadom na obsah a charakter môjho príspevku. Teraz je tu predložená správa, nuž a tak mi dovoľte pozrieť sa na problém Iraku inak, ako sme už vazalsky doma na Slovensku zvyknutí. Vážené kolegyne, vážení kolegovia. Budem rozmýšľať nahlas, nebudem svoje myšlienky, ktoré mám tu napísané, filtrovať, diplomaticky brúsiť a možno vyslovím aj to, čo mnohí z vás cítite, ale ešte stále mlčíte. Nadväzujem na moje tri otázky vyslovené na 7. schôdzi Národnej rady Slovenskej republiky 6. februára roku 2003, ktoré boli adresované predsedovi vlády, ministrovi zahraničných vecí a vtedajšiemu ministrovi obrany. Vychádzali z mojich hodnotových morálnych pilierov, o ktoré sa opieralo aj moje nesúhlasné stanovisko s vyslaním slovenských vojakov do Iraku. Tento krok som považoval - a naďalej považujem -, že nebol v duchu uplatňovania medzinárodného práva a, prirodzene, ako tu povedal kolega Zala, aj rozhodnutia Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov. Až pred rozhodnutiami tohto medzinárodného orgánu sa dokážem skloniť a to aj napriek tomu, že vojnu z môjho hodnotového hľadiska odmietam. Naďalej som presvedčený o tom, že bojovať proti medzinárodnému terorizmu nie je možné armádami a bombardovaním štátu, ktorý je navyše aj členom Organizácie Spojených národov. Opakujem, vychádza to z mojej filozofie života a smrti ako aj uctievania všeľudských hodnôt, ktorá vojenské riešenie akýchkoľvek konfliktov na svete odmietajú. Odmietam aj najväčšiu zvrhlosť a cynizmus súčasného civilizačného pokroku, vojny v priamom prenose. Napokon ani boj proti talianskej mafii sa nikdy neviedol cez kobercový nálet napríklad na Palermo na Sicílii, pretože informovaní mafiáni by prví opustili mesto, no civilné obyvateľstvo by trpelo a nevinní ľudia by takýmto spôsobom boli násilne likvidovaní. Z dejín poznáme napríklad nepochopiteľný akt kobercového náletu spojencov na nemecké Drážďany v noci z 13. na 14. februára roku 1945, keď si bombardovanie vyžiadalo 250 000 obetí, predovšetkým civilného obyvateľstva, najmä detí, žien a starých ľudí. Bolo to v čase, keď o vojne bolo rozhodnuté, keď mnohí vojnoví zločinci, najmä za pomoci tajných služieb Spojených štátov amerických, utekali sa skryť na západ a neskôr najmä do strednej a Južnej Ameriky. Veru, znamenalo to viac priamych obetí v jednu hodinu alebo v niekoľkých hodinách ako pri atómových útokoch na Hirošimu a Nagasaki. Na Drážďany, Rotterdam, Antverpy sme však už zabudli. Niekto má takúto metódu riešenia politických problémov dominantne zakódovanú, najčastejšie však veľmoci, svetové veľmoci, ktoré nehľadia na mienku menších a často slabších. Ctená Národná rada. Aktivity Dzurindovej vlády vo vzťahu k mocnostiam či mocným tohto sveta boli vždy vazalské, nemali v sebe čo i len štipku hrdosti predstaviteľov suverénneho štátu. Mikuláš Dzurinda je vynikajúci spojenec, urobí a povie vždy to, čo treba, čo sa žiada. Najskôr bez akejkoľvek hanby ako papagáj opakoval po amerických vládnych politikoch všetky dôvody na začatie vojny v Iraku, najmä prepojenie bývalého, nesporne, to podčiarkujem, diktátorského režimu, vlastným občanom na terorizmus a na hrozbu použitia zbraní hromadného ničenia. Keď sa tieto dôvody ukázali ako nepravdivé, tak buď mlčal a mlčí, alebo sa uchyľuje k frázam presne podľa dikcie svojho dirigenta spoza Atlantiku, často klame, tak ako poslednýkrát v relácii V politike v TA3. Absolútne postráda sebareflexiu a dokazuje, že žijeme nielen vo svete neradostného neskutočna, ale že podľa Arthura Schoppenhauera niektorí ľudia majú čisté svedomie, sú presvedčení natoľko o svojej pravde, len preto, že majú veľmi, veľmi krátku pamäť. Dokazuje, že ľudia bez pokánia, bez priznania si svojej viny a chyby a omylu do politiky nepatria. Vážený pán predseda vlády Slovenskej republiky, opakujem aj pre vás, mýliť sa je ľudské, ale tvrdohlavo zotrvávať v omyle je diabolské. Pred poldruha rokom ste oklamali mnohých ľudí, aj tých poslancov, ktorí zdvihli ruku za vyslanie bojovej jednotky do Iraku. A ak sa na to pozerám pohľadom historika, nie dvorného historika, tých máme na Slovensku dosť, aj v minulosti, aj teraz, pokračovali sme v politike predchádzajúcich vládnych predklonov z jesenných dní roku 1938, marcových dní 1939, rokov 1945-48, po februári 1948 a po auguste 1968. Vážená Národná rada, pred viac ako poldruha rokom som vyslovil názor, že súveké rozhodnutie druhej Dzurindovej vlády vo vzťahu k Iraku a podpora tohto rozhodnutia v parlamente bude mať nielen morálny, ale aj dlhodobo osudový charakter a smutný historický rozmer. História tieto skutky po rokoch spravodlivo zhodnotí, tak ako zhodnotila kolenačkovú politiku vlád v bývalom Česko-Slovensku i v období vojnového Slovenského štátu. Ctené dámy a vážení páni. Spomínané tri otázky som ešte raz formuloval do interpelácie predsedovi vlády, ministrovi zahraničných vecí a vtedajšiemu ministrovi obrany, pretože mi vo vtedajšej rozprave nebolo na ne úprimne odpovedané. Veď aj prečo? Keď takéto prístupy sa stali charakteristické pre prítomnú moc a jej exekutívu, ktorá stále žije v neúcte k parlamentnej demokracii, k poslancom Národnej rady Slovenskej republiky a doslovne arogantne najčastejšie voči poslancom opozičných strán. Pán predseda vlády, pán minister zahraničných vecí a bývalý minister obrany, pripomínam vám, že pre históriu je lepšie, ak by na interpelácie bolo odpovedané písomne. Stále platí, že napísané ostáva. Áno, ostáva to v mojom archíve a ostane to aj v pamäti histórie. Nuž a tak aj tieto múdrosti, ktoré ste mi napísali v odpovedi, zostatú uložené pre tých, čo budú hodnotiť dnešný chaotický dnešok. Dovoľte mi ďalšiu krátku poznámku. Keď človek hodnotí ohnivé stanoviská predsedu vlády Mikuláša Dzurindu pred oficiálnou inváziou a počas nej, ja tomu vravím intervencie a okupácie Iraku, tak si naďalej musí položiť aj takúto otázku: Konal americký prezident George Bush a britský ministerský predseda Tony Blair pod vplyvom zlých informácií svojich tajných služieb, alebo pod vplyvom jediného neomylného politika na svete - slovenského predsedu vlády Mikuláša Dzurindu? Sme viac ako poldruha roka po okupačnom vstupe amerických vojsk a ich spojencov do Iraku. Čas dal za pravdu oponentom hrubej vojenskej intervencie s pošliapaním medzinárodného práva. Na vtedajších, ale aj terajších konštatovaniach a záveroch tohto intervenčného a vo svojom dôsledku okupačného aktu nemôže nič zmeniť ani takzvaná legalizácia pobytu súvekých okupantov prostredníctvom dosadenej bábkovej vlády v Bagdade, bábkového premiéra Ayada Alaviho, bývalého špióna CIA a zmluvami zviazaného súkromníka, ktorý sa vyhráža stanným právom a spolu s ministrom obrany hovorí o odtínaní rúk a stínaní hláv. Historikovi to len pripomína podobné, až takmer zhodné postupy, udalosti či javy z dejín ľudstva, civilizácie. Náš pán premiér by sa mal viac začítať do histórie a to radím aj jeho poradcom. A iste by v nej videli aj svoje prítomné vazalské kroky v dejinnom zrkadlení. Dnes intervenčný a okupačný akt voči Iraku odmieta ešte viac obyvateľov našej planéty ako v čase jeho prípravy a samotnej realizácie. Dnes o intervencii a pošliapaní Charty OSN a rešpektovania Bezpečnostnej rady OSN, nelegálnosti vojny otvorene hovorí napríklad generálny tajomník OSN Cofi Annan. Píšu o tom také renomované noviny, ako sú Independent. Citujem: „Irak do vojny určite nebol nijakým rajom, ale ani liahňou terorizmu. Ak sa ňou teraz stal, tak zásluhou nelegálnej zahraničnej intervencie. Zodpovednosť sa už teraz zvaľuje na ,anonymné sily´ medzinárodného terorizmu.“ Toľko citát. Veru takmer nič nepomohla dobre platená mediálna propaganda, ktorá sa držala osvedčenej Goebbelsovskej metódy - Stokrát opakovaná lož sa stáva pravdou. Žiaľ, na tejto propagande sa podpísala aj časť našej mienkotvornej novinárskej obce. Dnes už nestačí tvrdiť, že odporcami tohto bezprecedentného aktu boli poblúznení americkí a európski ľavicoví liberálni a kresťanskí intelektuáli, najvyšší cirkevní činitelia vrátane osobnosti ducha a mieru, pápeža Jána Pavla II. a príslušníci antiglobalistických zoskupení a rozličných environmentálnych prúdov doma a vo svete. To už dnes ľudí, občanov tejto planéty neobalamutí. A je smutné, ak jeden z podpredsedov mimoparlamentnej strany OKS a prorektor Univerzity Komenského nedávno doslovne fanaticky blúznil v TA3, urážal mnohé osobnosti vedy a kultúry a to tu musím povedať na tejto pôde a využívam túto pôdu, ako napríklad Jürgena Habernansa, Umberta Eca, či nedávno zosnulého Jacquesa Deridu, ktorým nesiaha ani po členky. Zrejme sa pán podpredseda OKS pevne drží novej americkej ideológie neokonzervatívcov, ktorú prezentuje Patrick Ducanan v knihe Smrť západu so zameraním na monokultúrnosť a výlučnosť amerického národa. Veľmi presne túto ideológiu označil ako fašizoidnú kolega poslanec a predseda výboru pre ľudské práva Národnej rady Slovenskej republiky László Nagy. Vážená Národná rada Slovenskej republiky, dovoľte mi spomenúť aj jedného z nositeľov Pulitzerovej ceny Seymoura Hersha, ktorý nedávno, celkom nedávno na Univerzite v Berkeley upozornil, citujem: „Dňa 28. júna si Bush vytvoril s Alavim vládu a la Potemkinova dedina. V Iraku Američania denne bombardujú. Americká tlač nevyžaduje informácie o tom, koľko lietadiel bombarduje, koľko bômb sa zhodilo, nikto to nepočíta a nikto nechce vedieť. Vedieme totálnu vojnu proti nevideteľnému nepriateľovi“. Toľko citát, u ktorého nemôžeme nájsť, nemáme žiadne výzvedné informácie ďalej a tak bombardujeme všetko. „Americká demokracia“, ďalej citujem: „je nesmierne krehká. Ako je možné, že osem alebo deväť neokonzervatívcov dokázalo ovládnuť celú Zem“. To je citát nositeľa Pulitzerovej ceny. Sám skvelý mienkotvorný a nezávislý novinár odkazuje nielen americkým, ale aj slovenským novinárom, dovoľte mi to tu povedať: „Úlohou každého novinára je nútiť všetky osoby, ktoré zastávajú štátne funkcie, aby dodržiavali čo najvyššiu mieru slušnosti a poctivosti. Tolerovať čokoľvek iné aj v záujme štátnej bezpečnosti je nesprávne.“ Toľko citát. Vážení, sloboda nie je možná bez autority. Inak sa premení na chaos. Ale autorita sa nezaobíde bez slobody. Inak vedie k tyranii. Platí to tak pre veľmoci a platí to tak aj pre Slovenskú republiku. Výsledky renomovaných prieskumov verejnej mienky u nás i v zahraničí dokazujú, že riešenie politických problémov vojenskými prostriedkami odmieta prevažná väčšina obyvateľov našej planéty. Vojenským, obchodným a politickým jastrabom slúžila a naďalej slúži len dobre platená propaganda a nadšení, nazvem ich, noví ideológovia, obhajcovia opäť akéhosi prezentovaného nového svetového poriadku. Z dejín vieme, že aj sloboda v politike v demokratickom prostredí sa zneužívala na podvody a manipuláciu. Kritické názory na aktivity slovenskej vlády, ale aj na kroky súčasnej vládnej moci v USA, na predstaviteľov účelovej vojenskej protiirackej koalície, boli za posledný rok na Slovensku oveľa viac vytláčané až potláčané, žiaľ, aj prostredníctvom strážcu demokracie niektorých médií ako v samotných Spojených štátoch amerických. A to už o niečom svedčí. Predovšetkým o narastajúcom manku demokracie v našom štáte. Sloboda vyjadrovania a dialóg bol prerušovaný vládnym bubnovaním a označovaním nositeľov týchto otvorených, skutočne kritických názorov za antiamerikanistov, postkomunistov, populistov a anarchistov. S takýmto zastrašovaním sme sa stretli aj pred nedávnym zasadnutím Parlamentného zhromaždenia NATO v Bratislave a počas neho. Ale to už je ďalšia, následná kapitola, ctené dámy, vážení páni, ktorá si zasluhuje osobitnú pozornosť. Kolegyne a kolegovia, dnes už je nesporné, že v americkom prostredí, najmä tí, čo predtým desaťročia priamo či sprostredkovane podporovali diktátorský iracký režim Saddáma Husajna, lebo na tom dobre zarábali, sa zrazu premenili na horlivých zástancov vojenskej agresie proti Iraku. Či to už bolo vo vzťahu ku irackým Kurdom, konkrétne pri masakrovaní povstania v Halábii, či proti Spojeným štátom americkým znepriatelenému fundamentalistickému Iránu v 80. rokoch minulého storočia a napokon aj proti šiitom na juhu Iraku. V podstate dnes vedú vojnu proti vlastným zbraniam, ktoré štedro za doláre do Iraku vyvážali. V júni tohto roku na túto skutočnosť presne upozornil a aj ju pomenoval na medzinárodnej konferencii Deväť brán v Prahe Daniel Goldhagen, absolvent Harvardu, vysokoškolský pedagóg na katedre vládnych a spoločenských vied a autor pripravovanej novej knihy o genocíde v dnešnej dobe. Nesmierne sa na tú knihu teším. V reakcii na poznámky, že dnešnú krajne pravicovú a konzervatívnu, najmä zahraničnú Bushovu politiku formujú židovskí intelektuáli, povedal, citujem: „Bush má vo svojom okolí mnohých poradcov židovského pôvodu. Ale najviac ovplyvňujú a realizujú jeho či svoju politiku nežidia - Rumsfeld, Chaeyni, ale aj Powell, ktorí si v protiirackých vyjadreniach a konkrétnymi skutkami umývajú ruky z predchádzajúcej kolaborácie s diktátorským režimom v Iraku“. Toľko citát tohto významného amerického intelektuála. Som presvedčený o tom, že budúcnosť americkej politiky nebude v presadzovaní krajne konzervatívnej a vojensky intervenčnej politiky. Naopak, že to bude politika, ktorá v spolupráci s medzinárodnými organizáciami bude odstraňovať nerovnosť životných podmienok ľudí, aby nenarastala podľa Zbygniewa Brzezinskeho, citujem: „Vo svete nerovnosť v kvalite života, t. j. v Afrike umierali milióny ľudí na aids, zatiaľ čo v Spojených štátoch sa hovorí o terapeutickom klonovaní. Citujem: „...aby väčšina sveta nepovažovala Spojené štáty“, podľa Hillary Clintonovej, citujem, ďalej: „...za sebecký, naparujúci sa štát, ktorý sa vykašlal na ostatných a naopak, novými prioritami tejto hegemónie musia byť konkrétne odpovede na celosvetové výzvy pri vyhladzovaní chorôb, v predchádzaní environmentálneho úpadku a presadzovaní práv starých ľudí, žien a detí.“ A napokon by som si dovolil zacitovať Henryho Kissingera, citujem: „Aby prešli Spojené štáty prítomnou dejinnou skúškou, aby dokázali prejsť tak, že dokážu zmeniť svoju súčasnú prevahu moci na medzinárodný konsenzus“. Takto by ju mali začať vnímať aj naši politici, najmä predstavitelia súčasnej pravicovej vlády a snažiť sa týmto smerom aj pôsobiť a tieto nové smery americkej politiky podporiť. Dostali sme sa do prítomného sveta politiky. Rád by som vám, ctené pani poslankyne a páni poslanci, v historickom podobenstve pripomenul takmer zhodné kroky pri pošliapavaní medzinárodného práva a existencie suverénnych štátov a členov OSN, bývalej Česko-slovenskej socialistickej republiky a Iraku. Konkrétne medzi vojenskou intervenciou a okupáciou Česko-Slovenska v roku 1968 a podobným, nie však úplne zhodným aktom vojenskej intervencie a okupácie Iraku v roku 2003. Je nesporné, že sa to konalo v inom čase, priestore, v inej situácii bipolárneho, po druhej svetovej vojne, rozdeleného sveta. Uvedené skutky sa konali v rozdielnych geografických, politických a kultúrnych prostrediach. Kým v Česko-Slovensku sa atakovali prvé záblesky Dubčekovej demokracie, v Iraku bol atakovaný Hussajnov diktátorský režim. Kým v roku 1968 bola intervencia a následná okupácia zdôvodňovaná plnením záväzkov vojenského paktu Varšavskej zmluvy, ohrozením socialistického zriadenia a záujmami imperialistického sveta o Česko-Slovensko, v roku 2003 to boli v Iraku zbrane hromadného ničenia, napojenie irackého diktátorského režimu na medzinárodný terorizmus, najmä na teroristické zoskupenia Al-Káidy, vlastnenie veľkých skladov chemických zbraní, ktoré bol Irak schopný do 45 minút bojovo nasadiť, ako aj pokusy v Nigérii nakúpiť urán. História ani jedno z týchto zdôvodňujúcich tvrdení nepotvrdila. Skutočné intervenčné ciele boli v oboch prípadoch spoločné. Hegemónne ovládať svet či časť sveta v mene jednej pravdy, jednej moci, jednej ideológie, v mene nastolenia nového svetového poriadku a ideológie moci. Metóda vedenia preventívnych zásahov a vojen bola taktiež spoločná. Ovládať či ovládnuť daný, okupovaný priestor, tak ako v Česko-Slovensku, tak aj v Iraku. Bola takmer po roku inštalovaná či dosadená bábková vláda, bábkové vedenie štátu s tým, aby sa mohol medzinárodne legalizovať vojenský zásah a pobyt cudzích vojsk s osobitnými záujmami na zvrchovanom území oboch štátov. Takmer zhodne obe spomínané vojenské akcie, intervencie neboli vykonávané v duchu medzinárodného práva a rezolúcie Bezpečnostnej rady OSN. Uskutočnili ich dve vojenské veľmoci, jedna za účasti spriatelených štátov vo Varšavskej zmluve pod vedením Sovietskeho zväzu a druhá za účasti štátov spoločnej účelovej koalície pod vedením Spojených štátov amerických a Veľkej Británie. Slovom, použité metódy a ciele takmer navlas zhodné. Napokon politici v Česko-Slovensku, ktorí proti vôli občanov odobrili tento akt zvole a násilia, sa následne správali ako kôl v plote, vravelo sa o moci bezmocných. Podobne, až takmer zhodne budú v histórii zapísaní aj tí členovia vlády i parlamentu, tí najvyšší ústavní činitelia, ktorí vojenskú intervenciu voči Iraku v roku 2003 podporili. Odvolávali sa a odvolávajú na neplnenie predchádzajúcich rezolúcií Bezpečnostnej rady vo vzťahu k Iraku, ktoré však pred rokom 2003 a v roku 2003 nikdy neodobrili vojenský zásah voči tomuto štátu. Preto sa pýtam, koľko rezolúcií Bezpečnostnej rady OSN doteraz nesplnili mnohé štáty vo svete, zvlášť na Blízkom východe a v Afrike, napriek tomu to neoprávňovalo žiadnu mocnosť k vojenskému zásahu mimo súhlasu Bezpečnostnej rady OSN. Nuž a preto nedivme sa, vážený pán minister, že väčšina občanov Slovenskej republiky po skúsenostiach jednak aj historických, poznajúc kruté kapitoly našich dejín, nikdy nepodporovala a ani nebude podporovať vojenské násilie, vojenské akty bez krytia, „konsenzuálneho“ rešpektovania medzinárodného práva. V júli tohto roku som si v denníku Pravda prečítal krátku genézu vzťahov k Iraku pod názvom, teraz to budem presne citovať: Od americkej invázie k irackej suverenite. Náhodou som si cez leto v knižnici listoval noviny Pravda zo septembra roku 1969, teda taktiež viac ako po roku od okupácie Česko-Slovenska v auguste 1968 a tam som objavil takmer zhodný titulok: „Od sovietskej bratskej pomoci k česko-slovenskej suverenite“. Vážení, dosť už bolo falošnosti, ktorá v dejinách spôsobila vojnovú brutalitu, genocídu obyvateľstva, humanitárnu katastrofu a likvidáciu civilizačných hodnôt. Napríklad atak preoblečených nacistov za poľských pohraničiarov v mestečku Gliwice v Poľsku tesne pred prepadnutím tohto štátu 1. septembra 1939 a začatím krutej, ťažkej, druhej svetovej vojny. Či medializované, inscenované masové hroby v Račaku tesne pred bombardovaním v Juhoslávii. Kolegyne a kolegovia, dnes už môžeme konštatovať slovami veľmi významného a myslím, že aj cteného, tak v opozícii ako aj v koalícii, Zbynka Brzezinskeho, že vojenskou intervenciou a okupáciou v Iraku sa svet nestal bezpečnejším. Že by, citujem teraz: „...mohol dlhodobo jeden štát sám definovať povahu hrozby a obsah preventívneho opatrenia a naopak, nerokoval o tom, za akých podmienok je preventívna akcia odôvodnená a prijateľná“. Takto to presne definoval významný stratég zahraničnej politiky Spojených štátov amerických Henry Kissinger. Najmä, že mnohé potrebné demokratizačné zmeny možno riešiť formou osvedčenej erózie dovnútra nedemokratických štátov a diktátorských režimov, potrebnej empatie mocných, v úvodzovkách „demokratov“ a dôkladného poznania mentality etník a národov, charakteru kultúr a náboženských hodnôt. Tak ako v minulosti robili a robia v tomto svete stredovýchodných a východných kultúr, náboženstiev a národov, ale aj iných našich svetadielov, napríklad misionári. Dialóg musí poraziť modelované a uctievané, či praktizujúce zrážky civilizácií, pretože tie práve môžu prerásť v likvidáciu celej svetovej civilizácie. Pretože - a teraz budem znovu citovať slová Güntera Grassa, nemeckého spisovateľa a nositeľa Nobelovej ceny za literatúru: „Vojnou proti terorizmu vychovávame nových teroristov“. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, odmietam participovať na krokoch, ktoré nevedú k civilizačnému pokroku, ku zbližovaniu v rôznosti či rozličnosti, k pochopeniu, že každý sme iný, ale všetci sme ľudia, že nad všetkými národmi, ako sa to hovorí v jednom havajskom prísloví, je ľudstvo, krokoch, ktoré odmietajú dialóg a podporujú nebezpečnú zrážku kultúr a civilizácií. Odmietam, aby sa naši vojaci podieľali na akciách na území, kde sa vedie prinajmenej partizánska vojna s hrozbou pre nás vojny občianskej až regionálnej. Odmietam konštatovania, že vojenská intervencia vyriešila mnohé problémy Iraku. Práve naopak, založila oveľa vážnejší stav a to tým, že otvorila tento priestor prieniku mnohých radikálnych teroristických skupín na toto okupované územie. Najmä z krajín, ktoré sú pod gestorstvom Spojených štátov amerických, nuž a tak, ako sa vraví, že pod lampou býva najväčšia tma. Konkrétne z Pakistanu a Saudskej Arábie. Odmietam aj všetky diktátorské režimy vrátane masového vraha Saddáma Husajna so svojimi zvrhlými synmi a generálmi. Avšak tieto bolesti nášho sveta treba riešiť systémovo voči všetkým, nielen podľa strategického záujmu a rozhodnutia jednej či dvoch mocností sveta. Výberu, či štát je bohatý na nerastné zdroje, tentoraz na naftu, či obsadený štát má výhodnú strategicko-vojenskú polohu pre ovládanie celého regiónu. Odmietam takto imperiálne rozdávané karty a ich vojenské riešenia. Podporujem však, aby sa naši občania, naši vojaci podieľali na humanitárnych akciách a činností najmä vo vzťahu k ťažko skúšanému civilnému obyvateľstvu pred okupáciou a po okupácii, aj samotného Iraku. Možno aj na úkor našej účasti v Iraku by sme mohli úmerne posilniť naše humanitárne pozície v susednom, veľmi ubiedenom Afganistane. Aj o tom sa už hovorilo. História potvrdí, že cesta, ktorou sa vybrali terajší predstavitelia Spojených štátov amerických a ich satelity, vrátane vládnych politikov Slovenska, nemôže viesť k nastoleniu mieru na ktoromkoľvek území našej planéty. Ľudstvo vždy stálo, aj dnes stojí na križovatke. Či sa má rozvíjať formou spolupráce, formou dialógu, alebo vzájomného stretu, ataku, tak zo strany tvrdého, nekompromisného medzinárodného terorizmu, ako aj nevyhlásenou vojnou proti terorizmu. Či kráčať dejinami v starozákonnom ponímaní vzťahov „zub za zub, oko za oko,“ alebo novým zákonným prístupom: „Kto do teba kameňom, ty doňho chlebom.“ V dejinách zväčša zvíťazila tá prvá cesta, ktorá prinášala rýchlu slávu jednotlivcom, politikom, obchodníkom s politikou a vojakom. Avšak takmer vždy takéto násilie plodilo iné násilie. Ešte horšie, ešte bolestnejšie. Takáto cesta prinášala a bude prinášať veľkú biedu ľudstvu a ďalšiu krízu prítomnej civilizácie. Rozhodovali sa pre ňu vojvodcovia, generáli, ale nikdy nie štátnici. Nikdy sa pre takúto cestu, prvú, ktorú som spomenul, nerozhodovali štátnici. To platí aj na tomto príklade vojenskej intervencie a okupácie Iraku. Tak ako odmietam rôzne modely uniformity, ktoré viedli ku katastrofám, tak odmietam aj použitie vojakov na obsadenie vojakov iného štátu v záujme jednej či dvoch mocností a ich prisluhovačov. Armády v dejinách prinášali biedu, slzy, bolesť a ďalšiu, často neprebolenú nenávisť, vždy oddane slúžili zopár vyvoleným, či samovyvoleným a šírili biedu pre väčšinu ľudstva. Prostredníctvom veršov Milana Rúfusa si opäť kladiem otázku, vážený pán poslanec, či sme bytosti, alebo sme len tvory? Úprimne odmietam konať ako tvor. Premýšľam, počúvam, hodnotím a chcem byť bytosťou na tejto planéte. Aj v tomto parlamente. Predstavujú to aj tieto už vyrieknuté kritické slová a hodnotenia vývoja situácie v Iraku. Ako poslanec Národnej rady Slovenskej republiky vždy odmietnem vyslanie slovenských vojakov do bojových akcií proti inému štátu, pokiaľ to nebude v súlade s medzinárodným právom s rozhodnutím Bezpečnostnej rady OSN, Charty OSN a iných medzinárodných dohovorov a konvencií. Budem vždy hlasovať proti ich nasadzovaniu do bojových podmienok a akcií v inom štáte. Kolegyne a kolegovia, odmietam frázy a povrchné zdôvodnenia v predloženej správe. A opakujem, ak by ktorákoľvek parlamentná strana či skupina poslancov opätovne predložila do Národnej rady Slovenskej republiky návrh na stiahnutie vojakov z Iraku či iný spôsob riešenia tohto kardinálneho problému, ktorý traumatizuje našu spoločnosť, budem hlasovať za predložený návrh. Dovolím si uzavrieť moje vystúpenie slovami zavraždeného prezidenta Spojených štátov amerických Johna Fitzgeralda Kennedyho: „Ak ľudstvo neskoncuje s vojnou, skoncuje vojna s ľudstvom.“ Platilo to v minulosti a o to viac to platí pre náš bolestný dnešok. A vám, aj ak tu nie je prítomný, vážený pán premiér Dzurinda, opakujem: Mýliť sa je ľudské, ale zotrvávať v omyle je diabolské. Preto si konečne verejne priznajte svoju chybu, že ste sa mýlili. Buďte človekom. Ďakujem. (Potlesk.)