F. Mikloško, poslanec: (2005-05-11):
Ako z histórie vieme, po niekoľkých storočiach sa Rímska ríša rozpadla. Rozpadla sa pre vojenskú a mocenskú vyprázdnenosť a vyčerpanosť, rozpadla sa aj pre duchovnú a vnútornú vyčerpanosť. Druhý pokus zjednotiť Európu nastáva na prelome 8. a 9. storočia v postave Karola Veľkého s tým, že postupne v následných desaťročiach vzniká tzv. svätá Rímska ríša. Tiež niekoľko storočí táto ríša existovala, až nakoniec najmä pod vplyvom národných štátov a nadnárodných celkov sa rozpadla. Tretí pokus o zjednotenie Európy bol brutálny a predstavoval ho nacizmus a komunizmus. Nacizmus v mene rasistickej ideológie nadčloveka chcel ovládnuť celú Európu, čo sa mu do značnej miery v istej kritickej chvíli aj darilo. A komunizmus v mene svojej ideológie chcel takisto, mal odvekú túžbu východných panstiev napájať svoje kone v Atlantickom oceáne. Našťastie tieto dve ideológie a tieto dva pokusy, bohužiaľ, napriek obrovským obetiam, skončili v troskách. Dnes sa nachádzame na začiatku zatiaľ ostatného pokusu o zjednotenie Európy, o zjednotenie Európy spôsobom tým, ako boli myslené všetky doterajšie riadené z jedného centra. Že dnes existuje diskusia, či už to je štát, či je to federatívny štát, alebo či je to len cesta k štátu, nie je podstatné. V každom prípade je to minimálne cesta k jednému superštátu, nakoniec sám pán Mečiar na tom stretnutí povedal, že „sa teším na európsky superštát“. Čiže či sa teší zajtra, alebo či o 10 – 15 rokov, to aj dnes potvrdil. Nakoniec sama európska ústava, tu by som rád zdôraznil, že je to Zmluva o Ústave pre Európu, čiže aby sme sa tu neklamali, že to nejde o ústavu. Samotný názov, ide o Zmluvu o Ústave pre Európu. Hovorí o tom, že Európska únia je právny subjekt, že má ministra zahraničia – už sa mi to ani nechce všetko zopakovať. Všetci dobre vieme, že popri základných symboloch obsahuje už základné črty minimálne federatívneho štátu. Toto bol trošku akademický vstup. Chcem len povedať, že tento pokus o znovuvytvorenie európskeho štátu tu je. Doterajšia, viac ako dvetisícročná história zatiaľ ukazuje, že každý takýto pokus, aj keď trval niekedy niekoľko storočí, stroskotal, že Európa je silná skôr vo svojej rôznosti, v dynamike národov a v ich kultúrach. Ale toto je otázka, ktorá, samozrejme, tým, že je otázkou, ja na ňu nedokážem odpovedať. Druhá vec je o niečo dôležitejšia. Druhá vec, totiž napriek tomu, že Európe sa nikdy nepodarilo zjednotiť ekonomicky, mocensky, vojensky pod jedným centrom, Európa bola minimálne 2 000 rokov zjednotená kultúrne a civilizačne. Európa – a to sa znovu tu opakujem – bola postavená na základoch gréckej filozofie, rímskeho práva a židovsko-kresťanskej tradície. Ašpiráciou všetkých týchto troch pilierov bolo presné pomenúvanie pojmov. Ašpiráciou gréckej filozofie bolo približovanie sa, ale najmä snaha presne pomenovať pojmy a ich vzťahy. Ašpiráciou rímskeho práva, ktorého sa dodnes dovolávame, bolo presné vymedzenie právnych noriem. Ašpiráciou židovsko-kresťanskej tradície bolo presné vymedzenie a pomenúvanie mravných problémov a vieroučných problémov. A tu prichádzam k základnému problému tejto ústavy. Charta ľudských práv, ktorá tvorí podľa niektorých len akýsi prídavok ku všetkému, podľa nás tvorí fundamentálny, by som povedal, základ celej tejto európskej ústavy, je napísaná neuveriteľne vágne a relativizujúco. Poviem len tri príklady: Prvý. V Charte ľudských práv znie paragraf, „každý človek má právo na dôstojnú starobu“. Čo to je? Čo to je? Ak by v preambule bolo kresťanstvo a slovo Boh, tak potom si vieme predstaviť, čo to znamenajú tieto slová. Ak v preambule nie je kresťanstvo, nie je Boh, tak táto formulácia otvára cestu k eutanázii. Ďalšia... Niekto tu vzdychá, ale, pani poslankyňa Černá, vzdychajte ďalej, svedčí to len o tom, že ste tú ústavu nečítali. V ústave je jeden paragraf, ktorý hovorí, že „reprodukčné klonovanie je zakázané“. Vzápätí ďalší paragraf hovorí, že vedeckému výskumu nie je možné klásť odpor. To znamená, že terapeutické klonovanie pokojne bude možné presadiť. A znovu, pokiaľ nie je v preambule ako k súvzťažnému bodu slovo kresťanstvo, slovo Boh, tak výskum napríklad na živých embryách bude možné presadiť pomocou európskej, by som povedal, legislatívy. A o tom, či naša ústava je, alebo nie je v rozpore s európskou ústavou, už nebudeme rozhodovať my, ale 25 sudcov vyzvaných zvláštnym spôsobom v Luxemburgu. A tretiu už len takú nejakú zvláštnu spomeniem. Paragraf, ktorý hovorí v európskej ústave, že „každý má právo na manželstvo a rodinu“. Je to veľmi vágna, veľmi relativizujúca formulácia, ktorá v židovsko-kresťanskej tradícii, do ktorej Európa patrí a na ktorej stojí, je prinajmenšom veľmi problematická. Už som povedal, že práve pre tieto vágne formulácie, pre tieto viacznačné formulácie nie náhodou, nie pre toleranciu náboženstiev, ale preto, aby tam nebol súvzťažný bod, ktorý im dá zmysel a obsah, pre tieto nemôže, pre tie vágne formulácie nemôže byť v preambule kresťanstvo a Boh, pretože okamžite by sa všetky tieto vágne formulácie dostali do úplne iného svetla a museli by byť úplne ináč vykladané. Ale čo je vážne. Charta ľudských práv vo svojej nejasnosti a relativizovaní popiera korene európskej kultúry a civilizácie. Práve som povedal, či už grécka filozofia, či rímske právo, či kresťansko-židovská tradícia išli presne smerom k popísaniu jasnému, nie k relativizovaniu. Nič relativizujúce v týchto filozofiách a v týchto ostatných pilieroch nenájdeme. Čiže popiera základy, na ktorých 2 000 rokov Európa bola budovaná. Táto Charta ľudských práv je kľúčový dokument celej Ústavnej zmluvy. A ja si dovolím dnes povedať veľmi ostré slová, že Charta ľudských práv a preambula, tak ako je daná v tejto ústave, bude jeden z dôvodov, prečo sa zjednocujúca Európa začne v jednej chvíli jednoducho rozpadať. Napriek tomu, že Charta ľudských práv je vágna, práve v tej vágnosti má spoločného menovateľa. A tým spoločným menovateľom je zbožštený človek. Človek, ktorý má právo na všetko. Ak by som mal použiť trošku parabolu zo Starého zákona, by som povedal, použil slová, budete ako bohovia. Tá vágnosť dáva každému možnosť byť bohom, až na ten dôsledok, že v tej chvíli človek potom väčšinou zbadá, že sme nahí. Tretia vec, ktorej by som sa chcel dotknúť, je, že mali by sme si uvedomiť, že sme boli prijímaní do inej Európy, akú nám dnes predstavuje európska ústava. Boli sme prijímaní do Európskej únie, kde mohol každý vystupovať samostatne a brániť svoju národnú identitu. Dnes nás prijme veľkoryso 15 štátov Európskej únie, ktoré mali za posledných 40 – 50 rokov podobný ekonomický, duchovný vývoj a ktoré sú na istej úrovni, 11 z týchto15 štátov veľkoryso prijalo ďalších 10 dodatkových štátov, najmä z postkomunistických krajín. Rád by som však povedal, že týchto 15 štátov, pokiaľ sa dohodne, tvorí nadpolovičnú väčšiny všetkých štátov a tvorí minimálne tých 60 % obyvateľov, ktorí budú určovať týmto 10 štátom, čo majú robiť. Čiže dnes sa rozhodujeme o tom, či jednoducho prijímame túto úlohu. Dobre, ideme tam, pretože vieme, že nejakým spôsobom budú z toho aj výhody. Ale ak sa tieto vyspelé krajiny, ktoré, opakujem, mali rovnaký vývoj, na niečom dohodnú, my budeme už len počúvať a prijímať ich legislatívu. A týchto 15 krajín to má zabezpečené aj v prípade, že sa prijme Bulharsko, Rumunsko, Chorvátsko a Ukrajina. Znovu to bude len 29 krajín. Znovu bude 15 nadpolovičná väčšina a znovu tých 15 krajín bude mať minimálne 60 % obyvateľov Európy. Čiže, dámy a páni, sme prijímaní, ale sme prijímaní spôsobom, že ak chcete prísť, tak budete počúvať nás, ktorí máme už nejakým spôsobom s touto Európou skúsenosť. To si treba povedať otvorene. Teraz by som si dovolil krátky exkurz do minulosti. A prosil by som, aby to už nikto nebral nejako, že to hovorím v zlosti. Keď sme hlasovali o zvrchovanosti, tak KDH hlasovalo proti zvrchovanosti. Ja stručne poviem aj jeden z dôvodov. Hlasovali sme vtedy podľa mena, tak ako dnes hovoril pán predseda Mečiar, podľa mena sme hlasovali aj pri prijímaní slovenskej ústavy a podľa mena sme hlasovali aj pri zákone o štátnom jazyku. Ja som to vždy chápal ako o niečo veľmi ponižujúce, keď dnešný pán prezident nás vyvolával po mene a televízia priamo do tváre nám dávala mikrofón, aby sme vyjadrili svoj názor. Mal som svoje skúsenosti potom na ulici, ako na to ľudia reagovali, ale prežil som to. Ak bude treba, prežijem aj toto hlasovanie podľa mena. Ale chcem povedať, že princíp takého hlasovania je v prvom rade vystavenie na raport a jeho princíp, aspoň tak ako prebehol prvé tri razy, bol princípom ponižujúcim. Vtedy, keď sme hlasovali proti Deklarácii o zvrchovanosti, Ján Čarnogurský potom vyšiel na ulicu a tam ho fyzicky ľudia napadli. Pán Mečiar sa vtedy ho zastal z balkóna, kde štrngali šampanským, kde stál, myslím, pán Prokeš, Marián Šťastný a ďalší ľudia, pán Gašparovič, a povedal: „Dajte mu pokoj, nechajte ich odísť do minulosti.“ A KDH do minulosti neodišlo. Je tu stále. Do minulosti dnešným hlasovaním možno odíde slovenská zvrchovanosť. Ale taký je už život. Rešpektujeme rozhodnutie. Tak ako sme rešpektovali aj rozhodnutie o ústave. Chcel by som ešte povedať, že jedným z dôvodov, pre ktorý sme my nehlasovali o zvrchovanosti, a nehovorím to dnes, ja som to v rôznych rozhovoroch hovoril často pre noviny, bolo, že po epochálnom páde komunizmu sme kládli dôraz v prvom rade na stabilizovanie demokratických princípov, až od nich sme sa chceli odraziť k štátnosti. Či nám dal ďalší vývoj za pravdu, alebo nie, o tom dnes už nebudem diskutovať, aby som nejatril minulosť. Jedným z dôvodov, prečo dnes hlasujeme proti európskej ústave, je aj ten, že si myslíme, že Slovensko po 13 rokoch samostatnosti sa nenaučilo ešte vládnuť samo sebe, nemá v sebe zakódované tieto, by som povedal, mechanizmy, ktoré sú pre iné štáty samozrejmé, a že príliš skoro prichádzame o túto možnosť vládnuť sami sebe a znovu sme tlačení do preskočenia jedného prirodzeného organického vývoja, ktorý podľa mojej mienky môže mať neblahé výsledky, pretože znovu preskakujeme jednu etapu, ktorou sme mali prejsť. Dámy a páni, Európa bez hraníc je fascinujúca vec. Prechádzať z Holandska do Nemecka a vidíte len zaprášené budovy bývalých colných úradov, tu chcem tak trošku podotknúť, že zatiaľ tie colné úrady nikto nebúra, takže mám pocit, ako keby si ešte každý nechával zadné dvierka. Ale je to úžasné, že len zaprášené okná colných a hraničných úradov sú pripomienkou niekdajších hraníc. Nie je to však zase nič také nové. Starý otec mi rozprával, že jeho sestra odišla sama do Rumunska za prácou. Tam sa vydala a tam niekde žije moja rodina. Môj otec mi rozprával o tom, že za prvej republiky chodili na bicykloch po celej Európe bez pasu. Čiže to, čo sa dnes deje, nie je žiadna milosť a nie je vlastne samozrejmosť pre tie národy, ktoré žili v tomto regióne. Až nacizmus, komunizmus a, bohužiaľ, dnes terorizmus stavia ostnaté drôty a prekážky, cez ktoré treba prechádzať. Ale Európa bez hraníc bola veľkou samozrejmosťou vždy a my sme do nej vždy samozrejme patrili. Európska civilizácia siaha a ovplyvňovala všetky kontinenty sveta, na nej je postavená celá anglosaská a americká civilizácia. Ťažko môže niekto kresťanských demokratov obviňovať, že dnes sa stavajú proti Európe. Boli sme Európanmi za komunizmu, keď sme bránili základné ľudské práva, boli sme Európanmi od novembra 1989 až do dnešných dní. Napriek tomu s ľútosťou ako hrdý Európan, ktorým som vždy bol, napriek tomu musím s ľútosťou skonštatovať, že za tento návrh Ústavnej zmluvy nebudem hlasovať a budem hlasovať proti nemu. Ďakujem. (Potlesk.)