T. Galbavý, poslanec: (2008-11-05):
Čiže rokujeme o návrhu zákona, ktorý si kladie za cieľ znížiť násilie na štadiónoch, obmedziť výčiny rôznych nespratných živlov, ľudí, ktorí nechodia, ako to tu už zaznelo, na futbal či hokej pre radosť z hry, ale pre možnosť na niekoho zaútočiť, či už rukou, palicou. A často, bohužiaľ, sa to deje pod vplyvom omamných alebo iných látok, ktoré dávajú tým konkrétnym živlom obrovskú guráž. Ešte donedávna sme sa s týmto fenoménom stretávali hlavne v správach z anglických futbalových štadiónov. Tamojší fanúšikovia, rowdies, ktorých všetci dobre poznáme, tiahli zo štadióna na štadión v dobre organizovaných gangoch. Nanešťastie z Anglicka k nám neprišiel kvalitný futbal, ale prišiel model správania, sa postupne, bohužiaľ, udomácnil aj na Slovensku, aj na kontinentálnych štadiónoch, ako som už hovoril, vrátane tých našich. Samozrejme, aj predtým dochádzalo k bitkám, keď sa jednotlivcom alebo skupinám fanúšikov nepodarilo udržať nervy a vášne na uzde. Rozdiel je však v tom, že v súčasnosti chodia na štadióny dobre organizované skupiny s cieľom vyprovokovať bitku a násilie, futbal alebo hokej je, bohužiaľ, len zámienkou. Toto všetko spôsobuje stále rastúce náklady na zaistenie bezpečnosti na štadiónoch, samozrejme, najmä v prípade, že ide o rizikový zápas. Priemerné náklady na bezpečnostné opatrenia pri jednom takomto zápase sú vyše milióna korún. A takýchto zápasov je viac ako desať do roka. Fanúšikov privádzajú a odvážajú osobitné vlaky. Trasu, po ktorej sa stúpenci klubov presúvajú na štadióny, strážia policajti. Polícia dbá na bezpečnosť a poriadok aj na štadiónoch, to všetko, samozrejme, na štátne náklady, teda za peniaze daňových poplatníkov vrátane tých, ktorých futbal vôbec nezaujíma, a tých, ktorí si ho radšej pozrú v televízii, mnohí z nich práve preto, lebo sa chcú vyhnúť nebezpečenstvu, že ich niekto zmláti na štadióne. Aj posledný zápas Slovan – Dunajská Streda je len vyvrcholením tohto vývoja. Myslím, že za normálnych okolností by išlo o jeden z mnohých ligových zápasov, akých sa ročne odohrávajú stovky. Teraz však boli obavy, pretože sa očakávala návšteva „tiež fanúšikov“ z Maďarska. Svoju úlohu zohrala aj všeobecná politická situácia. Napriek nasadeným policajtom došlo k stretom, bitkám, k zraneniu vyše päťdesiatky ľudí. Vážené kolegyne, kolegovia, z tohto dôvodu vítam návrh zákona, ktorým sa má násilie na štadiónoch obmedziť a dostať pod maximálne možnú kontrolu, neviem však, či sa vydávame celkom správnou cestou, aj pozmeňujúce návrhy, ktoré zazneli od pána poslanca Rafaja, v tejto chvíli vo mne vyvolávajú rôzne pocity a názory. Iste budem to musieť analyzovať aj s našimi kolegami v poslaneckom klube. Ale tak trošku by som mohol spomenúť jeden z jeho návrhov, že polícia bude mať silnú kompetenciu rozhodovať, či sa konkrétny športový zápas, ktorý nesie prívlastok „rizikový“, môže uskutočniť. Všetci dobre vieme a stále o tom hovoríme, že polícia nemá aparát a nemá toľko finančných prostriedkov na to, aby mohla tieto ligové zápasy utiahnuť. Čo keď sa stane pravý opak, že si nájde ľahko zámienku, pričom jednoducho tento zápas označí za rizikový a jednoducho ho nepovolí. Tohto sa veľmi obávame, je to dvojsečná zbraň. Ešte vidím kameň úrazu. Neviem, či toto bremeno naše športové kluby zvládnu. Ako som povedal, náklady na bezpečnostné opatrenia na jeden rizikový zápas presahujú milión korún, pravda, značnú časť z toho tvoria náklady na dopravu, napr. na osobitný vlak, ktoré sa možno dajú premietnuť do ceny lístka, ale druhú položku tvoria náklady na ochranu pri presune fanúšikov a na udržiavanie poriadku v okolí štadiónov. Tie ostanú na pleciach štátu, pretože tie musí vykonávať štátna polícia. Napriek tomu ale ostane značná suma, ktorú bude musieť vynaložiť športový klub, napr. na vybavenie vstupov a východov štadióna monitorovacími kamerami, na vybudovanie neprekonateľných bariér medzi fanúšikovskými sektormi. Iste, tak je to všade, ale položme si otázku, či ten futbalový klub si to bude môcť dovoliť, máme tu aj športový, a to nehovorím ešte o tom, že usporiadateľ bude musieť zabezpečiť poriadok a bezpečnosť na štadióne počas zápasu. Teda bude musieť zabezpečiť kontrolu pri vstupe, aby si diváci nepriniesli tzv. muníciu v podobe delobuchov, fliaš, bojové náčinie, teda palice a reťaze, alebo niečo na povzbudenie v podobe alkoholu. A, samozrejme, bude organizátor musieť zaistiť usporiadateľskú a bezpečnostnú službu počas zápasu. Na to si bude musieť najať súkromnú bezpečnostnú službu. A tu sa opäť vrátim k tomu zápasu v Dunajskej Strede, kde sa medzi šesťtisíc divákmi pohybovalo asi tisíc policajtov, teda na šesť divákov pripadal jeden policajt. Ani toto nezabránilo bitke. Dokáže vôbec nejaký športový klub zaplatiť adekvátnu službu, a to najmä ak pôjde o tzv. rizikové zápasy, kde sa očakáva nájazd „tiež fanúšikov“ túžiacich po možnosti si udrieť? Je to legitímna otázka, musíme si dokázať na ňu odpovedať. Skutočne mám obavy, že hlavne menšie športové kluby budú mať s touto povinnosťou vážne problémy. Dokonca tie problémy môžu byť také, že klub finančne položia. Napriek týmto výhradám si myslím, že zákon ako taký môže prispieť k zvýšeniu bezpečnosti na štadiónoch aj k zvýšeniu kultúrnej úrovne v športe, som ale zároveň za to, aby športové kluby dostali keď aj nie celkom finančnú podporu, tak aspoň metodickú pomoc na výchovu svojich fanúšikov. Tu by, myslím, mohlo ministerstvo školstva, mládeže a športu prispieť tým, že zmapuje, ako situáciu zvládajú športové kluby v zahraničí, príp. tie, ktoré aktívne spolupracujú so svojimi fanklubmi a majú dobré výsledky, a, samozrejme, získané výsledky poskytne záujemcom zo športových klubov. Pokúsil som sa poskytnúť ctenej snemovni môj pohľad na tento problém. V tejto chvíli neviem, ako zaujmem stanovisko k zákonu, pretože padli tu nové pozmeňujúce návrhy, ktoré budeme musieť v poslaneckom klube veľmi vážne analyzovať. Z mojej strany je to zatiaľ všetko. Ďakujem pekne.