P. Prokopovič, poslanec: (2008-12-04):
Dovoľte mi, vážené dámy a páni, aby som predniesol stručnú genézu tohto smutného, skoro až tragikomického príbehu, ktorý sa skutočne stal a myslím si, že nie je zďaleka jediný a ojedinelý. Jeho tragédia je v tom, že naša spoločnosť ani v prvej dekáde nového tisícročia bez ohľadu na to, o ktorú vládu ide, nenašla spôsob ako napraviť zjavné krivdy spáchané pred desiatkami rokov, že nenašla spôsob ako hmotne, ale čo je možno aj dôležitejšie, ako morálne odškodniť tých, ktorí boli hrubým spôsobom poškodení vtedajším režimom. Ale aby som vysvetlil, o čo tu ide. V roku 1948 si pán Ladislav Klikušovský, otec spomínanej pani Anny Míľovej zriadil na vlastnom pozemku tehelňu, na vybavenie ktorej si vzal pôžičku na nákup strojov do tehelne, vybudovanie poloholandskej pece, sušiarne, kancelárie, skladu a podobne. O dva roky na to, keď ešte zďaleka pôžička len začala byť splácaná, v roku 1950 došlo k nedobrovoľnému znárodneniu tehelne. Štát prebral celú tehelňu s príslušenstvom aj s pozemkom, ale pôžičky na vybudovanie tehelne neprebral. Pán Klikušovský, jeho manželka aj dcéra, keďže žila s rodičmi v spoločnej domácnosti, tieto pôžičky museli splácať. Pán Klikušovský ich splácal až do svojej smrti. Po jeho smrti prešli pôžičky na jeho dcéru pani Míľovú. Pani Míľová bola zamestnaná, chodila riadne do práce, avšak prakticky všetky zarobené peniaze musela na základe exekučných príkazov odvádzať na splácanie pôžičky na tehelňu, ktorú de facto a aj de jure absolútne vlastnil štát. Takže štát tehelňu zobral, avšak čo je na tom najtragickejšie, úroky z pôžičky rástli. Pani Míľová so svojou starou a chorou matkou neboli schopné takéto, na tie časy obrovské, sumy splácať, a keďže na pôžičku bolo záložné právo na rodičovský dom a hrozilo, že oň prídu, tak museli darovať štátu aj všetky svoje ostatné pozemky, ktoré vlastnili, spolu 9 ha. Ale ani to nestačilo, tak pani Míľová musela aj naďalej celú svoju výplatu dávať na splácanie pôžičky. Neviem, či si vie niekto z nás predstaviť chodiť do práce a odovzdávať skoro celú svoju výplatu štátu a ešte sa báť, aby vám nevzali aj vlastný dom. Tu je potrebné uviesť, že pani Míľová sa domáhala na súde ešte v čase, keď štát znárodnil tehelňu, aby prebrali aj pôžičky viazané k tejto tehelni, no neúspešne. Odpoveďou jej bol podľa jej vlastných slov iba arogantný úsmev vtedajších mocipánov. Nádej pre pani Míľovú svitla po roku 1989. Vtedy si uplatnila v rámci reštitúcie už v roku 1991 nárok na odškodnenie za tehelňu a potom v roku 2004 nárok na vrátenie pozemkov, spomínaných 9 ha. Štát vrátil pozemky, ale, a tu prosím o vašu pozornosť, zároveň požiadal, aby pani Míľová doplatila zvyšok pôžičky spred desiatok rokov, lebo vraj podľa zákona vyplýva povinnosť, že po navrátení vlastníctva k pozemku musí zaplatiť štátu nedoplatok akejsi prídelovej ceny. Ja sa pýtam, aká je toto prídelová cena, veď poškodená pani splácala pôžičku za niečo, čo jej vzal štát. Chodila do práce a odovzdávala všetky zarobené peniaze štátu a pritom štát mal v rukách celú tehelňu a bola nútená dokonca spolu s ešte vtedy žijúcou matkou darovať svoje pozemky štátu, len aby neprišli o strechu nad hlavou, o svoj rodičovský dom. Niektorí si možno poviete, že to snáď ani nie je možné, že to predsa nie je možné v žiadnom a už vôbec nie v demokratickom štáte. To je však len jeden problém. A ten druhý a hlavný pre starú pani Míľovú je ten, že si riadne a v termíne uplatnila v čase reštitúcií nárok na odškodnenie za tehelňu. Vtedy poslala na vtedajšie ministerstvo pre správu a privatizáciu národného majetku žiadosť spolu so znaleckým posudkom tehelne. V žiadosti uviedla aj žiadosť o náhradu za stroje, aj keď poslala starý znalecký posudok, pretože tie stroje už neexistovali, nakoľko štát ich previezol hneď po ich zmocnení do iných tehelní po Slovensku. Z uvedeného ministerstva privatizácie, ani z ďalších nástupníckych organizácií však žiadnu odpoveď a už vôbec nie odškodnenie dodnes nedostala. Myslím si, že nie je potrebné žiadne právnické vzdelanie, aby sme mohli konštatovať, že pani Míľová mala a stále má v rámci reštitúcií nárok nielen na nehnuteľný, ale aj na hnuteľný majetok, kde práve stroje a zariadenia patria. Ako občianka Slovenskej republiky pani Míľová úplne oprávnene žiada, keďže si nárok uplatnila v čase reštitúcií, poslala žiadosť, posudok ako aj ďalšie potrebné doklady, aby bola jej oprávnená žiadosť uznaná, aby jej bolo oznámené, ako má ďalej postupovať. K týmto skutočnostiam sú priložené všetky potrebné doklady, všetky žiadosti, dokonca aj doklady o exekúcii jej platu v prospech pôžičky. Uvedená pani Míľová ma oslovila ako poslanca Národnej rady Slovenskej republiky, ako stará žena, ktorá roky pracovala a výplatu odovzdávala štátu, bála sa o vlastný dom a dnes, keď by štát mal napraviť krivdy, ktoré sa stali za bývalého režimu, tak roky a roky už nereaguje na jej apel o nápravu takejto krivdy. Pani Míľová sa nezaujíma o politiku, nechce nikoho uraziť, ani kritizovať, doslovne mi povedala: „Prosím vás, pomôžte mi vy, poslanci Národnej rady dovolať sa spravodlivosti a zabezpečte nápravu škody za majetok, ktorý nám bol nielen protiprávne znárodnený, ale ktorý sme aj potom museli dlhé roky v strachu a v neistote splácať, aj keď ich užívateľom bol štát.“ Vážený pán minister, na základe toho si vás dovoľujem požiadať o preverenie a prešetrenie tohto smutného príbehu, o nápravu krívd, ktoré spôsobil pani Míľovej a jej rodine náš štát. A moja otázka na vás je len jedna, aby ste mi potom dali na to odpoveď, ako ste v tomto smere postupovali. Ďakujem pekne.