Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2013-10-18):
Dobrý deň prajem. Ďakujem pekne za slovo. Vážená podpredsedníčka Národnej rady, vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán minister pôdohospodárstva, vážený pán spravodajca, ja si vážim aj to, čo bolo teraz povedané v priebehu rozpravy, a niektoré veci som si ešte tak ako dopozeral. Takže len začnem možno atypicky tým nadviazaním na diskusiu ohľadom lesných ciest. Každý má trocha pravdy, ale ja si myslím, že práve vystihol to pán poslanec Hlina, keď na to upozornil. A keď sa pozriete na tú dvadsaťpäťku, už len tým, ako to tam začína. Je to tam zjavný rozdiel v tom, že ak sa hovorí, že „lesné cesty je oprávnený využívať každý po dohode“, čo teraz má byť platné znenie, a to, ktoré tam bolo doteraz: „lesné cesty je oprávnený používať každý, kto ich potrebuje“. Už len ten úvod do tej problematiky je jasne kvalitatívne rozdielny. Je predsi rozdiel, keď ich niekto potrebuje, alebo je rozdiel, keď sa niekto najprv musí dohodnúť. Aj keď je to také jemnučké, pretože tá dohoda bola potrebná aj predtým. Ale myslím si, že tá filozofia ako keby pritvrdzovala, že skutočne navádza to na to, aby bola nutná najprv dohoda. Ale to neni podstatné. To, ja sa priznám, ja som si to ani nevšimol, ani to nebolo predmetom toho, čomu sa chcem venovať, pretože je asi potrebné pri každom zákone byť dobrý detailista, ale možno pri prvom čítaní je potrebné vedieť uchopiť to podstatné, čo sa v zákone vyskytuje. A ja sa zameriam pri tomto prvom čítaní na to, čo považujem v novele zákona 326 o lesoch za podstatné, čím v žiadnom prípade nechcem bagatelizovať to, čo tu doteraz bolo povedané. Naopak, v detailoch je vždy skrytá krása a kvalita aj zákona. Začnem možno tým, čo na opozičného poslanca nebýva veľmi zvykom, ale ja si myslím, že pravda musí byť vždy pravdou bez ohľadu na to, z ktorej strany prichádza. Chcem sa venovať v úvode veci, ktorú považujem za vynikajúcu, dôležitú a veľmi správnu, hodnú ocenenia, poďakovania a pochvaly ministerstva, ktoré vedie pán Jahnátek. Týka sa to jednej vety, ktorá je tam relatívne krátka. (Zhľadúvanie v podkladoch.) Bože, tých papierov som si doniesol viac, ako som býval zvyknutý, a tým pádom možno nebudem vedieť presne teraz citovať číslo záko..., číslo paragrafu, ale je to, myslím, dvadsaťosmička, kde sa hovorí o hospodárskych spôso..., nie, nie 28, osemnástka to bude, kde sa hovorí o hospodárskych spôsoboch. A tu pri tomto § 18 je odsek 1 a písmeno b. A do § 18 odsek 1 písmeno b sa dostala veta z dielne ministerstva, alebo rozvité súvetie, ktoré považujem z pohľadu lesa, jeho významu pre spoločnosť, pre ľudí za absolútne kľúčovú; až ma to dokonca zvádza k takému vyjadreniu, že keď Luis Armstrong, nie, áno, nie, Neil Armstrong vyskočil na Mesiac a povedal tú svoju historickú vetu o tom, že je to malý krok pre človeka, veľký pre ľudstvo, tak taká málo originálna analógia, že je to možno malý krok pre tento parlament, ale veľký krok pre lesníctvo 21. storočia v našej krajine. Tá veta sa venuje rozšíreniu výberkového hospodárskeho spôsobu. Je to tak niečo kľúčové a dominantné, že v mojom lesníckom chápaní je táto veta schopná prekryť tie negatíva, ktoré v zákone sú, o ktorých budem hovoriť a ktoré budem kritizovať, ale predsi len chcem rozlišovať medzi smietkou a brvnom. A teraz, keď to prevrátim tú biblickú analógiu, tak toto je, to je to dobré, pevné brvno, ktoré sa vkladá do zákona, pretože výberkový spôsob hospodárenia, o ktorom mňa pred tridsiatimi rokmi učili, že tak na pol percente, na percente územia lesov tejto republiky sa môže uplatňovať, a o ktorom dnes už odborníci hovoria, že sa môže uplatňovať na šesťdesiatich, možno na osemdesiatich percentách, v ňom je skrytá doslova základná odpoveď nie pre lesy a lesníctvo, ale pre zdravý život tejto krajiny. Výberkový spôsob hospodárenia dáva strategické odpovede pre nie volebné obdobie, nie pre nás poslancov, ktorí tu dnes sedíme, ale pre občanov tejto krajiny, pre celé najbližšie, odhadujem, rovné storočie. Pretože rieši ekológiu, ekonómiu, sociálny pohľad, klimatické vplyvy, biológiu. Je to tak dôležité, že o tom musím hovoriť presnejšie, pretože, viete, aby sme nešli do nejakých detailov, ale skutočne výberkový spôsob hospodárenia, keď by som to veľmi zjednodušil, je perpetuum mobile. To, čo neexistuje, dávno to prestali patentové úrady prijímať, nedá sa v lesoch, keď to zase, keď to zase si pomôžem istým skratkovitým príkladom, ako keby sme mali to perpetuum mobile, ako keby sme mali spôsob, že všetci dostanú všetko, čo potrebujú. Dajte cisárovi, čo je cisárovo a Bohu, čo je božie. Doslova to tak vypadá. Dajte drevárom toľko dreva, koľko chcú a dokonca vo vyššej kvalite ako doteraz. Dajte ľuďom zdravý les, dajte tým, ktorí sú citliví na pohľady do lesa, ktoré sú ozaj dnes v zúfalom stave mnohokrát, tak, ako to tu povedal aj pán poslanec Huba – a mal pravdu ‒, kde je dôvod na zaplakanie, výberkový spôsob to dokáže odstrániť. Je to geniálny spôsob, ako urobiť všetko v lese tak, aby boli všetky nárokové skupiny spokojné. Zdá sa to, ako keby to bolo nemožné, ono to možné je. Ekologickí pesimisti zistia, že keď sa presvedčia o tom, ako to funguje, že ten výberkový spôsob vypadá, skoro ako keby bola to bezzásahová zóna, skoro. Jasné, že nie, ale vypadá to skoro tak, keď sa to robí kvalitne. Žraloci z drevárskeho priemyslu, ktorí stále plačú, že, že sa vyváža, že dreva niet, tí dostanú tu úplne presvedčivú odpoveď, že všetko drevo, ktoré lesy majú podľa produkčných schopností a možností produkovať, dostanú. Tento výberkový spôsob ich o nič nepripraví. Takže aj ekologickí pesimisti, aj ekonomickí pesimisti môžu byť preradení do skupiny optimistov, že toto je tá odpoveď, ktorá uspokojí naozaj všetkých. No, samozrejme, je tu jedna dôležitá vec a to je zasa do radov lesníkov. Je to vysoká lesnícka pilotáž, je to najvyššia lesnícka pilotáž, ale veď predsi krajina so sedemstoročnými tradíciami lesníctva, krajina, ktorá mala panovníkov, ktorí už v stredoveku, v stredoveku si uvedomili, z dôvodov, ktoré im boli vtedy bližšie, ako by sme ich dneska my oceňovali, že, že nemôžu ďalej katovať lesy, a ktorí vlastne zriadili lesnícky stav. Toto všetko je dnes dôsledok toho, že my sme schopní nájsť vďaka tejto obrovskej lesnej, lesníckej škole, ktorú máme, tradíciám spôsob, ktorého sa nemáme čo báť a nemáme čo ako lesníci odmietnuť, že my tento výberkový spôsob nie sme ochotní prijať, pretože je príliš ťažký, zložitý. Jozef Dekret Matejovie, jeden z najväčších slovenských lesníkov, uznávaný vo svete, povedal: Lesníctvo, to je hlavne pozorovanie, pokora, hľadanie súvislostí. Vždycky je odpovedí menej ako otázok. Myslieť si v dnešnej dobe, že sme vyriešili už všetko a že sme géniovia, že máme odpovede na budúcnosť, to jednoducho nie je možné. Také záležitosti, ako bola voľakedy černobyľská katastrofa, my sme si mysleli, že vtedy Sovieti, no dobre, nezvládli to, ale aj slávna Fukušima so špičkovou japonskou technológiou zlyhala. Myslieť si dnes, že máme odpovede jasné, to nie je možné. A práve preto tú pokoru tu zdôrazňujem a tú schopnosť pozorovať, tú matejovskú dekretovskú snahu počúvať hlas lesa a podľa toho rozhodovať, toto všetko je v tom výberkovom spôsobe komponované. A prečo o tom toľko rozprávam, že túto vetu, ktorú ministerstvo dalo do tej osemnástky? No, ja som pred časom, keďže som absolútnym zástancom tohto spôsobu hospodárenia, ale ja som zase neprešiel, nie som ja nejaký veľký praktik, že by som mohol tvrdiť, že mám mnohodesaťročnú skúsenosť, ale počúvam a rozprávam sa s ľuďmi, kolegami, ktorí ju majú. Takže viem od nich, že to je vec, ktorej sa netreba venovať len na konferenciách a pri nejakých slávnostných stretnutiach, ale ktorej sa oplatí venovať celý aktívny lesnícky život, a tí ľudia to robia. Takže od nich viem, že tento spôsob, keď som s nimi mnohokrát trávil mnohé týždne rozhovorov a návštev v lesoch, že je to skutočne tak. To už neni, že možno raz uvidíme, dokážeme, to je skúsenosť. Len my ju musíme pretaviť. No a keďže legislatívna sála, sieň zákonnosti je tu na to, aby múdrosť tohto národa pretavila do zákonov, ktoré mu, tomu národu budú slúžiť v ešte lepšej kvalite, tak oceňujem, že keď som pred pár mesiacmi navštívil pána Dóczyho na ministerstve pôdohospodárstva, šéfa legislatívy, a dal som mu znenie tejto vety, že by som ju tak vedel si predstaviť, že takto by mala byť zakomponovaná do zákona, že ju s istou modifikáciou, o ktorej sa môžme baviť pri druhom čítaní a pri pozmeňováku, ale že ju tam dal, že ju tam dali. Je to veta, ktorá svojím spôsobom má schopnosť rozhodnúť nie o tomto zákone, o tom, ako sa k nemu vyjadríme, za chvíľočku príde ďalší, ale o kvalite života nás, našich detí a vnukov. O tom, že táto krajina bude mať zdravé, kvalitné lesy, ktoré tu nebudú ani pre ochranárov, aby sme sa ich nedotkli, ani pre drevárov, ktorým nikdy nie je dosť, ale ktorá tu bude doslova pre všetkých. Takže táto veta je kľúčová, dominantná a veľmi ju vítam. Napokon, aktivita nášho výboru pre pôdohospodárstvo a životné prostredie v tomto smere bola aj v minulosti. Ja som poprosil na našom výbore, aby sme usporiadali výjazdové zasadnutie členov výboru do výberkových lesov v oblasti Smolníka, kde žije lesník, už teraz na dôchodku, ale to je človek, ktorý na dôchodok nikdy nemôže ísť, lebo je stále vysoko aktívny, Ladislav Alcnauer, ktorý už desaťročia propaguje tento spôsob. Ja už som dávno navrhoval kedysi generálnemu riaditeľovi lesov, aby z neho urobil splnomocnenca pre jeho úrad s tým, že bude presadzovať tento spôsob. Vtedy sa tak nestalo, ale dneska ten chlap chodí, propaguje túto myšlienku. No a my na tom výjazdovom zasadnutí výboru, kde sa zúčastnil pán predseda výboru Huba, pani poslankyňa Mezenská, pán poslanec Fecko, pán poslanec Cicoň. No dobre, my lesníci sme možno vedeli, že o čom tam bude reč a čo uvidíme, ale ja oceňujem práve tú skupinu ľudí; boli tam špičkoví pedagógovia, pán profesor Saniga, ktorý je eminentne špičkovým pedagógom venujúcim sa tejto problematike; tak sme sa na tom zhodli úplne, že je to skutočne taký malý stupienok takmer k lesníckej dokonalosti, že je to funkčné a že to, čo sme tam uvideli, je možné považovať za budúcnosť lesníctva. Takže chválospev v tejto chvíli končí, ale ja chcem povedať, že tú vetu považujem za skutočne prelomovú a ospravedlňujem sa kolegom, že, že možno teraz nebudem toľko rozprávať o tých veciach, ktoré tu zaznievali, ale to neznamená, že tie detaily by som nechcel podporiť a budeme určite o tom ešte rozprávať v druhom čítaní. A musím to povedať nahlas, že aj keď možno je v tom kus teatrálnosti a možnože to, čo pán poslanec Hlina tu predvádza vládnym politikom, tak oni to považujú za niečo, čo sa sem nehodí, ale ja chcem aj z tohto miesta povedať pánovi poslancovi Hlinovi, že sa to nesmierne hodí a že sa skláňam pred jeho schopnosťou venovať sa tak podrobne každému zákonu, pretože ak by sme my poslanci robili to, čo robí poslanec Hlina, tak vám poviem pravdu, toto by bol uragán múdrostí, schopností diskusie a hľadania detailov. Ja viem, nepasuje nám možno nejaká rétorika, možnože by sme ozaj nemali byť osobní, možno by sme niektoré slová mali voliť, ale veď to tu zaznelo už, tak každý máme svoj štýl. Ale skúste vidieť v tom pohári nie to, čo je doňho primiešané, ale to, čo je v ňom kvalitné. Opakujem, jeho pozornosť, jeho schopnosť venovať sa detailom považujem za príkladnú a mňa napríklad ten pohľad na tie cesty celkom zaujal v jeho podaní a skláňam sa pred takýmto prístupom, lebo je pre mňa príkladom, či sa to páči, alebo nepáči, je to niečo, čo možnože ani všetci nedokážeme, aj keby sme chceli mať takýto vysoký stupeň nasadenia. No takže toto bolo k výberkovému spôsobu hospodárenia a teraz sa budem venovať, keby som si ja našiel ten papier, kde som si tie rýchle poznámky robil, ale vari ich budem vedieť aj z hlavy, no, tak. Už menej spokojnosti zaznie s niektorými vecami, ale nepôjdem do veľkých detailov. Pôjdem do toho, čo považujem za kľúčové. Pozrieme sa na vec, ktorá určite presahuje horizont aj odbornej obce lesníckej a vie ju pocítiť ako závažnú vari každý občan, ktorý len trocha pozrie sa občas aj smerom do lesov. To je otázka kalamity, náhodných ťažieb. Je to niečo, s čím oprávnene, veľmi, s veľkým dôrazom lesníci bojujeme. Je to niečo, čo vadí občanom nelesníkom, ktorí vnímajú spracovanie náhodnej ťažby ako ťažký zásah do životného prostredia, je to niečo, čo objektívne poškodzuje kvalitu životného prostredia, stav a perspektívu lesov. A ja možno, ešte teraz som si uvedomil, keď som ten výberkový spôsob tak chválil, pri jeho uplatňovaní, pri jeho dôslednom uplatňovaní problém s náhodnými ťažbami bude veľmi prudko klesať. Výberkový spôsob je poistka aj voči kalamitám, pretože vytvárate dokonalý systém. Ale to som si len teraz uvedomil, že som to mohol zdôrazniť. Takže naspäť ku kalamitám. Takže tie kalamity sú skutočne niečo, čo oprávnene kritizujete, kritizujú občania a čo je potrebné minimalizovať múdrou činnosťou. Ale kalamita môže byť skutočne dôsledkom prírodných síl, kde nemáme šancu zasiahnuť a kde treba tú hlavu pokorne skloniť. Niektoré veci sme si na ne zasiali už v minulosti, treba priznať sa aj k tomu, že to, čo sme pred sto rokmi považovali v lesníctve za správne, ukázal čas, že sme sa aj mýlili. Možno aj tá veľká tatranská kalamita, sme k nej prispeli poznatkami, ktoré sa na prelome 19. a 20. storočia zdali správne, život ukázal, že nie, že ten smrek neni možné považovať za univerzálnu drevinu napriek tomu, že spracovateľom dreva sa to tak vždy páčilo a páči, a že teda tá kalamita je naozaj takým problémom, ktorý bude vždy v istých cykloch prichádzať, a povinnosť lesníkov spracovať náhodnú ťažbu, čo je teda terminus technicus pre kalamitu, bude existovať. Ale, a tu už chcem povedať to, čo som ja aj z tejto tribúny v iných súvislostiach zdôrazňoval. Jedna vec je matka príroda a naša pokora pred jej silou a druhá vec je ľudská zloba. Ľudská zištnosť, ľudská schopnosť vytrieskať peniaze zo všetkého bez ohľadu na to, či budú moji susedia piť otrávenú vodu, alebo moje deti žiť v nekvalitnej krajine. Je to to, že množstvo kalamity nie je kalamitou, že množstvo kalamity; a teraz nebudem robiť rozdiely, lebo aj tam, aj tam nájdeme, teda rozdiely medzi súkromnými a štátnymi lesmi; že množstvo kalamity sa urobí, vyrobí niekedy tak, že pod pláštikom kalamity sa ťaží drevo, ktoré by sa ťažiť nemalo, lebo, lebo nám treba peniažky, lebo nemáme v pokladni, lebo veľký silný odberateľ v tejto krajine povie, že potrebuje práve takúto hmotu, a viete, tie príkazy, čo idú potom tou takou sieťou toho, tej subordinácie, sú niekedy desivé a ten dôsledok je ten, že sa vyrúbu stromy, ktoré by sa vyrúbať nemali. Keby to išlo tak, že kde sa rúbe les, lietajú triesky, že na tisíc legitímne a legálne vyrúbaných stromov padne aj nejaký ten navyše, to možno by praktici vedeli, že sa tomu nedá ani zabrániť. Ale moja osobná skúsenosť, o ktorej som tu aj hovoril z konkrétnych lesných firiem, lesomajiteľských subjektov, je tá, že množstvo kalamity sa vyrobí práve takýmto účelovým spôsobom a ide o tisícky a tisícky kubíkov, ktoré by nikdy nemali z lesa za takýchto okolností odísť. A prečo o tom tak podrobne rozprávam? Pretože to je jedna z tých vecí, ktoré chcem veľmi ostro kritizovať, že napriek tomu, že som aj na toto upozornil ministerstvo a odborných pracovníkov na ministerstve, napriek tomu, že sme sa aj zhodli, že by bolo potrebné s tým niečo urobiť, napriek tomu, že som im dal presný, no presný, znenie paragrafové, ako by som si predstavoval, ako by sa dalo tomuto zabrániť, tak sa to v návrhu zákona z dielne ministerstva pôdohospodárstva a rozvoja vidieka neukázalo. O čom hovorím? Existuje lesný úrad, teda už dneska ako v rámci nového zaradenia obvodných úradov, a ten by mal mať možnosť skontrolovať, či to, čo hlásime ako kalamitu, kalamitou skutočne je. Môj návrh spočíval v tom, aby vždy, keď odborný lesný hospodár chce poukázať na to, že má kalamitu, a teda je to jeho povinnosť potom zákonným spôsobom postupovať v lehotách, ktoré sú určené, aby bol vystavený podmienke a potrebe vytvoriť istý priestor medzi, alebo aby vznikol priestor medzi zaregistrovaním náhodnej ťažby, teda kalamity, zistením a jej spracovaním, aby proste tu bol akýsi kontrolný mechanizmus, ktorý je nad každým, kto má pokušenie urobiť niečo zlé. Čiže pozor, ak ja idem kalamitu spracovávať, vzniká tu priestor na to, že niekto sa príde pozrieť, akú kalamitu som nahlásil. Totižto ten priestor v zákone neexistuje, alebo, aby som bol presný, existuje len nad istú hranicu. Hovorí sa, že len vtedy sa teda ohlasuje kalamita, keď je jej rozsah nad jedným dielcom, nad tou jednotkou priestorového rozdelenia lesa, nad tým porastom, povedané zjednodušene, väčší ako 20 % zásoby dreva v tomto poraste, alebo väčší ako pol hektára, 50 árov. No len viete, to sú, to sú také čísla, že dnes mať dielec, v ktorom je tisíc kubíkov, nie je žiadny problém, to sú, to sú, teda tisíc kubíkov zásob toho dreva, čo stojí na pni. To znamená, že do dvesto kubíkov nemusím ani hlásiť. Takisto pol hektára, na pol hektári vám môže stáť tiež bez problémov pri hektárovej zásobe štyristo, päťsto, aj šesťsto kubíkov nejakých kvalitných porastov, tiež môže stáť dvesto kubíkov bez problémov. To sú tie množstvá, ktoré jednoducho nie sú podriadené vôbec nahlasovacej povinnosti. A viete, čo tu teraz vzniká? Práve ten priestor, ktorý je tým pokušiteľom, a skúsenosť, poznatky moje hovoria, že to nie je len potenciál, ale to je využívaná medzera, veľmi vážna v tomto zákone, nuž že pod rúškom kalamity, ktorá takto bezpečne sa dá vykonať bez rizika, že vám príde štátny úradník skontrolovať, tak že sa to tak aj stane. Ja nerozumiem, prečo takáto závažná diera, keď sme už o tom toľkokrát rozprávali, a to aj do radov lesníkov, to je, to je pohľad sebakritiky, pohľad na tých, ktorí sú nehodní lesníckej uniformy, ktorí by mali prísť o preukaz odborného lesného hospodára, prečo tento priestor nevytvárame a prečo sa neakceptuje aj to, čo som navrhol, aby tam bola minimálne medzi, teda povinnosť nielen nahlásiť každú kalamitu, ale aj čas medzi jej nahlásením a začatím spracovania, aspoň nejakých 72 hodín, aby tam bol ten potenciál, že musím nahlásiť a musím rátať s tým, že niekto sa príde pozrieť na to, čo som to nahlásil. A keď som nahlásil nepravdu, aký je problém odobrať štátnou správou preukaz odborného lesného hospodára? Doživotne! Pretože toto by bola svojím spôsobom cesta, ako využiť to, že veríme ľuďom, ktorí vykonávajú vysokú odbornú prácu. Ospravedlňujeme, keď sa pomýlia, pretože mýli sa každý, ale nekompromisne trestáme úmyselné prešľapy, ktoré zjavne spôsobujú v lesoch Slovenska obrovské, obrovské škody. Si musíme uvedomiť, že sa jedná o miliónové škody v eurách. Takže toto mi vadí, výberkové lesy prešli, toto neprešlo. Dobre. Ale pri spracovaní náhodnej ťažby ešte trocha ostaneme, pretože tu je aj iný pohľad, ktorý je tiež veľmi dôležitý. Pán minister už spomenul septembrovú konferenciu z minulého roka, kde ozaj, bol som aj prítomný, boli tam na pôde Lesníckej fakulty vo Zvolene zastúpené reprezentatívne zložky na čele s ministrami životného prostredia a pôdohospodárstva, kde sa jasne pomenovalo, že už tých prestreliek je voľajako priveľa a že ide sa hľadať riešenie, takže za potlesku takéhoto rozhodnutia takéto riešenie bolo aj prisľúbené. Len, pán minister, ja, ja nenachádzam v tomto návrhu niečo také presvedčivé, ktoré by mi povedalo, že ten potlesk vo Zvolene pred rokom bol namieste a že vy ste sa z toho nieže poučili, že ste sa rozhodli urobiť kroky, ktoré budú jednoznačne slúžiť tomu, aby tá prestrelka, tá zákopová vojna, tie kritiky boli vyriešené. Prečo to vidím tak? No preto, lebo práve pri spracovaní kalamity sa tam jednoznačne ponecháva to, čo bude vytvárať naďalej problémy, a nenachádza sa nič, čo by umožňovalo povedať, hop, tak toto tu bude skutočne riešenie, ktoré bude dobré. Mám na mysli to, že kalamita bude vždy, ale jej spracovanie a jej odsúhlasovanie v zákone ste nijakým spôsobom neposunuli do roviny hľadania spoločných väzieb, ktoré by sa ukázali ako funkčné a ktoré by odstránili tú nesmiernu byrokratickú vojnu. Čo ste tam vložili? Vložili ste tam to, že obhospodarovateľ lesa bude mať právo kalamitu spracovať, to je jasné, ale zároveň, keďže vieme, že hlavný problém medzi ochranárskym a lesohospodárskym pohľadom na lesy je v oblasti únikov škodcov, podkôrneho hmyzu do okolitých porastov z chránených území, kde sa spôsobujú veľké škody a kde vlastne je to potom otázka toho, že my vieme vždycky si uvedomiť, že, samozrejme, v chránenom území sa patrí dať chránenému územiu pokoj aj za cenu toho, že je tam kalamita, lebo aj tá má svoj prirodzený pôvod, ale otázka ochrany okolitých porastov by mala byť postavená do takej roviny, že áno, toto je vec, kde sa nemôže blokovať spracovanie kalamity administratívnym spôsobom, lebo potom sa stane, že enklávy rezervácií, ktoré sme chceli zachrániť a aj ich zachraňujeme, sa rozšíria na hospodárske lesy okolité a vzniknú obrovské škody, ktoré spôsobia nezaslúžené ujmy na majetku či už štátu, alebo súkromných vlastníkov, to je úplne jedno. No a vy tam čo dávate do zákona? Tam hovoríte jednoznačne, že meníte, že to už nevykonajú orgány ochrany prírody, že takéto opatrenia, ktoré by mali mať schopnosť, lebo také poznáme, sú náročné, vykonajú vlastníci lesa, hospodári lesní, ale orgány ochrany prírody to musia, takéto opatrenia, ktoré sa majú vykonať na to, aby sa kalamita nešírila do okolitých porastov, schváliť. Jednoznačne z toho vyplýva to, že sa nič nevyriešilo z hľadiska tej mnohoročnej zákopovej vojny, že sa to neposúva do roviny nejakých pragmatických riešení, ktoré jednoznačne povedia, príroda nepočká, nemôžeme čakať, kým sa ministerstvá dohodnú, kým prebehne celá papierová vojna, musíme tu mať jasný mechanizmus, ktorý povie, konaj, ten, kto konať má, a nebudeme vykladať o tom, že zákony o ochrane prírody a o lesoch sú v trvalom protiklade, a každá strana sa bude biť do pŕs, že predsi koná podľa zákona. Tak som teda presvedčený, že veľký prísľub zo Zvolena, ktorý tu zaznel pred rokom, sa nenaplnil a toto mi mimoriadne chýba. Ďalšia vec, ktorá mi mimoriadne chýba v zákone, bola tu už reč a ja teda sa budem jej venovať trocha podrobnejšie, je otázka oceňovania verejnoprospešných služieb, respektíve otázka oceňovania mimoprodukčných funkcií lesa. Je to jedna z kardinálnych, základných záležitostí, ktoré sú spojené s hospodárením v lese. Je to vec, ktorú by sme mali jednoznačne posunúť do legislatívneho ošetrenia, ktoré by umožnilo lesu a lesníkom získať nie nové financie, vôbec to nechápem tak, že tu niekto má prísť s návrhom, aby sa lesníkom začalo platiť za to, za čo sa im doteraz neplatilo, ale aby došlo k spravodlivému prerozdeleniu financií, ktoré prúdia v našej krajine. Môžeme kľudne začať tým, že na to, aby sa takáto zásadná revolučná zmena udiala, máme na Slovensku vytvorené mimoriadne dobré podmienky. Lesnícka škola patrí na Slovensku ku špičkovým európskym. Už som to spomínal v iných súvislostiach, ale aj v súvislosti oceňovania mimoprodukčných funkcií lesa máme vytvorenú školu, pred ktorou môžeme úplne pokojne bez ohľadu na to, či zľava, či sprava, zložiť klobúk. Také mená ako profesor Papánek, profesor Zachar alebo profesor Čaboun mnohodesaťročnou prácou svojich odborných, výskumných a vedeckých postupov vytvorili sled takých východísk, ktoré nám poskytujú úžasnú, presnú vedeckú metodiku na to, ako takýto problém vyriešiť z hľadiska odborného. Takže ostáva už nič iné, len si povedať, že takéto niečo chceme vyriešiť aj z hľadiska legislatívneho, a tú múdrosť odborníkov, ktorá tu zjavne je vtesnaná z tejto mnohodesaťročnej skúsenosti, vtesnať aj do zákona. Áno, zaznelo to tu, ako keby mi to trocha pootvorilo dvere, ktoré chcem vyrážať, ale ja nechcem nič vyrážať. Dobre, veď to, pán minister to aj tu priznal, pán poslanec Huba to tiež zdôraznil, ale to tu chýba. Ak tu prichádzame s veľkými ambíciami, že ideme predložiť novelu zákona o lesoch, ktorá by mala ozaj uchopiť základné problémy, tak nehovorím, že v tých cestách to netreba riešiť, ale toto sú, pán minister, veci, ktoré by ste si mali dať ambíciu, že ich tam na základe toho, že tí lesníci skutočne majú špičkové skúsenosti a vedia, ako to urobiť, tam nebude problém s metodikou, tak im povedať, chlapi, keď to máte, dajte to sem, pozrú sa na to právnici a pretavia to do legislatívneho paragrafového znenia. A verte, že by to bolo veľmi správne, aby sme tieto služby začali oceňovať nie kvôli tomu, aby lesníci zbohatli, ale kvôli tomu, aby tie lesy plnili tie funkcie, ktoré od nich očakávajú všetci občania a ktoré sú ozaj životodarné. Tých príkladov je tam určite viacej, ako by sa to dalo uchopiť, ale ja by som možno predsa len ešte skôr, ako ich pomenujem, poprosil; keďže sa už stala tá vec, že predkladáme spoločne, vy, vaše ministerstvo, návrh novely zákona 326, a skupina poslancov Mičovský, Huba, Mezenská a Fecko, svoj pohľad; aby ste sa pozreli naozaj na ten paragraf, ktorý tam dáme, 51a, ktorý hovorí veľmi jednoznačne o tom, ako by bolo potrebné pristúpiť k mimoprodukčným funkciám lesa. Vkladáme tam nový dôležitý názov, ktorý máme odsúhlasený s vedcami, ktorý sme si nevymysleli tu na hradnom vŕšku, ani sme ho nehľadali, že by sme si potrebovali niečo napísať, aby tam bolo niečo zaujímavé, ktorý prešiel konzultáciami s odborníkmi z Národného lesníckeho centra, aby sme komplexnú hodnotu lesa vedeli vyjadriť v zákone tým spôsobom, ktorý umožní veľmi presne a presvedčivo poukázať na hodnoty lesa. Nie preto, aby to tam bolo, ale preto, veď ste aj ministrom rozvoja vidieka, preto, aby sme poukázali na obrovskú produkciu nášho vidieka, na to, čo tí ľudia tam robia, čo robiť môžu. Na to, že lesné hospodárstvo nemá 0,35 podiel na HDP, tak ako sa to podľa dreva vykazuje, ale že podiel lesného hospodárstva je možno 13 %, keď by sme tú produkciu reálne ocenili. Môžme si pomôcť viacerými príkladmi, ale núka sa úplne jasný príklad, ja som vám to už aj raz spomínal pri nejakom sedení, porovnania sa s vodármi. Každý pohár vody, ktorý vypijeme, pitnej, platíme vodárom. Verte tomu, že nemalý vodný stĺpec v tom pohári, o jeho kvalitu, o jeho vôbec možnosť sa zaslúžili práve lesníci. (Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)