Vitteková, Anna, poslankyňa NR SR (2010-10-19):
Ďakujem pekne. Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, pani ministerka, veľmi rada počúvam, keď hovoríte, že zmeny, ktoré momentálne pripravujete, nie sú namierené proti niekomu. S tým by som aj veľmi rada súhlasila, len aby aj skutočne prax bola taká. Pokiaľ sa budem trošku venovať tomuto návrhu zákona pri posudzovaní všetkých legislatívnych zmien, ktoré sa týkajú statusu sudcu, správy, samosprávy súdnictva, je potrebné skutočne zodpovedať aj otázku, či navrhované zmeny skutočne posilnia dosiahnutý stupeň systémových prvkov nezávislosti, samostatnosti súdnej moci, alebo, naopak, nezávislosť a samostatnosť súdnej moci budú znižovať, či odstraňovať. To dúfam, že nie. Základným kritériom posudzovania navrhovaných zmien je zabezpečenie reálneho naplnenia ústavnej zásady nezávislosti súdnej moci od moci výkonnej a zákonodarnej a oddelenie jej výkonu od iných orgánov štátu. Nezávislosť súdnictva je jedným zo základných atribútov výkonu spravodlivosti v každej demokratickej spoločnosti, iba skutočne totiž nezávislí, právomocami nadaní a nestranní sudcovia môžu zabezpečiť dôslednú ochranu práv a slobôd občanov a spoločnosti. Keď súd koná a rozhoduje, je súčasťou jeho autority aj istá miera kľudu, poriadku, rešpektu. Sudcovia skrátka nie sú to isté, čo je vláda, teda ministri či poslanci, teda parlament, resp. aj vojenskí hodnostári. A je aj historickou tradíciou, že sudcovskému povolaniu i k samotnému konaniu patrí elementárna autorita a úcta. V slušnej spoločnosti, medzi slušnými ľuďmi sa nenosí urážanie súdov, a to rozhodne ani mimo súdnu budovu. Samozrejme, existuje istá miera, sloboda slobody slova, slobody kritizovať, ale ide o kritiku jedného konkrétneho sudcu, či prípadne konkrétneho rozhodnutia. Ale urážať celý sudcovský stav, to by sa nemalo. To, že my navzájom sa častujeme urážkami, správame sa k sebe ako k nepriateľovi, ktorého chceme zlikvidovať, pomaly sme si asi na to zvykli. I keď momentálne sa hovorí, že sme nasadili inú kultúru práve touto vládou. Ale chcem zdôrazniť, že zachádzať so sudcami ako so znepriatelenou politickou stranou, na to by sme si nemali zvyknúť. Či je kvalita sudcov, kvalita ich rozhodovania dobrá či priemerná, alebo dokonca zlá, nemožno opomenúť fakt, že participuje na ich menovaní aj prezident, navrhuje ho minister spravodlivosti, prechádzajú výberovými konaniami, takisto súdnych funkcionárov menuje ministerstvo, rovnako tak rozhoduje aj o tom, kto bude predsedom či podpredsedom súdu. Jednoducho i napriek viacerým prijatým zákonom od roku 1989 ešte vplyv výkonnej moci zostáva. Nezávislosť a nestrannosť súdnictva a oddelenie jeho výkonu na všetkých stupňoch od ostatných štátnych orgánov garantuje čl. 141 Ústavy Slovenskej republiky. Napriek vyššie uvedenému je však nutné konštatovať, že predkladatelia predložili návrh zákona, ktorý značným spôsobom koncentruje moc v rukách ministra spravodlivosti ako reprezentanta exekutívy. Predložený návrh tak, až na niektoré výnimky, nemožno hodnotiť inak ako krok späť do stavu, keď najväčším problémom súdnictva v Slovenskej republike bola neexistencia samosprávy súdnictva a, naopak, jeho úplná závislosť od výkonnej moci. Takto to totiž konštatovala aj expertná misia Európskej komisie na úseku súdnictva a ministerstva vnútra, ktorá bola na území Slovenskej republiky v roku 1997. Aby sa zabezpečila a garantovala systémová úprava nezávislosti súdnictva, ktorá by zodpovedala štandardom Európskej únie, bol prijatý ústavný zákon 90 z roku 2001, zdôrazňujem v roku 2001. Z dôvodovej správy k návrhu tohto ústavného zákona vyplýva zámer ústavodarcu, podľa ktorého len skutočne nezávislí, právomocami nadaní a nestranní sudcovia môžu zabezpečiť dôslednú ochranu práv a slobôd občanov a spoločnosti. Z uvedených dôvodov bola navrhnutá aj najrozsiahlejšia zmena ústavy, týkajúca sa súdnictva v čl. 141 až 148. Tvrdené obnovenie dôvery v spravodlivosť vychádza z faktu, ktorý objektívne však nie je preukázaný. Predkladateľ totiž prehliada skutočnosť, že od roku 1990 do súčasnosti nedošlo podľa prieskumov verejnej mienky k výrazným zmenám v stupni dôvery verejnosti k súdnictvu, pritom sa však nerozlišuje medzi názormi, pocitmi účastníkov s výsledkami pre nich neúspešného súdneho konania a všeobecne prezentovanou nedôverou, ktorá vlastne nemá ustanovené žiadne kritériá. Prieskumy verejnej mienky sa nevykonávajú zisťovaním názorov od občanov z toho pohľadu, či ide o účastníkov konania pred súdom, ani z toho hľadiska, či im bolo umožnené reálne poznať podmienky fungovania justície, na základe akých poznatkov svoje hodnotenia dôvery či nedôvery vyslovujú. Treba podotknúť, že vývoj legislatívy, ktorý je od roku 1990 nasmerovaný jednoznačne na rozširovanie pôsobnosti súdov, nesvedčí o klesajúcej dôvere k súdom a rovnako iste o tom nesvedčí ani fakt, že je neustály nárast súdnej agendy. Aj to by mali byť kritériá na posudzovanie dôveryhodnosti. Naproti tomu zmeny v podmienkach výkonu súdnictva boli podstatne pomalšie, ako je vývoj súdnych agend. Podmienky výkonu súdnictva totiž nezávisia prioritne od sudcov, ale predovšetkým od výkonnej, zákonodarnej moci, v pôsobnosti ktorých je vytvárať vlastne podmienky či už materiálne, technické, personálne, ekonomické, alebo aj legislatívne. Posilňovanie verejnej občianskej kontroly súdnej moci v súvislosti s výberovými konaniami na funkciu sudcu, sudcu vyššieho stupňa, akúkoľvek vyššiu sudcovskú funkciu a na funkciu predsedu či podpredsedu súdu je možné vzhľadom na kontext navrhovaných legislatívnych zmien považovať, myslím si, za simulovanie skutočného zámeru, ktorým je v skutočnosti podriadenie súdnej moci výkonnej. Nie je možné súhlasiť ani s tvrdením, že navrhované riešenie zabezpečuje vyvážené nastavenie vzťahu medzi správou súdov a sudcovskou samosprávou. Navrhované riešenie v oblasti personálnych kompetencií vo vzťahu k výberu do funkcie predsedu súdu je negatívnym riešením, keďže upravuje absolútnu právomoc orgánu výkonnej moci, čím funkciu predsedu súdu vlastne podriaďuje politickým záujmom aktuálneho víťaza politického zápasu o výkonnú a zákonodarnú moc. Aj skrátením funkčného obdobia sa tlak na podriadenosť predsedov súdov výkonnej moci bude ďalej zvyšovať. Skracuje sa z piatich rokov na tri. V rozpore s medzinárodnými dokumentmi je aj zásah do právnej úpravy vzdelávania sudcov a postavenia Justičnej akadémie. Už Európska komisia vo svojom oznámení Európskemu parlamentu o justičnom vzdelávaní v Európskej únii výslovne konštatovala, že prijatím Amsterdamskej zmluvy, kde bol definovaný nový cieľ, vytvorenie priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, dostalo justičné vzdelávanie nový rozmer. „Potreba vzdelávania v Európskej únii na vysokej úrovni odborníkov v justičnej oblasti existuje už dávno, pretože správne uplatňovanie práva spoločenstva je vo veľkej miere založené na vnútroštátnych súdnych systémoch,“ citujem. Pokiaľ ide o Európsku komisiu, tá ďalej v oznámení konštatuje, že zlepšenie v oblasti súdnej spolupráce je odteraz cieľom, ktorý je potrebné dosiahnuť a justičné vzdelávanie nevyhnutným nástrojom. Pokiaľ ide o postavenie justičných čakateľov. V rozpore s vyššie uvedeným predkladateľ aj touto úpravou vlastne neguje tento inštitút ako spôsob prípravy na výkon funkcie sudcu. Ide takisto o nerešpektovanie Európskej charty o zákone pre sudcov, ktorá vlastne v bode 2. zásad výslovne upravuje aj výber kandidátov na sudcov, ich prijímanie do radov sudcov i ďalšie vzdelávanie. Konštatuje, že zákon o sudcoch má obsahovať aj ustanovenia pre podmienky, ktoré požiadavkami na odbornú kvalifikáciu a prax zaručujú schopnosť vykonávať špeciálne sudcovskú funkciu. Zároveň primeraným vzdelávaním, financovaným štátom, zabezpečovať prípravu vybraných kandidátov na efektívny výkon sudcovskej funkcie. Pokiaľ ide o náhodné prideľovanie vecí, je potrebné tiež uviesť, že prax nemá s náhodným prideľovaním a prerozdeľovaním vecí problémy. Tvrdenie o tom, že dôjde k zúženiu priestoru pre korupciu nemá žiadny racionálny základ, je nedôvodné, neopodstatnené a dá sa povedať, že až zavádzajúce. Obchádza všetky princípy súdneho konania zabezpečujúce aktívnu účasť účastníkov konania, ako aj orgánov prokuratúry a možnosti preskúmavania vo viac inštančnom postupe. Javí sa síce, že tento spôsob prideľovania a prerozdeľovania vecí, ktorý, mimochodom, nie je v Európe bežne zaužívaný, je najobjektívnejším spôsobom prideľovania vecí. Skúsenosti však niekedy z praxe ukazujú, že ak je neskúsenému sudcovi náhodným výberom pridelené väčšie množstvo skutkovo či právne obtiažnych vecí, prejavuje sa to negatívne na včasnosti aj kvalite rozhodovania, a keďže pomalá spravodlivosť je odmietnutá spravodlivosť, je potrebné upraviť skôr riešenie takýchto situácií, a tým vytvoriť aj pre účastníka konania rovnocenné podmienky. Veľmi zaujímavé je aj ustanovenie § 28 ods. 5, kde sa hovorí o verejnosti výberového konania. Výberové konanie, administratívne a organizačne zabezpečuje predseda súdu, ktorý ho vyhlásil. Predseda súdu je povinný vytvoriť podmienky pre účasť verejnosti na výberovom konaní. Ak možno očakávať, že verejnosť prejaví o zasadnutie väčší záujem, je predseda súdu povinný uskutočniť výberové konanie vo vhodnej miestnosti s prihliadnutím na rozsah predpokladaného záujmu i možností. Pýtam sa, či toto ustanovenie nie je diskriminačné voči ostatným výberovým konaniam. Sú to výberové konania na advokátskych, prokurátorských, exekútorských skúškach, a čo tak výberové konania v štátnej správe. Asi bude potrebné sa zamyslieť aj týmto smerom, aby to bolo súladné aj s čl. 12 ústavy. Povolanie sudcu vzhľadom na svoju náročnosť vyžaduje skutočne celoživotné vzdelávanie, ale aj praktickú prípravu na výkon funkcie sudcu. Túto prípravnú prax upravuje každý statusový zákon klasických právnických povolaní a súčasne ju považuje za jeden z predpokladov, ktorý je nevyhnutnou podmienkou, aby sa mohol občan prihlásiť aj do výberového konania. Navrhované riešenie naproti tomu umožňuje prideliť na súd vyššieho stupňa občana, ktorý sudcovské povolanie nevykonával, prípravnú prax neabsolvoval, postačuje iba výkon inej právnickej praxe v rozsahu, ktorý je ustanovený zákonom. V čom bol vlastne v minulosti problém? Jestvuje nedostatok ľudí vo vnútri justície, a to až taký, že je potrebné dopĺňať ľudí  zvonku? Jednoducho tu chýba kariérny postup. Pritom však jestvuje ustanovenie v terajšom zákone, je to § 11, kde sa hovorí, že osoba, ktorá je významnou osobnosťou v odbore práva a najmenej dvadsať rokov činná v právnickom povolaní, tak sa jej vlastne umožní takisto prejsť výberovým konaním. Bude možné, resp. bude potrebné sledovať aj tento problém ako zosúladiť ustanovenie novely zákona s ustanovením, ktoré takisto je platné. Nemožno súhlasiť ani pokiaľ ide o navrhovanú úpravu stáží sudcov. Tento inštitút bol zavedený v roku 2002 zákonom o Súdnej rade. Rozlíšila sa tak vlastne činnosť sudcu mimo sústavy súdov všeobecného súdnictva.