Mikolášik, Miroslav, poslanec Európskeho parlamentu (2017-03-31):
Vážený pán predseda Národnej rady, vážené panie poslankyne, páni poslanci, kolegyne, kolegovia, chcel by som na úvod skutočne srdečne poďakovať pánovi predsedovi parlamentu za pozvanie. Je to prvýkrát za tých 13 rokov teda, čo pôsobím v Európskom parlamente. No, je to už dlho, trinásť rokov, čo sme dostali túto možnosť prehovoriť v Národnej rade Slovenskej republiky. Veľmi si to vážim, naozaj to oceňujem, pán predseda, aj za to priaznivé ucho, ktoré ste mali voči našim žiadostiam, kde sme vyjadrovali túto snahu vystúpiť aj v Národnej rade pred slovenským parlamentom. Ja sa tu cítim celkom dobre, lebo bol som poslancom Národnej rady zvoleným v ´94. aj v ´98., tak to prostredie je mi známe a blízke. Posuniem sa však dnes k tomu, prečo tu na tomto mieste dnes stojím. Uvedomujem si, že je piatok, no a možnože viacerí z vás by boli možno niekde radi s rodinou na výlete v prírode alebo sedieť niekde v kresle a čítať obľúbenú knihu. Ospravedlňujem sa, že trošku rušíme, ruším aj túto vašu pohodu, ale myslím si, že to bude prospešné pre obidve strany, keď sa navzájom budeme poznávať, budeme sa informovať a my z tej úrovne poslancov Európskeho parlamentu môžme priniesť informácie tu do Národnej rady o tom, čo vlastne tam robíme, lebo často sa tá informácia z bodu A do bodu B nie vždycky dostáva. Aj médiá slovenské sa viac venujú skôr Národnej rade ako poslancom Európskeho parlamentu, tie témy sú akoby vzdialené a potom sa občan nedozvie vlastne, čo môžme tam robiť, čo tam skutočne aj robíme, a ja by som využil to moje vystúpenie aj na to, aby som vás v tomto smere trošku poinformoval. Po prvé, vážené kolegyne, kolegovia, som tu ako ochranca. Čo by len už taký šesťdesiatnik ako ja, hej, europoslanec, ktorý žije niekde v Bruseli, akože niektorí tvrdia, že odtrhnutý od reality, by mohol chrániť, naviac o tom rečniť v národnom parlamente? Mnohí sa možno pýtate samých seba s telefónom v ruke, pripravení na ďalší nudný pätnásťminútový poslanecký príhovor. Ale, vážené poslankyne, vážení poslanci, pri odpovedi si dovolím použiť jeden historický citát z obdobia bezprostredne nadväzujúceho na koniec druhej svetovej vojny. Je to citát, ktorý, verím, zvlášť vo svetle niektorých dnešných nacionalisticko-populistických tendencií opätovne nadobúda elevanciu. Citát, ktorý mne a dúfam, že aj vám pripomenie, za čo vlastne my – tí bruselskí – možno v skutočnosti bojujeme. Začiatok citátu: „Európa je ušľachtilý kontinent, domov všetkých veľkých materských národov západného sveta a základ kresťanskej civilizácie a etiky, pôvodca väčšiny kultúry, umenia, filozofie a vedy starodávnych a moderných časov. Ak by bola Európa jedného dňa jednotná v zdieľaní jej spoločného dedičstva, neexistovali by žiadne limity pre šťastie, prosperitu a slávu 300 či 400 miliónov ľudí, ktorí v nej bývajú.“ Toto povedal Winston Churchill v roku 1948 a bola to taká vizionárska myšlienka, ktorá potom aj prišla k realizácii. Teraz sme si nedávno pripomenuli 60. výročie napríklad podpísania Rímskych zmlúv. Áno, vážení prítomní, dnes tu v prvom rade stojím ako ochranca zjednotenej Európy alebo našej spoločnej Európy, ochranca projektu, ktorý sa v posledných rokoch dostáva pod vplyvom rôznych pochybností, útokov či hrozieb z vnútorných či vonkajších zdrojov do existenčnej krízy. Projektu, ktorý možno nie je dokonalý, možno nespĺňa a ani nemôže splniť očakávania úplne všetkých, ale stále verím, že je najlepším projektom, aký sme tu kedy mali. A stále zostáva práve tým projektom, za ktorý sa obzvlášť v dnešných časoch stavania múrov, časov vzostupu mnohých národných egoizmov, v časoch, kedy nadobúdajú reálny obsah pojmy končiace písmenkami „exit“, stále oplatí bojovať. Vážení kolegovia, vo svetle predneseného citátu by som aj vám na tomto mieste rád pripomenul, prečo je dobré usilovať sa o zvrátenie dnes tak modernej rétoriky, čo by Európa mohla pre mňa urobiť. A prečo nie vrátiť sa vlastne k rétorike otcov zakladateľov, čo by som práve ja mohol urobiť pre Európu? To všetko prizmou mojej činnosti v Európskom parlamente. Tak keď dovolíte, som vcelku hrdý na to, že ako člen výboru pre životné prostredie, verejné zdravie a bezpečnosť potravín, ktorý má takú skratku, že ENVI, som dokázal na pôde Európskej únie centrálne pomôcť zabezpečiť Európanom srdce, obličky, pľúca, pankreas, lebo som bol hlavným spravodajcom ku direktíve o transplantácii ľudských orgánov a ich kvality. Vďaka tejto direktíve, ktorá už je niekoľko rokov v platnosti a je vyhodnocovaná, tisíce nových Európanov aj Slovákov žije ďalších 15, 20, 30 rokov s novým orgánom, lebo tie orgány máme v lepšej kvalite a hlavne vo väčšom počte. Som hrdý aj na to, že ako člen výboru ENVI som dokázal na pôde Európskeho parlamentu centrálne presadiť pokrokové liečebné metódy, nové možnosti v situáciách, keď už dnešná klasická medicína naráža na svoje hranice. Hrejivý pocit mám z toho, že som ako hlavný spravodajca hnaný túžbou chrániť to najdôležitejšie, a to je život a zdravie pacientov, mnohokrát zúfalých, pomohol sprostredkovať týmto ľuďom novú nádej v podobe stimulov pre ďalšiu liečbu, čo je pre mňa, samozrejme, takou najlepšou odmenou, hreje ma to pri srdci. Som rád alebo som hrdý aj na to, že ako člen výboru ENVI som dokázal na pôde Európskej únie cez Európsky parlament zabezpečiť všetkým Európanom už dnes budúcnosť v podobe menšieho počtu nebezpečných skládok odpadu a prechodu na trvalo udržateľný systém obehového hospodárstva v boji za životné prostredie, ktoré sa jedného dňa nebudeme hanbiť odovzdať našim deťom. Som obzvlášť rád, že môžem pôsobiť ako predseda frakčnej skupiny EPP pre bioetiku a ľudskú dôstojnosť a môžem aj vďaka kumulácii mozgov na pôde Európskej únie a centrálnemu fungovaniu, ktorú ponúka, bojovať za plnohodnotný život ľudí so zdravotným postihnutím či nevyliečiteľnou chorobou, pretože títo ľudia si to zaslúžia rovnako ako ktokoľvek z nás. Vážení prítomní, musím sa priznať, nerozumiem niektorým dnešným praktikám, ktoré vystavujú súdobú spoločnosť stupňujúcemu sa demagogickému tlaku označujúcemu činnosť Európskej únie ako bruselská hegemónia či bruselský diktát. Bola to práve vízia dobrovoľného vytvorenia určitého celku, celku, ktorý by reprezentoval a presadzoval rovnaké hodnoty demokracie, rovnosti a dôstojnosti bez ohľadu na to, či je jeho súčasťou, ja neviem, Francúz, Nemec, Belgičan, Talian. Celku; Slovák, však? Celku bojujúceho za zlepšenie životnej úrovne všetkých nás Európanov, ktorá ovplyvňovala aj rozhodnutie Slovákov pridať sa a stať sa ďalším dielikom v tejto pomyselnej skladačke zvanej Európska únia. Áno, dámy a páni, mnohé otázky dnes zostávajú otvorené. Kam až v Únii máme dovoliť zájsť? To je dôležitá otázka. Kde sú jej hranice a ktoré možno tiež nemáme a nesmieme prekročiť? Aj Masaryk, Tomáš Garrigue Masaryk raz povedal: „Demokracia, to je diskusia.“ Preto sme tu aj dnes. Poďme sa teda o týchto otázkach konštruktívne rozprávať v snahe nájsť spoločný konsenzus. Určite však nepodľahnime nejakým antieurópskym tendenciám odmietajúcim Úniu en bloc. Okrem iného práve preto – a moja činnosť je toho koniec koncov príkladom –, že žiaden z ušľachtilých humanistických, ekonomických či právnych výdobytkov Únie by tu nebol, keď by táto dnes možno politicky zaujímavá, avšak v skutočnosti skôr nebezpečná, nepodložená a protivlastenecká rétorika prevládla v samotných prvopočiatkoch integrácie. Vážené dámy, vážení páni, preto aj vás z tohto miesta pozývam: Odolajte, odolajme! Vážení prítomní, práve naopak, nespochybniteľnú krásu Únie predstavuje, že ide o celok, v ktorom každý hlas bude vypočutý, že ide o hlas jednotlivca, jednotlivca či o hlas členského štátu. O vzťahu k jednotlivcovi mnohokrát uvádzam príklad ortuti. Komisia, Európska komisia, poukazujúc na nebezpečný charakter tejto látky, navrhla nedávno plán rýchleho, veľmi rýchleho vyradenia tohto prvku z priemyselnej činnosti či aj z medicíny. Na Slovensku však vznikol problém. Chemická továreň v Novákoch využíva ortuť v podstatnej časti svojich výrobných procesov. Aj napriek snahe o postupnú substitúciu ortuti alternatívnymi technológiami by podnik v Novákoch, ak by to muselo byť zajtra, nedokázal splniť reálny časový rámec daný Komisiou. Dokázal som však tlmočiť tento hlas Nováčanov na pôde Európskeho parlamentu a dnes môžem prehlásiť, že sa nám podarilo zachrániť oddialením implementácie o štyri roky, kedy Nováčania dokážu zmodernizovať a úplne vymeniť tento prvok, až 1 200 pracovných miest v oblasti, ktorá sa nazýva ako aj hladová dolina. Môžem prehlásiť, že aj jediný hlas, teda v tomto prípade ten môj, bol vypočutý a jediný hlas dokáže zarezonovať v Európskom parlamente alebo v Európskej únii. To je na také potvrdenie, že čo tak už len my tam trinásti môžme alebo čo jeden z nás môže. Môže. Keď chce, môže. Vo vzťahu k členskému štátu súhlasne spomínam slová pána prezidenta Slovenskej republiky, že členstvo Slovenska v Únii dnes nemá alternatívu. Avšak demokratický charakter Únie aj nám už dnes umožňuje rozhodnúť sa, súčasťou akej Únie chceme byť. Nie je to tak dávno, čo predseda Európskej komisie Jean-Claude Juncker v nadväznosti na brexit prezentoval na pôde Európskeho parlamentu politický dokument, tzv. White Paper, o budúcnosti EÚ, v ktorom predostrel päť možných alternatív: Budovať politickú úniu alebo dvojkoľajnú úniu, či zaradiť spiatočku a obmedziť sa na reglementáciu jednotného vnútorného trhu. Dnes si asi ťažko niekto vrátane mňa trúfa odhadnúť, ako to nakoniec dopadne, čo si však trúfam, je z tohto miesta vám prezentovať svoju víziu Európy. Rád by som žil v takej Európe, ktorá zotrvá na súčasnom stupni politickej integrácie. V Európe, kde bude dôsledne aplikovaný princíp subsidiarity. To zdôrazňujem, dôsledne aplikovaný princíp subsidiarity v prospech národných parlamentov – tu sme v národnom parlamente, ktorý má a musí mať aj v budúcnosti svoju váhu –, stále rozhodujúcich o najcitlivejších spoločenských otázkach. Mierim predovšetkým na etickú dimenziu, ktorá by mala zotrvávať v rukách členských štátov, tak ako to napríklad na Slovensku proklamovala aj z popudu Kresťanskodemokratického hnutia tu v Národnej rade Slovenskej republiky prijatá deklarácia o zvrchovanosti Slovenskej republiky v kultúrnych, etických otázkach z januára 2002. Rád by som žil v Európe, ktorá mi nebude cudzia a v rámci ktorej sa nebude žiadny občan zdráhať prehlásiť: Aj ja som Európan. Pokiaľ by však padlo dnes obzvlášť mediálne sledované politické rozhodnutie rozdeliť súdobú Európu do nejakých dvoch prúdov, verím, že Slovensko vždy bolo, je a v budúcnosti aj naďalej má na to zostať success story a máme na to, aby, máme teda euro, máme, na rozdiel od niektorých západných krajín disponujeme stálym hospodárskym rastom a je preto nevyhnutné zmobilizovať aj politicko-diplomatické sily, ktoré dnes sú k dispozícii, a tieto výsledky verejne vyzdvihovať, ako aj svojou ďalšou činnosťou ostatným európskym partnerom jasne deklarovať, že chceme pokračovať v tej najrozvinutejšej, možno najrýchlejšej časti Európy, ak vôbec viacrýchlostná Európa vznikne. Po druhé, stojím tu pred vami v pozícii nemenej dôležitej a stojím pred vami ako ochranca aj slovenského občana. Dúfam, že nie samozvaný, ani nie, lebo v rámci mandátu som v posledných europarlamentných voľbách získal 26 705 preferenčných hlasov. To nie je štatistika, to je 26 705 ľudí, občanov, ktorí v deň volieb prišli k volebným urnám, do nich vložiť volebný lístok so zakrúžkovaním teda môjho mena. So cťou a s pokorou, opakujem, s pokorou som prijal tento výsledok a od roku 2014, kedy som bol už tretíkrát zvolený, som rozhodnutý naďalej nesklamať a rozhodne svoj sľub plánujem dodržať už aj dnes – budem končiť za chvíľočku, ďakujem za upozornenie –, pretože osud mojej domoviny je mi veľmi, veľmi drahý. Mám tu ešte niekoľko myšlienok, možnože ich využijem v rámci faktických poznámok, ak bude možnosť, alebo pôjde niektorá otázka aj na mňa alebo na nás, skúsim to zodpovedať. Chcem vám, kolegyne a kolegovia, úprimne poblahoželať za včerajší výsledok na zrušenie Mečiarových amnestií. Úprimne si to vážim, uvidíme, aký to ďalej bude mať politický osud. Ten konštrukt, že nakoniec posledné slovo bude mať alebo má mať Ústavný súd, neviem, či je ten najšťastnejší, ale vy ako poslanci Národnej rady ste urobili to, čo aj občan si žiada. Ja som rád, že po tom, čo Kresťanskodemokratické hnutie sedemkrát tu v Národnej rade navrhlo zrušenie Mečiarových amnestií, včera sa to stalo skutočnosťou. Ďakujem pekne. (Potlesk.)