E. Vestenický, poslanec: (2010-02-09):
Udalosti, ktoré jednoducho prišli a my sme na ne museli chtiac alebo nechtiac reagovať. Boli to udalosti, ktoré tu podľa práva byť nemali, alebo aspoň byť nemuseli. Alebo sa mýlim? Nebola tu snáď iracká vojna, ktorej oprávnenosť sa dnes na najvyššej úrovni vyšetruje vo Veľkej Británii, v Holandsku. A čo je podľa dostupných informácií typickou odpoveďou mnohých zodpovedných alebo zodpovednosť nesúcich funkcionárov v najrozmanitejších obmenách. Išlo vraj o zvonku organizované obštrukčné usmerňovanie toku informácií. Citujem anglické pramene, dámy a páni. Hovoria o znižovaní všeobecnej dostupnosti nezávislých informácií v reálnom čase a úrovne priebežnej objektívnej informovanosti zákonodarných, vrcholových, mocenských a riadiacich štátnych orgánov, asi aj organizácií s následnou inšpiráciou chybných, prípadne opravu vyžadujúcich rozhodnutí z procesu ich práce. Podobné hodnotenia dáva aj širšia väčšina výkonných zložiek všetkých stupňov riadenia vo vyšetrujúcich štátoch. Divné vysvetlenia! A netýkajú sa už aj nás? Budem pokračovať ďalšou otázkou pripomínajúcou tie hrozné minulé udalosti. Nebola tu vojna v Juhoslávii s následným vznikom Kosova, ktoré Slovenská republika vďaka prezieravému postoju aj tu sediacich poslancov Národnej rady Slovenskej republiky dodnes neuznala? Alebo snáď z tejto tribúnky nehovoril jeden poslanec Národnej rady Slovenskej republiky, ktorý motanicou výrokov dodatočne odobroval tragickú a neodpustiteľnú streľbu do nešťastných Černovčanov a tragikomicky sa pokúšal preniesť historickú zodpovednosť na neurčité scestie? Slovo môže mať rôzne podoby a pravda je voči nemu slabá. Dá sa prekrucovať, ale pôjdem aj ďalej a budem pre mnohých menej zrozumiteľný. Po dlhodobejšom registrovaní informácií z našich masmediálnych prostriedkov som si urobil komplexnejšie vyhodnotenie ich obsahov, tendencií, cieľov, vplyvu i možných následkov. Kto urobil podobné, iste si všimol to isté, ak chcel. Či nie je bežnou dennou praxou mnohých našich masovokomunikačných prostriedkov dezinformovanie obyvateľov republiky o kvalite, nezištnosti práce, o mravnosti a osobných kvalitách predstaviteľov nášho politického života? Predstaviteľov našich štátnych orgánov alebo inštitúcií? S akým cieľom sa to koná? S cieľom presadiť pravdu? Alebo ju aspoň prezentovať?  Kdeže! Práve naopak! Koľkokrát sme už boli svedkami neodôvodnených pokusov podkopať osobnú autoritu predstaviteľa štátu a diskreditovať nielen osoby, ale aj sám štátny úrad, a hodnoty, ktoré títo ľudia na zastávanom pracovnom poste predstavujú. Formou komentárov namiesto správ sa vytvárajú také informačné podmienky, ktoré zámerne vyvolávajú nespokojnosť a nedôveru občana. Manipulujú jeho vedomím cez propagandisticky, protislovensky upravené pravdy. Ak sa manipulované, tendenčné, zlovoľne zovšeobecňované tvrdenia masmédiami ľuďom trvalo podsúvajú, čo myslíte, nevytvára sa tak v povedomí občana zloba voči svojmu vlastnému štátu a jeho predstaviteľom? Je to náhodná zhoda okolností, alebo poviem až lúpežný úmysel, ak sa umelo vyvolaná nevraživosť a zloba občana, sporadicky a nečakane organizovaná často arogantným a zrejme nie náhodne na danom poste usadením štátnym úradníkom, napríklad policajtom, možno sudcom, prokurátorom prenáša z daného úradníka proti štátu samotnému? Bolo by zaujímavé poznať, koľko ľudí takýto chod udalostí zdanlivo náhodných podporuje, ak nie priam konštruuje. Nehovorím, že pravdu treba skrývať. To by mi mohol prisúdiť iba človek tendenčne zaujatý. Ale tešiť sa zo zlyhania predstaviteľa štátnej inštitúcie, nech už vojaka, policajta, dôstojníka SIS, colníka, sudcu alebo prokurátora, môže len zarytý nepriateľ. Ja sa snažím o minimalizáciu takýchto zlyhaní. Pôjdem však ďalej. Dnes sme dosť často svedkami systematických pokusov o formovanie negativistických vzťahov k vlastnému národnému, kultúrnemu aj politickému dedičstvu v povedomí občanov? Nepestuje sa tu náhodou či zámerne predstava straty duchovných a mravných hodnôt národa i štátu? Na čích pleciach ležia skutky umožňujúce takýto postup? Neformuje sa tu šikovným manévrovaním úmyselne utvrdzované presvedčenie o občianskej bezmocnosti až hádam beznádeje domôcť sa práva a štátnej ochrany pre poctivého občana? Čo je za tým iné, ak nie formovanie dešpektu a neúcty voči vlastnému štátu a vytváranie urážlivej predstavy o kurióznej duševnej lenivosti príslušníkov vlastného národa? Neopakuje sa v masmédiách až nápadne často sugestívne podávaná predstava o bezútešne malom a nevýznamnom národe i štáte? Nesledujeme tým „tak trošku“ zámer stvoriť občana ľahostajného k veciam štátnym aj k veciam národným? Ak áno, kto bude mať z takého výsledku prospech? Kto, dámy a páni? Nemanipuluje tu pár nespokojných politikov v službách vplyv strácajúcich finančníkov so spoločenským vedomím aj politickou orientáciou sociálnych skupín obyvateľstva so skrývaným cieľom vyvolať politické aj sociálne napätie v spoločnosti a spôsobiť aspoň chaos, alebo dokonca rozvrat morálnych a národných hodnôt? Nedajú sa postupy niektorých, samozrejme „nevinných“ redaktorov masmédií za aktívneho prispievania dobre chránených agitátorov, možno politikov vidieť ako destabilizácia vzťahov medzi etnickými a národnostnými skupinami, a možno aj ekonomickými subjektmi? To všetko napríklad cestou posmeľovania k nezákonnej činnosti známymi autoritami, cestou znevažovania a spochybňovania pôvodných, zaužívaných, stabilizujúcich hodnôt, cestou podnecovania k nedôvere a večným pochybnostiam a dávaním falošných sľubov a márnych nádejí, cestou provokovania zdanlivo bezvýznamných konfliktov. Podľa môjho hodnotenia na území suverénnej Slovenskej republiky, dokonca aj niektorí zákonodarcovia zneužívajú veľkorysosť platných zákonov Slovenskej republiky a pestujú veľmi starostlivo svojrázne vlastenectvo orientované ale k cudziemu štátu, nie k inej národnosti, ako sa snažia presvedčiť nevšímavých pozorovateľov. Nedá sa to nazvať vytváraním podmienok a príležitostí a aktivizáciou síl na rozvrátenie spoločnosti a deštrukcie štátu zvaného Slovenská republika? Pre mnohých možno nie. Ak budeme vychádzať z analyzovania príčin vzniku mnohých mediálnych káuz a ich následkov na formovanie predstáv o pravde vo vedomí poslucháčov, prídeme k nutkavému záveru o potrebe konať v oblasti zákonnej ochrany záujmov republiky. O potrebe konať rozhodnejšie než doposiaľ vo vzťahu k ochrane a obrane suverenity, nezávislosti, samostatnosti, územnej celistvosti Slovenskej republiky, pretože sú v ohrození. Tých pár faktov, alebo ak to chcete znevážiť, tak tvrdení, ktoré som uviedol, dokazuje, že Slovenská republika, ktorej zákonodarcov predstavujeme, je vystavená dlhodobej, presne cielenej, dobre organizovanej, viacnásobnej informačnej operácii. Operácii, ktorá sa vedie slovom, ktorá sa vedie obrazom i hudbou. A keďže ide o viacnásobnú a dlhotrvajúcu činnosť, budeme bližšie k pravde, ak toto pôsobenie nazveme surovejšie, ide o informačnú vojnu. Môžeme to nazvať informačnou vojnou ohrozujúcou budúcnosť štátu a vôľu štátotvorných občanov. Je to vojna prebiehajúca bez jediného výstrelu, a predsa ohrozuje územnú celistvosť, aj suverenitu, aj zvrchovanosť, aj nezávislosť Slovenskej republiky a postupne nás o ne pripraví, ak nezasiahneme. Patrí k pravidlám vedenia takej vojny (možnože by to aj z Liptovského Mikuláša bolo až sem počuť, alebo možno tam odtiaľto). Patrí k pravidlám vedenia takej vojny, že tí, ktorí sa opovážia, ktorí sa opovážia, dámy a páni, si niečo takého všimnúť alebo nedajbože proti tomu niečo aj spraviť, budú vystavení pokrikom, budú vystavení tajomnému jednotnému mlčaniu, budú vystavení mediálnemu tlaku, rôznym formám osočovania, znevažovania, spochybňovaniu, budú vystavení hlbokomyseľným úvahám kvázi analytikov, neprekonateľných ignorantov alebo posmeškom. To je munícia, ktorá sa v tomto druhu vojny používa. Jej zbraňami sú napríklad fámy, šuškanda, polopravdy, lož a ich nosičmi sú noviny, literatúra vhodne upravená, rádio, rozhlas, film, televízia, internet. Jej vojakmi sú účelovo pôsobiaci alebo nevedomí redaktori, humoristi, politológovia, analytici, publicisti, prognostici, dokonca aj veštci, samozrejme politici či ich hovorcovia. Je to moderná forma vedenia vojny. Ale jej technológia je dokonale prepracovaná. To vám garantujem. Nie je lacná, ale je vždy lacnejšia než klasická vojna. Je menej nápadná, vždy sa dá poprieť, neničí hodnoty, o ktoré sa usiluje. Ale je žravá, agresívna, a než sa nazdáte, tak štát, ktorého ste občanom, už nie je váš. Ale čí bude, to sa nedozviete. A čo je takmer neuveriteľné, poskytne útočníkovi ešte aj dobrú ochranu mienkou svetovej verejnosti, ktorá by ako samozrejmosť mala patriť obeti tejto agresie. Môže trvať mesiace, môže trvať roky. Ale ak si dovolíte závislosť od informácií z cudzích rúk, o váš osud bude postarané. Pochopiteľne je to cesta lákavá, a to nielen pre iredentisticky orientovaných novodobých politických dobrodruhov. Veď nespôsobuje žiadne hrubé ani očividné deštrukcie materiálnych objektov s ťažko odstrániteľnými následkami, ani straty na životoch alebo šokujúce poškodenia ľudského organizmu či životného prostredia. Je to lákavá hra pre intelektuálne zdatných, finančne dobre podporovaných politikov i architektov spoločnosti. Tento návrh, ktorý pán Dubravay predkladá, nie je žiadnym krokom späť. Je len zákonitou reakciou na existujúci stav v horúcich hlavách bažiacich po cudzích územiach. Pokiaľ nebudú k dispozícii dostatočné a vierohodné záruky bezpečnosti Slovenskej republiky, pokiaľ bude existovať potenciál agresivity kotviaci v poškuľovaní po revízii hraníc v strednej Európe prezrádzaný v sem-tam zachytených  citátoch známych politikov, máme povinnosť starať sa o bezpečnosť vlastnej republiky. Preto tento zákon podporím a prosím o to aj vás. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)