Záhumenský, Marian, poslanec NR SR (2011-03-25):
Ďakujem, pán predsedajúci. Dobré ráno, ctené dámy, vážení páni, budem pokračovať vo včerajšom nedokončenom vystúpení. Niektorí ma nabádajú, aby som začal od začiatku, lebo myslím si, že niektorým treba niekoľkokrát zopakovať, čo tento zákon rieši a zrušením tohto zákona vlastne pod čo sa podpíšete, lebo vzťah v reťazci potravinár – obchod je nevyvážený a myslím si, že s týmto sa stotožňujete asi všetci, že postavenie potravinárov je skutočne vo veľmi, veľmi zlej pozícii a že dominantné postavenie, ktoré obchod má, si dokáže do svojich zmlúv zapracovávať tie praktiky a tie podmienky, ktoré sa nedejú pri žiadnom inom tovare. Aby som nadviazal tam, kde som skončil, tak vlastne som chcel poukázať na to, že v médiách je veľmi veľa prezentácií, ktoré zavádzajú a hovoria nepravdy o tom, čo tento zákon vlastne zakazuje. Je to určitá platená kampaň obchodných reťazcov Zväzu obchodu, si dovolím úplne rovno povedať, lebo im nevyhovuje to, aby nejaký zákon určitým spôsobom zakazoval neprimerané praktiky, ktoré sa do zmlúv dostávajú. Ja som si vybral len dva články, ktoré nedávno boli publikované povedzme v týždenníku Trend pod názvom „Potravinové pobláznenie“, kde sa píše, v odseku za Maďarov sa doslova píše: „Nový zákon je striktnejší. Reťazcom napríklad zakazuje pýtať od dodávateľov peniaze za to, že rozvezú tovar dodaný do centrálneho skladu a nenútia ich voziť ho do predajní.“ Nenútia obchodné reťazce voziť tovar do predajní, lebo v zmluve jasne požadujú, aby dodávatelia dodávali tovar do veľkoskladov. To znamená, že ak toto je negatívum tohto zákona, tak obchodné reťazce vyslovene žiadajú dodávať tovar do veľkoskladov, aj keď veľakrát potravinári majú bližšie doviezť tovar do toho konkrétneho obchodného reťazca a považovať to za negatívum je minimálne úsmevné. A keďže miestom dodania je veľkosklad, tak ďalšia distribúcia tohto tovaru musí byť na náklady obchodného reťazcu. Je predsa jeho vec, kam ten tovar zavezie, ako ho zavezie, ako ho rozdistribuuje, predsa nemôže znášať náklady potravinár, ktorý dodá tovar na dohodnuté miesto, ešte aj to, aby ten tovar vyložil do regálu, čo sa často deje, a nebodaj ešte aby ho aj vyložil zákazníkovi do košíka. Ďalej sa napríklad konštatuje rozhovor s predstaviteľom Zväzu obchodu, kde hovorí, že nie je pravdou, že obchodné reťazce si pýtajú poplatky za budovanie nových predajní alebo za remodeling predajní. Tento predstaviteľ je aj zároveň predstaviteľom COOP Jednoty. Je pravda, že COOP Jednota túto praktiku nevyužíva. Ale ak to hovorí ako vysoký predstaviteľ Zväzu obchodu, tak nie je pravda, že tú praktiku nevyužíva povedzme TESCO alebo BILLA. Čiže ak hovorí za Zväz obchodu, kde vlastne TESCO je súčasťou zväzu, BILLA nie je súčasťou Zväzu obchodu, tak tieto obchodné reťazce využívajú praktiku, kde si nechávajú platiť za vybudovanie nových predajní alebo za remodeling starých predajní. Ďalšia veta, ďalší nezmysel. „Ak majú reťazce na nejaký tovar akciu, nesmú ho predávať za vyššiu cenu, ako ho kúpili.“ Čiže sa im nezakazuje len zisk z akciového tovaru, ale aj marža. „Nedodržanie spornej formulácie sa potrestá pokutou do 300-tisíc eur.“ Pozrime sa, čo hovorí zákon. K tomuto bodu zákon hovorí: „Predaj tovaru odberateľom za vyššiu cenu, ako bola dohodnutá cena dodaného tovaru v konkrétnej časovo vymedzenej propagačnej akcii.“ Aby sme to rozložili na drobné, čo to znamená. Ak sa dohodne akcia medzi dodávateľom potravín a obchodným reťazcom, tak býva praktika, že táto cena býva na pulte vyššia, ako bola dohodnutá cena. To znamená, že tento zákon zakazuje a toto je v záujme spotrebiteľa, ak je dohodnutá akcia, ktorú z veľkej časti znáša dodávateľ potravín a v drvivej väčšine plnú časť znáša dodávateľ potravín tak, aby to nebolo zdrojom mimoriadneho zisku, že hovoríme o akciovej cene, ale na pulte sa tá akcia nepremietne pre zákazníka, tak toto zákon zakazuje. To znamená, že nie je pravda, že mu zakazuje maržu, a nie je pravda, že mu zakazuje z marží aj zisk. Drvivá väčšina akcií, ktoré sa dejú v obchodných reťazcoch, idú nad nákupnú cenu. Drvivá väčšina akcií. A tieto akcie idú na úkor dodávateľa potravín. Čiže ak chceme informovať verejnosť prostredníctvom médií, tak by som poprosil, aby sme povedali aj B, čo to vlastne je, aby sme nepovedali, že zakazujú sa akcie. Tento zákon nezakazuje žiadne akcie. Ale ak hovoríme o akciách a akciových cenách, tak po prvé je v zákone stanovený limit 3 %, do ktorého sa musí zmestiť, a to, čo znáša dodávateľ potravín, a všetky ďalšie akcie sú dovolené každému obchodnému reťazcu, len sa na nich musí finančne podieľať. Len tie akcie musí znášať. Ak chce vykonávať ďalšie akcie, musí to finančne znášať. Nie je možné robiť bezbrehé akcie na úkor dodávateľa potravín, lebo to vedie k jeho likvidácii. Ďalšia veta v odseku proti spotrebiteľovi. „Obchodník po novom nebude môcť žiadať výrobcu, aby na vlastné náklady vykonával rozbor dodávaných potravín. No ak príde kontrola k obchodníkovi a zistí, že tovar v záručnej lehote je pokazený, majiteľ obchodu si nebude môcť škodu vymáhať u dodávateľa.“ Absolútny nezmysel. Absolútny nezmysel. Aby sme sa pozreli, ako to vlastne s kontrolou potravín je. Tento zákon nezakazuje kontrolu potravín. V bežnej praxi sa stáva, že obchodný reťazec predtým, než zalistuje dodávateľa do zoznamu dodávateľov, pošle svojich inšpektorov, aby skontrolovali prevádzku. To znamená, či je na primeranej technologickej výbave, či je na primeranej hygienickej výbave, či je čistota v prevádzke, či sú dodržané všetky zásady kontroly kvality, aký stupeň ISA má vo svojej prevádzke, aká je vystopovateľnosť dodávateľov, jeho surovín, aká je vystopovateľnosť rôznych tých šarží, ktoré sú atď. To znamená, robí si certifikáciu dodávateľa a častokrát túto certifikáciu znáša dodávateľ potravín. Ale v zmluve je stanovená kvalita, akú kvalitu musia spĺňať potraviny, ktoré dodávateľ dáva do obchodného reťazca. To znamená, že dodávateľ má všetky tie atribúty kontroly kvality, ktorú si už raz zaplatil, a čo zákon zakazuje, je, že ďalšie skúmanie kvality obchodníkom na náklady dodávateľa. Obchod má právo si kontrolovať kvalitu dodávaných tovarov, má právo vrátiť tovar, pokiaľ nespĺňa požadované parametre, a tieto všetky musí znášať dodávateľ, ale ak si chce kontrolovať, či to, čo je v zmluve dohodnuté, spĺňa náležité parametre, musí to robiť za svoje peniaze. To znamená, že ak my povieme verejnosti, že zákon zakazuje kontrolu kvality a, nedajbože, ohrozuje ich zdravie, toto nie je pravda. Je to hrubé zavádzanie. Zákon nezakazuje kontrolu kvality, vykonáva sa kontrola kvality, každý dodávateľ potravín má svoj zoštandardizovaný spôsob kontroly kvality, certifikácií a tak ďalej, je dohodnuté, čo všetko musia potraviny obsahovať, a ak si to chce obchodník kontrolovať, tak si to musí zaplatiť. Lebo takúto kontrolu si dodávateľ potravín neobjednal, nejednal o cene, nejednal, kde tá kontrola bude vykonávaná. To je presne to, ako keby ste si kúpili nové auto, kde výrobca áut má presne stanovené štandardy kvality, má celý systém vypracovaný až do finálneho výrobku. Vy si ho kúpite a necháte si skontrolovať, či tie parametre, ktoré sú deklarované, to auto spĺňa. A necháte to zaplatiť výrobcovi auta. Nikoho to z nás ani nenapadne. Prečo to vykonávame v potravinách? A prečo sa čudujeme a hovoríme verejnosti, že zakazujeme kontrolu kvality. Je to presne to isté, len v inom tovare a pri predaji áut nie je dominantné postavenie žiadneho výrobcu v takom postavení, ako je pri potravinách.