Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2018-06-21):
Ďakujem veľmi pekne. Bolo to v auguste 2014, keď sme stáli na východnom Slovensku pred jednou z týchto spaľovní a na jednom z prvých protestov, ktoré potom vošli do mediálnej histórie pod názvom biomasaker a trvajú dodnes. A to, čo sme pred tou spaľovňou videli, neboli konáre pozbierané okolo cesty, nebolo to žiadne zbytkové drevo, neboli to odrezky, bola to krásna veľká guľatina, z ktorej mohol byť nábytok, alebo ktorá mohla byť stále v lese. A dôvod, prečo tam tá guľatina bola, prečo sa táto guľatina štiepkuje a prečo sa z nej vyrába namiesto nábytku, čo by bola aspoň trochu užitočná vec, prečo sa z nej vyrába elektrická energia, je nastavenie toho zákona, ktorý tu dnes opäť máme v Národnej rade. Vtedy sa táto novela začala písať v spolupráci niekoľkých členov Národnej rady a tretieho sektora ochranárov, hlavne teda z organizácie VLK a odvtedy sa v niekoľkých vlnách táto novela znovu a znovu objavuje v parlamente Slovenskej republiky a kým my sa tu o tom rozprávame, tak drevo mizne, drevo sa štiepkuje, drevo sa píli, drevo sa páli a vznikajú nové a nové elektrárne a tým pádom sa nafukuje ten argument, prečo by sme to mali nechať tak, ako to je. Celý ten nezdravý systém, na začiatku ktorého bola dobrá myšlienka, treba povedať, nabral tak obrovské rozmery, že dnes už mnohí z tých ľudí sa začínajú oháňať právnou istotou. Prevádzkovatelia týchto, týchto elektrární hovoria, veď my robíme to, čo nám dovoľuje zákon. Celé postavené na hlavu. Ja keď som tam stál pri tej guľatine pred tými štyrmi rokmi, som citoval knižku, ktorá, ktorá mi veľmi ovplyvnila detstvo, knižka sa volá Smrekáčik, napísal ju kamarát môjho otca v Považskej Bystrici a tá kniha je o tom, že každý strom má svoju vlastnú dušu v podobe malého človiečika, ktorá umiera, ak je strom vyťatý a za jedinej podmienky ostáva žiť a to vtedy, keď sa zo všetkého dreva urobí niečo s láskou. Obávam sa, že duše našich lesov umierajú jedna po druhej, lebo v tom, ako my zaobchádzame s tým, čo nazývame národným dedičstvom a národným pokladom, žiadna láska nie je a nie je v tom ani žiadny rozum. To drevo, ktoré sa dnes spaľuje v podobe drevoštiepky, slúžilo na to, aby nebol nafúkaný prach a sneh na cesty. Slúžilo na to, aby sa vietor lámal tam, kde môže nabrať príliš veľkú rýchlosť. Slúžilo na to, aby do vodných tokov nepadali veci, ktoré tam nepatria. Prirodzene tvorili rôzne porasty, zábrany v devastácii Slovenska na rôznych jeho miestach. Dnes vidíme, ako padajú aleje okolo ciest, vidíme, ako padajú vetrolamy, ako po jednom sa ničia brehy vodných tokov na Slovensku iba kvôli tomu, že tam stále rastie niečo, čo sa dá zoštiepkovať a spáliť. Nie je správne, aby dobrý zámer skončil zlými výsledkami. A ak s tým chceme niečo urobiť, tak stačí sa vrátiť naspäť k tomu, čo sme povedali na začiatku. Nech sa elektrika vyrába spaľovaním odpadu. Je to tak ťažká veta? A ak prevádzkovatelia týchto elektrárni tvrdia, že oni robia iba to, čo im dovoľuje zákon, potom ten zákon je potrebné zmeniť. Tak jednoduchá logika za tým celým je. Len to by za tým nemohla byť finančná sila ľudí, ktorí v prvom rade myslia na svoje vlastné vačky, v druhom rade myslia na vačky svojich kamarátov a až nakoniec myslia na niečo, čomu sa hovorí spoločenská zodpovednosť. Za každý kúsok tej štiepky neplatíme iba to, čo spomínal pán predkladateľ na začiatku, že nie je to len o tom, že to zaplatíme z našich vrecák ako ľudia, ktorí platíme za elektriku, to je jedna zvrhlosť celého tohto systému, ale my si vytvárame obrovský ekologický dlh, na základe ktorého nám krajina vysychá, vodné toky nie sú poriadne regulované, na základe ktorého lesy nevsakujú toľko vody ako kedysi a tento ekologický dlh popritom, že budeme splácať všelijaké iné dlhy, ktoré na Slovensku máme, budú splácať generácie po nás. Ja pevne verím, že sa konečne nájde odhodlanie aj na strane koaličných poslancov, že tí, ktorí si hovoria národní, sa začnú národne správať, že tí, ktorí hovoria o dreve ako našom sociálnom, ako o našom národnom poklade, ho začnú chrániť a že sa konečne dostaneme do situácie, kedy sa nebude, a hovorím to dnes už druhýkrát, pozerať na to, kto je napísaný na košieľke nejakej novely zákona, na prebale, ale sa začne pozerať na to, aká je jeho pridaná hodnota. Neverím tomu, že keby som išiel po jednom poslancovi koalície tejto vlády a opýtal sa ho, či je normálne, aby buk, ktorý je trikrát širší ako poslanec Krupa, bol zošrotovaný v drevoštiepke a spálený na energiu, že by mi povedal, že je to v poriadku. Napriek tomu sú to veci, ktoré sa dejú. Ako je to možné? Komu to slúži? Koho je to záujem? Je dobré porekadlo na chodbách tohto parlamentu – „pán minister Žiga je vysmiaty, guľatina ohrozená“ -, ale nemalo by to tak byť. Nemali by sme žiť v krajine, kde jedno meno je synonymom vyrúbania každého možného kubíku pre vlastné obohatenie. A keď to nie je on, sú to iní. Dnes po Bratislave na traktoroch idú farmári. Ak budeme pokračovať tak, ako robíme doteraz, nabudúce to budú lesníci a potom ochrancovia. Kto všetko musí do Bratislavy prísť, aby sme začali myslieť na to, čo je naše vlastné životné prostredie a čo nám umožňuje zdravý a dobrý život? Jedna z vecí, ako môžme začať, je schváliť túto novelu, preto dúfam, že za ňu zahlasujete aspoň tí, ktorí tu sedíte a tí, ktorí to máte možnosť povedať kolegom, že im to poviete. Ďakujem veľmi pekne.