M. Sabolová, poslankyňa: (2002-05-22):
Chcem ešte upozorniť na to, čo je pre mňa také zaujímavé, prečo ten druhý zákon o meste Košice, ktorý o chvíľu budeme prerokúvať, má tieto odlišnosti. Obidva zákony by mali mať jeden kľúč na počty poslancov v mestských častiach alebo aspoň podobný nemôže byť zákon o Košiciach na 500 poslancov, zákon o meste Bratislave na tisíc poslancov, to je najmenší počet. Zdá sa mi, že počet poslancov traja, a to aj v obecnom zákone, zákone o obecnom zriadení si myslím, že nie je dobrý, pretože traja poslanci v malej mestskej časti, to je rodinný klan a nemôže to byť, už dvaja sú nadpolovičná väčšina a myslím si, že to nemôže prospievať. Ten počet 7 až 9 poslancov alebo 9 poslancov, ako bol doteraz, myslím si, že bol vhodný aj pre tie malé mestské časti a dával objektívny názor na dianie v obci. Potom v jednom zákone ideme riešiť mestského kontrolóra na isté obdobie, ak sa pripravil zákon o Košiciach podľa zákona o Bratislave, tak sa povyťahovali z neho len nejaké časti. Potom, ak hovoríme o počte poslancov v mestskom zastupiteľstve Bratislave 41, v Košiciach 40, buď chceme rozlíšiť tieto mestá, a preto stanovujeme iný kľúč, ale to mal byť potom kľúč od počtu obyvateľov, čiže o tom by bolo treba diskutovať a možno aj treba diskutovať, či je dobré zmeniť v zákone o týchto dvoch zákonoch voľbu a odvolávanie prednostov alebo sa treba riadiť podľa toho, ako hovorí všeobecný zákon o obecnom zastupiteľstve, alebo aj v zákone o obecnom zriadení, pardon, o obecnom zriadení treba túto voľbu zjednodušiť a urobiť z nej priame voľbu a vymenúvanie a odvolávanie starostom alebo primátorom. Čiže bolo by dobré možno aj pred hlasovaním, aby sme došli k nejakej dohode, a ak posunieme návrhy zákonov, tak ich posunúť obidva, ale minimalizovať len na to, to, čo by sme došli ku konsenzu, a tu poviem aj konsenzu koalično-opozičnému, pretože všetci žijeme v týchto mestách a boli by sme radi, aby naše problémy a starosti boli v meste riešené vecne, a nie politicky. Ďakujem pekne. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem, pani kolegyňa, za vaše vystúpenie. Dámy a páni, vítam žiakov Ôsmej športovej základnej školy Zarevúca Ružomberok, ktorí prišli na exkurziu do nášho parlamentu. (Potlesk). Dúfam, že ako budúci športovci budete sa tak pripravovať, aby ste tejto našej republike urobili v budúcnosti zopár toľko krásnych chvíľ ako naši hokejisti. (Potlesk.) Ďakujem. Teraz dávam slovo poslancovi pánovi Romanovi Hofbauerovi. Nech sa páči, pán kolega, máte slovo. R. Hofbauer, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážené dámy, vážení páni. Začnem troška zoširoka a bol by som rád, keby ste boli trošku trpezliví, a pán predsedajúci takisto. M. Andel, podpredseda NR SR: Prečo by som mal byť netrpezlivý, pán kolega? R. Hofbauer, poslanec: Aby ste ma neupozorňovali ako niektorí iní podpredsedovia. M. Andel, podpredseda NR SR: J a nie. Ja som demokrat. Nech sa páči, rozprávajte. R. Hofbauer, poslanec: Ďakujem. Som rád. (Potlesk.) Vážené dámy, vážení páni. Keď zanikala rakúsko-uhorská monarchia a vznikalo Československo ako samostatný štát, z regionálneho mesta Prahy sa stalo hlavné mesto nového štátu. Jeho pozícia sa zásadným spôsobom zmenila, a to aj prvými prijatými zákonmi, ktoré menili pozíciu rakúsko-uhorskej šľachty, cirkví a všetkých ostatných organizácií a väzieb a toto sa plne premietlo aj do reštrukturalizácie Prahy ako hlavného mesta nového štátu. Treba povedať, že Praha mala to šťastie, že disponovala kvalifikovaným a múdrym ľudským potenciálom, múdrymi ľuďmi, ktorí sa cítili Čechmi a ktorí vedeli, že Praha je ich mesto. A podľa toho Praha sa aj vyvíjala. Mestské parky neboli rušené, ale zveľadené, šľachtické záhrady boli sprístupnené občanom a premenené na mestské parky, štátom vyvlastnené šľachtické paláce boli premenené buď na múzeá, galérie, kultúrne inštitúcie, alebo na vládne inštitúcie. Nejdem pripomínať históriu Černinského paláca, ktorý bol katastrofálnym spôsobom zdevastovaný za predchádzajúce obdobie a ktorý za prvej Československej republiky sa stal skutočným skvostom, opäť skvostom, pretože ako skvost aj bol vybudovaný vrátane Pražského hradu. Bratislava takéto šťastie pri svojom vývoji nemala. Stala sa hlavným mestom socialistického štátu, ktorý bol ale v rámci federácie, a teda právomoci boli veľmi ohraničené. Po roku 1989 - 1990, keď situácia sa zmenila a začal sa meniť aj pohľad na Bratislavu ako na hlavné mesto Slovenska, zvažovalo sa prijatie nového zákona o Bratislave, ktorý sa pripravoval v tomto hektickom období rokov 1989 - 1990. Hodno pripomenúť, že tento zákon sa pripravoval pod egidou vtedajšej vlády a vtedajšieho ministra vnútra, ktorý bol gestorom pre tento zákon. Bol ním Anton Andráš. Zákon bol vypracovaný, tak ako to niesla pečať doby, so všetkými neduhmi: čím viac mestských častí, tým viac demokracie, a tým lepší rozvoj mesta. No a aby Bratislava nezostala v hanbe, tak Košice z tohto zákona odkukali, čo sa len dalo, a treba povedať, že odpozorovali práve to najhoršie. Keď Bratislava porodila 17 mestských častí, Košice museli Bratislavu dobehnúť a predbehnúť. Just ich budeme mať 22. Ani jedno, ani druhé sa neukázalo ako šťastné. Dámy a páni, ešte dramatickejší rozvoj mesto zaznamenalo po svojom ustanovení za hlavné mesto štátu po roku 1993, keď vedenie mesta nezobralo na vedomie fakt, že ide o hlavné mesto Slovenska. Bratislava sa stala kolbišťom rivalizujúcich strán vtedajšej opozície a v plnej miere sa to prejavilo do rozvoja mesta. Bol by som rád, keby tu prítomný bývalý primátor pán Kresánek vysvetlil prítomným poslancom, z akého dôvodu za jeho vlády prišlo ku zrušeniu bez náhrady takých koncepčných inštitúcií, ako bol Útvar hlavného architekta a pozícia hlavného architekta, z akého dôvodu prišlo ku zrušeniu koncepčnej inštitúcie Útvar dopravného inžinierstva a rozvoj Bratislavy ako hlavného mesta štátu sa dostal na úroveň toho, čo sa na úrovni mestských poslancov navrhne, odsúhlasí a prijme. Po slovensky povedané, čo lobistické skupiny presadia, ako si mestských poslancov kúpia, zaplatia a či im to stojí za to. Mestským poslancom to spravidla za to stojí. Ako mesto vyzerá, môžete sa presvedčiť na vlastné oči, keď historické objekty sa prestavujú spôsobom, aký nemá obdobu v žiadnom civilizovanom štáte. Spomeňte si na hystériu okolo obnovy Rezešovho domu v Banskej Štiavnici, keď prišlo ku odstráneniu vnútorných častí objektu, ktorý hrozil zrútením, ak by sa ho Rezeš neujal, tak je dnes z neho ruina a nie je o čom sa baviť. Vtedy z to bola rozpútaná obrovská kampaň aj v nadväznosti na to, že išlo o predvolebné obdobie, nuž tak sa pozrite, akým spôsobom sa napríklad obnovujú budovy na bratislavskom podhradí, kde renesančno-klasicistický dom bol nadstavaný o tri poschodia, bola mu nadložená strecha, ktorá pripomína cylinder na hlave baču, kde na Michalskej ulici renesančný domček vedľa Segnerovej kúrie má nadstavbu, ktorá pripomína holubník asi s 15 vikiermi. Nuž tak takéto kroky sa v žiadnom civilizovanom štáte nemôžu udiať, pretože existuje kultivovaný, civilizovaný Mestský úrad správy pamiatok a koncepcia rozvoja mesta, kde sa má budovať to, čo sa má budovať, a kde sa nemá budovať to, čo sa nemá budovať. Kde sa stanovujú regulačné čiary ulíc, námestí, regulačné čiary ríms a výškovej úrovne zástavby. Kto tomu neverí, nech sa presvedčí, napríklad v švajčiarskych mestách. Toto všetko bolo zdegradované na úrovni mesta Bratislavy a hlavnou živnosťou mestského zastupiteľstva a mestských poslancov sa stalo rozpredávanie. Rozpredáva sa všetko. Rozpredávajú sa parcely, budovy, prieluky, námestia, ulice, nábrežie. Bratislavské nábrežie je rozpredané. Ak sa to niekomu zdá čudné, je to tak. Medzi nábrežnou komunikáciou a medzi hranou Dunaja prakticky celé územie je rozpredané. Ostane tam jeden chodníček, a nie mestská noblesná promenáda hlavného mesta pri dunajskom veľtoku. Toto nie je vývoj dickensovského kapitalizmu, toto je ešte preddickensovské obdobie. Pretože takéto čosi sa nedeje v žiadnom civilizovanom štáte na svete. Absolútne v žiadnom. Možno v Thajsku áno, ale v Európe nie. Dámy a páni, tento stav mestským poslancom vyhovuje. Vyhovuje. Bodaj by nevyhovoval a pokiaľ sa nezmestí toto rozpredávanie do normálneho štandardu, tak sa siaha po osobitných metódach. Napríklad rozpredaj Zámockej ulice prostredníctvom Zámockej spoločnosti, ktorú založilo mesto so svojimi niektorými poslancami, kde miliardový majetok sa prilieval z majetku mesta do rúk súkromných osôb. Tie to následne predali lučeneckej firme a tá tam realizuje obludné stavby, môžete si ich pozrieť aké. Bez rozmeru, bez meradla, priamo na podnoží národnej kultúrnej pamiatky Bratislavského hradu. Horná časť Zámockej ulice, to sú z hranolčekov, z dosiek a sadrokartónu postĺkané búdy, ktoré zodpovedajú štandardu projektantov z Lučenca. Nechcem Lučenčanov urážať, pretože hlavná ulica vyzerá veľmi dobre, ale to, čo splodili na Zámockej ulici v blízkosti národnej kultúrnej pamiatky Bratislavského hradu, tak to skutočne nemá z civilizačnej a architektonickej umeleckej stránky obdobu. Sú to paškvily. Hradný kopec, ktorý ochranári toľko zachraňovali ešte za období socializmu ako zelené pľúca mesta, sa premenil sa kameňolom. Kameňolom, kde sa ťaží žula, kde sa vylamujú gigantické skalné práce, aby sa tam budovali podzemné garáže pre obludné stavby. Pozrite sa, ako vyzerá budova oproti židovskej reštaurácii Chez David. To je obludný objekt, ktorý tam jednoducho nepatrí, ale ktorý tam bol vybudovaný, pretože tým, ktorí to schvaľovali, to zjavne za to stálo. Takže, dámy a páni, toto mesto sa vyvíja absurdným spôsobom, ktorý zodpovedá absurdnému zostaveniu jeho vedenia a jeho ambíciám. To, čo vedúci predstavitelia mesta majú vo svojich ambíciách, to sa realizuje a realizuje sa to formami, ktoré sú primerané ich úrovni a ich štandardu. A aby to prebiehalo ešte na veľkorysejšej úrovni, tak bola vymyslená koncepcia, že sa tu bude stavať metro. Bude sa tu stavať metro bezpochyby. Ale myslím si, že v prvých dvoch storočiach tohto tisícročia iba ťažko, pretože mesto s tak riedkou zástavbou a tak ohromným územím, jednoducho stavebne, dopravne a technicky metro neutiahne z prevádzkovo-ekonomickej stránky. Verte tomu, že je to pravda, čo hovorím, pretože roky prechádzali tieto dokumentácie mojimi rukami a viem, že k tomu, aby prišlo k výstavbe metra, mesto musí mať určitý štandard hustoty obyvateľov, nielen počtu obyvateľov, ale hustoty obyvateľov. Bratislava pri svojom charaktere zástavby to jednoducho nemá. Ale výstavba metra poslúžila na ďalší pláštik na založenie Metra, akciovej spoločnosti, čo je veľmi vydarená spoločnosť, pod ktorú sa previedli miliardové majetky mesta v najlukratívnejších polohách. Tieto majetky mesta sa previedli grátis. Na čele tejto organizácie stála a stojí manželka ministra spravodlivosti Marta Čarnogurská a táto organizácia disponuje právomocou rozhodovania o predaji, o disponovaní s týmto majetkom, rozpredávaní, poskytovaní, proste je to skutočne veľmi dobre zabehnutá obchodná organizácia. Jej výsledky vidieť takisto na rozvoji tohto mesta. Tak toľko mi dovoľte na úvod k novelám zákona, ktoré tu dostávame či už z pravej strany na Mestský požiarny zbor od pána Vavríka, alebo z ľavej strany mojej ruky od pána Bajana vo veci mestských poslancov. Domnievam sa, že zákon o Bratislave je hodno novelizovať, treba ho novelizovať a je viac ako akútne ho novelizovať, ale tam by malo byť novelizované aj niečo podstatne iné: kto je zodpovedný za koncepciu rozvoja mesta. To predsa nemôžu byť poslanci, ktorí sú zvolení, majú štyri roky na to, aby sa „napakovali“ a po nich potopa, pretože odídu z Bratislavy na Kysuce, Oravu, Spiš, Zemplín a kde kade inde, pretože Bratislavu neobývajú Bratislavčania. Bratislavčania sú tí, ktorí tu majú pochovaných starých rodičov. Ale súčasná Bratislava, to sú obyvatelia, ktorí prišli z celého územia Slovenska a ktorí na sviatky chodia domov. To je zásadný motív. Všimnite si pred Veľkou nocou, ako vyzerajú výpadovky z Bratislavy. Bratislavčania idú domov. Bratislava pre nich nie je domovom a podľa toho sa aj správajú. A toto by malo byť zohľadnené aj v zákone o meste Bratislavy ako o hlavnom mesta Slovenskej republiky. Nie celkom súhlasím s pani poslankyňou Sabolovou v tom, že zákon o Košiciach by sa mal odvíjať zo zákona o Bratislave. Košice je regionálne centrálne mesto podobne ako Banská Bystrica. Malo by mať iný štatút, iné právomoci, možno aj pružnejšie. A odkukávanie toho najhoršieho, čo v Bratislave vzniklo aj smerom do Košíc a smerom do Banskej Bystrice, myslím, že nie je dobré, pretože Bratislava sama osebe, myslím, postačujúco slúži ako dostatočný odstrašujúci príklad, že takýmto spôsobom vývoj hlavného mesta by sa v civilizovanom kultúrnom a intelektovo bohatom národe a štáte uberať nemal. Ďakujem za trpezlivosť s mojím pomerne dlhým vystúpením, ktoré zdanlivo nesúvisí s predkladanou novelou zákona, ale súvisí s ním v plnom rozsahu. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.) M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Vyhlasujem všeobecnú rozpravu o tomto bode nášho rokovania za skončenú. S faktickými, áno, prepáčte, samozrejme. Ospravedlňujem sa, dámy a páni. S faktickými poznámkami sa prihlásili štyria poslanci. Uzatváram možnosť podania ďalších prihlášok. Ako prvý má slovo pán poslanec Bajan. V. Bajan, poslanec: Ďakujem pekne, pán podpredseda. Ťažko povedať, čím začať, fakt je, že predpokladám, že pán kolega Hofbauer hovoril aj sčasti zo svojich skúseností ako primátor, takže predpokladám, že nejakú časť o tých poslancoch asi vie, o čom hovorí, ale vrátim sa k jednej veci. V časti s tým sa dá súhlasiť a tu nebudem naozaj konformný s mojím kolegom, lebo naozaj si myslím, že také inštitúty, ako Útvar dopravného inžinierstva alebo Útvar hlavného architekta by nemal zmiznúť z povrchu hlavného mesta. To sú naozaj inštitúcie, ktoré by mali mať pohľad celomestský, možno nadmestský a ten charakter rozvoja hlavného mesta by sa mohol zabezpečovať práve takýmito inštitúciami. Nehovorím, že tak usporiadanými, ako boli, ale naozaj ide o organizácie, respektíve útvary, ktoré by mali mať svoj priestor. Na druhej strane nemožno súhlasiť s tým, že Bratislava nemala šťastie na chytrých ľudí. Bratislava, nehovorím o funkcionároch, teraz aby som bol dobre pochopený, Bratislava má veľmi solídny potenciál na to, aby sa rozvíjala naozaj ako jedno moderné hlavné mesto. Na druhej strane nie je to chyba poslancov, že nebol zákon o hlavnom meste. Ja tvrdím, že žiadna vláda od roku 1993 nemala ambície urobiť nový zákon o hlavnom meste samostatnej republiky. To vyčítam každej vláde bez ohľadu na to, kto v nej sedel. Ale jednoducho je to neodškriepiteľný fakt. Druhá vec je, keď tá paralela Praha - Bratislava, ospravedlňujem sa, keď ideme trošku otvárať diskusiu možno nad rámec tejto novely, ale pravdepodobne takáto téma by si zaslúžila možno aj rozpravu v parlamente. Nech začneme hovoriť o Bratislave v tomto kontexte, v tomto čase, vždy budeme obvinení z bratislavocentrizmu. A v tejto chvíli si to trúfam povedať, žiaľ, vystúpil som vo faktickej, ja budeme pokračovať v záverečnom slovo. (Zaznel zvuk časomiery.) M. Andel, podpredseda NR SR: Pán kolega, presne tak, budete mať právo na záverečné slovo. Pán poslanec Kresánek, nech sa páči. P. Kresánek, poslanec: Ďakujem za slovo. Ja sa obmedzím v reakcii len na to, ako ma pán poslanec Hofbauer vyzval. Ja sa v podstate stotožňujem s ním, že Útvar hlavného architekta a Útvar dopravného inžinierstva boli inštitúcie, ktoré mali svoju kontinuitu, boli dosť dôležité, nechcem teraz rozvádzať do detailov, ako došlo k ich zrušeniu. Pravdupovediac som nevetoval tento návrh zo strany mestského zastupiteľstva, ale má pravdu pán poslanec Hofbauer v tom, že museli by byť tieto inštitúcie v zákone trošku inak postavené, pretože ony boli vlastne akademickými inštitúciami. Ich návrhy boli poradné a tak ďalej, boli do podklady pre rozhodovanie, napokon, v mestskom zastupiteľstve, respektíve na odborných útvaroch magistrátu, a fakt je, že postoj poslancov, napokon aj časti odbornej verejnosti k týmto dvom inštitúciám vychádzal aj z niektorých negatívnych faktorov, ktoré tam boli. Konkrétne sa tam dialo veľmi veľa súkromnej práce nielen po pracovnom čase, ale aj počas pracovného času a tak ďalej. Tieto negatívne stránky veci nakoniec zavážili, prečo tieto dve inštitúcie boli zrušené. Pri istom dobrom legislatívnom rámci by pravdaže takéto podklady mohli byť vyrábané aj na objednávku. A malo by to byť do veľkej miery aj ekonomickejšie. Čiže to sú dôvody, ktoré viedli napokon k zrušeniu týchto dvoch útvarov. Boli tu isté nedobré skúsenosti a isté tendenčnosti zo strany týchto dvoch inštitúcií. Ale to je, samozrejme, debata na dlhšie. Prihováram sa za to, keby mali existovať, tak potom presne v nejakom legislatívnom rámci, aby ich rozhodovanie mali aj istú váhu a istú záväznosť. Už len jeden detail, že spomenuté dve stavby, o ich znetvorení by som povedal aj ja dosť negatívneho, že je tomu tak. Je to alibistické možno, ale musím povedať, že sa to udialo neskôr, ako som to ja mal možnosť ovplyvniť. Ďakujem. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Slovo má pani poslankyňa Tóthová. Pardon, Sabolová.