Sopko, Miroslav, poslanec NR SR (2019-04-03):
Vážení kolegovia, dovoľte mi teda viac sa venovať predmetnému návrhu zákona v tejto časti, najmä preto, lebo rozpráva slúži k tomu, aby sme viedli dialóg, a budem veľmi vďačný za prípadné faktické poznámky, kde si môžeme určité veci vysvetliť. Konkrétne tento návrh zákona na prvý pohľad možno v niektorých vzbudzuje oprávnené obavy, že čo to my vlastne chceme zakázať, ale popravde a úprimne, už dnes je v platnosti, vyše desať rokov v platnosti vyhláška o základných školách, kde je stanovený zákaz využívania mobilných telefónov počas vyučovania. Každopádne medzitým doba pokročila a celkovo rozsah zariadení sa tým pádom aj rozšíril, čiže z tohto pohľadu považujem za potrebné, aby ak sa chceme baviť o akejkoľvek téme, som zástancom jasného a presného určenia, čoho sa konkrétne zákazy alebo konkrétne pravidlá majú vždy týkať. Preto v konkrétnom tomto návrhu hneď v prvej časti, tak ako je to aj uvedené v dôvodovej správe, je vyšpecifikované, o aké druhy elektronických zariadení ide. Vzhľadom k tomu, že podstatou tohto návrhu je aj zakázanie používania určitých zariadení, samotný pojem elektronického zariadenia je definovaný aj odkazom na príslušné ustanovenie zákona č. 351/2011 Z. z. o elektronickej komunikácii v znení neskorších predpisov, ktoré túto problematiku komplexne rieši. Ide o to, že naozaj v súčasnej dobe máme rôzne druhy zariadení nielen mobilných telefónov, ale skôr smartfónov, čiže to sú tie chytré telefóny, potom jednotlivé druhy fabletov, tabletov a iných prenosných zariadení. Zároveň aj čoraz častejšie sú, čoraz častejšie sú smart watch a iné veci, ktoré naše deti nosia už so sebou do školy, a prakticky sa to realizuje práve v tom, že odvádzajú tú pozornosť. O čo mi ide? Aby som jednoducho dal ten, ten jednoducho, tak určitý právny rámec. Možnože ste to zachytili, možno nie, ale minulý rok, koncom roka českými médiami prešla taká informácia o tom, že mnohé školy, tak ako je to aj u nás na Slovensku, majú určitú formu obmedzení zakotvenú v školských poriadkoch. Práve v Českej republike došlo k pomerne veľmi širokej diskusii, ktorá vyvrcholila na základe inšpekcií, českej inšpekcie k tomu, že tým, že nemajú konkrétne tento zákaz zadefinovaný v určitom legislatívnom rámci konkrétneho zákona, tak žiadali a dali to aj do opatrení konkrétnych škôl v rámci inšpekcie, že jednoducho odstrániť tento typ zákazu, čo ja považujem za zásah jednak aj do autonómie školy, ktorá sa má o tom celkovo mať právo vyjadriť, rozhodnúť a po dohode, čo je tiež podstatné, aby tá dohoda tu bola, aj zaviesť konkrétne pravidlá hry tak, ako by to malo aj byť. Určite ste aj počuli, aj podstatne ešte skôr o tak často v médiách spomínanom zákaze, ktorý prešiel vo Francúzsku. Ja som si podrobne pozrel aj konkrétny francúzsky návrh zákona. V niektorých oblastiach nie je taký striktný tento náš návrh, ako ten francúzsky, a navyše, tak ako som uviedol aj v úvodnom slove, tento zákaz nemá platiť absolútne, čo so sebou, samozrejme, vyvoláva množstvo otázok. Každopádne k jednotlivým výnimkám, ktoré tam sú, poviem len to, že som zohľadňoval, a teda zohľadňovali sme pri tvorbe tohto konkrétneho návrhu zákona najmä prípady, keď je nevyhnutné použiť elektronické zariadenie na privolanie pomoci v prípade ohrozenia zdravia alebo života človeka. Potom sme brali do úvahy aj dieťa so zdravotným znevýhodnením alebo žiaka so zdravotným znevýhodnením, pokiaľ elektronické zariadenie nevyhnutne slúži na zabezpečenie špeciálno-výchovno-vzdelávacej potreby, a toto všetko sme robili práve na základe komunikácie aj s jednotlivými aj učiteľmi, aj rodičmi. Čiže nie je to niečo, čo vzniklo od zeleného stola. Zákonu samotnému predchádzala komunikácia so všetkými týmito skupinami a samozrejme uznávam aj to, že majú na to rôzny názor. V konečnom dôsledku si ale musíme uvedomiť, že dnešná moderná doba so sebou priniesla tak výrazný, tak veľmi výrazný rozmach týchto zariadení a ich veľmi silný vplyv na najmä mladú generáciu, ale aj na nás dospelých, že si musíme o nich aj povedať pravdu, ako to v skutočnosti je a aké sú výsledky aj rôznych výskumov, kde už môžeme hovoriť o vedeckých štúdiách, ktoré nám vedia zadefinovať nomofóbiu alebo napríklad taký phubbing. Najprv k tomu phubbingu. Možnože neviete, možnože viete, o čo ide. Phubbing je chovanie, kedy jednotlivec pri stretnutí prehliada iné osoby a radšej sa venuje svojmu elektronickému zariadeniu. Tento novotvar má ináč zaujímavú históriu. Vznikol počas jednej reklamnej kampane agentúry McCann v Melbourne v Austrálii, čiže išlo o taký zvláštny lexigrafický pojem, vychádzal zo slova phone, telefón a snubbing, urážavá nevšímavosť. Ináč snubbing je tiež jedna choroba modernej doby. Tá urážlivá nevšímavosť, myslím, že aj tu častokrát na ňu narážame. Takže konkrétne sa tejto téme potom venovali aj v Spojených štátoch amerických. Výskum, ktorý bol podľa profesora, teda na univerzite vo Swansea, Phila Reeda, uskutočnil výskum, ktorej 46,3 % respondentov tvrdilo, že partneri sa presne takto chovajú a 22, 6 % oslovených sa priznalo, že práve takáto forma komunikácie vyvoláva v ich vzťahoch vážne problémy. Samotný profesor Reed uvádza, že príznaky phubbingu majú mnohé styčné body až pomaly na hranici, teda správajú sa títo ľudia skôr ako narkomani, čiže bez tohto svojho mobilného zariadenia alebo elektronického zariadenia vykazujú abstinenčné príznaky. Čo je však ešte vážnejšie, je, že v dnešnej dobe už môžeme hovoriť, rôzne štúdie to potvrdzujú, o nomofóbii. To je zase skratka od „no-mobile-phone-phobia“. Najviac sa tomu momentálne venoval profesor Baylorskej univerzity James A. Roberts, dal si dokonca tú námahu a vyčlenil príznaky závislosti, ktoré platia rovnako pri týchto elektronických zariadeniach, hlavne s dôrazom na mobilné telefóny a smartfóny a porovnával ich aj s inými zdrojmi závislosti. Nechcem veľmi zdržiavať a zamestnávať vašu pozornosť, tieto veci sa dajú nájsť, zdokladovať, každému poskytnem ako tieto veci. Konkrétne on zadefinoval 6 znakov nomofóbie s tým, že prichádza aj s určitými spôsobmi ako sa pred týmito alebo touto, týmto druhom závislosti brániť. Rovnako v ďalšej štúdii Adam Alter, ktorý vyučuje na newyorskej univerzite Stern School of Business, ktorý odporúča konkrétnych 5 krokov, akými sa môžeme zbavovať alebo jednoducho dosiahnuť určitý digitálny detox. Ako tento pojem tiež začína byť dosť častý a často sa s tým stretávame. Samotné opatrenie obmedzovať tieto elektronické zariadenia sa uskutočňuje nielen podľa toho celého francúzskeho zákazu, ktorý tiež má v sebe, to sa nie vždy v médiách písalo, má aj tiež svoje výnimky. Napríklad tam je tiež umožnená, použitie elektronického zariadenia v prípade, ak ide o ohrozenie zdravia, ale nerieši konkrétne prípady žiakov, ktorí sú zdravotne znevýhodnení, alebo sú, skrátka, majú svoje špeciálne vzdelávacie potreby a pre nich toto zariadenie slúži aj ako veľmi užitočná pomôcka. Kvázi k tomu ale poviem ešte jednu takú vec z praxe. Je na diskusiu a ja som veľmi vďačný z tohto miesta aj napríklad časopisu Dobrá škola, ktorý o tomto probléme, respektíve o tomto návrhu zákona dal aj status, kde dal konkrétne znenie, kde sa k tomu mohli ostatní ľudia vyjadriť. Bolo to rozdelené, celá tá diskusia do dvoch skupín a paradoxom bolo, že buď si ten zákon úplne neprečítali ľudia, čo sa bežne stáva, alebo najviac výhrad mali práve riaditelia škôl alebo učitelia, kde majú ošetrené práve tieto pravidlá hry ako tieto zariadenia užívať. Menej sa už vyjadrovali tí, o ktorých ale vieme, že sú, ktorí tieto pravidlá nemajú, respektíve v minulosti ich mali, ale postupne aj pod tlakom rodičov, ktorí sú dostatočne právne zdatní, pomaličky aj ustupovali, až ustúpili. Je to totiž vec, ktorá naráža, tak ako je to aj v dôvodovej správe uvedené, konkrétne na ústavné právo, vlastníctvo určitej veci, a preto sme sa snažili ošetriť to tým spôsobom, aby sme jednak uľahčili školám, ktoré si zakomponujú potom presnejšie pravidlá v svojich školských poriadkoch, akým spôsobom sa pred takýmito tlakmi brániť. Pretože úprimne, prečo by mali jednotlivé školy si nechávať vypracovať právne analýzy a ísť až tak do hĺbky a byť stále pripravení na argumentáciu pred rôznymi formami, keď je tu možnosť dať právny rámec? A toto je hlavným cieľom prečo s týmto návrhom zákona prichádzame. Ten zákon je právny rámec a zároveň umožniť presnejšie veci nastaviť samotnej škole. De facto takto to bolo aj v samotnom Francúzsku, kde tiež len otočili ako keby o 180 stupňov pôvodné nastavenie zákona, kde najprv bola táto možnosť len v rovinách školy. Teraz zo zákona je to ten zákaz, ale sú tam jednak výnimky a jednak možnosti ako vyprecizovaním pravidiel v školskom poriadku stanoviť pravidlá hry. A podľa mňa tým by sme mali začať. Mladí ľudia v školách by sa mali naučiť, že tieto zariadenia sa dajú používať, mali by sa vedieť učiť s nimi narábať efektívne, ale vždy by sa malo pozerať aj na to, k čomu vedie ich prílišné používanie, aké negatívne dôsledky to môže spôsobiť a predovšetkým aby vedeli, že stanovením pravidiel hry tak to jednoducho potom funguje aj v ďalšom živote. Veď vieme, že v mnohých firmách, v mnohých zariadeniach sú tieto veci obmedzené. Samozrejme, tiež viem, že je to opozičný návrh a prichádzam s ním práve preto, lebo chcem rozprúdiť diskusiu o tomto konkrétnom opatrení, ako aj o tom, že máme tu už niekoľko rokov dielo významného psychológa a zároveň aj výskumníka Manfreda Spitzera, ktorý sa venoval digitálnej demencii a kyberchorobám, kde uvádzal v týchto knihách množstvo a množstvo konkrétnych dát a výskumov, že je tu jednoducho problém, ktorým reagujem, podľa mňa legislatíva má reagovať na zmeny doby a má aj zároveň vždy prichádzať s riešeniami, ktoré sú k prospechu nejakého verejného záujmu. A podľa mňa je verejným záujmom, aby sme chránili najmä tých najmladších, pretože je jasné, že v čím mladšom veku dochádza k nadmernému používaniu čohokoľvek, tak vytvárajú sa tým pádom aj závislosti. Práve ten mozog, ktorý je vo vývoji, a jednoducho celá tá nervová sústava pri zasiahnutí toho, že skrátka prestávajú mať nad tým kontrolu, ale ich to úplne ovládne. A buďme úprimní, ako sa to dotýka aj nás, používanie týchto elektronických zariadení, či sme natoľko pevní a silní, že si vieme povedať dosť, že si vieme tieto veci udržať v určitej zdravej kontrole, práve preto, že to dopadá práve na tieto deti, by sme mali vždy dávať také pravidlá hry, ktoré budú v ich prospech. Ale samozrejme nepopieram, že musí to byť vždy spojené aj s prevenciou, musí to byť spojené aj s didaktickým pôsobením, s potrebou metodikou a s tým, že jednoducho tieto konkrétne elektronické zariadenia sa majú používať vždy s rozumom. Takže preto je tu tento návrh zákona a ja verím, že možnože sa ešte tá diskusia rozprúdi. Ďakujem za pozornosť.