V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-05-12):
Ľ. Navrátilová, poslankyňa: Ďakujem za slovo. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, že úžera je zjavná na Slovensku, ktorá ochudobňuje istú časť obyvateľstva, je fakt nepopierateľný. To, že sa pán kolega snaží riešiť tento problém, je mi fakt zrozumiteľný, ale spôsob, akým to chce urobiť, je pre mňa krajne neprijateľný. Zasahuje totiž do už právne upravených občianskoprávnych a obchodnoprávnych vzťahov. Ignoruje skutočnosť, že v rámci platnej legislatívy je potrebné rozlišovať zákony vyššej právnej sily, ako je Občiansky zákonník a Obchodný zákonník, a zákony nižšej právnej sily, čo sú špeciálne právne normy. Predkladaný zákon je neprijateľný už len zo samotného predmetu úpravy uvedeného v § 1. Hovorí sa v ňom doslova, citujem: „Tento zákon upravuje niektoré občianskoprávne vzťahy a obchodnoprávne vzťahy súvisiace so zmluvou o pôžičke, výpožičke, o úvere a kúpnou zmluvou.“ Zásah do úpravy občianskoprávnych vzťahov v tejto oblasti je možný podľa mojej mienky len novelou buď Občianskeho zákonníka, alebo Obchodného zákonníka. Všetky tieto právne vzťahy sú totiž v oboch zákonníkoch riadne upravené a náležite ochránené. Podstatou týchto právnych vzťahov je právna premisa, že zmluvy boli uzavreté zrozumiteľne, vážne a nie v tiesni. Pokiaľ by niekto uzavrel zmluvu v tiesni, môže sa domáhať jej neplatnosti občianskoprávnym konaním. Pokiaľ je zmluva uzavretá v tiesni, musí byť vyhlásená za neplatnú. V civilnom konaní sa potom preskúmava, o akú tieseň a akej intenzity táto tieseň bola, keď dotyčná osoba uzavrela zmluvu. Sú to všeobecné ustanovenia Občianskeho zákonníka o zmluvách, a to sú § 37 až § 40 Občianskeho zákonníka. Tieto jednotlivé paragrafy hovoria o podmienkach, za ktorých vznikajú tieto právne vzťahy, ako má byť istý právny úkon spravený a kedy sa považuje právny úkon, ktorý niekto uzavrel, za neplatný. V zmluve o pôžičke alebo úvere je možno dohodnúť akékoľvek úroky. Keď sa však ten, kto takúto zmluvu uzavrel, obráti na súd a dožaduje sa neplatnosti zmluvy, v úrokovej časti súd prihliadne na výšku dohodnutého úveru a tento vyhodnocuje s poukazom na § 3 Občianskeho zákonníka a zisťuje, či dohodnutý úrok bol v súlade s dobrými mravmi. Všeobecné súdy priznávajú úroky v takej výške, v akej sú poskytované pre občanov bankové úroky. Takto dohodnuté úroky sú považované za primerané a v súlade s dobrými mravmi. Za absolútne neprijateľné považujem ustanovenie § 2 ods. 2 navrhovaného zákona. Citové pohnutie v tom slova zmysle, ako je v návrhu zákona uvedené, nepožíva právnu relevanciu. Prijatie takéhoto ustanovenia medzi kontrahentmi zmluvného vzťahu by navodilo takú právnu neistotu, akú si ani neviem predstaviť. Nemohla by som vedieť, či ten, kto so mnou uzatvára zmluvu, prestane plniť zmluvu a neodôvodní to tým, že je neskúsený alebo rozrušený, alebo v istom okamihu mal pominutie zdravého rozumu. Takéto duševné stavy nemajú právnu kategóriu z hľadiska občianskeho, ale ani obchodného práva. Iná situácia je už v trestnoprávnej zodpovednosti, kde je presne povedané, čo je považované za úžeru. V § 253 ods. 1 Trestného zákona sa hovorí: „Kto zneužijúc tieseň, neskúsenosť alebo rozumovú slabosť, alebo niečie rozrušenie dá sebe alebo inému poskytnúť, alebo sľúbiť plnenie, ktorého hodnota vzájomného plnenia je vo veľkom nepomere, alebo takúto pohľadávku uplatní, alebo v úmysle na seba prevedie, potresce sa odňatím slobody na dva roky alebo peňažným trestom.“ Vymedzením základných pojmov navrhovaného zákona uvedených v ods. 2 je rozloženie tohto trestnoprávneho ustanovenia a jeho prenesenie do citových vzťahov občianskoprávnych, obchodných, čo je v našom zákonodarstve neprípustné. Pokiaľ jeden zákon upravuje určitú formu právnych vzťahov, nemôže druhý zákon do jeho kompetencie zasiahnuť. Toto je v rovine úvah o zmluvách o pôžičke, úvere a výpožičke. Kúpne zmluvy sú osobitnou kategóriou. Pre platnosť kúpnej zmluvy sú totiž osobitné ustanovenia v Občianskom a Obchodnom zákonníku a závisí to od toho, či predmetom kúpnej zmluvy sú hnuteľné alebo nehnuteľné veci. Pri prevode hnuteľnej veci platí u nás takzvaná tradícia, ja odovzdávam vec, kupujúci mi odovzdáva peniaze. Ak je prevodom nehnuteľnosť, v tom prípade sa vyžaduje určitá právna forma, spravidla písomná, zmluvy musia byť opatrené overenými podpismi zmluvných strán a navyše takáto zmluva podlieha povoľovaciemu konaniu a prevod na nového vlastníka na katastrálnych úradoch. Neviem si predstaviť, akým spôsobom by sa v kúpnej zmluve v takomto prípade mala prejaviť úžera. Keď je raz pevne stanovená kúpna cena, je to otázka vzájomných vzťahov medzi predávajúcim a kupujúcim a dohodnutá cena je v súčasnosti otázka ponuky a dopytu. Nemám najmenšiu predstavu, o akej úžere by sa malo hovoriť. Teraz k § 3 navrhovaného zákona. V ods. 1 sa hovorí o občianskom právnom vzťahu. K ochrane účastníka zmluvného vzťahu som sa už vyjadrila. Pokiaľ ide o § 3 ods. 2 konštatujem, že sa tu už nehovorí o zmluve o pôžičke, výpožičke alebo kúpnej zmluve. Poskytovanie úverov bankovými inštitúciami je samostatnou zmluvnou kategóriou, ktorá je osobitne právne ošetrená. Tento druhý odsek nemá právne opodstatnenie, naopak, mohol by navodzovať existenciu pokútnych inštitúcií, ktoré by poskytovali na neviem akom základe nejaké výpožičky. Rozhodne sa nemôže v danom prípade hovoriť o štandardnom občianskoprávnom alebo obchodnom vzťahu. Doplním ešte ustanovenie § 502 ods. 1 Obchodného zákonníka, kde sa uvádza, že za poskytnutie finančných prostriedkov je dlžník povinný platiť aj úroky v dohodnutej výške, ktorá nesmie byť vyššia ako výška ustanovená zákonom alebo na základe zákona. Ak nie sú úroky takto určené, dlžník je povinný spravidla platiť úroky, ktoré požadujú banky v mieste sídla dlžníka v čase uzavretia zmluvy. Ak sa zmluvne dohodnú vyššie úroky, ako poskytujú banky, je dlžník povinný platiť úroky v najvyššej prípustnej výške. Najvyššia výška úrokov môže byť vyššia iba o 1 percento od úrokov, ktoré počítajú banky pri poskytovaní úrokov. Takže aj z Obchodného zákonníka vyplýva, že úroky musia byť dohodnuté v súlade so zákonom, a pokiaľ zákonu odporujú, dlžník sa môže domáhať neplatnosti časti zmluvy týkajúcej sa výšky úrokov na súde a bude úspešný. V § 3 ods. 9 sa zdá ako právny nezmysel. Pokiaľ sa založí obchodná spoločnosť v určitej právnej forme, za záväzky tejto právnickej osoby zodpovedá táto spoločnosť celým svojím majetkom. Jedinú výnimku tvorí verejná obchodná spoločnosť, kde spoločníci ručia svojím osobným majetkom. Člena obchodnej spoločnosti nepoznám, takýto termín mi je neznámy. A zdá sa mi, že v ods. 10 je pomiešané všetko dohromady. Predkladateľ nemal podľa mojej mienky vyjasnenú právnu problematiku. Niečo iné sú úroky, niečo iné sú poplatky a niečo celkom iné je zmluvná pokuta. Zmluvná pokuta nie je síce zákonom presne stanovená, ale z právnej judikatúry vyplýva, že ak presahuje 20 percent istiny, považuje sa za neprimeranú. Pokiaľ by sa malo absolútne dodržiavať ustanovenie § 3 ods. 11, tak by zákonodarca neprimeraným spôsobom zasiahol do zmluvnej voľnosti zmluvných strán. Zmluvné strany nemajú povinnosť uviesť, za akých podmienok je možné zrealizovať svoje záložné a zádržné právo. Táto možnosť vyplýva priamo zo zákona. Na záver chcem konštatovať, že najväčšou chybou tohto návrhu je skutočnosť, že zasahuje do existujúceho Občianskeho a Obchodného zákonníka. To je možné len novelizáciou alebo rekodifikáciou. Z tohto dôvodu dávam návrh, aby zákon nebol postúpený do druhého čítania. Ďakujem.