Chmel, Rudolf, poslanec NR SR (2015-06-24):
Vážená pani podpredsedníčka, dámy a páni, naše rokovanie dostalo v sobotu akýsi bonus, možno by sa našlo aj priliehavejšie slovo, ktorý nikoho súdneho istotne nemohol potešiť. Otázka je, že či to bolo len zásluhou našich neonacistických jobbikovcov, ktorí tak ako u susedov nabaľujú na seba aj frustrovaných a manipulovaných a manipulovateľných rodákov, alebo aj zásluhou politikov, ktorí sú často v ich vleku. A tak je táto rozprava o migrantoch, migrácii, alebo možno najmä, zaznelo to už aj v tejto sále, o politikoch a ich zodpovednosti. Zdá sa mi preto neodpustiteľným populizmom klásť na brutálny zásah polície v Moldave v júni v roku 2013 proti bezbranným Rómom, navyše zásah, ktorý je ešte predmetom trestného konania, aj keď o jeho výsledku si nemusím robiť žiadne ilúzie, na roveň zásahu polície proti neonacistom v Bratislave. Iba ak je to tak, že sú tieto dve entity – rómska a neonacistická – vlastne totožné a vyžadujú si teda aj totožnú pozornosť polície. Preto sa mi zdalo nie celkom vhodné a vkusné ďakovať jedným dychom polícii za oba príkladné zásahy, v osade Budulovská za zásah proti bezbranným ženám, deťom, takisto ako v Bratislave za zásah proti neonacistom operujúcim dlažobnými kockami oproti nepokrytým neonacistom. Takto sa údajne môže správať pragmatický politik, ale myslím si, že politik, ktorý nie je celkom odkázaný na pragmatizmus, ktorý nie je v situácii, že by sa musel podkladať neinformovanej zmanipulovanej väčšine, že to robiť nemusí, že by mohol dokonca povedať tej väčšine i nepríjemné, nepopulárne pravdy. Apropo, s tým vyhlásením pána premiéra, že nie je žiadny ľudskoprávny svätuškár, si myslím, že si vystavil nielen svoje osobné testimonium paupertatis, ale že znova legitimizoval situáciu ľudských práv v hodnotovej hierarchii svojej a pravdepodobne aj tejto vlády. Ale na rozdiel od pána premiéra, keďže predsa len som predsedom parlamentného výboru pre ľudské práva a menšiny, si myslím, že nemusím byť zrejme pragmatický politik, ale nemusím byť dokonca ani ľudskoprávny svätuškár. Nedávno som to vysvetľoval na príklade pozície ľudí, ktorí akýmsi či politickým, alebo mimovládne aktivistickým spôsobom sa orientujú, resp. angažujú v ľudských právach, som si dovolil ako  príklad parafrázovať istého poľského aforistu, ktorý hovorí, že inak vonia seno milencom a inak koňovi, tak som mu vysvetľoval situáciu na Slovensku asi tým spôsobom, že inak voňajú ľudské práva predsedovi výboru pre ľudské práva a menšiny národnostné a inak pravdepodobne, možno nevoňajú, nechcem povedať, že rovno smrdia, ľudské práva ministrovi vnútra alebo policajnému prezidentovi a možno aj pánu premiérovi. Jednoducho je rozdiel v interpretovaní ľudských práv a, ako sa ukázalo, aj na frekventovaní pojmu „ľudskoprávny svätuškár“, ktorý pán premiér nepoužil už prvý raz, tento pojem, a pojem ľudských práv vôbec. A vôbec agenda ľudských práv nás do istej miery, myslím si, bohužiaľ, rozdeľuje aj v tejto oblasti, o ktorej dnes hovoríme. Prisvojiť si totiž, sprivatizovať si tému utečencov, migrantov v domácej ľúbivej xenofóbnej podobe a potom aportovať v Bruseli je zrejme podoba pragmatického politika, ktorá sa už úspešne odskúšala niekoľkokrát, ibaže pravdepodobne dlho s takouto dvojtvárnou politikou hrať nebudeme môcť. Sme totiž členmi spoločenstva, ktoré prináša aj istý finančný, bezpečnostný a iný benefit, ale sme zároveň pobúrení, keď my máme priniesť nejakú obeť. Pýtam sa, či tých kvótových 800 imigrantov, dajme tomu aj s rodinami, ohrozuje našu identitu bezpečnostnú, etickú, náboženskú, rasovú čistotu? Nehovoriac o tom, že to mýtické slovo „kvóty“, ktoré sa nám spája akoby s nejakým bruselským diktátom, v takejto interpretácii naozaj straší našich rodákov, hoci v samom výsledku môžeme napokon istotne prijať i viacej ľudí ako celé ich kvóty. Stále hovoríme o kvótach, o číslach, akoby sme nevedeli, že za tými číslami sú predovšetkým osudy, zväčša, bohužiaľ, tragické osudy konkrétnych ľudí. Hovoril o nich, myslím si, veľmi presvedčivo kolega Šebej. Ak však nechceme kvóty, máme hádam predstavu, koľko utečencov napríklad dokáže Slovenská republika prijať? Ako chceme našu dobrovoľnosť vlastne prejaviť, uskutočňovať v praxi? Treba pre tieto kvóty vytvárať takú utečeneckú hystériu a paniku a dávať pušný prach našim jobbikovcom? Otvárať im dvere nebodaj do tohto parlamentu? Doterajšou ustráchanou reakciou, pri ktorej pekne tichúčko miništruje aj cirkev, sme totiž ponúkli túto agendu bande neonacistov priamo na striebornom podnose. Ak si budeme zakrývať zrak pred týmto neonacistickým nebezpečenstvom, fanatizmom, ktorému môžu podľahnúť, žiaľ, aj mnohí naivní občania s nenacistickými úmyslami a z iných dôvodov frustrovaní, keď budeme stále naháňať a zároveň manipulovať ustráchaných občanov, voličov, ktorí raz majú nenávidieť Maďarov, inokedy Rómov, potom homosexuálov, teraz pre zmenu neidentifikovaných utečencov, tak im veru neposlúžime príkladom. My totiž o migrácii prakticky nevieme takmer nič. Práve preto s ňou môžeme tak výdatne manipulovať a strašiť. Netušíme, čo krajiny na západ, sever, či juh od nás s ňou zažili, a predsa sa nepoložili. Migranti sú inakosť, voči ktorej sme my proti, a priori proti, nech už je akákoľvek. Tie večné reči o tom, že Slovensko nie je na integráciu migrantov pripravené, však iba nahrávajú ľahko ohlúpnutým a zmanipulovaným, ktorí často ani netušia, o čo naozaj ide. Preto to už nie je len problém Stredoslovákov. Podobne začínali u susedov Maďarská garda i Jobbik a dnes vidíme, kde sú. Ibaže opakujem, už som to v tejto snemovni povedal raz, proti extrémistom nemôžete zvíťaziť tak, že sa vydáte ich smerom. Spoločnosť je i zásluhou nezodpovedných politikov vystrašená a často zaskočená. U nás akoby ani pre politikov, ktorí by predsa len mali byť aj lídri, neplatilo to vyznanie najväčšieho maďarského liberála 20. storočia Istvána Bibóa, že demokrat nesmie mať strach. Že byť demokratom znamená predovšetkým nebáť sa. Takže, milí priatelia, nebojujme, nebojujte s extrémistami tak, že sa vydáte ich smerom, resp. im rovno ponúkate otvorené dvere. Nebojme, nebojte sa, nemajme strach z imigrantov takisto ako z volebných preferencií. Potom nebudú mať ani strach občania, ktorí so svojimi strachmi a neistotami ešte dnes ten strach majú, lebo v nich ho často aj my vyvolávame. Skúsme im ponúknuť pozitívne riešenia realizované z našej dobrovoľnosti v praxi. Nie referendum, tento, povedal by som, že predražený sociologický tender či prieskum so známym výsledkom, ktorý, ako už tu odznelo v rozprave, nemá žiadnu právnu relevanciu. Právna norma, ktorú prijme Európska únia, je totiž zjavne prioritná. Európske právo je nadradené národným právnym aktom, ako to už odznelo aj v tejto rozprave. Takže referendum nesie v sebe istotu, a to jedinú istotu, že rozdelí spoločnosť a posilňuje extrémistov. Ďakujem vám.