D. Lipšic, poslanec: (2008-02-12):
V úvode by som najskôr povedal, že o tomto návrhu rokujeme na tejto schôdzi napriek tomu, že sme o tom mali rokovať na schôdzi predchádzajúcej. A zdá sa mi, že postup vládnej koalície v tomto prípade nebol korektný. Poviem, prečo nebol korektný. Dňa 11. decembra 2007 predsedajúci Číž o pol piatej nám oznámil, že: „Teraz by mal nasledovať návrh skupiny poslancov na vydanie ústavného zákona, ktorým sa mení ústava,“ teda tohto zákona, „len predseda Národnej rady Pavol Paška, ktorý z logických dôvodov chce uviesť tento návrh, ma poprosil, či by sme nemohli prehodiť tento bod vzhľadom na to, že má teraz prijatie významného zahraničného hosťa, s tým, že akonáhle by ho skončil, že by potom tento návrh zákona uviedol.“ A všetci aj opozícia povedali áno. Samozrejme, bol súhlas v sále, že keď má prijatie významného hosťa, samozrejme, počkáme pol hodinu. Ale o piatej bola situácia už iná. O piatej už pán poslanec Rafaj navrhol v mene troch poslaneckých klubov vrátane Smeru tento bod zo schôdze vypustiť a presunúť ho na rokovanie najbližšej riadnej schôdze. Tento spôsob jednania považujem za neslušný, neslušný a zavádzajúci. Ak bol konsenzus v sále, že počkáme na vás, kým skončíte s prijatím, lebo to sa patrí, tak potom takéto oklamanie opozície považujem za neslušné v normálnych vzťahoch. Teraz k samotnému návrhu. Vyjadrím sa pomerne rozsiahlo k samotnému inštitútu imunity a k tomu, akým vývojom prešiel od roku 1989. Faktom je, že relatívne najväčší počet novelizácii ústavy sa týkal práve imunity. Imunita vytvára konflikt s rovnosťou pred zákonom. Samozrejme, žiaden ústavný dokument nezakotvuje absolútnu rovnosť. A imunita môže byť zdôvodnená legitímnym cieľom podpory slobodnej diskusie v parlamente. Napriek tomu jej konflikt s princípom rovnosti pred zákonom z nej vytvára veľmi polemický právny inštitút. Rovnosť pred zákonom je asi najdôležitejší princíp právneho štátu, ktorý zabraňuje tomu, aby sme prijímali absurdné zákony, keďže by sa museli vzťahovať na nás všetkých, teda aj na tých, ktorí ich schválili. Princíp rovnosti pred zákonom je citlivo vnímaný nielen ústavnými právnikmi, ale aj občanmi. Jeden so sudcov Najvyššieho súdu USA Scalia raz o rovnosti pred zákonom povedal také veľmi pekné porovnanie, ktoré odcitujem: „Rodičia vedia, že deti bez problémov prijmú rôzne formy svojvoľného naloženia s ich záujmami, žiadnu televízia popoludní, žiadnu televíziu dopoludnia alebo aj vôbec žiadnu televíziu, ale skúste nechať jedného súrodenca pozerať televíziu v čase, keď ju ostatní nemôžu pozerať, a pocítite rozpútanie záchvatu, elementárneho zmyslu pre spravodlivosť. Preto je rovnosť pred zákonom vnímaná tak citlivo.“ Inštitút imunity prešiel tromi viac alebo menej významnými zmenami. V pôvodnom texte ústavy bola imunita, rovnako ako aj indemnita definovaná najširšie. Indemnita sa týkala nemožnosti stíhania za hlasovania a výroky v parlamente. Občianskoprávnu zodpovednosť za výroky text ústavy neriešil. Imunita zabraňovala trestnému stíhaniu za akýkoľvek trestný čin bez súhlasu parlamentu. A naviac, odoprenie súhlasu navždy vylučovalo trestné stíhanie, čím sa imunita dostala do ťažko obhájiteľnej pozície osobného privilégia poslanca. Pôvodný text rovnako obsahoval aj logicky neudržateľnú konštrukciu o súhlase mandátového a imunitného výboru so zadržaním poslanca, ak bol poslanec pristihnutý pri páchaní trestného činu, pričom poslanec už fakticky zadržaný v tom čase bol. Novela ústavy v roku 2001 urobila niekoľko zmien. Výslovne umožnila občianskoprávne konanie proti poslancovi za jeho výroky v parlamente, ohraničila trvanie imunity ako prekážky pre trestné stíhanie na dobu trvania poslaneckému mandátu, pričom ustanovila spočívanie premlčacej lehoty počas výkonu poslaneckému mandátu. Potom v nadväznosti na to Trestný poriadok upravil možnosť, povinnosť pokračovať v trestnom stíhaní po jeho zastavení v prípade, keď zanikol mandát. A rovnako vyriešila nelogický postup parlamentu pri zadržaní poslanca a upravila riešenie v prípade, ak je poslanec stíhaný väzobne, kde prichádza k spočívaniu jeho mandátu. Novela ústavy z roku 2004 urobila pomerne malú zmenu. Vypustila z čl. 78 ods. 2 vetu týkajúcu sa indemnity za výroky. A to bola veta: „Občianskoprávna zodpovednosť poslanca tým nie je dotknutá.“ Evidentným cieľom tejto novely bolo vytvoriť občianskoprávnu imunitu na výroky v parlamente. Táto novela však vytvára hneď niekoľko otázok. Prvá je: Prišlo vypustením tejto vety k vzniku občianskoprávnej imunity za výroky? Druhá je: Je občianskoprávna imunita zlučiteľná s právom na prístup k súdu? A tretia je: Je občianskoprávna imunita za výroky v parlamente vhodným riešením ochrany slobodnej diskusie? Prvé dve otázky sú otázky skôr právne, tretia otázka je otázka skôr hodnotová. Dôvodová správa k novele ústavy je zrejmá, čo sa týka cieľa, ktorý chce dosiahnuť. Napriek tomu, že dôvodové správy sa často používajú pri výklade právnych noriem, takýto postup považujem za nesprávny. A hneď predošlem, že podľa mojej mienky občianskoprávnu imunitu poslanci nemajú. Argumentom v prospech používania dôvodových správ je tvrdenie, že dôvodové správy odrážajú úmysel zákonodarcu alebo ústavodarcu. Tento argument je mylný. Dôvodové správy nanajvýš odrážajú úmysel ministerských úradníkov, ktorí ich píšu, resp. poslancov, ich asistentov, ak ide o poslanecké návrhy zákonov. V každom prípade poslanci dôvodové správy ani neschvaľujú a zväčša ani nečítajú. Zákony v parlamente prijíma väčšina poslancov. A snaha odhadnúť ich kolektívny úmysel, ktorý nie je vyjadrený v texte normy, sa skôr podobá na cvičenie v psychoanalýze ako na právny výklad. Samozrejme, je možné namietnuť, že väčšina poslancov nečíta ani text návrhu zákona. Táto námietka ale ignoruje základné pravidlo. Ak chceme vyvodzovať úmysel zákonodarcu z dôvodovej správy, tak skutočná vedomosť o nej je predpokladom jej záväznosti. Na druhej strane zákon si zasluhuje našu pozornosť len preto, že bol prijatý podľa čl. 86 a čl. 87 ústavy a predstavuje platné právo. Pri výklade právnych noriem je relevantný ich text. Podľa prof. Knappa rozhodujúce nie je to, čo zákonodarca chcel vyjadriť, ale to, čo vyjadril, t. j. čo je možné vyčítať zo slov zákona. V rámci logického výkladu sa niekedy používa argument: Expressio unius est exclusio alterius, teda vyjadrenie jedného je vylúčením toho druhého. Naša ústava priamo zakotvuje trestnoprávnu imunitu za výroky a mlčí o imunite občianskoprávnej. Z uvedeného nie je možné vyvodiť žiaden iný logický záver ako ten, že ústava občianskoprávnu imunitu za výroky neobsahuje. Inými slovami, nič v texte našej ústavy nezabraňuje žalovať poslanca v konaní na ochranu osobnosti. Hovorí sa, že cisár Nero mal zvyk používať takýto krik. Nechal vyvesiť edikty vysoko na stĺpy, aby sa dali len s námahou čítať. Ak by sme mali priznať novele ústavy úmysel, ktorý nebol premietnutý do jej textu, tak by sme si brali z tejto nelichotivej praxe v starom Ríme príklad. Na Slovensku je však vláda zákona, nie vláda úmyslu ústavodarcu. Druhá otázka je právna, do akej miery je potenciálna občianskoprávna imunita zlučiteľná s právom na prístup k súdu. Týmto problémom sa zaoberal aj Európsky súd pre ľudské práva vo viacerých veciach, najmä vo veci a proti Spojenému kráľovstvu, kde potvrdil súlad civilnoprávnej imunity, teda práva na prístup k súdu, s čl. 6 ods. 1 Dohovoru, v prípade výrokov prednesených na pôde britského parlamentu, kde v rámci diskusie o bytovej politike poslanec, ktorý diskutoval, identifikoval konkrétnu rodinu, ktorej spoločenské zvyky, a boli to nepekné zvyky, spôsobovali v jeho volebnom obvode vážne problémy. Európsky súd prišiel k záveru, že cieľom poslaneckej imunity bol v tomto prípade legitímny cieľ, ochrana slobodnej diskusie v parlamente a zabezpečenie deľby moci medzi moc zákonodarnú a súdnu. Už v rozhodnutí vo veci Jerusalem proti Rakúsku Európsky súd konštatoval, že aj keď je sloboda  prejavu dôležitá pre každého, je osobitne dôležitá pre volených predstaviteľov občanov a musia existovať mimoriadne významné dôvody na obmedzenie slobody prejavu v parlamente. Z uvedeného dôvodu by zrušenie trestnoprávnej imunity za výroky v parlamente mohlo vyvolať pochybnosti o súlade takejto úpravy s čl. 10 Dohovoru. Samozrejme, záviselo by to od konkrétnych okolností prípadu, keďže ochrana práv podľa Dohovoru ma kazuistický charakter. Ak by však napr. boli trestne stíhané výroky, ktoré sú dnes predmetom disciplinárneho konania proti dvom poslancom, domnievam sa, že takéto trestné stíhanie by bolo v rozprave s právom na slobodu prejavu, ako je chápané v judikatúre Európskeho súdu. Tým chcem aj povedať, že tie pôvodné návrhy pána predsedu parlamentu, podľa ktorých by bolo možné trestné stíhanie za výroky v parlamente, považujem za názory, ktoré sú mylné. Poslanci za výroky v parlamente podľa mojej mienky musia požívať trestnoprávnu imunitu. Môj názor je, že by nemali byť vôbec verbálne delikty v Trestnom zákone, ale zjavne s týmto názorom na slobodu prejavu v tejto snemovni som vo výraznej menšine. Vo svojom separátnom súhlasnom vóte v tomto prípade sudca Costa položil otázku, skôr hodnotovú ako právnu, či by sa inštitút imunity nemal modifikovať, keďže od prijatia Listiny práv v roku 1689 a francúzskej ústavy v roku 1791 sa vzťahy parlamentu a okolitého sveta výrazne zmenili a zákonodarné zbory už nemajú dôvod byť zamerané hlavne na otázku ochrany svojich členov voči suverénovi alebo exekutíve. Citujem sudcu Najvyššieho súdu Spojených štátov Stewarta v rozhodnutí Rosenblatt verzus Baer, ktorý vo svojom nesúhlasnom vóte zdôrazňuje, že „právo na nápravu škody spôsobené v dobrej povesti odráža len našu základnú predstavu o dôstojnosti a hodnote každej ľudskej bytosti, predstavu, ktorá je základom akéhokoľvek slušného systému usporiadanej slobody“. Na druhej strane Európsky súd nepriznal ochranu pred občianskoprávnou žalobou výrokom, ktoré predniesli poslanci mimo parlamentu a ktoré priamo nesúviseli s výkonom poslaneckého mandátu. Ide najmä o rozhodnutia proti Taliansku, Corbeaua proti Taliansku, Iela proti Taliansku. V prvom prípade doživotný senátor a bývalý prezident Cossiga poslal prokurátorovi, ktorý vyšetroval osobu, ktorá mala kontakty s prezidentom, list spolu s malým dreveným koníkom a trojkolku. V druhom prípade išlo o rovnakého prokurátora z talianskeho juhu, ale iného poslanca, ktorý sa na adresu prokurátora vyjadril o niečo expresívnejšie. A keď som bol pred niekoľkými rokmi v talianskom meste Neapol, tak to boli prvé slová, ktoré som sa v neapolskom dialekte naučil, ale ktoré by sa nemali v preklade citovať v našom parlamente. V obidvoch prípadoch Európsky súd prišiel k záveru, že neexistuje proporcionalita medzi legitímnym cieľom ochrany parlamentnej diskusie a zvoleným prostriedkom, civilnoprávnou imunitou poslanca za výroky, ktoré nesúviseli s výkonom poslaneckej funkcie a pripomínali skôr osobný spor, aj keď tento spor mohol mať politickú povahu. Európsky súd teda umožňuje priznať poslancom občianskoprávnu imunitu za výroky prednesené v parlamente. A to ma vedie k tretej otázke, či by občianskoprávna imunita bola vhodným riešením ochrany slobodnej diskusie v parlamente. Podľa mojej mienky odpoveď je nie. Podľa mojej mienky by len prehĺbila nerovnosť postavenia poslanca a občana neposlanca vo sfére čisto súkromnoprávnej. A preto sa nepripájam k jej zavedeniu. Umožnila by vedenie skôr osobných sporov pri vystúpení poslancov v parlamente. Tretia novela ústavy, ktorá sa týkala imunity, bola novela ústavy z roku 2006, ktorá priestupkovú imunitu zaviedla. Spor, ak si pamätáte, v tom čase, či priestupková imunita je alebo nie je, bol skôr sporom politickým ako právnym. Absolútna väčšina, absolútna väčšina ústavných právnikov v roku 2006 sa zhodla na tom, že poslanci do novely ústavy spred dvoch rokov priestupkovú imunitu nemali. A interný akt policajného prezidenta im ju nemohol priznať. Ustanovenie ústavy o nemožnosti disciplinárneho stíhania poslanca bez súhlasu snemovne sa nijako netýkalo zodpovednosti za priestupky. Zákon o rokovacom poriadku pod disciplinárnu zodpovednosť nikdy nepodriadil zodpovednosť za priestupky. A rovnako zákon o priestupkoch nepriznal poslancom priestupkovú imunitu. Odvolanie sa v tejto súvislosti, a máme tú novelu znovu pred nami, na zákon o poslancoch z roku 1989, ktorý obsahuje všeobecné ustanovenie, že poslanci majú poslaneckú imunitu, by znamenalo, že celý neskôr prijatý čl. 78 ústavy neurobil nič iné, len rozviedol niektoré, ale nie všetky aspekty poslaneckej imunity vyjadrené v § 19 ods. 2 komunistického zákona o poslancoch, ktorý dodnes, podľa mojej mienky je obsolétny, obsahuje o. i. formálne nezrušené právo kedykoľvek odvolať zvoleného poslanca či povinnosť poslancov vysvetľovať voličom základné otázky politiky socialistického štátu. Pán predseda, tento zákon podľa vašej mienky je platným a účinným právnym predpisom? A podľa mojej mienky ním nie je. Priznám sa, neviem ako vy, pán poslanec, ale ja svojim voličom základné otázky politiky socialistického štátu nevysvetľujem. A myslím, že dvadsať rokov po novembri, o chvíľu, by to nemal vysvetľovať nikto, ani poslanci vládnej koalície. Tento zákon je obsolétny. Úplne evidentne je obsolétny. Inak by naozaj platilo aj to, že je možné odvolať zvoleného poslanca, že existuje Národný front a že existuje socialistický štát. Predpokladám a dúfam, že tomu tak nie je. Preto si myslím inak, že snaha novelizovať, v následnom bode to bude, tento zákon o poslancoch je snahou chybnou. Tento zákon nie je platný a je neúčinný. Dovoľte mi povedať, že novela ústavy spred dvoch rokov, ktorá zakotvila priestupkovú imunitu, nemá žiadne racionálne zdôvodnenie v štáte založenom na rovnosti pred zákonom a podobá sa skôr na osobné privilégium poslanca. Tento návrh, ktorého cieľom je zrušiť novelu ústavy z roku 2006, je návrhom veľmi limitovaným. A ja sa dostanem najskôr k tomu, čo by bolo podľa mojej mienky a podľa môjho názoru principiálne riešenie imunity v našom ústavnom systéme. Najmä bolo by vhodné zrušiť imunitu na všetky neúradné delikty, teda nielen priestupky, ale aj trestné činy. Imunita na skutky, ktoré nijako nesúvisia s výkonom funkcie, nemá opodstatnenie. Po prvé, možnosť zneužitia trestného stíhania exekutívou je minimalizovaná existenciou nezávislej súdnej moci. Po druhé, v parlamentnej vládnej forme má vláda tak či tak väčšinovú podporu v parlamente, teda aj väčšinovú podporu na vydanie opozičného poslanca na trestné stíhanie. Rovnako by bolo potrebné obmedziť sudcovskú imunitu na neúradné delikty, čo by bolo aj nevyhnutné urobiť, keďže zúžením poslaneckej imunity sa automaticky zúži aj imunita sudcov Ústavného súdu. Rovnako je potrebné riešiť otázky imunity generálneho prokurátora, ktorú mu ústava priamo nepriznáva, iba zveruje Ústavnému súdu právomoc dávať súhlas s jeho trestným stíhaním. Tu je však sporné, kto má aktívnu legitimáciu na podanie takéhoto návrhu. Aj keď trestnoprávna imunita má trvanie len počas doby vykonávania mandátu, pri tendencii mnohých poslancov vykonávať mandát niekoľko funkčných období je pokračovanie trestného stíhania po dlhých rokoch od spáchania skutku pomerne komplikované z hľadiska negatívneho efektu na dokazovanie, čo rovnako platí aj pri sudcoch všeobecných súdov. Keďže pred zastavením, aj keď dočasným, trestného stíhania vo veci nie je možné vykonať dôkazy kontradiktórnym spôsobom, keďže nikto nie je obvinený, ich použiteľnosť v obnovenom konaní je minimálna, a to jednak vzhľadom na ustanovenia nášho Trestného poriadku, ale aj vzhľadom na judikatúru štrasburského súdu, v zmysle ktorej musia byť dôkazy aspoň raz počas trestného stíhania, teda či v predsúdnom alebo v súdnom štádiu konania, vykonané kontradiktórnym spôsobom. Dovoľte mi sa ešte predsa len vrátiť do minulosti. Pán predseda, pozorne som počúval aj váš úvod a pozorne som počúval aj vaše vystúpenie. Ak by ste povedali vo svojom vystúpení, že v minulosti som sa mýlil, pred rokom som prišiel k názoru, že imunita je prežitok, tak by som túto časť môjho vystúpenia asi nepovedal. Ale vy ste sa v minulosti, pán predseda, mýlili pri imunite vždy. Inými slovami, vždy ste hlasovali za rozšírenie imunity a vždy ste hlasovali proti jej zúženiu. Budem konkrétny. Prvýkrát prišiel návrh na zúženie imunity do parlamentu 6. júla 2004. Bol to návrh, ktorý som predkladal ešte ako minister spravodlivosti. Vy ste tento návrh, pán predseda, nepodporili. Druhý návrh prišiel 19. 10. 2006 rovnako na zúženie imunity aj priestupkovej, aj trestnoprávnej. Vy ste znovu, pán predseda, tento návrh nepodporili. Tretí návrh prišiel 20. 6. 2007 a bol návrh, aby sa o tomto návrhu vôbec nehlasovalo, aby sa nepokračovalo v rokovaní o návrhu zákona. Vy ste odpálenie tohto návrhu z parlamentu, pán predseda, podporili. V trestnom práve platí zásada trikrát a dosť. Pán predseda, vy ste už mali šancu preukázať svojím hlasovaním svoj postoj k imunite. Opakujem, bol to postoj, ktorý je úplne opačný ako ten, ktorý prezentujete dnes. Boli aj dva návrhy na rozšírenie imunity, pán predseda. Prvý bol návrh zmienený pána poslanca Drgonca na občianskoprávnu imunitu, resp. jeho cieľom bolo zavedenie občianskoprávnej imunity, cieľom, ako som povedal, ktorý nebol obsiahnutý v texte ústavy. Hlasovanie bolo 4. 3. 2004. Pán predseda, vy ste hlasovali za. No a, samozrejme, last but not least, bol návrh na zavedenie priestupkovej imunity, ktoré teraz navrhujete zrušiť. Hlasovanie bolo 16. marca 2006, pán predseda, vy ste hlasovali za. Pán predseda, vy dnes navrhujete ako veľký zástanca rovnosti pred zákonom zrušenie inštitútu priestupkovej imunity, ktorý ste svojím hlasovaním slobodne zaviedli. Pán predseda, myslím si, že je minimálne slušné, my kresťania to robíme na začiatku každej omše, povedať je to moja chyba. (Reakcia z pléna.) Ale áno, pani poslankyňa, ja tie hlasovania tu mám. A ja som urobil tiež veľa chýb, aj keď som bol ministrom spravodlivosti, a robím ich dodnes. Aj som ich tu pomenoval. Aj som ich v tomto parlamente pomenoval, ale pán Jarjabek vtedy mal asi vystúpenie a nebol tu. A preto pri takomto zázname z hlasovania, aký mal pán predseda, to bolo päť hlasovaní. A v každom jednom urobil chybu. V každom jednom hlasovaní urobil chybu. Pán predseda hlasoval o imunite, musím povedať a priznať, konzistentne. Hlasoval vždy  za jej rozšírenie a vždy proti jej zúženiu. V tomto mu konzistentnosť nemôže nikto vyčítať. Ale čím to je, že zrazu, bez mihnutia oka, bez vysvetlenia máme veriť, že tento návrh je myslený úprimne. A podľa mojej mienky celkom úprimne myslený nie je. Napriek tomu budem hlasovať za jeho prijatie. Napriek tomu, pán predseda, že ste ho podali vy, budem hlasovať za jeho prijatie, pretože, ako som to povedal pri predchádzajúcom zákone, poslanci sú platení našimi občanmi preto, aby hlasovali za dobré zákony a proti zlým zákonom, nie podľa toho, kto ich predloží, ale podľa toho, či sú dobré alebo zlé. Pán predseda, musím povedať, že za vašej éry sa zaviedol štýl komunikácie koalície aj opozície, kde hlasuje podľa toho vládna koalícia, kto návrh predložil. Budeme hlasovať o pol hodinu o návrhoch, ktoré sú zjavne dobré, o návrhu pani kolegyne Žitňanskej, o mojom návrhu, ktorých cieľom je stransparentniť predaj pozemkov. To sú návrhy, ktoré nie sú sporné, pán predseda. A takisto ako ja podporím váš návrh nie kvôli vašej osobe, ale kvôli tomu, že považujem ho za posun k lepšiemu, tak očakávam, ako sa zachová vládna koalícia, či tiež bude hlasovať podľa toho, čo je v obsahu zákona, alebo podľa toho, kto návrh predložil. Tlačový zákon, samozrejme, to je zákon, o ktorom budeme hlasovať tiež. Na záver, pán predseda. Budem presviedčať všetkých svojich kolegov v poslaneckom klube aj v iných poslaneckých kluboch, aby návrh zákona podporili. Považujem ho za posun k lepšiemu, aj keď zďaleka nie za principiálny návrh. Principiálny návrh je zrušenie imunity na všetky delikty nesúvisiace s výkonom funkcie či priestupky alebo trestné činy. Nie je mi absolútne zrejmé, prečo a z akého dôvodu by mali mať poslanci imunitu na trestné činy, ktoré nijako nesúvisia s výkonom ich funkcie. A takýto návrh predložím v druhom čítaní. A by ma zaujímalo, pán predseda, či tento návrh vy v druhom čítaní podporíte, pretože ak hovoríme o rovnosti pred zákonom, tak tá sa týka všetkých odvetví právneho poriadku, aj trestného práva, aj priestupkového práva, a pokiaľ chceme, aby parlament a poslanci doň zvolení mali podporu a dôveru občanov, tak princíp rovnosti pred zákonom stelesnený aj v našej ústave by sme mali nielen verbálne deklarovať, ale aj hlasovaním a svojimi skutkami vyznávať. Preto tento návrh novely ústavy podporím. Ďakujem.