F. Mikloško, poslanec: (2007-03-28):
Ale druhá vec je, že obidvaja títo rečníci to Srbsko absolútne jednoducho a pokojne predali. (Potlesk.) Kolegyne a kolegovia, v tomto dokumente slovo Srbsko neexistuje. Nespomína sa vôbec. Ak dovolíte, Ahtisaariho plán hovorí o obmedzenej nezávislosti Kosova. My sa tu dovolávame neobmedzenej nezávislosti Kosova. Z tohto dôvodu je to veľmi jednoduché logické myslenie, ku ktorému nás včera vyzývala aj pani podpredsedníčka, aby sme ho používali, že toto vyhlásenie sa netýka Ahtisaariho vyhlásenia a jeho plánu. A teraz idem ešte ďalej k tomuto vyhláseniu. Vyhlásenie je značne vnútorne rozporné, ale viem si predstaviť, že v dramatických situáciách diplomatická reč možno musí byť taká. Vyhlásenie hovorí o tom, že neobmedzená nezávislosť provincie Kosova  nie je v záujme stability. Na druhej strane v ďalšom bode, teda v treťom odseku spomína chartu OSN, ktorá veľmi všeobecne žiadnymi podmienkami hovorí o práve národov na sebaurčenie, čo je vlastne cesta k nezávislosti. Na druhej strane spomína ďalšie medzinárodné právne normy, medzi ktoré nutne musí patriť aj Helsinský dokument z roku 1997, ktorý hovorí o nemeniteľnosti hraníc. Čiže je tam spomínané všetko a každý, ako by si tam mohol niečo nájsť. Vyhlásenie je jemne komické v bode 4, o ktorom som diskutoval, lebo naozaj medzinárodný precedens nebudeme určovať my, ale určujú ho, ako som povedal veľmoci, a najmä povedal by som mocenská realita, ktorá v tej ktorej historickej situácii nastane. A, samozrejme, trošku problematicky vyznieva aj bod 7, v ktorom Národná rada vyjadruje akúsi vôľu, ale pričom túto vôľu odovzdáva vláde a jej predstaviteľom. Ale prosím, aj toto si viem predstaviť, že je súčasť diplomatického textu. To, čo sa vlastne stalo predmetom celej tejto diskusie a posunulo tento medzištátny dokument alebo medzištátnu, medzinárodnú diskusiu do vnútropolitickej situácie je ten bod 6, ktorý považujem za úplne zbytočný, pretože tento bod 6 poškodí aj vládnej koalícii. Tento bod 6 otvorí znovu problém, ktorý tu dávno je, ktorý je za nami a ktorý dnes, či chceme, či nechceme, sme členmi NATO a otvorí sa  na pôde NATO a európskych inštitúcií. Čiže považujem ho za zbytočný, môžeme  my o ňom tu koľkokrát diskutovať, ale ísť týmto nazad do zahraničia, pretože toto naše vyhlásenie bude súčasťou štúdia zahraničných politických elít. Tak toto považujem za zbytočné. Teraz, ak dovolíte k meritu celého vyhlásenia. Niekedy od roku 1996 začali kosovskí politici hovoriť o nezávislosti snáď s výnimkou Rugova a bolo to sprevádzané násilnosťami, to všetci vieme. Otázka je, či veľmoci v tej chvíli zareagovali správne, adekvátne, ale ešte vážnejšia otázka je, či veľmoci sú povinné vždy, keď sa nejaké štáty do seba pustia, robiť svetového žandára. Pamätám si na výrok staršieho prezidenta, prezidenta Busha staršieho, teda Georga Busha, ktorý ešte pri vojne v Iraku v roku 1991 povedal, že Spojené štáty nie sú svetový žandár, aby zasahovali všade tam, kde sa do seba pustia ľudia. Samozrejme, keď nezasiahnu, je zle, keď zasiahnu, je často ešte horšie. Ale poraďme veľmociam, ako sa majú správať. A druhá vec je, a tá sa mi zdá podstatná, že Srbsko robilo po roku 1988, 1989 tragickú a zločineckú politiku. Výsledok tejto tragickej politiky prezidenta Miloševiča a celej jeho garnitúry je, že Srbsko stratilo všetko. Však Srbsko nemá ani more, proste nemá už nič. To je výsledok politiky. Dámy a páni, ale taká je logika dejín, taká je logika veľmocí. Nezmyselná politika Budapešti na konci 19. storočia a na začiatku 20. storočia spôsobila, že v roku 1918 došlo k radikálnym zmenám hraníc. To bola logika veľmocí, o ktorej dodnes nikto nevystupuje.  Proste stalo sa to status quo. To bol výsledok nezmyselnej politiky. Dámy a páni, keby Slovensko v roku 1944 a 1945 nebolo preskočilo veľmi divne z krajiny porazenej spojeneckej s Nemeckom na krajinu víťaznú, bol to veľmi beťársky krok, by som povedal, no tak by ste videli, ako by veľmoci zachádzali so Slovenskom ako s porazenou krajinou. No proste v politike sa za takéto tragické kroky platí. Takáto je tá tragika omylných krokov v politike a taká je logika veľmocenských rozhodnutí. Diskutovať o nich môžu nanajvýš historici. Na druhej strane Srbsko naozaj za dramatických okolností, pamätáme si vysielania televízie, keď sa Koštunica dostával k moci, za dramatických okolností si vybojoval svoju cestu k demokracii. To zase nemožno na tomto celom nevnímať a nevidieť. A čo teda povedať? Samostatné Kosovo je precedensom,  pokiaľ ide aj o helsinský proces z roku 1977. Na druhej strane samostatné Kosovo presadzujú títo politici už v roku 1996, a teda všetci sme to sledovali. Ale dôležitejšia pre mňa a takmer rozhodujúca je iná vec. V medzinárodnej politike platí niečo ako tradičné priateľstvo. Ak dovolíte nie v mene slovanstva. To je pre mňa nezmyselný pojem. Ale v mene overených a vyskúšaných známych postojov týchto krajín v minulosti. To je niečo, to je bonus, to je tradícia, s ktorou sa nehazarduje. Takéto postoje sa pamätajú aj do budúcnosti. My sa veľmi dobre pamätáme, akým spôsobom predseda vlády niekedy v roku 1996 sa zachoval voči predsedovi vlády Rumunska. Ubezpečujem vás, že Rumunsko nám to už aj niekoľkokrát vrátilo. Na takéto veci sa nezabúda. A takéto tradičné postoje boli medzi Srbskom a Slovenskom a takéto tradičné postoje boli aj medzi Juhosláviou a Československom. A podľa mňa preto Národná rada Slovenskej republiky nemôže prijať vyhlásenie, ak to nemá byť len vôľa vyslovene teda politickej väčšiny, ktoré nebude brať do úvahy aj postoje Srbska. Proste to sa celkom dobre v politike nerobí. A preto dávam tri pozmeňujúce návrhy k tejto deklarácii. Prvý pozmeňujúci návrh je, že v ods. 3, to znamená, že riešenie budúceho štatútu provincie Kosovo atď. Prečítam to, že riešenie budúceho štatútu provincie Kosovo musí vychádzať z rešpektovania a teraz dodávam legitímnych požiadaviek Srbska, ako aj Charty Organizácie Spojených národov a ostatných medzinárodných právnych noriem. To znamená, že za „rešpektovanie“ dodávam „legitímne požiadavky Srbska“. Druhý pozmeňujúci návrh, že bod 4 totiž, že ods. 4, že budúci štatút provincie Kosovo nezaloží precedens v medzinárodnom práve, aby bol vylúčený. A šiesty. Ak hovoríme, že by sme mali prijať nejaký spoločný dokument, ktorý nás vzájomne nebude, nazval by som to, zásadne rozdeľovať, tak navrhujem, aby bol vypustený ods. 6. A to je tá pripomienka parlamentu, že z rozhodnutia vlády Slovenskej republiky v roku 1999, ktoré prispeli k destabilizácii regiónu západného Balkánu. Navrhujem takýto kompromis. Pokiaľ by bol prijatý, ja osobne si viem predstaviť, alebo ja osobne vyhlasujem, že za takéto vyhlásenie budem hlasovať, pretože v danej chvíli nie je možné absolútne víťazstvo žiadneho politického názoru. A je snáď možné dať vyhlásenie, ktoré bude aj zásadným spôsobom zahrnovať stanovisko aj druhé. A za takéto považujem zmienku o legitímnych požiadavkách Srbska. Dávam na vaše zváženie. Toto je môj pozmeňujúci návrh. Ďakujem. (Potlesk.)