Simon, Zsolt, poslanec NR SR (2019-06-19):
Ďakujem. Pán predseda Národnej rady, vážený pán minister, kde začať? Snáď v takej krátkej reakcii na moju predrečníčku. Pokiaľ je naším spoločným záujmom ochrana prírody, tak nemôže byť táto ochrana prírody postavená z môjho uhla do pohľadu a do pozície, kto vlastní tú pôdu, kto spravuje tú pôdu. Na Slovensku máme mnoho takých príkladov, kde správa majetku a zároveň spojená s kontrolou, priniesla mnoho zlých výsledkov. Nechoďme ďalej, pozrime sa na políciu, ktorá kontroluje samu seba. Keď dnes lesníci hospodária na tej pôde a životné prostredie kontroluje, to je, je treba zvýšiť jeho právomoci na kontrolu tohto územia. Keď spojíme, alebo životné prostredie by nebodaj začalo spravovať tieto územia, napriek tomu bude ťažiť, bude vykonávať zásahy, bude mať z toho ekonomický príjem. Dostaneme sa k tomu, že ten systém bude nekontrolovateľný. Na Šumave, kde to urobili, dnes lesníci ťažia a predávajú drevo. Nebol by som rád, keby Slovenská republika sa vybrala touto cestou, ale to je o ochrane prírody a o štátnych orgánoch, ako zasahujú. V tejto súvislosti by som mohol položiť rad otázok, prečo v národných parkoch, v chránených územiach dnes sa stavajú hotely, stavajú sa lyžiarske strediská? Kto vydal pre nich súhlasy? Pričom museli sa vyjadrovať aj tí, ktorí spravujú pozemok, aj správa ochrany prírody. Keď to bude v jednej ruke, bude to ešte jednoduchšie. A preto by som nabádal kolegov, aby sme sa nevybrali touto cestou. Ale úprimne musím povedať, že tento zákon, ktorý tu je, je zlý. Okrem toho, čo povedali kolegovia, je aj protiústavný. Pokiaľ by prvá vláda Roberta Fica, tesne pred vládou nemal problém a nechcel sa riešiť a pasovať s nálezom Ústavného súdu, že zákon o ochrane prírody a krajiny je protiústavný, tak vtedy generálny prokurátor vzal svoj návrh z Ústavného súdu späť. Teda 10. júna Ústavný súd rozhodol o tom, že zastavuje konanie o súlade zákona o ochrane prírody a krajiny s Ústavou Slovenskej republiky. Dovolím si vám z toho zacitovať. Najskôr ale poviem citáciu z ústavy čl. 20 ods. 4: „Vyhlasovanie alebo nútené obmedzenie vlastníckeho práva je možné iba v nevyhnutnej miere a vo verejnom záujme, a to na základe zákona za primeranú náhradu.“ Generálny prokurátor vo svojom podaní na Ústavný súd v roku 2006 namietal, že obmedzenie vlastníckych práv dochádza vyhlásením vyhlášky ministerstva, respektíve nariadenia vlády, čo nie je v súlade s Ústavou Slovenskej republiky, silou zákona. Dnes tento zákon, teda pán minister nám doniesol návrh, v ktorom kompetencie v zmysle bodu 57 tejto novely, § 20a prenáša kompetencie vyhlasovania chránených území v II., III., IV. a V. stupni ochrany z nariadenia vlády na okresný úrad v sídle kraja. Teda akýsi úradníček v sídle kraja môže rozhodnúť o tom, že kohokoľvek vlastníctvo bude obmedzené. Neni rozhodnuté o náhrade škody. Generálny prokurátor to namietal a citujem z jeho podania: „Zákon priniesol so sebou rad zákazov a príkazov obmedzujúcich dovtedajšie nerušené užívanie vlastníckych práv na strane ich vlastníkov, fyzických osôb či právnických. Týmito normatívnymi aktmi teda v dotknutých územiach došlo k nútenému obmedzeniu vlastníckych práv vlastníkov pozemkov.“ S týmto názorom sa v plnej miere stotožňujem. Problém je, že keď generálny prokurátor namietal, že sa vyhlasuje na základe nariadenia vlády, dnes to bude okresný úrad. Minister financií sa môže roztrhať, ale vyrovnaný rozpočet mať nebude. Pretože okresné úrady budú vyhlasovať chránené územia, ktoré so sebou nesú nárok na náhradu škody? V stovkách miliónov eur, ktoré nedokáže odkontrolovať. Preto nabádam, aby zákon pán minister zobral späť, aby ho prerobil, aby bol v súlade s Ústavou Slovenskej republiky. V druhej, ďalšia vec. Vyhlasovanie chránených území dotknutia vlastníckych práv. Okresné úrady majú povinnosť s vlastníkmi prerokovať vyhlasovanie chráneného územia, pričom vlastník v tom momente, keď si s nimi sadnú a on bude namietať, že s tým nesúhlasí, neurobil nič, len splnil literu zákona, že majú spolu rokovať a okresný úrad rozhodne tak, ako chce. V tej chvíli, keď okresný úrad takto rozhodne, tak vlastník bude musieť čakať niekoľko rokov na to, aby dostal, aby mohol si uplatniť nárok, možno nárok na náhradu škody, lebo ten výpočet, ktorý tu je, nie je, negarantuje, že ten, tú náhradu v skutočnosti aj dostane. Nehovoriac o tom, že plány starostlivosti o chránené územia na Slovensku dnes máme cez tisíc takýchto území a plán starostlivosti o územia je vydané, ak som sa dobre, ak som to dobre počítal, zhruba v 70 prípadoch. Teda sú vymenované činnosti, ktoré tam vlastník nemôže robiť, ale nie sú všetky a nie sú definitívne. Ktorýkoľvek úradník tam príde a urobí kontrolu, môže povedať, že ale porušuješ, lebo mal by si robiť ešte toto. Plán starostlivosti toto neumožňuje a keď je vypracovaný plán starostlivosti, musíme povedať, že koľko, koľko to bude stáť a vtedy to bude môcť žiadať. Keď dneska máme tisíc takýchto území a plány máme na 70, tak si kladiem otázku, dokedy ešte vlastníci toto budú musieť strpieť? A áno, je ochrana prírody prioritná, ale musíme povedať, koľko je ochotná na to táto spoločnosť vyčleniť a zaplatiť. Nehovoriac o tom, že tento zákon bude mať dopad aj na ZMOS, bude mať na rozpočet obcí. Keď si zoberiem § 31 súkromné chránené územia a jeho ochranné pásma, keď niekto má les, vyťaží ho, príde na okresný úrad a povie, že ja tam chcem mať, ako súkromný vlastník chcem mať chránené územie, tak mu ho okresný úrad môže vyhlásiť. Ale akonáhle vyhlásite chránené územie, je to les osobitného určenia a automaticky za to mestá a obce nedostanú žiadnu daň, lebo sú oslobodené z dane. Na severe Slovenska, ale aj na juhu v niektorých miestach obce a mestá prídu o značnú časť svojich príjmov. Rozhodnutia úradu a rozhodnutia niektorého vlastníka, lebo na to takýmto zákonom vytvárame priestor. Takže musím jednoznačne, jednoznačne musím povedať, že ja tomuto zákonu okrem toho, čo sleduje za cieľ, ešte vyčítam jednu vec. Mnohí tu povedali, že niektoré predmety ochrany zanikli, ale Slovensko sa tvári, že všetky chránené územia, ktoré boli vyhlásené, nech už boli napadnuté lykožrútom, nech už to bolo likvidované tým, že buriny alebo nežiaduce rastliny tam zahubili predmet ochrany, ktorý tam bol, nevykonal sa a nevykonáva sa žiadna kontrola chránených území, či naozaj predmet ochrany, ktorým účelom sa chránené územie vyhlásilo, či tam ešte je, alebo trvá. Lebo takýmto spôsobom by Slovenská republika mohla naozaj pristúpiť k tomu, že prehodnotíme rozsah chránených území, lebo my musíme povedať, že máme šafranovú lúku, ktorú chránime ako šafranovú lúku, ale šafran tam nie je. To znamená, že nielen vyhlasovať chránené územia, ale aj v pláne starostlivosti prísť aj s kontrolou, či ten predmet tam zostal zachovaný, lebo keď predmet tam nezostal zachovaný, tak jednoducho to v ochrane prírody tam nemá čo robiť. A práve preto ja by som navrhol, aby pán minister tento návrh zobral späť. Ja viem, že to v prvom čítaní sa nehodí, takže len apelujem na jeho názor a na to, aby upravil zákon do podoby v súlade s ústavou. Ak nie, tak tento návrh skončí podľa mňa na ústave z titulu toho, že porušuje vlastnícke, teda ústavu článok 20 ods. 4, že obmedzí vlastníctvo nie na základe zákona, ale na základe rozhodnutia okresného úradu nejakého úradníka a z toho vzniká aj náhrada škody, ktorá v zákone v tej chvíli za to garantovaná nie je. Na prirovnanie vám poviem, že zákonom prikazujeme alebo vytvárame možnosť vyvlastnenia, ale keď sa vyvlastní a vydá sa rozhodnutie o vyvlastnení, tak vlastník dostane automaticky náhradu. Tu obmedzíte jeho vlastníctvo a náhradu nedostane. Ďakujem pekne.