T. Rosová, poslankyňa: (2007-05-10):
Stala sa pri tom vec v tejto snemovni takmer nevídaná, zaznel tu súzvuk bez ohľadu na príslušnosť ku koalícii či k opozícii, pretože bez ohľadu na príslušnosť ku koalícii, alebo k opozícii im leží na srdci budúcnosť nášho vysokého školstva. Už tieto vystúpenia by mohli stačiť na to, aby ste, vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, podporili pri hlasovaní návrh spoločného spravodajcu, aby sa tento návrh vrátil predkladateľovi na dopracovanie. Ale doterajšia spoločenská diskusia o novele vysokoškolského zákona prebiehala akýmsi tlmeným hlasom a za pomerne nepatrnej pozornosti verejnosti a len malej pozornosti médií. Myslím si preto, že jej treba dopriať sluchu aspoň v tejto snemovni. Podľa môjho presvedčenia táto novela po prvé okliešťuje akademické slobody, po druhé smeruje nie ku zvýšeniu, ale k zníženiu kvality vysokého vzdelávania, vysokoškolského vzdelávania a po tretie samoúčelne zavádza poplatky za štúdium, pričom nijako nerieši dnešný, nie celkom legálny alebo nie celkom férový stav. Ja som pracovala v novembri 1989 na Univerzite Komenského. Sú niektorí, ako predseda súčasnej vlády, ktorí si vtedy nevšimli, že by sa dialo čosi mimoriadne. Ja som si všimla a ja si aj pamätám, čo sa dialo. Prvý, kto vystúpil na Slovensku, boli študenti, boli to vysokoškolskí študenti, ktorí 16. 11. 1989 vyšli v Bratislave do ulíc. Riskovali vylúčenie zo škôl, riskovali svoju budúcnosť. A nemali veľké politické požiadavky, také zaznievali až neskôr z tribún. Požiadavky vtedajších študentov sa dajú zhrnúť do jedného posolstva. Chceli, aby sa akademická obec mohla podieľať na riadení vysokých škôl. Následné udalosti všetci poznáte a ja si potom pamätám aj na intenzívnu prácu, ktorá sprevádzala prípravu prvého, nového ponovembrového vysokoškolského zákona. Akademická sloboda a samospráva boli neochvejnou kostrou tohto zákona. Dnes, o 17 rokov neskôr, sa Národná rada Slovenskej republiky zaoberá návrhom novely vysokoškolského zákona, ktorý tieto výdobytky novembra ´89 ruší. Nemôžeme súhlasiť s tým, aby sa z akademických senátov stali diskusné kluby, ktoré nerozhodujú prakticky o ničom. Odmietame návrat do minulosti. Ďalšie roky ukázali, že napriek viere v silu samosprávy chýbali v systéme prvky, ktoré by motivovali ku kvalite a k medzinárodnej konkurencieschopnosti, a, že bez takýchto motivačných prvkov môže autonómia viesť aj ku konzervovaniu existujúcich štruktúr a existujúcich starých postupov. Napriek tomu, napriek týmto výzvam a nedostatkom samosprávneho riadenia vysokých škôl nikomu dosiaľ nenapadlo samosprávu obmedziť. Predchádzajúca vláda, a to nielen ministerstvo školstva, ale osobne aj predseda vlády Mikuláš Dzurinda, aj podpredseda vlády Ivan Mikloš začali vytvárať tlak na kvalitu. Iniciovali a finančne podporili medzinárodné hodnotenie a smerovalo sa k tomu, aby kvalita bola hlavným princípom pri financovaní vysokých škôl. Vízia bola jasná – podstatne zvýšiť prostriedky na vzdelávanie, avšak zároveň vytvoriť prostredie, v ktorom budú využívané efektívne a v prospech ako dostupnosti štúdia, tak aj jeho vysokej kvality. A existoval, a dosiaľ vlastne je v platnom zákone, existuje aj nástroj, je ním kategorizácia vysokých škôl na špičkové výskumné univerzity, na iné univerzity a na neuniverzitné vysoké školy. Skôr než sa tento nástroj mohol prostredníctvom akreditácie zaviesť, máme ho rušiť. A prakticky žiadne iné nástroje na zvýšenie kvality a konkurencieschopnosti slovenských vysokých škôl predložená novela nezavádza. Nemôžeme súhlasiť s tým, aby pri delení vysokých škôl zanikla najvyššia kategória, kategória výskumných univerzít. Tie mali spĺňať medzinárodné nároky, mali byť vzorom, mali byť ťahúňom kvality. Predložená novela zaraďuje všetky univerzity do jednej kategórie a tým princíp kvality nahrádza princípom priemernosti. Búrlivá spoločenská diskusia a vášnivé stretnutia, ktorých som bola neraz aj svedkom, sa v predchádzajúcom volebnom období odohrávali na tému školného na vysokých školách. V návrhu, ktorý vzbudil taký rozruch, bol systém poplatkov spojený so systémom štipendií a pôžičiek, navyše, ten návrh umožňoval, aby školné za absolventov, ktorí sa zamestnajú na postoch vo verejnom záujme – v školstve, v zdravotníctve, vo verejnej správe – uhradil štát, a za ostatných ich budúci zamestnávateľ. Dnes už je zrejmé, že problémom Slovenska viac, než pracovné príležitosti, je skôr nedostatok kvalifikovanej pracovnej sily a preto je zjavné, že veľká časť študentov a určite aspoň tí schopní a usilovní by ťarchu školného ani neboli pocítili. A tiež je dôležité, že o časti výnosu zo školného, ktorá nemala byť určená na štipendiá, mali významnou mierou spolurozhodovať aj samotní študenti, teda platcovia. Peniaze mali byť navyše štátnej dotácie, mali slúžiť na to, aby školy prekonali materiálne zaostávanie, a nie plátať diery v štátnom rozpočte. Pýtam sa, ako je možné, keď máme teraz na stole návrh na zavedenie školného, ktorý reálne zasahuje aspoň takú istú veľkú časť študentov, ktorý ničím nemotivuje a nič nerieši, ktorý neslúži ako dodatok, teda kde školné neslúži ako dodatok, ale ako náhrada štátnej dotácie, kde školné nie je vyvážené žiadnymi sociálnymi kompenzáciami, pýtam sa, ako je možné, že je ticho. Prečo tí ľavicoví búrliváci zo Študentskej rady vysokých škôl nie sú dnes v uliciach? (Hlas z pléna.) Samozrejme, že to myslím vážne. Predsa školné bolo pre nich červené súkno a pritom išlo o školné, ktoré bolo kompenzované tak, že by žiaden študent nemal obmedzený prístup na vysokú školu, ba naopak. Takže skúsim hľadať vecné odpovede, prečo to tak nie je, ak keď myslím, že neobstoja. Hlavný argument ministerstva je, že sa takto odstráni neférové skryté spoplatnenie  externého štúdia. Ale ja sa pýtam, čím. Pýtala som sa tak aj vo výbore, odpoveď som nedostala. V návrhu tohto zákona totiž nie je žiadne opatrenie, ktoré by zabránilo pokračovať v dnešnej praxi. Prípadne túto dnešnú prax ešte kreatívne doladiť inými mechanizmami. Veď sa nemôžeme tváriť, že „eseročky“ a nadácie, ktoré poplatky vyberajú, sú nejakí votrelci, ktorí sa prisali na študentov vysokých škôl bez vedomia týchto škôl a priživujú sa na nich len tak. Tento systém predsa vyhovuje aj mnohým reprezentantom škôl. Prečo by sa škola mala vzdať štátnej dotácie a vyberať namiesto nej školné, keď môže mať naďalej oboje? Preto nemôžeme súhlasiť s tým, aby sa samoúčelne zaviedli poplatky za externé štúdium a to bez akejkoľvek sociálnej kompenzácie. Nemôžeme ďalej súhlasiť ani s tým, aby sme poplatkami trestali tých, ktorí sú schopní a ochotní študovať viacero študijných programov súčasne. Pretože takto trestáme najschopnejších a usilovných namiesto, aby sme ich podporili. Kým ich kolegovia, povedzme, zarábajú na brigádach, oni študujú dva programy a my ich „skasírujeme“. Nesúhlasíme so zavádzaním ďalších neopodstatnených poplatkov napríklad z dôvodu predĺženia štúdia pri jeho prerušení. Študent, ktorý prerušil štúdium, predsa školu nič nestojí. Tak prečo by mal platiť? Na ministerstve pochopili, že zavedenie oficiálneho školného by mohli niektoré školy, tie, ktoré majú taký dopyt, že pre nich školné bude atraktívne, motivovať k tomu, aby umelo zvyšovali podiel externých študentov. Dalo by sa očakávať, že to bude dôvod, ktorý ich odradí od zavedenia takéhoto nesystémového kroku, ale nestalo sa tak preto, lebo táto vláda pozná lepší recept, regulácie a obmedzenia a to priamo v zákone. Takže sa navrhuje, aby počet externistov nemohol presiahnuť polovicu študentov denného štúdia. Ale nerozumiem, prečo by nemohli existovať vysoké školy, ktoré cielene poskytujú vzdelávanie prevažne v systéme celoživotného vzdelávania, a to znamená externou formou. Zabudli ste, páni, na vlastné programové vyhlásenie, kde sa celoživotné vzdelávanie skloňuje vo všetkých pádoch? Nemôžeme súhlasiť teda s obmedzením počtu externých študentov, pretože je v priamom rozpore s princípom celoživotného vzdelávania. Nesúhlasíme ani s tým, aby zákon diktoval, koľko hodín kontaktného štúdia má obsahovať študijný program. Som presvedčená, že je to vecou samotného programu a akreditácie. Pretože v dnešnom svete sa formy štúdia menia, využívajú sa najrôznejšie kreatívne alternatívy. Takýto zákon pružnosť a tvorivosť vo forme štúdia obmedzuje. Navyše v niektorých odboroch je skutočne nevykonateľný. Predstavte si pedagóga vysokej školy múzických umení, ktorý učí, povedzme, hru na husle, ako sedí pri každom študentovi, ktorý cvičí. Alebo teda si predstavme, že všetci cvičia v jednej miestnosti naraz s tým pedagógom. To asi nie je celkom dobré riešenie. Nesúhlasíme ani s tým, aby sa zákonom predpisovali súkromným vysokým školám samosprávne orgány. Akademický senát má, samozrejme, veľký význam na verejných a štátnych vysokých školách, kde stráži verejný záujem oproti možným osobným záujmom manažmentov. Ale v prípade súkromnej vysokej školy je osobný záujem manažmentu záujmom školy, prirodzene. Malo by byť slobodným rozhodnutím majiteľov súkromnej školy, či akademický senát zriadia, alebo nie. A potom každý uchádzač o štúdium má slobodnú voľbu, či bude študovať na vysokej škole, kde takáto samospráva je, alebo nie je. Čo považujem za veľmi škodlivé, je, že mnohé spomínané ustanovenia novely vysokoškolského zákona – a tu vidím aj podobnosť so Zákonníkom práce – priamo navádzajú k hľadaniu ciest, ako sa im vyhnúť. Už dnes sa uvažuje na vysokých školách ani nie tak o tom, ako prejaviť nesúhlas, ale skôr o tom, ako sa s jednotlivými ustanoveniami „vysporiadať“. Takže odmietame prijímať zákony, ktoré nič neriešia a sú na to, aby sa obchádzali. Pred dvomi dňami sa ma opýtal študent jednej fakulty, člen akademického senátu, čo bolo vlastne na doterajšom stave také nefunkčné, že ho bolo treba tak zásadne meniť. Podobne sa tu včera pýtal pán poslanec Mamojka. Pýtal sa, aká analýza týmto zmenám predchádzala a komu tie zmeny vlastne slúžia. Iste, dali by sa uviesť aj prospešné jednotlivosti, ktoré vyplývajú buď z našich medzinárodných záväzkov alebo sú z oblasti administratívy, z oblasti evidencie, nepochybne. Ja vám preto navrhujem, pán minister, kým nebude na stole takáto analýza silných a slabých stránok nášho vysokého školstva a kým neprebehne následná skutočná verejná diskusia, ostaňme len pri tých prospešných jednotlivostiach, na ktorých určite nájdeme zhodu. Ďakujem pekne. (Potlesk).