J. Rydlo, poslanec: (2007-06-26):
Výmena názorov o premenovaní samosprávnych krajov na župy, ako to bude v jednom z pozmeňujúcich návrhov, ktorá v súčasnosti sporadicky prebieha, je pomerne jednostranná. Odznieva v nej poloprávd i nezmyslov a podľa môjho náhľadu Národná rada Slovenskej republiky o tejto zmene nemôže rokovať bez hlbšej odbornej historickej a jazykovednej analýzy. Predovšetkým si treba uvedomiť, že historické župy počas ich krátkej približne 70-ročnej existencie nemožno považovať za orgány územnej samosprávy. Dokonca oveľa menej ako po 46 rokoch zavrhnuté národné výbory alebo 500-ročné stolice. Je naozaj načase, opakujem, je naozaj na čase, aby sa zmeny vo verejnej správe vykonávali uvážlivejšie a odbornejšie. V predveľkomoravskom období sa prirodzenými centrami moci a teritoriálneho združovania staroslovenských kmeňov na našom území stali najsilnejšie hradiská. Tie boli prirodzenými strediskami hradnej sústavy. V popise tzv. bavorského geografa spred roku 844 a jeho upravenej verzie z rokov 882 až 893 je zaznamenaná štruktúra verejnej správy v Nitrianskom, Blatnianskom, Českom a Lužickosrbskom kniežactve, ako aj v Bulharskej ríši. Po konštituovaní prvého štátu Slovákov Veľkej Moravy, prvého štátneho celku pod byzantským vplyvom, sa hradná sústava zmenila na základný pilier štátnej moci. Po vpáde maďarských kmeňov v 10. storočí sa ako osvedčený systém správy prirodzene transformovala do komitátnej sústavy. Pevnú štruktúru správe ranouhorského štátu vtlačil už sv. Štefan I., ktorý v ekonomicko-správnom a vojenskom členení bezprostredne nadviazal na staroslovenskú hradnú sústavu. O tom svedčí nielen prevzaté názvoslovie správnych inštitúcií, ale aj názvy samotných komitátov, ktoré sa kryli s pôvodnými historickými názvami hradísk. Komitát sa členil na zväčša pôvodne staroslovenské hradné španstvá na čele s dvornými špánmi. V dôsledku úpadku centrálnej moci a rastom moci magnátov sa komitáty vnútorne oslabili natoľko, že koncom 13. storočia fakticky prestali fungovať. Nahradil ich systém šľachtických stolíc. Stoličné zriadenie pretrvalo najdlhšie, viac ako pol tisícročia. Spočiatku zachovalo územnosprávne členenie komitátov, ale už nie ako inštitúcií štátnej moci. Išlo o šľachtickú samosprávu. O jej ovládnutie neustále bojovala početnejšia nižšia šľachta, utiekajúca sa pod ochranu panovníka proti dominujúcim v nich veľmožom. Spod vplyvu šľachty, a teda stolíc sa usilovali dostať slobodné kráľovské mestá, ktoré boli oporou ústrednej moci. Stolice sa navonok podobali šľachtickým minirepublikám, za čo ich obdivoval dosť nekriticky aj francúzsky filozof Charles Louis de Montesquieu. Štúrovci poznali len stolice, nie župy. Ján Botto v Smrti Jánošíkovej píše: „v dvanástich stoliciach biely deň zazorí“. Keď sa cisár Jozef II. pokúsil stolice zrušiť ako prekážku osvieteneckého pokroku, uhorská šľachta to považovala za útok na svoje ústavné práva, ktoré v skutočnosti nejestvovali. Stolice napokon zmietli z histórie meruôsme roky. Nahradili ich tzv. civilné či bachovské dištrikty alebo kraje, ktoré bezprostredne nadviazali na neúspešný pokus Jozefa II. Namiesto šľachtickej samosprávy ich riadili v rokoch 1849 až 1860 kvalifikovaní úradníci vymenovaní ministrom vnútra. Alexander Bach chcel zaviesť modernú, efektívnejšiu štátnu správu podľa Napoleonovho modelu prefektov na čele departementov. Na Slovensku dovtedajšej stolice zlúčili do troch krajov: Nitrianskeho (od roku 1851 s názvom Bratislavský), Banskobystrického a Košického. Až po rakúsko-maďarskom vyrovnaní zaviedli v uhorskom kráľovstve župný systém. Na čele župy stál hlavný župan, ktorého vymenoval panovník na návrh ministra vnútra ako najvyššieho štátneho úradníka na príslušnom teritóriu. Župy kopírovali územie bývalej stolice. Najvyššími výkonnými orgánmi župy boli valné zhromaždenie a administratívny výbor. Jeho aparát riadil podžupan, ktorý mal tak väčšiu výkonnú moc ako župan. Župy na svojom území plnili nariadenia vlády a panovníka, členili sa na slúžnovské okresy na čele s voleným hlavným slúžnym. V rámci centralizačnej politiky Budapešti v rokoch 1869 až 1881 postupne vyňali z právomocí žúp municipálne mestá, správu súdnictva, lesníctva a verejnej bezpečnosti a ďalšie kompetencie. Po zániku Rakúsko-Uhorska na Slovensku ostal naďalej v platnosti uhorský zákonný článok 21/1886 o župnom zriadení s tým, že sa zlúčila funkcia župana a podžupana. Akékoľvek samosprávne prvky v kompetenciách žúp sa zlikvidovali. V rámci centralizácie verejnej správy pražskej vlády župy zrušili a od 1. januára 1928 ich nahradili tzv. krajinským zriadením. Župy obnovili až za prvej Slovenskej republiky v roku 1939. Zriadili šesť žúp: Bratislavskú, Nitriansku, Trenčiansku, Tatranskú (so sídlom v Ružomberku), Pohronskú (v Banskej Bystrici) a Šarišsko-zemplínsku (v Prešove). Na ich čelo vymenovala vláda županov, ktorí boli podriadení ministrovi vnútra, a župan priamo riadil župný úrad. Nariadením Slovenskej národnej rady z roku 1945 boli župy a župné úrady opäť zrušené. Nahradili ich na 46 rokov krajské a okresné národné výbory ako orgány česko-slovenskej štátnej moci so samosprávnymi prvkami. Obdobie po roku 1989 je stavom permanentných reforiem verejnej správy, z ktorých viaceré neboli najšťastnejšie. Na rozdiel od Česka sa zrušením národných výborov radikálne odčlenila obecná samospráva od štátnej správy. Zrušili sa a po čase sa opäť obnovili krajské úrady. Až Ústava Slovenskej republiky anticipovala neskoršie vytvorenie samosprávy vyšších územných celkov, zmenilo sa územnosprávne členenie štátu, neskôr sa zrušili okresné úrady a nahradili sa obvodnými. Súbežne prebiehal prenos kompetencií z rôznych úrovní štátnej správy na krajskú a obecnú samosprávu. Medzery sa kompenzovali dosť neprehľadným vznikom úradov miestnej štátnej správy. Tieto a ďalšie zmeny – popri permanentnom raste úradníkov vo verejnej správe, napriek ich deklarovanému znižovaniu – v súčasnosti vzbudzujú u veľkej časti voličstva a obyvateľov nášho štátu nedôveru. Čo s pojmom VÚC? Bezpochyby termín „vyšší územný celok“ je ťažkopádny najmä z jazykového hľadiska. To čiastočne kompenzovalo zavedenie do legislatívy pojmu samosprávny kraj. Keďže z podnetu vlády rozhodnutím Národnej rady Slovenskej republiky zanikli krajské úrady, alebo zanikajú, ako orgány štátnej správy, zostali len samosprávne kraje, pri ktorých adjektívum „samosprávny“ sa stáva nadbytočné. Tým sa Slovensko priblíži k modelom regionálnej samosprávy napríklad v Nemecku a v Spojenom kráľovstve Veľkej Británie a Severného Írska, ak už nechceme kopírovať susedov, kde regionálna správa plní súčasne funkciu samosprávy i štátnej správy, tak ako niekedy bývalé krajské národné výbory. Nájsť optimálny názov pre samosprávny kraj, jeho inštitúcie by malo byť predmetom kvalifikovaného posúdenia odborníkov prinajmenšom z oblasti histórie, verejnej správy, sociológie a politológie, aby sa opäť nezavádzali nevhodné pojmy. Neuvážený návrat k archaickému pojmu župa, župan treba zvážiť aj z hľadiska jedného citlivého momentu. Župy, župan po rakúsko-maďarskom vyrovnaní v roku 1867 sa stali nástrojom tvrdej maďarizácie budapeštianskej vlády. Vôbec sa nestali inštitúciou blízkou ľudu a národnej inteligencii. Zavedenie tohto pojmu tak, ako je to v súčasnom Maďarsku, by sa dalo interpretovať aj ako návrat k tým tradíciám „veľkého“ Uhorska, ktoré slovenskí zákonodarcovia zvolení do Národnej rady Slovenskej republiky asi naozaj nesledujú. Tu mám ma mysli najmä ten pozmeňujúci návrh, aby bol používaný termín predseda vyššieho územného celku a župan za ten istý. Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám, a ako obyčajne – čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem.