Osuský, Peter, poslanec NR SR (2014-05-28):
Ďakujem pekne, pani predsedajúca. Všeobecne známe slovenské múdroslovie hovorí: „Ohýbaj ma mamko, dokiaľ som ja Janko. Keď už budem Jano, neohneš ma, mamo.“. Problematika, ktorú sa, na ktorú sa zameriava predložený návrh zákona, si iste neosobuje mesiášske posolstvo typu: prijmite a všetko bude vyriešené. Ale samozrejme nijaký z našich zákonov si toto nárokovať nemôže. Nepochybne je ale tento návrh zákona krokom dobrým smerom z problému, o ktorom sa vie, o ktorom sa aj hovorí, a ktorý sa napriek všetkému, čo sa okolo neho nahovorilo, nasľubovalo, naplánovalo a nauvažovalo, v zásade nehýbe z miesta. Pravdou je, že v tom slovenskom múdrosloví je ten, na ktorého apelujeme, tá mamka. Tento návrh zákona rieši problém, že mama v danom prípade z rôznych príčin sa takmer toho svojho Janka ani ohýbať nepokúša. A akokoľvek skúsenosť nás učí, že nie je dobré, ak Janko ostane neohýbaný, pretože to, že ho potom dáme do nultého ročníka, že bude absolvovať cestu špeciálnym vzdelávaním, na konci ktorého je zväčša ťažká uplatniteľnosť tohto jedinca, je zrejme dostatočným dôvodom na to, aby sme sa za tú matku, ktorá neohýba, lebo nevie, nechce, alebo nemôže, už nech je to akokoľvek, pokúšali s Jankom niečo urobiť. A nepochybne, keď sa nám podarí ohnúť a tým pádom lepšie do života pripraviť len istú časť inak neohnutých Jankov, tak si myslím, že sme urobili v duchu už opakovane aj mnou v iných súvislostiach citovaného židovského úslovia, že ten, kto zachráni jedného človeka, ani keby zachránil ľudstvo. A ja si myslím, že každý Janko, ktorému by hrozil beznádejný osud obyvateľa biednej cigánskej osady, by stál za to, aby sme túto normu prijali a bez nároku na stopercentnú efektívnosť zachraňovali tu i tu, i tu, i tu jednotlivých Jankov. Ako lekár, ktorý svoju dizertáciu v tom čase ako prvý na Slovensku venoval problematike HIV infekcie, som sa samozrejme, keďže som o tom vedel viac, ako moji mnohí kolegovia, zapájal do zdravotnej výchovy, ako sa to vtedy nazývalo. A opäť sme dostávali výčitky od ľudí, ktorých zdravotný stav tiež vyžadoval isté náklady, sclerosis multiplex, ťažkí juvenilní diabetici a podobní, bez pochyby tí, ktorí zasluhujú pomoc spoločnosti, prečo vynakladáme toľko peňazí – no toľko to zas nebolo – na výchovné kampane? Sclerosis multiplex i juvenilný diabetes je osud. HIV infekciu musíš, až na výnimky, aktívne získať. A v tom čase liečba tejto infekcie u jedného človeka, ktorá mu garantovala sotva, keď dobre išlo 7, 8, 9-ročné prežitie, bola neuveriteľne drahá. Dnes sa tie časy zmenili, ale ja som vtedy bez toho, aby som chcel podčiarkovať a vyjadrovať hodnotu ľudského života, povedal, že keby tá celoslovenská kampaň vzhľadom na náklady, ktoré stála, zachránila štyroch ľudí pred infekciou, tak už tým piatym, povedané hrubo ekonomicky, zarábame. Už sa tá kampaň začína vyplácať od piateho zachráneného. Chvalabohu, medzitým lieky zlacneli, stali sa efektívnejšími, mnohé sa zmenilo. Ale ten spôsob uvažovania, že to iste „všetko nevyrieši“, nie je dobrý, pretože sa vždy musíme vrátiť ku každému jednému spasenému Jankovi a ten nám má byť dostatočnou motiváciou, i keď vieme, že všetkých nezachránime. Myslím si teda, že je dobré, ak malý Janko z osady zažije pravidelnosť potreby napríklad umytia si ručičiek v umývadielku. Sám, ako mestský vicestarosta v Starom meste mám občas tú radosť, že obnovíme umývadielka, ktoré boli už v nejakej škôlke biedne a vidím, ako sa tie detičky idú umývať, akú majú radosť z toho, že je to nové a má to už páku a nemusia zaťahovať kohútiky. A si viem predstaviť, že dieťa z osady by mohlo pozitívne, aj keď by to v tej chvíli tak nechápalo, vnímať teplú vodu na ručičkách, umytie, keď vidí, že aj tí ostatní, tiež si všetci umývajú. Nie, nie je to zázrak, ani to nič negarantuje, ale nie je to žiadna dramaticky falošná humanita, ani veľká vec, ale je to podľa mňa drobný krôčik lepším smerom. Toľkoto teda k tomu, či má zmysel vynakladať spoločenské prostriedky na, ako som povedal, záchranu jedného jedinca. Podľa mňa v tomto zmysle má, pretože a zase nechcem byť hrubý ekonóm, ale jeho prípadný celoživotný prínos ako pracujúceho človeka a daňového poplatníka absolútne a mnohonásobne vykrýva rozdiel medzi týmito nákladmi a celoživotnou podporou a mizerným životom s ňou. Tou druhou položkou v tomto návrhu zákona je prevencia, ešte raz podotýkam, poznatková prevencia, nie nejaká iná, ani chemická, ani mechanická, ani žiadna ďalšia, nežiaducich tehotenstiev. Ako venerológ som samozrejme v dennej praxi zažíval situácie, keď na kliniku prichádzali plačúce mamičky s dcérami viac či menej plačúcimi, alebo neplačúcimi, ktoré boli nežiaduco tehotné a ktorých navrch pri vyšetrení pred interrupciou, ktorú ja zo srdca nemám rád, ich vtedajšie posudkové komisie, keďže gynekológ zistil aj nejaké pohlavne prenášané nákazy, poslali k nám na liečbu. A samozrejme všetky tie mamičky, do nohy každá, hoc v inej tónine hovorili o tom, že preboha, ja som svoju dcéru dobre vychovávala. Boli trošku iné časy. Hovorím o 70., 80. rokoch minulého storočia. Samozrejme nikdy som nezažil mamičku, ktorá by povedala: ja som svoju dcéru cielene viedla ku kvapavke, nežiaducemu tehotenstvu a trichomoniáze. Nie, takú som nezažil. Ani jedna nepovedala, že to bol rodinný program. Ale nepochybne ja som videl tie, kde sa to stalo. To je presne ako v Bílej nemoci Karla Čapka, kde hovorí diktátor: „a ja videl ty muže, kteří se vracejí z válek ověnčení řády“ a doktor Galen mu hovorí: „ja videl spíše ty druhé v těch lazaretech“. Tak toto je presne to. Jedna z ciest, aby sa nediali tie najhoršie veci, ktorým ja hovorím zabíjanie detí, nech už sa nazýva to prerušením, alebo akýmkoľvek iným lživým eufemizmom, je dobré, aby sa vedelo, čo by sa dalo urobiť na ceste k tomu, aby nemuselo prichádzať k takýmto riešeniam. A je dobré, že niekoho vzdelám na tomto poli, kde sa dá s drvivou pravdepodobnosťou povedať, že nikde inde sa mu takejto informácie nedostane a samozrejme ani táto naša informácia nebude žiadnou zárukou, ani múrom hradným, že sa to už nestane. Ak sa nám podarí zamedziť potrebe interrupcie čo i len jedného dieťaťa a ak sa nám podarí zabrániť neželanému otehotneniu ako takému, ktoré by malo za následok ďalší ťažký nešťastný a temný život v biede a v sociálnom vylúčení, tak si myslím, že každý jeden zachránený, nezabitý plod a každé cielene a nie úplne bezprizorne do sveta hodené dieťa je dobrým krokom. Pretože všetky tie nádejné mamičky sa potom môžu, keď príde čas, aj vydať, aj mať deti. Aj mať v duchu cigánskej tradície aj päť detí, keby na to došlo. Ak budú sformované natoľko, že budú chápať svoju zodpovednosť matky, že matka nie je len telesná láska, ale že matka je aj potreba istej, istých ďalších vecí, ktorá len spolu s láskou umožní tomu dieťaťu žiť šťastnejším životom. Takže nech už akokoľvek niekto povie, že treba urobiť komplexné riešenia a treba to „zoširoka“, moja skúsenosť s ľuďmi, ktorí hovoria, že treba veci riešiť komplexne, znamená v preklade, že tie veci nechcú riešiť vôbec. A preto vďaka za tento komplex dvoch krokov, ktoré napriek tomu, že iste nebudú samospasiteľné a nevyriešia stopercentne problém, treba mať stále na vedomí a na očiach, že zachránenie čo i len jedného, robí tú vec zmysluplnou. A preto prosím ctenú snemovňu v celej prítomnej sedemčlennej sile, aby sme, keď budeme o tom návrhu zajtra hlasovať, aby sme skúsili pochopiť zmysel toho, o čom som tu hovoril, teda zmysel záchrany čo i len jedného občana. Ďakujem za pozornosť.