R. Fico, poslanec: (2003-11-11):
Pamätám sa, vážené dámy a páni, s akým zadosťučinením prijala v roku 1995 vtedajšia opozícia schválenie zákona vylučujúceho akúkoľvek privatizáciu strategických podnikov, pamätám sa na tie obrovské potlesky, na tie obrovské výkriky radosti: „Áno, dostali sme toho Mečiara, nebudú sa privatizovať strategické podniky.“ Ak by sa nám všetkým podarilo udržať tento zákon v platnosti až dodnes, krajina mohla byť úplne niekde inde. Zdroje z akciových spoločností v rukách štátu, ktoré inak vôbec privatizáciu a vstup cudzieho vlastníka nepotrebovali, mohli byť základom skutočného úspechu Slovenska v stredoeurópskom priestore a pri príprave na vstup do Európskej únie. Tí, čo tak v roku 1995 vášnivo bojovali za zákaz privatizácie strategických podnikov, to však nerobili pre túto krajinu, robili to pre odklad na obdobie, keď rozhodujúce právomoci a politická moc budú v ich rukách. Nebolo preto žiadnym prekvapením, keď už 16. septembra 1999 nová, lepšia, demokratická, reformná, a už ani neviem, aké prívlastky si zaslúžila za svoju servilnosť vláda Mikuláša Dzurindu, vláda zmenila zákon z roku 1995 zakazujúci privatizáciu. Zmena bola jednoduchá, išlo sa privatizovať, a, samozrejme, to najcennejšie, čo štát mal k dispozícii. Aby sa vyvolalo zdanie ochrany národných záujmov, do zákona zo 16. septembra 1999 sa vložilo ustanovenie, podľa ktorého si štát musí zachovať v prirodzených monopoloch 51-percentnú väčšinu. Že išlo iba o jeden z ďalších kolosálnych podvodov vlády Mikuláša Dzurindu, sa ukázalo čoskoro. Nebudem rozoberať, ani to nemá žiadny význam, uskutočnené privatizácie a obrovské sumy vyplatené za poradenské služby. Je smiešne hovoriť o privatizácii, ak sme Slovenské telekomunikácie odovzdali do rúk štátom vlastnenej nemeckej firmy za babku a ešte sme aj vyplatili 500 mil. korún poradcovi za to, že vláde poradil vybrať tohto jediného záujemcu zo zoznamu záujemcov, na ktorom bol iba tento jediný záujemca. Ďakujem pekne za to, chcel by som byť poradca a zobrať 500 mil. korún za takúto veľkú radu. (Potlesk.) Privatizácia Slovenského plynárenského priemyslu je príbehom sama osebe. Opäť fantasticky zaplatený poradca poradil vybrať zo zoznamu záujemcov, na ktorom bol iba jeden záujemca, prekvapujúco tohto jediného záujemcu. Cenu, za ktorú vláda Mikuláša Dzurindu predávala, treba porovnávať s porovnateľnými obchodmi. Česká republika predala 97 % akcií Českého plynárenského priemyslu za 195 mld. Sk. Účtovná hodnota a prepravná kapacita Českého plynárenského priemyslu tvorila presne 50 % hodnoty a prepravnej kapacity Slovenského plynárenského priemyslu. To znamená, že aj cena za 49 % akcií SPP sa mala pohybovať niekde minimálne medzi 170 mld. až 190 mld. Sk. Vláda sa však uspokojila so 130 mld. korún. A ešte by som rád poblahoželal ministrovi financií ku kurzovej strate 7 mld. Sk. Keby ju nebol býval spôsobil, dnes mohli byť oddlžené všetky lekárne a ešte nám aj mohla kopa peňazí zostať. (Potlesk.) Predaj rozvodných elektrických sietí pred rozhodnutím o osude výroby elektriny bol potom už iba zavŕšením smutnej privatizačnej tragikomédie, to ako keby ste od srdca odtrhli cievy a potom sa čudovali, že pacientovi sa nejako dobre nedarí. Kolosálnym podvodom, vážené dámy a páni, v privatizácii strategických podnikov v rokoch 1999 až 2003 nebolo to, že bol predaj za smiešnu cenu alebo že sme sa vzdali energetickej suverenity. To by som nazval hospodárskou vlastizradou. Podvodom bolo obídenie účelu zákona o privatizácii, ktorý stanovil podmienku povinnej minimálnej účasti štátu na podnikaní strategických podnikov vo výške 51 %. Formálne bol zákon naplnený. Predali sme iba 49 % akcií Transpetrolu, SPP či rozvodných sietí. Ale všetci dobre vieme, aká je skutočná realita. Menšinoví vlastníci v týchto strategických podnikoch definitívne ovládli celé strategické podniky. Tí, čo v nich majú 49 %, rozhodujú doslova a do písmena o všetkom. Dovoľte mi preto, aby som hneď teraz predložil, vážené dámy a páni, pozmeňujúce návrhy, ktoré sa týkajú tejto časti návrhu zákona. Existujú obrovské pochybnosti, čo vlastne vláda Slovenskej republiky podpísala, čomu všetkému sme sa zaviazali pri predaji strategických podnikov. Predkladám preto návrh uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky tohto znenia: „Národná rada Slovenskej republiky žiada vládu Slovenskej republiky, aby jej v lehote do troch dní od prijatia tohto uznesenia predložila všetky zmluvné dokumenty včítane príloh a opčných protokolov, ktoré boli podpísané pri a po predaji 49 % akcií doteraz sprivatizovaných akciových spoločností majúcich v zmysle zákona č. 92/1991 Zb. v znení neskorších predpisov charakter prirodzeného monopolu.“ Zaujíma ma, vážené dámy a páni, akú výšku manažérskej odplaty alebo odmeny si môže vyplácať napr. manažment Slovenského plynárenského priemyslu, koľko miliárd korún odchádza ročne z tohto podniku do zahraničia ako manažment FI. Zaujíma ma, aké ďalšie protokoly boli podpísané pri privatizácii Slovenského plynárenského priemyslu, ako aj pri ďalších strategických podnikoch. Toto je teda prvý návrh, ktorý predkladám v súvislosti s prerokovaným bodom programu. Dovoľte, aby som predložil aj pozmeňujúce návrhy, ktoré sa týkajú samotného textu zákona č. 92/1991 Zb. Neviem si predstaviť v normálnej súkromnej obchodnej činnosti, že niekto by predal 49 % akcií svojej firmy a súčasne by odovzdal kontrolu nad celou firmou. Dnes to tak je. V Predstavenstve Slovenského plynárenského priemyslu, kde je 7 členov, má 4 zástupcov minoritný vlastník, teda vlastník 49 % akcií, kým štát, ktorý formálne drží 51 %, tam má iba 3 svojich zástupcov. A to by som sa ešte pozrel na to, ako títo traja ľudia zastupujú záujmy štátu v tomto podniku. Keďže toto považujeme za rozpor so zákonom a za rozpor s účelom zákona, ktorý bol prijatý v roku 1999, dovolím si navrhnúť takéto pozmeňujúce návrhy. Predovšetkým navrhujem vypustiť v návrhu zákona body 3, 4, 5 a 6, teda tie body, ktoré umožňujú doprivatizáciu strategických podnikov. Rovnako navrhujem v § 10 doplniť nové odseky 5 a 6, ktoré budú znieť nasledovne: Odsek 5: „Trvalej majetkovej účasti štátu alebo fondu na podnikanie podľa odseku 4 musí zodpovedať väčšinové postavenie štátu alebo fondu vo všetkých orgánoch sprivatizovaných akciových spoločností uvedených v odseku 4.“ Odsek 6: „Sprivatizované akciové spoločnosti uvedené v odseku 4, v ktorých je zachovaná trvalá majetková účasť štátu alebo fondu na podnikanie v rozsahu 51 %, sú povinné v lehote do 31. decembra 2003 uskutočniť zmeny vo všetkých svojich orgánoch tak, aby štát alebo fond mal v nich zabezpečené väčšinové postavenie zodpovedajúce rozsahu účasti na podnikaní.“ Jednoducho navrhujeme, do 31. 12. aby štát, ak vlastní 51 % akcií konkrétneho strategického podniku, mal aj väčšinu nielen v dozornej rade, ale aj v predstavenstve, ktoré je rozhodujúcim orgánom v takejto akciovej spoločnosti. Nejde o žiadnu retroaktivitu, nejde o porušenie zákona, pretože ak sme v roku 1999 prijímali zákon a povedali sme, že štát má mať 51 %, mali sme na mysli, že štát bude reálne kontrolovať všetky procesy, ktoré sa v takejto firme budú diať. (Potlesk.) Postavme si otázku, či dnes štát kontroluje Slovenský plynárenský priemysel, pričom odpoveď je: Nekontroluje. Takisto nekontroluje ani jednu zo strategických firiem, kde síce má 51-percentnú väčšinu, ale nemá manažérsku kontrolu nad tým, čo sa v tejto firme deje. Vážené dámy a páni, ak sa obzrieme na privatizačné roky 1999 až 2003, musíme si postaviť otázku: Ide o nevedomosť, o hlúposť, neschopnosť, chamtivosť či niečo iné sofistikovanejšie, čo viedlo našich demokratických a ľudových lídrov k nezmysleným privatizačným rozhodnutiam? Pripomínam, že ide o nezmyselnosť z pohľadu normálnych ľudí. Zdá sa, že vláda Mikuláša Dzurindu okrem zištných záujmov sledovala aj naplnenie všeobecne známeho 4-bodového programu, ktorý krajinám, ako je Slovensko, ponúkajú medzinárodné finančné inštitúcie, najmä Medzinárodný menový fond a Svetová banka, ktorej väčšinovým vlastníkom je Ministerstvo financií Spojených štátov amerických. Nikdy som nemal pochybnosti o tom, že svetovým finančným inštitúciám to je úplne jedno, ako sa majú ľudia na Slovensku, nedokázal by som však tak sofistikovane vyložiť podstatu problému, ako to napr. uviedol laureát Nobelovej ceny profesor Stigliz, ktorý o. i. bol hlavný ekonóm Svetovej banky, ktorý pracoval aj v tíme Billa Clintona. A jednoducho myslím si, že nie je žiadny dôvod spochybňovať jeho vyjadrenia v tomto duchu. Krajina ako Slovensko dostáva od medzinárodných finančných inštitúcií 4-bodový program, ktorý má zachrániť krajinu pred úpadkom. Prvým bodom je, samozrejme, privatizácia. Namiesto toho, aby lídri jednotlivých krajín namietali voči výpredaju štátneho priemyslu, využívajú požiadavky Svetovej banky na umlčanie domácich kritikov a bezstarostne rozpredávajú svoje energetické a vodárenské spoločnosti. A teraz citujem pána profesora Stigliza, ktorý povedal: „Mali by ste vidieť, ako sa im rozširujú zreničky pri predstave 10-percentných provízií vyplatených priamo na ich švajčiarske kontá iba za to, že okresali kúpnu cenu štátneho majetku o niekoľko miliárd.“ Toto hovorí priamo pán profesor Stigliz. Stigliz, a opäť citujem z významného zdroja, nie je žiadny blázon ani zajatec konšpiračných teórií. Tento muž bol priamo v centre diania, bol členom kabinetu prezidenta Billa Clintona ako šéf tímu jeho ekonomických poradcov. Druhý bod, ktorý navrhujú medzinárodné finančné inštitúcie krajinám, ako je Slovensko, je liberalizácia kapitálového trhu, tretím bodom je to, samozrejme, liberalizácia cien, čo je vychytený termín pre zvýšenie cien potravín, vody a plynu, a nakoniec je to štvrtý bod, ktorý sa pravidelne navrhuje, a to je voľný obchod, samozrejme, voľný obchod v tom ponímaní, že sa dnes odstraňujú bariéry, aby mohol plynúť tovar na územia takých krajín, ako je Slovensko, kým iné krajiny sa často zabarikádujú a zabraňujú prílevu tovaru na ich územie. Toto všetko môžeme nájsť, vážené dámy a páni, aj v iných významných dielach, pretože nikto takýto postup svetových korporácií a finančných inštitúcií nespochybňuje. Aby som, vážené dámy a páni, potvrdil, že nejde o žiadny výmysel, dovoľte mi, aby som zacitoval zo stanoviska Svetovej banky, ktoré bolo publikované 10. novembra 2002. Bolo publikované v tlačovej agentúre SITA. Čo sa odporúčalo vláde Slovenskej republiky urobiť 10. novembra 2002? Teda odporúčané kroky pre Slovensko boli po prvé, zvýšiť ceny plynu a energií a urobiť liberalizáciu cien v skoršom termíne, ako sa pôvodne predpokladalo, po druhé, využiť privatizačné príjmy na splácanie zahraničných dlhov namiesto domácich dlhov a rozvojových projektov, po tretie, privatizovať sektor výroby energie, ako aj pozemky bez vlastníka, revidovať Zákonník práce. Prosím, urobme si revíziu roku 2003: Čo táto vláda robila? Presne tieto kroky, ktoré odporúčala Svetová banka v tlačovej správe, ktorá bola uverejnená 10. novembra 2002. Takže kladiem oprávnene otázky, vážené dámy a páni: Akú politiku to vlastne robí vláda Mikuláša Dzurindu? Je to suverénna slovenská politika? Nuž zdá sa, že je to politika, ktorú diktujú medzinárodné finančné inštitúcie, ktorým je úplne, ale úplne jedno, ako žijú Slováci v tejto krajine a ako sa budú mať o 10, o 15 alebo o 20 rokov. (Potlesk.) Ľudia, čo toto všetko spáchali za posledné roky, majú dnes odvahu postaviť sa pred nás, pred Národnú radu Slovenskej republiky a žiadajú súhlas na doprivatizáciu všetkého, čo na Slovensku máme. Robia to veľmi dôsledne, pretože v roku 1995 najskôr zabránili jednej garnitúre, aby privatizovala, potom v roku 1999 urobia prvý krok na privatizáciu polovičky štátnych majetkov a v roku 2003 prichádzajú s návrhom na totálnu privatizáciu všetkého, čo ešte zostalo a čo má nejakú hodnotu. Má takýto postup oporu v oficiálnych dokumentoch vlády? Pozrime sa napr., čo hovorí Programové vyhlásenie vlády Slovenskej republiky. Vážené dámy a páni, schválili ste si takýto text: „Vláda zabezpečí presadzovanie záujmov štátu v už sprivatizovaných podnikoch s účasťou štátu a dokončí druhú etapu privatizácie v zdravotníctve.“ Odpovedzte mi, čo robíte pre to, aby boli presadené záujmy štátu v už sprivatizovaných podnikoch s účasťou štátu. Nič. Veď celá kontrola je odovzdaná menšinovým vlastníkom a štát nemá žiadnu šancu ovplyvňovať, čo sa v týchto podnikoch deje, pokiaľ ide o rozdeľovanie dividend a ďalších a ďalších vecí. Preto považujeme návrh zákona, ako je predložený, za hrubé porušenie vlastného programového vyhlásenia vlády, ktoré ste s takou slávou schválili. Aké argumenty ponúka vláda Slovenskej republiky v dôvodovej správe k tomuto návrhu zákona. Pokiaľ ide o dôvodovú správu, uvádzajú sa dva základné argumenty. Prvý argument je, že treba predávať štátny majetok, aby sme mali finančné prostriedky na reformu dôchodkového systému. Ja to trošku skrátim, lebo reforma dôchodkového systému podľa tohto odseku nie je krytá finančnými prostriedkami štátneho rozpočtu. Nuž, priatelia, ak nemáme na reformu dôchodkového systému, tak predsa nemôžeme vypredať najcennejší majetok a ešte ísť do rizika, že súkromné spoločnosti penzijné budú nakladať s peniazmi našich dôchodcov. Predsa existuje iný variant dôchodkového systému, dôchodkovej reformy, ktorý sme niekoľkokrát, aj pokiaľ ide o stranu Smer, navrhovali. A druhý dôvod, argument, ktorý ponúka vláda Slovenskej republiky, je, že z takto získaných finančných zdrojov vláda použije časť na posilnenie štátnych finančných aktív a splácanie úverov a pôžičiek. Opäť sa musím pozrieť do odporúčania Svetovej banky a medzinárodných finančných inštitúcií, že peniaze z privatizácie treba používať najmä na splácanie zahraničných dlhov, nie na domáce rozvojové projekty. Ak sa má privatizovať, tak sa má privatizovať len tak, že zdroje budú použité na domáci rozvoj. My predsa tu nevytvárame zdroje, a potom ich predávame, aby sme zaplatili zahraničným bankám (Potlesk.) za rôzne pôžičky. Často počúvame, hovoril o tom v krátkosti aj pán poslanec Ondriaš, aj tretí argument, že štát je zlý vlastník. Ja sa takýmto nezmyslom ani nebudem zaoberať, pretože od roku 1998 je tu tá istá vláda, ktorá spravovala štátny majetok, tak nech nerozpráva v roku 2003, po 5 alebo po  6 rokoch, že je štát zlým vlastníkom, ak 5 alebo 6 rokov mohla veci primeraným spôsobom ovplyvňovať. Vážené dámy a páni, chcem vás požiadať, aby sme sa na chvíľku zastavili a porozmýšľali, čo urobiť s týmto návrhom zákona. Myslím si, že prvým krokom, na ktorom by sme sa mali všetci dohodnúť tu v parlamente je, že zabezpečíme v sprivatizovaných podnikoch štátnu väčšinu nielen formálnu, ale aj praktickú a reálnu, tak ako to máte napísané v programovom vyhlásení vlády, že budete presadzovať záujmy štátu už v sprivatizovaných podnikoch. Tak to urobte. Podporte návrh, že do 31. decembra musia tieto spoločnosti zosúladiť zmluvné dokumenty tak, že v orgánoch akciových spoločností bude mať väčšinu štát, lebo je vlastníkom 51 % akcií týchto podnikov. Rovnako navrhujem, aby sme spoločne, v spolupráci medzi vládnou koalíciou a opozíciou vypracovali víziu štátu, ciele, ktoré chceme dosiahnuť v 10-, 20- a 30-ročnom horizonte. A odpovedzme si aj na otázku pri spracovaní tejto vízie, akú úlohu má pri napĺňaní týchto cieľov zohrávať účasť štátu v strategických podnikoch, príp. príjmy z privatizácie, ak sa na takejto privatizácii za určitých podmienok vieme dohodnúť. Nebuďme, prosím, vo vleku stratégií, ktoré sú pripravené niekde inde ako na Slovensku. Ak budeme stále počúvať iba to, čo hovorí Svetová banka, čo hovorí Medzinárodný menový fond, čo hovoria korporácie, nedopadneme dobre. A týchto príkladov z hľadiska Európy a sveta je naozaj veľa. Chcem vás poprosiť aj o to, aby sme uvažovali o energetickej kríze, ktorá sa nevyhnutne blíži, možno o 7, možno o 10 rokov bude Európa vystavená obrovskému tlaku na výrobu elektrickej energie a najmä krajiny, ktoré nebudú mať vlastné energetické zdroje, budú pod obrovským tlakom a predovšetkým odkázané na kúpu elektrickej energie zo zahraničia. V cudzích krajinách, najmä v Európe, prosím, sledujme tieto procesy, štáty robia všetko preto, aby získavali kontrolu nad energetickými zdrojmi. My túto kontrolu úmyselne strácame a odovzdávame. Naozaj si nemyslím, že sa máme až tak dobre, aby sme si mohli dovoliť takýto luxus. Samozrejme, chcem vás požiadať aj o to, vážené dámy a páni, aby sme mali úctu k majetkom, ktoré boli vytvárané po desaťročia. Keby ste od roku 1999 alebo 1998 tu vytvorili 7 strategických podnikov, ktoré zarábajú miliardy, tak si ich predajte, nikto vám nič nepovie, ale tieto majetky vznikali často od päťdesiatych, šesťdesiatych, sedemdesiatych rokov. Jednoducho nevidím žiadne dôvody na to, aby nejaká garnitúra tesnou väčšinou tu rozhodovala o majetkoch, ktoré sú strategicky dôležité pre celú krajinu. Poslanecký klub strany Smer nemôže podporiť takýto zákon. Je to zákon, ktorý je v rozpore s národnými záujmami Slovenskej republiky. Je to zákon, ktorý podľa nášho názoru bude mať neuveriteľné dôsledky na životnú úroveň, na suverenitu tohto štátu, ktorý o chvíľku bude obyčajnou banánovou republikou a v ktorom vláda bude o chvíľku rozhodovať iba o tom, na akú služobnú cestu a kam pôjde minister, možno ešte bude rozhodovať o nejakých ďalších drobnostiach, ale nebude mať zdroje na to, aby sme formulovali vlastné strategické ciele, vlastné postavenie v Európe. Podávam, samozrejme, aj procedurálny návrh, pri ktorom prosím, aby sa o ňom hlasovalo ako o prvom, a to podľa § 73 ods. 3 písm. b) rokovacieho poriadku, že Národná rada nebude pokračovať v rokovaní o návrhu zákona. Prosím, zoberme rozum do vlastných rúk a odmietnime takýto zákon, pretože poškodí Slovensko na dlhé desaťročia. Ďakujem pekne. (Potlesk.)