D. Gabániová, poslankyňa: (2008-12-02):
Koncom 19. storočia sa na Slovensku začali vo veľkom maďarizovať miestne názvy. Proti maďarizácii zemepisných názvov sa ozývali protesty zo všetkých kútov krajiny. No vládne kruhy v Pešti i domáci maďarizátori nebrali na ne ohľad. Dôvodili aj praktickým hľadiskom a výhodami, aké prinesie toto jednotné pomenovanie. Ale aj maďarčenie malo svoje etapy. Najprv sa len zavádzala maďarská ortografia a pre Maďarov ťažko vysloviteľné slová sa zjednodušili či prispôsobili ich jazyku. No veľkomaďarizátori neboli ani s týmto spokojní a začiatkom 20. storočia takmer všetky čo len trochu nemaďarsky znejúce názvy pomaďarčili. Ovčiarsko pri Žiline sa volalo Ovcsárszko, no potom Juhászi. Podhorie v okrese Považská Bystrica bolo pomaďarčené na Podhor a nakoniec preložené do čírej maďarčiny a volalo sa Vágerdőalja. Prepáčte, ak neprečítam správne maďarské názvy, pretože neovládam ešte zatiaľ maďarčinu. Veľké Ostratice dostali meno Nagy-Sztricze, ale ani to nestačilo a od roku 1907 sa volali Nagysándori. Veľké Kršteňany v okrese Topoľčany zmaďarčili na Nagykrstyene, ale keďže i tam bola cítiť slovenčina, resp. boli tam za sebou spoluhlásky, viac spoluhlások pokope, a to je ťažko vysloviť maďarsky hovoriacim ľuďom, tak potom oni tam vkladajú samohlásky. No a tak to vylepšili na Nagykeresnye. Všade, kde sa len dalo, i v čisto slovenskom kraji preložili sa názvy i najmenších sídiel do úradného jazyka, takže obyvateľstvo len s ťažkosťami vedelo vysloviť, kde vlastne býva. Smrdáky na Záhorí sa stali Büdöskó, čo v doslovnom preklade znamenalo smradľavý kameň. Mrázovce v Zemplíne sa volali Mrazóc, ale od roku 1907 boli už Dér, čo je mráz. Maďarizovanie však nebolo všade dôsledné. Krásno v okrese Topoľčany pomaďarčili na Széplak, ale v prípade Krásna nad Kysucou stačilo zmeniť meno na Karásznó. Tam, kde si maďarizátori nevedeli rady s prekladom, vymysleli jednoducho nové meno. Priekopa pri Martine sa vylepšila na Prékopu a potom z nej spravili Révayfalvu. Popudiny v okrese Senica premenovali na Szentistvánfalva a susedné Močidľany na Coborfalva. Maďarizácia neobišla ani pôvodné nemecké názvy. Krásna Lúka v okrese Prešov predtým Schönvíz sa zmenila na Széprét. Hochštetno preložili na Magasfalu a neďaleký Dimburg na nie príliš presný ekvivalent – Dimvár. V bežnom styku sa pôvodné názvy používali i naďalej, ale maďarónski šovinisti či veľkouhorskí byrokrati často s obľubou vracali listy odosielateľom, kde nebol na adrese napísaný úradný názov. Keď si Svetozár Hurban Vajanský na stanici vo Vrútkach pýtal lístok do Svätého Martina, odpovedal mu železničný zamestnanec, že taký nepozná, a žiadal od neho úradné maďarské meno Turócszentmárton. Tvrdohlavý Vajanský šiel radšej domov pešo. Slovenská tlač národná, ale aj tzv. vlastenecká používala pôvodné názvy i naďalej. Žiaľ, pomaďarčené geografické názvy našich sídiel Maďari používajú aj naďalej, a to nielen v maďarských textoch, ale aj v cudzojazyčných. Príkladom je Maďarská národná galéria v Budapešti, kde sú mnohé exponáty zo Slovenska. Najmä oddelenie gotiky sa prezentuje prekrásnymi drevenými oltármi z menších slovenských dedín, kde si ešte cirkvi neuplatnili nárok na vrátenie, pričom sú tam dohody o tom, tie sú však aj v anglických sprievodných textoch uvedené pod maďarizovanými názvami. Napríklad krásny gotický oltár z Lúčok pri Kremnici je po maďarsky i anglicky uvedený ako oltár z Jánosrét (Janova Lúka). Návštevník nevie, kde sa táto lokalita nachádza, lebo dnes už žiadny atlas, ba ani zoznam obcí pod týmto menom neuvádza uvedenú obec. Takže je to vlastne zavádzanie. Príkladov je samozrejme oveľa viac, nebudem ich tu už ďalej uvádzať, konkrétne z tejto výstavy. Myslím, že v odbornej diskusii o geografických názvoch v spornej vlastivede a ostatných učebniciach mali dostať priestor aj geografi, lebo v rámci geografie platia isté medzinárodné pravidlá, ktoré by sa mali rešpektovať. Preto nemôžem hlasovať za takto uvedený návrh zákona. Ďakujem pekne za vašu pozornosť.