P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2001-09-18):
J. Prokeš, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán premiér, kolegyne, kolegovia, dostali sme sa do situácie pri prerokovávaní celého balíka zákonov, že sa ukazuje, že práca chvatná málo platná. V podstate jedna politická strana prinútila vás všetkých ostatných z vládnej koalície, aby ste jednoducho súhlasili s tým, že tieto návrhy zákonov sa budú prerokovávať v skrátenom legislatívnom konaní. A už pri prvom čítaní a následne na výboroch sa ukázalo, že obsahujú obrovské množstvo vecných chýb. Jeden zo základných problémov, ktorý súvisí s celým balíkom týchto zákonov o tzv. prechode niektorých pôsobností z orgánov štátnej správy na obce a samosprávne kraje a celej transformácie, spočíva v tom, že sa začínala celá táto transformácia stavať od strechy. A preto si dovolím povedať, že je to tzv. transformácia. Ak môžu mať v nemeckej ústave zakotvené, ktoré dane sú miestne, ktoré sú oblastné, ktoré sú krajinské a ktoré patria na federálnu úroveň, tak sa pýtam, prečo sme nezačali aj my tým, aby obce i samosprávne kraje vedeli, akými konkrétnymi zdrojmi finančnými disponujú, aby mohli samy, naozaj sa usilovať a mali záujem usilovať sa, aby na základe ekonomického rozvoja vlastného územia získali väčšie finančné prostriedky na to, aby mohli zabezpečovať úlohy, ktoré sa im snaží, a teraz to poviem natvrdo, vláda nasypať na hlavu, s vašou pomocou, kolegovia poslanci. Prečo? Pretože ak si pozrieme len kompetencie, ktoré prechádzajú na obce v oblasti školstva, tak zistíme, že nám nie je celkom jasné, čo z toho budú vlastne originálne a čo budú prenesené kompetencie. A o problémoch s financovaním tu hovorila pred chvíľkou pani kolegyňa Aibeková, aj keď vo vzťahu k inému rezortu. Ale v podstate platí to isté. No a ak ešte otočíme, ako je snaha, interpretačné pravidlo, a naviac jedno ostane v tomto návrhu zákona a druhé, čo sa týka obcí, strčíme do zákona o novelizácii zákona tristošesťdesiatdeviatky, a teda ho dáme do zákona o obecnom zriadení, tak si vytvoríme ďalší legislatívny chaos. Myslím si, že nejde len o to, udržať sa vo vláde, páni kolegovia z vládnej koalície, ale mali by ste cítiť aj zodpovednosť voči občanom Slovenskej republiky. Pán kolega Oberhauser tu, podľa mňa, veľmi jasne ukázal dôvody, ktoré môžu stáť v pozadí nátlaku Strany maďarskej koalície, aby sa takto urýchľovala táto reforma verejnej správy – jednoducho za každú cenu dostať obce, predovšetkým školy, podčiarkujem ešte raz, predovšetkým školy. Ak im toto odsúhlasíte, tak ste otvorili cestu nezadržateľnej maďarizácie slovenského juhu. Spomeňte si na Kráľovský Chlmec a spomeňte si ako dopadli rodičia, aj maďarskej národnosti, ktorí chceli, aby sa ich deti učili v slovenskom jazyku, teda v štátnom jazyku, a mali dobré dôvody na to, prečo nechceli, aby tá škola bola zmiešaná, aby ich deti neboli vystavené nátlaku a šikanovaniu za to, že sa chcú učiť v slovenskom jazyku, a to bola štátna správa! Výsledok? Výsledok je, že tí rodičia prehrali vlastne na celej čiare a v podstate sa im stalo to najhoršie, čo mohlo, že sú v zmiešanej škole. Toto môžeme očakávať, že bude aj ďalej. Dôvod bude veľmi jednoduchý. Jednoducho nebudú peniaze na udržiavanie slovenských škôl, no a potom zrazu dôjdeme k tomu, že to má zase len zachraňovať štát vytváraním nových štátnych škôl na území, kde už raz mal štát sieť svojich vlastných škôl! Zabúdame na to, že to, čo má zabezpečovať štát, sa vždy týka celospoločenských záujmov. A jeden z celospoločenských záujmov je udržať prístupné vzdelávanie každému dieťaťu, predovšetkým v štátnom jazyku, aby sa z neho nestal občan druhej kategórie, ktorý sa nedokáže dohovoriť na území celej Slovenskej republiky. Nehovorme, že by to bolo nedemokratické. Ak v Spojených štátoch, ktoré sú naším vzorom v demokracii, mohli v Kalifornii, kde je viac ako 35 % španielsky hovoriaceho obyvateľstva, v referende odmietnuť inojazyčné než anglické školy, tak asi vedeli, prečo to robia. A tohto referenda sa zúčastnili aj španielsky hovoriaci rodičia. Jednoducho nechcú, aby sa ich deti nemohli uplatniť na celom území Spojených štátov, pretože nebudú dokonale ovládať anglický jazyk. Situácia je u nás iná. Vieme to veľmi dobre a dlhodobo. Jedna politická strana tu neustále bojuje za to, aby bol povýšený záujem jednej menšiny nad záujem celej spoločnosti, ktorá žije v Slovenskej republike, jednoducho, aby tu neexistoval integračný jazyk pre všetkých. A pranieruje aj príslušníkov svojej menšiny za to, že si dovolia dávať svoje deti do škôl s vyučovacím jazykom slovenským! Dámy a páni, vôbec nie je pravda, že na obce v tomto smere prechádza nejaká kompetencia. To je klamstvo, pretože aj dneska má každá jedna obec právo v zmysle školského zákona založiť si školu a financovať ju. Dokonca ešte dostane aj štátny príspevok presne tak, ako súkromná škola alebo by to dostala škola cirkevná. Takže aký je problém s obecnými školami? Žiadny. Tuná v tejto chvíli prichádza k tomu, že to, s čím si nevie poradiť najvyššia úroveň samosprávy v našej republike, to je štát, tak nasype na hlavu tým dole – a starajte sa, ako viete. Myslím si, že je to viac ako nefér, a myslím si, že by ste preto mali podporiť pozmeňujúci návrh, ktorý predložil pán kolega Oberhauser, aby bolo vyčlenené z tohto prechodu pôsobností v § 2, a teraz poviem rovno tak ako nevedel ani on, tak nevedia vlastne ani legislatívci, či povedať odsek g, písmeno g), vzhľadom na to, že po paragrafe nasleduje hneď označenie nie numerické, ale alfabetické, a takisto v § 3 a, samozrejme, následne v celom návrhu rešpektovaná táto skutočnosť a je už jedno, že keď sa v týchto dvoch prípadoch písm. g, teda v § 2 a § 3, vypustí, či sa ostatné prečíslujú alebo nie, v podstate sa nič nestane, lebo ide o písmenné označenie. Dámy a páni, ak naozaj chcete robiť transformáciu v Slovenskej republike, tak začnite od základov, začnite od finančných tokov. O tých nikto nehovorí, to sa zdá, že však to sa vyrieši. Nič sa nevyrieši, všetko musia riešiť ľudia. A v tomto prípade neexistuje ani len náznak vykonávacích predpisov, akým spôsobom majú byť, by som povedal, zariadenia prevádzané na samosprávne kraje alebo na obce, absolútne nič. Ak sa náhodou stane, že zrazu starosta zistí, že v škole v jeho obci, keď ju má preberať, nie sú ani okná, nebude môcť povedať ani mäkké f, a to nehovorím o školských tabuliach a ďalších zariadeniach, pretože jednoducho k tomu žiadny predpis v tejto chvíli neexistuje. To isté sa týka zdravotníckych zariadení a všetkého ostatného, čo sa tam uvádza. Pravda, je zaujímavé, prečo napr., to len tak ako perlička na vystúpenie pána kolegu Jarjabka, práve pri štátnom divadle v Košiciach má prejsť zriaďovateľská, alebo zakladateľská funkcia pod ministerstvo a prečo nie pri ostatných krajských divadlách, prečo tie majú ísť na samosprávne kraje. To je len taký výkrik do pléna, prečo zase nie sú všetci na jednej úrovni?! Pokiaľ by išlo o Slovenské národné divadlo, prosím, ale to je asi jedno. Alebo teraz ako? Bojíme sa, že Košice sa budú na všetko ináč dívať? Nie sú si tu všetci rovní? Skutočnosť je aj tá, že celý tento zákon vôbec nerešpektuje, ale vôbec nerešpektuje, veľkosť jednotlivých obcí. Dokonca ani tie zákony, ktoré sú v tomto balíku sa týmto problémom akosi vôbec nezaoberajú. Vôbec sa nezaoberajú, ako sa budú napĺňať, povedzme, kompetencie alebo povinnosti, ktoré týmto zákonom dostane obec, ktorá bude mať, čo ja viem, 500 až 1000 obyvateľov. To akosi predkladateľov tohto zákona netrápi a zrejme si hovoria, čím väčší chaos pred budúcimi voľbami, tým lepšie. Ja si myslím, že reforma sa má robiť pre ľudí, a nie pre nejakých politikov, že by naozaj mala nie viesť k tomu, že tu niekto rozpráva, ako to bude vynikajúco fungovať, ale naozaj by mala ukázať ten model, a dneska nie je problém modelovať všetky tieto veci na počítači, že to naozaj má šancu fungovať. Ale tým sa nikto nezaoberal. Tu vôbec nie je vyčíslené, aký je vecný dlh v školstve, opakujem, vecný, nie finančné dlhy nezaplatených faktúr ap., ale dlhy, ktoré sú potrebné na nutnú rekonštrukciu jednotlivých týchto zariadení. To isté platí, samozrejme, aj pre zdravotníctvo, sociálnu oblasť a tak ďalej a tak ďalej. Je skutočne zaujímavé, ak v niektorých prípadoch dostáva povinnosť obec, aby niektoré úkony nahlasovala sama sebe, pretože vykonáva dvojitú funkciu v tomto prípade. A podobných nezmyslov aj v tomto zákone pod tlačou 1162 o prechode niektorých pôsobností orgánov štátnej správy na obce a samosprávne kraje je viac ako dosť. Dámy a páni, ak schválite tento zákon, tak urobíte skutočne medvediu službu všetkým občanom bez rozdielu náboženstva, rasy alebo národnostnej príslušnosti. Medvediu službu urobíte. A preto mi dovoľte odporučiť vám nehlasovať za ten zákon, lebo ten nemôžete, pokiaľ neurobíte finančné toky, vylepšiť žiadnymi pozmeňovákmi. Ďakujem. J. Migaš, predseda NR SR: Faktická poznámka – pán poslanec Oberhauser. Nech sa páči. V. Oberhauser, poslanec: Ďakujem. Pán poslanec Prokeš pomenoval veci pravými menami a chcel by som upozorniť na tri veci, ktoré v tejto súvislosti povedal. Po prvé, naozaj presunúť kompetencie v školstve na samosprávy bez predbežnej prípravy a bez ich opatrení v systéme by bolo obrovským hazardom, lebo vzdelanie je jedna z mála komparatívnych výhod, ktoré má Slovenská republika. Nemá žiadne veľké surovinové zdroje, nemá žiadne veľké bohatstvá, ale vzdelanie, to bola ešte stále výhoda, s ktorou sme mohli v zahraničí, v Európe uspieť. Druhá vec, na ktorú upozorňuje, je, že stavať by sa malo oddola, ak by sa stavba nemala zrútiť. Princíp subsidiarity je absolútne nesprávne použitý. Totiž museli by sme sa najprv tých obcí spýtať, čo vládzu vo svojich právomociach, vo svojich možnostiach spraviť. A tam by sme zistili, že obce do 1000 obyvateľov majú iné možnosti ako obce s 3000 – 4000 obyvateľmi, iné menšie mestá a iné veľké mestá. A pre každé treba úplne iné kompetencie, iné systémy vytvoriť, ako všetkým zrútiť na dve úrovne všetky kompetencie. Čiže je to nedomyslené, nepripravené, jednoducho nie je k tomu tá stavba zdola, aby sa stavba nezrútila. A tretia vec je, upozornil, že dneska sú modelové metódy, aby sme si odskúšali to, čo sa vymyslí, na nejakom modeli v počítači. Ale dal by sa urobiť experiment, povedzme, v jednom okrese, ako to bude fungovať. Ale nie, tu vláda chce niečo presunúť, vládni poslanci tomu prídu poslúžiť, aby jednoducho experiment sa uskutočnil na 5,5 mil. A to, si myslím, je nehoráznosť, a to vo svojom vystúpení pán poslanec Prokeš jednoznačne zadefinoval. Ďakujem za pozornosť. J. Migaš, predseda NR SR: Ďalej v rozprave vystúpi pán poslanec Števček, nech sa páči, a po ňom pán poslanec Gajdoš. P. Števček, poslanec: Vážení vládni hostia, ctené kolegyne, vážení kolegovia! Podobne ako Dušan Jarjabek, aj ja vás chcem poprosiť o prepáčenie, že chvíľku budete musieť nastaviť svoje ctené uši problematike kultúry. O kultúre sa nielen v tomto parlamente, ale aj inde, napr. v slovenskej vláde, hovorilo najmenej. Pri svojich stručných – bojím sa, že až veľmi stručných – úvahách o neodkladnej, dokonca ultimatívne podmienenej reforme štátnej a verejnej správy budem vychádzať, s vaším láskavým dovolením, z dvoch dokumentov: z jedného oficiálneho, vznešene nazvaného návrhom zákona o prechode niektorých pôsobností z orgánov štátnej správy na obce a na samosprávne kraje, a z druhého, už oveľa menej vznešeného, zato však alarmujúcejšieho a najmä nie veľmi oficiálneho, pôvodcovia ho skromnejšie nazvali informáciou, informáciou o finančne nevykrytých prevádzkových nákladoch a kultúrnych aktivitách rozpočtovej kapitoly Ministerstva kultúry Slovenskej republiky na rok 2002. Tento dokument nemáme všetci, len členovia výboru pre kultúru a médiá, veď načo brať spanie aj ostatným, keď to aj tak zaujíma len málokoho. Navyše, aj to je svätá pravda, obdobný dokument o rozpočtovej nevykrytosti si poľahky môže vyprodukovať hocktorý rezort súčasnej vlády. To je na veci najpozoruhodnejšie. V návrhu zákona, ak ho čítame približne od strany 72, nachádza sa iba pár takrečeno povinných zmienok o prenose kompetencií v riadení a organizovaní kultúry; dodávam, slovenskej národnej kultúry. Zväčša sa týkajú divadla a ešte osvety, knižníc, múzeí a galérií – a dosť, zúfalo dosť. Akoby sa národná kultúra týmto vo svojej dimenzionalite cele vyčerpávala. Ale aj ono torzné videnie slovenskej národnej kultúry, obohatené zvýšenými prenesenými kompetenciami, je nanič a je doslova od macochy, keď bohom súčasnej vlády dané zriaďovateľské funkcie narazia na dokument druhý, hovoriaci o deficitoch, o finančných prostriedkoch rezortu kultúry, aké sa rozpočtovo predpokladajú na rok 2002. Vcelku na 12 pomerne husto klepaných stranách sa rozpisujú ubíjajúce a likvidačné deficity vo všetkom torznom, čo sa vnuknutím vlády za slovenskú národnú kultúru ešte pokladá. Uvediem, ak dovolíte, iba jediný, a to výsledný údaj. V roku 2002 budú kultúre vražedne chýbať vyše 2 mld., celkom presne 2,017 mld. korún; najmenej, lebo o presnom rátaní tu akiste nemôže byť reč. Aká to bude teda reforma, z čoho, pre koho, kvôli čomu? Bude to reforma nanajvýš na potvrdenie slovenskej národnej nekultúrnosti. Prichádza totiž v najkrízovejšom čase slovenskej kultúry v jej novodobých dejinách, vo fáze jej vedomej deštrukcie a likvidácie. Hneď dopoviem, čo sa tým musí myslieť. V normálnom síce, ale predsa len pridlhom trvaní Dzurindovej vlády sa stalo to, a furt sa to ešte deje, čo slovenskú kultúru môže stáť aj existenciu. Zrušil sa, v lepšom prípade sa fatálne rozkolísal jej inštitucionálny základ. Dnes by sa už dal spísať dlhánsky zoznam, audítorsky aj inak zničených, zrušených kultúrnych ustanovizní, a ten zoznam sa ustavične predlžuje, dopisuje sa a bude sa predlžovať. Nebudem sprítomňovať zoznam celý, iba na ilustráciu niektoré veľké jednotliviny. Kde je napr. Komorná opera, kde divadlo Nová scéna, kde bude o chvíľu SĽUK, kde TASR, kde Slovenská televízia, kde je Slovenský film, jeden celý a kompletný druh moderného umenia, kde je inštitucionálna tradičná pevnosť Matice slovenskej, kde Dom zahraničných Slovákov, kde sú národné kultúrne centrá, kde sú a kde budú mnohé kultúrne a umelecké časopisy – a tak ďalej a tak ďalej. Vláda slovom i skutkom nieže ignorovala slovenskú kultúru a nechala ju napospas trhovému osudu, vláda z nej vedome a programovo odkrajovala, redukovala ju na terajšie dýchavičné torzá, dopúšťajúc sa pritom ekonomikárskeho vulgarizmu a doslova primitivizmu najhrubšieho nekultúrneho zrna. Ak totiž v hospodárstve privatizačne rozpredáva všetko pekuniárne a všetko finančne nezanedbateľné, v kultúre, naopak, ruší a likviduje zasa všetko, čo si robí čo iba minimálne nároky na štátny rozpočet. Ale vedno to nie je nič iné, len demontáž civilizovaného demokratického štátu. Rozhodne to všetko sa žiada zapísať hrubými čiernymi písmenami do historických análov slovenskej národnej štátnosti. Toto všetko – a všetko, čo sa na postupné likvidačné procesy viaže, čo sa postupne na to viaže – natrvalo zostane na svedomí antikultúrne vládnucej vlády vrátane zhubných následkov, povedzme, na slovenské školstvo. Načo budú vysoké školy produkovať erudovaných odborníkov, keď tí nebudú mať perspektívu profesnej existencie, keďže nebudú mať pracoviská, kde by pôsobili, a vrátane zástupov nezamestnaných z toho, pochopiteľne, plynúcich. Aspoň raz však táto vláda bez kultúrnych programov a koncepcií nemôže argumentovať dedičstvom vlády predošlej, lebo všetko by zjavne svedčilo proti nej. Tá predošlá vláda odovzdávala slovenskú kultúru nie síce v blahobyte dotácií, ale určite skonsolidovanú, moderne pripravenú cítiť sa národne aj európsky suverénne. Priveďme si pred oči jeden príklad za všetky možné ostatné. Keby dnes existovali funkčné regionálne kultúrne centrá, to by sa prenášali kompetencie! Ale niet ich. Zmysluplne a na osoh národnej kultúry a kultúrnosti by prenesené kompetencie mali svoj velikánsky význam. Ale v situácii, keď takmer celá slovenská národná kultúra ponížená stojí pred vládnucou likvidačnou čatou a s novými a hoci aj s novými epoletami kompetencií, máme jediné východisko: Áno, sme aj za predložený návrh zákona v jeho podstate a v jeho jadre, veď napokon približuje čas, keď sa programové redukovanie slovenskej kultúry objektívne zastaví – národná kultúra predsa len nezaniká ani v nežičlivých reformách. Prosím, prepáčte mi môj hlas, ale to je asi všetko. Ďakujem. (Potlesk.) J. Migaš, predseda NR SR: Faktické poznámky k vystúpeniu pána poslanca Števčeka – ako prvý pán poslanec Slafkovský a pani poslankyňa Podhradská ako posledná. Uzatváram možnosť sa prihlásiť do rozpravy pre faktické poznámky. Nech sa páči, pán poslanec Slafkovský, máte slovo.