M. Číž, poslanec: (2003-09-18):
Predovšetkým chcem povedať – a pán kolega Hort mi to odpustí, že neinformoval presne naše plénum –, že touto otázkou, čo sa týka Tvrdošína, sa výbor pre verejnú správu zaoberal, ale tento výbor aj prijal platné uznesenie k veci, o ktorej sa hlasovalo aj na základe poslaneckých prieskumov a na základe niekoľko pomaly desiatky hodín diskusie, takže názor výboru bol jasný, uznesenie výboru bolo jasné. A čo bolo nejasné a čo bolo do neba volajúce, do neba volajúcou nehoráznosťou, bolo následné stanovisko vlády, ktorá dokonca prijala uznesenie, ktorým zakázala prednostovi okresného úradu realizovať výsledky dovtedajšieho úradného konania. Chcem povedať iba jedno. Čo sa týka Tvrdošína, vo veci konal príslušný orgán štátnej správy, ktorým bol katastrálny úrad – Krajský katastrálny úrad v Banskej Bystrici, neskôr v Žiline, po zmene územného a správneho členenia, a neskôr ústredný orgán štátnej správy pôsobiaci v Bratislave. Voči tomuto rozhodnutiu proti konaniu týchto orgánov podala obec Vitanová jediný možný opravný prostriedok, a to taký, že požiadala Najvyšší súd Slovenskej republiky, aby preskúmal rozhodnutie najvyššieho orgánu, ústredného orgánu štátnej správy, v danom prípade orgánu geodézie a kartografie. Výsledkom bolo, že Najvyšší súd vydal rozhodnutie, ktorým potvrdil, že postupy ústredného orgánu štátnej správy boli v poriadku, čím sa vyčerpal jediný možný vtedajší riadny opravný prostriedok. Následne bolo potrebné toto rozhodnutie Najvyššieho súdu vykonať. Tak sa nestalo s tým, že sa prednosta okresného úradu rozhodol, že on nesúhlasí s rozhodnutím Najvyššieho súdu, a vo veci prestal konať a, naopak, pokúšal sa urobiť úradné kroky, ktoré mali smerovať k opačnému záveru, ako to urobil Najvyšší súd. Vážené kolegyne, kolegovia, no ak takto chceme spravovať štát, tak tu o nejakom právnom štáte nemožno hovoriť, to je návrat o dve storočia dozadu. Tu ak sa každý, kto sa dostane do pozície na okresnom úrade, rozhodne, že preňho je nejaký rozsudok niekoho nespravodlivý a začne konať podľa seba, tak v takom prípade o nejakom právnom štáte a o práve, o realizácii práva absolútne nemožno hovoriť. Vo veci ďalej, okrem toho, že obec Vitanová mala k dispozícii až päťročné obdobie, v rámci ktorého mohla podať protest ešte na Generálnu prokuratúru, toto obdobie nebolo využité, prepadla lehota a vo veci už jednoducho nebolo možné ďalej konať. Následne však obec Vitanová podala ešte sťažnosť na Ústavný súd. Vo veci konal Ústavný súd a vyslovil svojím rozhodnutím, že nemožno konštatovať protiústavnosť v orgánoch, ktoré vo veci konali. Ak napriek tomu vláda a ktokoľvek iný chce vstupovať do tohto priestoru, vážení páni, to je problém pre nás všetkých a to v konečnom dôsledku nesmierne charakterizuje typ demokracie a typ nášho štátu a podobne. Takže skutočne nehazardujme ani s povesťou, ani s právom, ani s nutnosťou rešpektovať rozhodnutia a podobne. Ak je niečo nesmierne dôležité, to si musíme uvedomiť, že z teórie správneho práva jednoznačne vyplýva takzvaná prezumpcia správnosti aktu. To je základ správneho konania vôbec, základ spravovania štátu podľa práva. Jednoducho, ak štátny orgán, ktorý neprekročí právomoc, v takom prípade totiž išlo o ničotný akt, ale ak aj pochybí a máme ten pocit, že pochybil, tak v každom prípade je jedine možné tento akt zmeniť, a ak ho nezmeníme riadnymi prostriedkami, ktoré predpisuje zákon, platí prezumpcia správnosti. To bol jeden zo zásadných dôvodov, pre ktoré aj výbor prijal to uznesenie, ktoré prijal, a nariadil a tým respektíve požiadal vládu, aby vykonala potrebné kroky na to, aby sa vec dala do súladu s právnym stavom. Načo sa začali hľadať ďalšie právne konštrukcie nesmierne umelého typu, že je to rozhodnutie nevykonateľné a podobne, napriek tomu, že tam sú minimálne štyri až päť písomných vyjadrení príslušného orgánu geodézie a kartografie, ktorý jasne konštatuje, že tieto rozhodnutia sú vykonateľné. Takže toľkoto k vecnej stránke, vážení páni. Ďalšie právne súvislosti takýto rozhodnutí. Ak by teraz taký spor, ktorý vzniká medzi dvomi obcami povedzme o určenie hraníc územia, kde prejdú a konajú vo veci všetky orgány, ktoré sú na to príslušné, vyčerpajú sa všetky opravné prostriedky, ktoré sú k dispozícii, tak potom urobme to, že dáme do parlamentu zákon a povieme, že ideme tie veci vymedziť zákonom. To sú veci, kde sami seba musíme vedieť limitovať, sami musíme vedieť a cítiť hranice elementárne prípustného politického lobovania a jasne vidieť hranice, za ktoré jednoducho ísť nesmieme. Preto z tohto dôvodu, po ďalšie, už ani nehovorím o tom, o zjavnej, zrejmej a už nad slnko jasnejšej retroaktivite takejto právnej normy. Jednoducho týmto spôsobom to nejde. Je však faktom, a tu myslím, teda nechcem navrhovateľom a priori vnucovať nejaké účelové konanie, chcem veriť, že chcú vstupovať do prostredia a riešiť spor, ktorý je vleklý a ktorý traumatizuje jednak Oravu, ale aj prostredie Kežmarku relatívne dlhé obdobie. V tomto smere by som chcel povedať jedno. Áno, tak poďme hľadať mechanizmus, ktorý jednoducho umožní v prípade, že medzi obcami vzniknú sporné otázky vo väzbe na ich územné členenie, poďme hľadať mechanizmus a povedzme aj právny mechanizmus, na základe ktorého bude možné takýto spor riešiť. Samozrejme, so zapojením príslušných orgánov, ako sú súdy a podobne. Chcem však povedať, že v žiadnom prípade tam nemôže byť Tvrdošín, ako to je napísané v prílohe tohto uznesenia, teda v návrhu zákona, pretože tam príslušné orgány jednoznačne konali a jednoznačne rozhodli. Jednoznačne rozhodli. Viem si však predstaviť, že tie spory, ktoré sú živé, ako je napríklad v Kežmarku, kde si dovolím jednoznačne vysloviť svoj názor, že musíme si uvedomiť, vážení páni, charakter vlastníctva, o ktorom sa bavíme, ide o vlastníctvo, ktoré má verejný charakter, pretože to nie je štandardné súkromné vlastníctvo, ktoré má tie nástroje ochrany, ktoré má. Uvedomme si, že zverené obci vymedzené katastrálne územie, ktoré tvorí územie obce, znamená len právo obce vykonávať správu tohto územia. To znamená konať vo veciach stavebného konania, vo veciach výberu poplatkov za nehnuteľnosti a podobne. Ale ten vlastnícky moment je predsa taký, že existujúci mechanizmus hovorí o tom, že štát jednoducho môže vstúpiť do prostredia, aj vláda dokonca svojím spôsobom, ale s obmedzením, ktoré je v zákone č. 517/1990 a v následných právnych normách, jednoducho, že o takejto zmene možno rozhodnúť iba so súhlasom obce. Chcem ešte pripomenúť Európsku chartu miest a obcí, ktorá rovnako tento záväzok pre Slovensko garantuje, teda Slovensko sa zaviazalo dodržiavať tento záväzok a jednoducho nie je možné, a uvedomme si, že takáto norma sa tým stáva stojacou nad existujúcim právnym poriadkom a tým zakladáme možnosť, že Tvrdošín sa bude po ďalších štyroch rokoch obracať na Európsky súdny dvor s náhradou škody, teda to, čo som sa vám snažil vysvetliť v rámci koncepcie ďalšieho postupu reformy verejnej správy. Náhrada škodového konania sa dnes môže dostať do obludných rozmerov. Ak nechceme vytvoriť stav, že jedným z nádherných spôsobov, ako sa obohacovať, bude, že jednoducho sa zasadíme o zlé štátne rozhodnutie a potom len budeme čakať, kým sa naformuluje zásadná škoda a povinnosť takúto škodu nahradiť. Takže vážne v tomto smere by som poprosil, keby sme zvažovali všetky dôsledky navrhovanej právnej normy a aby sme sa „neukvapovali“, aby sme naozaj pre lobovanie urobili aspoň elementárne a únosné hranice. Ďakujem pekne.