Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2015-11-11):
Ďakujem vám za slovo. Vážený pán podpredseda Národnej rady Slovenskej republiky, vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, minister kultúry udeľuje ceny za kultúru. Je to dobrý počin. Ja si myslím, že morálne ocenenie je vždy namieste. A ja som si teraz pozrel, že za rok 2007 v tom čase minister kultúry prvej vlády Roberta Fica udeľoval ceny celkom zaujímavým ľuďom. A rozhodne keby som sa mal k tomu vyjadriť, ako mi to nenáleží, v zásade s tými odmenenými súhlasím. Boli tam veľmi zaujímavé mená. A jedným v tomto kontexte je meno, ktoré som špeciálne sa rozhodol pripomenúť. Niežeby som s tým autorom súhlasil vo všetkom, naopak, jeho dikcia sa mi niekedy nezdá celkom náležitá, ale rozhodne jeho dva diely knihy, za ktoré ocenenie pána Maďariča získal v roku 2007, mám v knižnici a často sa do nich pozerám a považujem ich za dobré knihy, nielen z hľadiska grafiky, ale aj z hľadiska toho posolstva. Volá sa to Stratené slovenské poklady, je to od Milana Vároša. To je ten pán, ktorý dostal Cenu ministra kultúry za rok 2007 spolu s Barabášom, so Šothom a ďalšími osobnosťami, fajn, dobrý výber. A ja som si povedal, že toto v úvode spomeniem len z toho jedného dôvodu, aby som úprimne ocenil, že takýto zákon alebo takéto pritvrdenie toho zákona Slovenská republika potrebuje, lebo zrejme tie stovky kultúrnych pamiatok, o ktorých Vároš hovorí v tom dvojdielnom reprezentatívnom výbere, už zrejme nikto nevráti na Slovensko. A aj keď je tam možno také podfarbenie, o ktorom by som teraz nechcel polemizovať, je to zarážajúce, o koľko našich vzácnych kultúrnych pamiatok sme zrejme už beznádejne a natrvalo prišli. A preto chcem úprimne povedať, pán minister, že tento zákon je nie dobrý len kvôli tomu, že sa tam odvolávate na smernicu Európskej únie, aj keď zrejme je to nie zanedbateľný motív, možno ani nie dobrý v súvislosti s tak neuveriteľne vyvezeným v Berlíne nedávno. Ja viem, že tie motívy boli teda hlbšie. A oceňujem to, aby takýto zákon prispel k tomu, aby už nikdy v živote žiadny pán Vároš nemusel napísať tretí diel o osudoch slovenských kultúrnych pamiatok, ktoré by boli navždy vyvezené za hranice štátu a s beznádejnou možnosťou ich návratu. Ale mám v tejto súvislosti jednu otázku na ministerstvo kultúry, či naozaj, aj keď sme v sieni zákonnosti, kde máme hovoriť práve o zákonoch, a je to naša hlavná pracovná povinnosť, sme si dostatočne vedomí zodpovednosti nielen za to, že zákony schvaľujeme, ale, tak ako sa to hovorí v sľube poslanca, aj uvádzame do života. A tu, si myslím, pán minister Maďarič, že máme nie kvôli vám, ale kvôli tomu, že naše Slovensko nie je dostatočne kultúrne v niektorých ohľadoch, ešte dosť veľké medzery. A chcem vás v tejto súvislosti upozorniť, že ja naozaj mám úctu voči ľuďom, ktorí si vážia kultúru a ktorí za ňu aj bojujú, nevážim si ľudí, ktorí kultúrne hodnoty ničia, ale nemám dôvod vážiť si ani ľudí, ktorí aj keď majú na to oprávnenie formálne aj skutočné nebojujú dostatočne za ochranu kultúrnych pamiatok. A v tomto prípade si myslím, že sa tu zbiehajú dve veci, ktoré sa bijú. Na jednej strane predkladáte zákon, s ktorého znením súhlasím a ktorý považujem za potrebný. Na druhej strane ste najvyšší predstaviteľ rezortu kultúry, teda človek s vysokým oprávnením bojovať za kultúrne hodnoty tejto krajiny, ktorý podľa mňa dostatočne vždy nenapĺňa práve túto svoju povinnosť, tieto svoje veľké možnosti, ktoré máte. A pripomeniem vám to, čo ma naozaj mrzí a čo je príkladom, ako to napokon nie je. Pracovníci pamiatkových úradov alebo jedného Pamiatkového úradu, bezprecedentného, neuveriteľného ničenia kultúrnych pamiatok alebo kultúrnej pamiatky nielen z pohľadu Slovenska, strednej Európy mi píšu z pohľadu svetového hodnotenia kultúrnych pamiatok. Áno, možno v tejto chvíli rozmýšľate, čo vám idem pripomenúť, možno to už teraz viete, ale naozaj ak chcem dokumentovať svoju ochotu podporiť tento zákon, nemôžem vám nepripomenúť národnú kultúrnu pamiatku Panský dom v Polomke. A pripomínam vám to aj s vedomím toho, že viem, že aj vaše ministerstvo, vaši odborní pracovníci aj pracovníci pamiatkových úradov nezanedbali žiadnu povinnosť a myslím si, že zabojovali naozaj príkladne, využili všetky možnosti, tak ako som to dokázal posúdiť, z hľadiska či protestu či voči rozhodnutiu prokuratúry, či voči obecnému zastupiteľstvu, či žaloby, či trestného oznámenia. Všetko sa to udialo a napriek tomu tá 250-ročná kultúrna pamiatka výrazným spôsobom mapuje históriu lesníctva na Horehroní z hľadiska koháriovskej a coburgovskej histórie, ktorú vpísali do tejto impozantnej časti Slovenska, z hľadiska cenných drevorezieb a z hľadiska vlastne cennosti ako takej tohto objektu. Však vari sa nevyhlasujú národné kultúrne pamiatky na Slovensku len tak, aby sme napĺňali ten zoznam, že vy ste boli schopní pripustiť, resp., že ste nezabojovali viac, resp., že ste sa nepostavili medzi prvých, kto povedal: „Tak takto to nebude, kým budem minister kultúry, tak také niečo sa nemôže stať.“ A ste sa tu uspokojili s administratívnym procesom: „Veď sme urobili všetko, čo sa dalo, no čo odo mňa ešte viacej chcete?“ Pán minister, beznádejne a navždy sa neničia len pamiatky v strednej Ázii Talibanom, ale, zdá sa, aj na kultúrnom Slovensku. Panský dom v Polomke pod vašou kuratelou alebo v časoch, keď ste teda predstavovali najvyššieho predstaviteľa rezortu kultúry, beznádejne a natrvalo zmizol. A ja viem, že ste urobili s vašimi ľuďmi z administratívneho pohľadu všetko, ale ja sa spytujem, pred kým sme sa to vlastne poklonili alebo vy ste sa poklonili vo svojej jednofarebnej vláde, ktorému ministrovi ste ustúpili, aby betónová cestárska loby mohla povedať: „Tak, nie, v Polomke bude cesta, pôjde stredom dediny a pekne krásne keď jej nejaká národná kultúrna pamiatka zavadzia, tak ju zbúrame.“ To si dovolia niektorí ľudia povedať v dobe, keď sa robia obchvaty, ako úplne samozrejmé riešenie, a nie rozširovanie ciest na úkor hodnotných budov. A preto človek si musí povedať: „Ani ten minister kultúry nie je všemocný, aj on má svoje limity a asi sa nikdy nedozviem, pred kým sa musel v tomto prípade skloniť, že takéto niečo, zničenie národnej kultúrnej pamiatky, nevyvezenej za hranice, ale zničenej u nás doma zanechalo potom jedno veľké ticho.“ Veľmi ma to mrzí. A dávam to do protikladu práve so zákonom, ktorý nemám problém podporiť, ale spytujem sa: Len schvaľovanie zákonov a ich predkladanie lebo aj uvádzanie ich do života je vašou povinnosťou? Však o kultúrnych pamiatkach sa vie, že sú povinní všetci ich chrániť. A ak ich nechránia, tak sú na to sadzby. Pán minister, kto bol obvinený, kto bol odsúdený, kto zaplatil 13-miliónovú hodnotu, pokiaľ ide o Panský dom v Polomke? Tá odpoveď, ktorú som pred rokom a pol dostal od vás, bola odpoveď z hľadiska administratívneho správna. Možno ste ju čítali, možnože ste ju nečítali. Určite ste ju podpisovali. Boli tam pomenované všetky kroky a vyjadrená teda aj ľútosť aj súhlas s tou mojou interpeláciou. No len z tohto tu sa nenajeme. Ja viem, vaše ministerstvo nemá na starosti to, aby sa národ najedol. Na to sú iné ministerstvá, ale práve preto máme ministerstvo kultúry, aby sme národu pripomínali nielen na stránkach Várošovej knihy, že hodnota našej krajiny je daná nielen tým, koľko balíčkov a koľko lacných a koľko výhodných vecí vieme ľuďom ponúknuť, ale aby sme ľudí aj učili, že história krajiny, naša budúcnosť a naše životne dôležité potreby sú dané práve aj tým, aký vzťah máme k stopám histórie, ktoré sa nám zachovali. A táto jedna stopa histórie raz a navždy beznádejne odišla. A aj keď to možno nie je pri tomto zákone úplne náležité, dávam vám to ako svoju otázku, na ktorú môžete a nemusíte odpovedať, či takýto postup voči kultúrnym pamiatkam je možné považovať za niečo, čo ctí kultúrnu krajinu strednej Európy, čo ctí vaše ministerstvo, ale čo ctí nás všetkých, pretože ten problém sa dostal na pretras, vedeli ste o tom, tu vaši ľudia zabojovali, nikomu nič nevyčítam, ale výsledok je taký, že Panský dom v Polomke bol zničený kvôli tomu, že pred niekým sa niekto poklonil. A myslím si, že to urobiť nemal. Ďakujem.