M. Číž, poslanec: (2004-06-14):
Keď sa pozriem na to uznesenie, ktoré nám predložili vážení kolegovia z KDH, tak v podstate sú zaujímavé také dve základné veci, ktoré sú uvedené v bode 2, to znamená, že bude vypustená druhá časť z návrhu zmluvy Charta základných práv Únie, a ten bod 4, teda pre mňa osobne, že bude zachovaný princíp jednomyseľnosti pri politikách Únie v doterajšom rozsahu obzvlášť v oblastiach zahraničnej politiky, obrany, daní, trestného práva, občianskeho práva dotýkajúceho sa rodinného práva, súdnej, policajnej spolupráce, azylu a migrácie. Mám pri prerokovaní tohto bodu programu také trošku zmiešané pocity. Vážené kolegyne, pamätáte sa na reakcie starších členov poslaneckej snemovne. V čase, keď vznikol Smer, boli sme v podstate takí zakuklenci, ktorí sa formálne hlásili k Európskej únii a len formálne deklarovali svoje stanoviská kvázi súhlasné s tým, že konečný cieľ bol, aby sme do Európskej únie nevstúpili. V celom tom období sme deklarovali dôvody, pre ktoré sme si mysleli, že treba venovať vstupnému procesu oveľa väčšiu pozornosť, treba oveľa viacej intelektualizovať základné témy, ktoré sa dotýkajú tohto vstupu, že treba veľmi výrazným spôsobom na tento proces pripravovať krajinu, a to nielen vo faktickej rovine, pripravovať celý mechanizmus správy štátu. Ak sa na to máme pripravovať aj ideovo, máme predvídať situácie k oblasti ústavného práva z hľadiska parlamentarizmu našej krajiny, dopredu s dostatočným časovým predstihom poznať postavenie, úlohy národného štátu v meniacom sa procese, pokúsiť sa predvídať aspoň trošku budúci vývoj. Hovorili sme v tejto súvislosti dokonca o stratégiách pre krajinu, ktoré mali rôzne formy a pod. Snažili sme sa žiadať, aby štát aktivizoval intelektuálnu základňu, ktorú má, a táto intelektuálna základňa by v celom spektre politických názorov by sa pokúšala akosi nájsť nejakú takú akceptovateľnú víziu ďalšieho fungovania nášho štátu v tom, že aspoň na tých základných otázkach sa zjednotíme, pretože všetci deklarujeme záujem o základné národnoštátne záujmy nášho štátu. Tento celý proces mal veľmi zvláštne vyústenie ako teraz, keď sme dokonca povedali, že ten vstup do Európskej únie je takou závažnou otázkou, že pravdepodobne ani netreba vnútropolitický život znepokojovať nejakými aktivitami nad rámec a pokúsiť sa – dokonca sme hovorili o povstupových šokoch – pripraviť krajinu, zjednotiť sa aspoň na chvíľočku, aby sme boli schopní v konečnom dôsledku pre prípadné nové výzvy, ani by som nepovedal, že negatívne, nové výzvy, aby sme ich dokázali zvládnuť, pretože všetci vieme, že zjednotená Európa je okrem iného aj Európou záujmov. Tie záujmy treba identifikovať a treba sa pripraviť a svoje si hájiť. Často som dokonca na pôde Národnej rady počul výzvy z úst európskych politikov, aby sme tak činili. Na to, samozrejme, treba pripraviť domáce kapacity. No v tomto smere sme veľmi kritickí, boli sme kritickí a zaznelo to aj vo vystúpení pána kolegu Zalu. Pán Mikloško, my sa nemusíme sporiť, že pri otázkach, ktoré sa dotýkajú národnoštátneho záujmu, nájdete v nás veľmi pozorných poslucháčov. Problém je, že ja sa snažím vnútorne si identifikovať, čo to ten národný štát v súčasnej Európe reálne je. Okrem politického sebaurčenia politická teória definuje aj tzv. hospodárske sebaurčenie. Tam bol ten náš vstup na to, aby národný štát mohol zmysluplne fungovať, aby sa dokázal sebareprodukovať, potrebuje mať k dispozícii nejaké zdroje. Potrebuje legislatívnu autonómiu, potrebuje istú mieru hospodárskej politiky, nástroje tej hospodárskej politiky. Musí vlastniť a užívať verejné zdroje a pokúsiť sa z nich zabezpečovať všeobecný blahobyt. A ten národný štát má zabezpečiť, aby to prípadné vznikajúce bohatstvo sa aspoň trošku rovnomerne medzi jednotlivé vrstvy obyvateľstva rozdeľovalo. Po šesťročnom pôsobení súčasnej vlády, ktorej súčasťou je aj KDH, ani jeden z týchto atribútov nie je zmysluplnou disponibilnou súčasťou politického rozhodovania. Jednoducho neexistuje. Zostali by zvyšky legislatívy s tým, že základný legislatívny rámec sa už tvorí v Európskej únii. Ostáva mi teraz iba to, že Slovensko sa stáva priestorom pre investorov z celej Európy a už vlastné domáce ambície nemá. Nech sa páči, berieme to na vedomie. Napriek tomu sa stane, že tá budúca Európa bude nejakým spôsobom vyhodnocovať sociálne prostredie. Osobne nesmierne vítam, že Európa na rozdiel od deklarovaných hodnôt v našom parlamente je solidaristická, že tá Európska únia pociťuje potrebu prerozdeľovať vyrobené statky, považuje za hodnotu rovnomerný vývoj celej krajiny. Z toho dôvodu pre mňa ako ľavostredového politika je to otázka, aby naozaj na tejto scéne Európska únia v nových podmienkach, keď už jednoducho otázka základnej hospodárskej dynamiky štátu nie je v mojich rukách, tak je potrebné, aby z výsledkov tých procesov nejakým spôsobom naďalej sme udržali solidaristický rast krajiny a pokúšali sa celý ten priestor Európy udržať v primeraných, minimálne v sociálnych podmienkach. No a v tejto situácii, keď zrazu sa v nás ozýva nové národné sebavedomie, zrazu začíname hľadať novú formu národnoštátnej suverenity v oblastiach, ktoré sú nesmierne dôležité. Plne rešpektujem otázku neviem kresťanskej zmienky, kresťanských tradícií v preambule. Je mi jasné, že je tu možno prevažná časť ľudí, ktorí jednoducho majú veľmi silný pocit v tomto smere a želajú si tu úprimne, preto nemám osobne problém tento návrh v žiadnom prípade podporiť. Napriek tomu si myslím, že súčasťou sociálneho života ako celku je súbor ďalších veľmi dôležitých otázok a v rámci tých mi už potom v predloženom uznesení niektoré veci chýbajú a dokonca niektoré sú hlboko kontradiktórne. Osobitne mám na myslí bod 4. Sami vieme, že jednomyseľnosť, ak niekto študuje históriu parlamentarizmu, tak vie, že jedinýkrát bol parlamentarizmus skutočne ohrozený v Poľsku, keď mali princíp jednomyseľného rozhodovania a stačilo od zemana slovo „nesaglašam“ a už bolo po rokovaní. Princíp jednomyseľnosti sa dá udržať možno v štvor-, možno v 15-člennom kolektíve, ale v 25-člennom kolektíve, a to už v pozíciách, kde neexistuje problém bipolarity sveta, kde oveľa viacej bude vystávať otázka rešpektovania tých alebo oných záujmov, že bude treba hľadať zmysluplnejší mechanizmus riešenia základných európskych problémov. A v danej situácii teraz hovoriť o jednomyseľnosti ako pomaly o najdôležitejšom národnoštátnom záujme, nerozumiem tomu, úprimne tomu nerozumiem. Ale aby som zbytočne veľa nehovoril, myslím, že základné veci, ktoré som chcel povedať, som povedal. Chcem iba povedať, že za týchto okolností, pán kolega, by som navrhol váženej snemovni, aby sme o bodoch uvedených v bode B vášho uznesenia hlasovali jednotlivo. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)