A. Slafkovský, poslanec: (2008-05-13):
Mne predovšetkým v tomto zákone chýba určitý vzťah medzi zadefinovaním toho, čo považujeme ako štátnu reprezentáciu a čo je šport každodenný. Lebo ja ako človek, ktorý v športe žije pomerne dlho, vidím tam niekoľko poschodí toho športu, od toho najobyčajnejšieho, tej pohybovej, základnej pohybovej aktivity kvôli pohybovému a obehovému systému, čo vidím ako lekár. Vidím tam potom priestor pre to, aby sa mohli svojím spôsobom vybiť, aby sa mohli realizovať mladí ľudia v oblasti súťaže. Súťaživosť je pre nich absolútne prioritná. Ale v tomto zákone nevidím, ako vieme prispieť k tomu, aby mohli fungovať aj tie obyčajné, bežné súťaže, akým je piata futbalová liga, alebo akým je nejaký lyžiarsky pohár na Slovensku, ako sú skoky na lyžiach. Keď sa pozrieme, na Slovensku už neskáče nikto na lyžiach. Mostíky, koniec. Nemáme snehu, nemáme kde lyžovať. Máme kde lyžovať niekedy, ale prečo tam nie je mládež, prečo tam nie je záujem? Prídete na športovisko a vidíte, že tam sú predžiaci, ktorých naháňajú rodičia, lebo tí sú počúvni, a žiaci do tých 12, 13 rokov, kde sa ešte ako-tak tie rozdiely znášajú. Tam ešte vidíme, že tých športujúcich je pomerne dosť. Len čo prídeme ale ku starším žiakom juniorom, prudký pokles zúčastnených športovcov.  Juniorské súťaže vo väčšine športov už musíte spájať, teda v individuálnych športoch musíte spájať dohromady so súťažami dospelých, aby vôbec  niekto bol v tej súťaži. Veľmi podrobne poznám situáciu napríklad vo vodnom slalome, kde za ostatné roky máme obrovský problém s tým, aby mohli vychovať ďalších nástupcov tých špičkových pretekárov, ktorých máme. A na Slovensku máme len niekoľko športov, kde máme know-how na to, ako vychovať olympijských víťazov. Ako získať medailu. A keď sa pozrieme na tú základňu, ktorá tam je, tak je to hrôza a je to strašne málo, z nej sa nedá nič vybrať. Veď šport je aj o tých fyziologických, biologických danostiach, ktoré hovoria, že jeden, traja zo sto majú určité špecifické danosti na určitý šport. A my nevieme týchto ľudí zabezpečiť, nevieme im zabezpečiť prostriedky, ani ich nevieme pritiahnuť k tomu športu. A tak medzi riadkami som vyčítal v tom návrhu, že toto by mali robiť mestá a obce, samosprávne kraje. Ale, ako to budú robiť? Z tých prostriedkov, čo dostávajú dnes? To je strašne málo. Keď idete ako funkcionár, organizátor športu zháňať finančné prostriedky, odpoveď z podnikateľského prostredia je: „Pozrite, ja mám svojich šéfov v Bratislave, v Prahe alebo v New Yorku. Mne vyčlenili napriek tomu, že má obrat 5 mld. korún 15-, 200-tisíc korún na takéto bežné podpory v rámci územia, kde funguje. Z toho podporí 2, 3 akcie po 15-, 20-tisíc korún, možno niekde viacej, a tým podpora od firmy, ktorá má obrat 5 mld. korún skončila. Pre nich to je psychologicky skončené, pretože oni zaplatili dane v tejto krajine.“ A my keď z prostriedkov, ktoré tu boli zaplatené do daňového systému nevyčleníme určitý stabilný objem, či to bude 0,33 % rozpočtu, alebo to bude jedna tisícina HDP, ktorá pôjde na šport, z toho vyčleníme prostriedky, ktoré pôjdu pre obce, pre samosprávne kraje, tak nebudú peniaze na konkrétne činnosti. Dnes narážame na obrovský problém, ktorým je to, že kto sa bude o mládež starať. Kto s ňou bude trénovať? Kto s ňou bude robiť? Pretože už sa nedá, ako ja som za mladi utekal z práce, z nemocnice, aby som bol na tréningu o pol štvrtej na Chopku s lyžiarmi. Dneska nemôžem ujsť z práce o pol štvrtej, ani jeden lekár nemôže ujsť, pretože ich tam je málo a ťahajú do pol piatej, do šiestej. V iných zamestnaniach ten, kto robí, robí na plné „pecky“ do siedmej do večera, do ôsmej. Sotva vidí deti, ženu večer, keď príde. Keď nebudeme mať ľudí, ktorí sa o mládež, ktorá skončí školu poobede o pol druhej, o tretej postarať. Keď napíše domáce úlohy a chce niekde ísť, keď ich nebudeme mať čím pokryť trénersky a metodicky, nikto sa v tom športe neobjaví. Darmo budeme hovoriť o tom, že to chceme. Chceme to podporiť, ale kým nebudeme mať priestory na to, na zaplatenie ľudí, na zaplatenie športovísk, tak to nebude fungovať. Preto mi v tomto zákone o športe vôbec chýbajú tie nadväznosti, zamyslenie sa nad tým, že čo chceme v športe urobiť do budúcnosti. Hovorí sa tu hodne áno, o boji s dopingom, o arbitrážnej komisii, ale ten základný problém, ktorý tu je, že šport bez toho, aby tam ľudia, tréneri, cvičitelia, rozhodcovia, funkcionári, organizátori vkladali svoje know-how, dávali do toho aj čas a sem-tam za to dostali aj nejakú korunu a popritom spoločenské ocenenie nebude existovať. To je alfa omega športu aj akéhokoľvek zákona a zákon, ktorý je postavený len na tom, že hovorí, má dať, ale nie je povedané koľko a odkiaľ, športu nepomôže. Ďakujem.