Farkašovský, Karol, poslanec NR SR (2019-09-13):
Ďakujem pekne za slovo, pán predsedajúci. Dámy a páni, včera som v prvej časti rozpravy uviedol príklad z jednej besedy za okrúhlym stolom v Bratislave na tému: právo na odpoveď. Stručne si ho dovolím zopakovať, keďže včera večer tu bolo pomenej poslancov, lebo naozaj stojí to za to a je to výpovedné. Na besede za okrúhlym stolom poslanci parlamentu, mediálny právnik, predsedníčka samoregulačnej tlačovej rady, zástupca ministerstva kultúry, novinárska a laická verejnosť. Upozorním z tejto besedy len na dve otázky, ktoré tam zazneli, a najmä na odpovede na tieto otázky. Prvá otázka, ktorá zaznela, bola: „Čo je základným poslaním novinára?“ Spontánna odpoveď predsedníčky tlačovej rady: „Poslaním novinára je kritizovať vládu.“ Aby sme všetci vedeli, podľa tohto názoru odborníčky na novinárstvo a predsedníčky inštitútu, ktorý ma dohliadať na etiku žurnalistiky, novinár má prvoradé poslanie kritizovať vládu. Dovolil som si preto pragmatickú, obyčajnú otázku: „Nie je náhodou prvoradou úlohou a poslaním novinára informovať verejnosť o všetkom aktuálnom, čo sa deje doma a v zahraničí?“ Následne môže byť súčasťou novinárskej práce aj sledovanie a hodnotenie činnosti vlády. Prečo hneď a priori kritika? Prosím, nech bude aj kritika, ale predsa hocijaká vláda hocijakej farby, hocijakého politického trička robí aj niečo dobré, nielen zlé, vari, azda, hádam. Nie je preto korektnejšia formulácia „informovanie o činnosti vlády a hodnotenie jej výsledkov“? Samozrejme, hodnotiť o kritike znamená v našich pomeroch hovoriť o negatívach. Takto nastavené vnímanie žurnalistiky a jeho poslania považujem za jednoducho scestné. Druhý príklad z besedy pri okrúhlom stole. Otázka moderátora: „Čo je vlastne sloboda novinára?“ Odpovede sa chopil právnik. Podotýkam, právnik, mediálny právnik. Podľa mediálneho právnika: „Sloboda novinára je právo klásť kritické, provokatívne a poburujúce otázky.“ Kde to dotyčný pán mediálny právnik nabral, vraj je to v mediálnej legislatíve. A keď som sa spýtal kde, v akom paragrafe, na to si už spomenúť nevedel. Existuje jedno úplne bazálne a všeplatné novinárske pravidlo: „Hlúpa otázka, hlúpa odpoveď.“ Táto logika platí aj vo vzťahu poburujúca otázka, poburujúca alebo v lepšom prípade žiadna odpoveď. Kam teda môže smerovať dialóg začatý poburujúcou otázkou a poburujúcou odpoveďou? K ničomu konštruktívnemu, iba ku konfliktu a vyhroteným emóciám. Ak toto má byť výsledok práce novinára, teda vyvolať emócie, vášne, konflikt a nevraživosť, pýtam sa, kto je na to zvedavý a komu to pomôže? Jedine médiám, ktorým to na chvíľu zvýši sledovanosť a môžu za viac peňazí predávať reklamu. Samozrejme, dopláca na to občan, ktorému médiá namiesto užitočných informácií servírujú nepotrebné, zbytočné a často aj traumatizujúce hlúposti. Včera tu zazneli aj slová, že politik ako verejný činiteľ musí zniesť vyššiu mieru kritiky ako iný občan. Ja sa pýtam – prečo? Na základe Ústavy Slovenskej republiky sme si všetci rovní a má to tak byť aj v rovine práv, aj v rovine povinností. Prečo by mal človek trpieť väčšiu ujmu na vlastnej cti a ľudskej dôstojnosti len preto, že ho vo voľbách ľudia zvolili a zaoberá sa politikou? Netvrdím, že nemá byť pod drobnohľadom verejnosti a médií. Ale samotná skutočnosť, že sa zaoberá politikou, predsa nemôže mať za následok, že bude musieť znášať útoky na svoju osobnú, profesionálnu česť alebo ľudskú dôstojnosť bez toho, aby mal možnosť sa brániť. Zaznelo tu včera obľúbené opozičné slovo „náhubkový zákon“. V čom je tento náhubkový zákon? V čom spočíva? Veď nič neobmedzuje, vonkoncom nie slobodu novinárov. Iba zdôrazňuje, že sloboda môže existovať jedine ruka v ruke so zodpovednosťou. Môžem písať a uverejniť, čo len chcem, ale musím si byť vedomý toho, že čokoľvek napíšem, nesiem za to aj plnú zodpovednosť, profesionálnu aj právnu. A ešte niečo dôležité. Novinári, samozrejme, môžu a aj píšu o politike. Ale novinári by nemali politiku robiť. Novinár má informovať, samozrejme, aj kriticky, ale s úctou k prezumpcii neviny a rešpektom k dôstojnosti človeka. Polícia má vyšetrovať, prokuratúra má obviniť a súdy majú súdiť. Médiá majú o všetkom korektne aj kriticky, ale pritom objektívne, vyvážene a nestranne informovať. Ak systém bude fungovať na tomto základe, ak sa bude dodržiavať etika v žurnalistike, aj v politike, samozrejme, tak nebude treba riešiť ani právo na opravu, ani právo na odpoveď a nebude nutná ani parlamentná, ani žiadna mimoparlamentná diskusia na túto tému. Jednoducho nastolí sa rovnováha medzi všetkými spomínanými zložkami, médiami, politikou, políciou, súdmi, a ľudia si konečne na základe objektívnych faktických informácií budú môcť sami a zodpovedne tvoriť vlastné názory. Nebudú odkázaní kupovať názory médií a ich vlastníkov, ktorí v súčasnosti radi poťahujú nitkami a snažia sa ovplyvňovať a manipulovať verejnú mienku. Ďakujem pekne. (Potlesk.)