Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2014-09-23):
Vážená pani predsedajúca, vážený pán minister, spravodajca, dámy a páni, aby som nadviazal na predrečníka, nie som členom ani jedného z relevantných výborov Národnej rady, nie som profesionál v oblasti zahraničnej politiky, ale napriek tomu mi nedá nevystúpiť po takmer dvoch dňoch rozpravy na túto tému a nepokúsiť sa z môjho pohľadu o čosi ako takú veľmi stručnú a nedokonalú SWOT analýzu toho, čo sa mi na tom, čo tu dosiaľ odznelo, páči a čo sa mi nepáči. V prvom rade sa mi páči už samotný fakt, že tu takto obšírne a so zastúpením a vystúpením mnohých z nás na túto tému hovoríme, že vôbec táto rozprava v Národnej rade prebieha, lebo pred pár dňami to ešte nebolo také samozrejmé, že tu budeme o tomto bode programu takto extenzívne hovoriť, takže to je, myslím si, prvé pozitívum, samotný tento fakt, že táto rozprava sa koná. Ale pozitívum vidím aj v tom, že tým po dlhšom čase opäť prekračujeme také tie hranice toho nášho príznačného zápecníctva, tej neochoty venovať sa skutočne témam, ktoré nás tak trochu presahujú. Deje sa tak po pomerne dlhom čase, to, že čelíme skutočne takejto vážnej medzinárodnej výzve, pred ktorou nemôžeme naozaj zatvárať oči, pretože naposledy sme čelili podobnej výzve pred naším vstupom do EÚ a NATO pred viac ako 10 rokmi a odvtedy – hádam s malou výnimkou prijatia do eurozóny a Schengenu – sme vlastne zotrvávali v takom akomsi bezbolestnom bezvedomí, ak to tak mám povedať, keď jediný pomaly medzinárodný problém alebo problém, ktorý nás na medzinárodnom poli trápil, bol ten, či nám ten „zlý Brusel“ dá o milión eur viac alebo menej, aby sme s nimi mohli potom naložiť tak, ako s tými peniazmi nakladáme; nechcem ísť do detailov. No a som tiež rád, že tu odznieva veľa zaujímavého, poučného, aj keď kontroverzného, a naozaj v tomto prípade musím povedať, že aj názory a vystúpenia, s obsahom ktorých hlboko nesúhlasím, sú v tomto prípade pre mňa poučné. No a teraz trošku podrobnejšie k tomu, čo sa mi nepáči. V prvom rade sa mi nepáči to, že sme odmietli pozvať dvoch kľúčových ústavných činiteľov, pána prezidenta a pána premiéra. Považujem to za prejav čohosi ako pštrosej politiky, rezignácie na práva a povinnosti Národnej rady a voľbu akejsi dobrovoľnej neinformovanosti, ktorá sa nám môže vypomstiť. No a čo sa mi nepáči na postojoch niektorých, nielen tu prítomných, ale z pohľadu osudov tejto krajiny určite nie bezvýznamných ľudí, to je, žiaľ, prevaha populizmu nad štátnickou múdrosťou, egoizmu a prospechárstva nad solidaritou a spojeneckými záväzkami, bezzásadovosti nad zásadovosťou a následne z toho vyplývajúci zlý vzor pre bežného občana Slovenska a pošramotený imidž našej krajiny smerom navonok. Uvediem, ak dovolíte, pár príkladov bez toho, aby som menoval konkrétnych aktérov, pretože podotýkam, že tých aktérov je viac, aj keď najviac počuť a vidieť len toho jedného, o ktorom tu už bolo dosť povedané. Takže z tých príkladov, ktoré podľa mňa majú kontroverzný, vnútorne protirečivý charakter a vyvolávajú mnohé otázky: Na jednej strane odsudzujeme postoj vtedajších veľmocí alebo mocností v súvislosti s Mníchovskou dohodou z jesene ´38, a na druhej strane navrhujeme, aby Západ, ktorého sme dobrovoľne súčasťou, obetoval Ukrajinu podobne ako Veľká Británia a Francúzsko obetovali bývalé Československo v spomínanom roku ´38. Na jednej strane sa hlásime k odkazu Slovenského národného povstania, v ktorom sme sa nielenže postavili proti oveľa silnejšiemu agresorovi, ale dokázali sme obetovať aj relatívne bezpečie a blahobyt väčšiny obyvateľov vtedajšieho slovenského štátu ideálom spravodlivosti a slobody aj za cenu straty nielen materiálnych výhod. A dnes sa nám zdá byť neprijateľná obeta neporovnateľne menšia v súvislosti so sankciami, ktoré iste prinášajú určité nevýhody, ale nie sú to nevýhody toho typu alebo obete toho typu, ako prinášali aktéri Slovenského národného povstania, ktorí bojovali za podobné ideály, za aké sa bojuje aj dnes na Ukrajine. Na jednej strane chceme dobré vzťahy so susednou Ukrajinou, na druhej strane ju ako suseda znevažujeme. A to práve v čase, keď Ukrajina prežíva vari najťažšie chvíle od druhej svetovej vojny a potrebuje pomoc a solidaritu. Na jednej strane sa hneváme na našich Maďarov, že sa dožadujú väčšej autonómie, na druhej strane, keď sa niečo oveľa brutálnejšie stalo a naďalej hrozí v iných regiónoch Ukrajiny, tak sa tvárime, že agresor má na to právo. Na jednej strane sa nám stále mália dotácie z Bruselu, ale ak sa od nás očakáva plnenie dohôd a záväzkov, zrazu sa tvárime, že nás sa to netýka. Niečo hlásame doma a niečo celkom iné v Bruseli a o niečom celkom inom hlasujeme v Bruseli a inde. Na jednej strane požadujeme bezpečnostné záruky pre nás samotných, ale zároveň odmietame spolupodieľať sa na bezpečnostných zárukách v rámci aliancie, ktorej sme členmi. Ale nielen to. My sa odmietame podieľať už aj na garantovaní vlastnej bezpečnosti a očakávame, že to urobia za nás iní, čo nám však zároveň nebráni na tých iných nadávať a urážať ich. Takto sa predsa asi nesprávajú normálni, logicky uvažujúci, vnútorne konzistentní, zodpovední, seriózni dospelí ľudia. Alebo si niekto z vás, vážené kolegyne, vážení kolegovia, myslí, že je to správne? A že keď sa tak správa nejaký reprezentant tohto štátu a tejto krajiny, naozaj to robí v našom záujme? Naozaj je v záujme nás ako obyvateľov tejto krajiny, aby sme nasledovali takýto vzor? Ďakujem pekne.