P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2001-09-17):
P. Tatár, poslanec: Veľmi krátko a v stručnosti dve veci. Jedna je k tej vecnej problematike, naozaj môže byť viac názorov, ale, povedzme, k tomu verejnému prísľubu zákon, ak sa nedopracuje, tak by mohol v istých prípadoch umožniť ovládnutie vedenia spoločnosti aj bez potrebného podielu na základnom imaní. Navrhované pravidlá sú také, že istú časť akcionárov podľa takto navrhnutých pravidiel bude možné, povedzme, vylúčiť z hlasovania. To je len taký príklad. Je tam dosť veľa drobných alebo väčších vecí, ktoré treba dopracovať. Preto som navrhol, aby bol dopracovaný, a teda ja len zopakujem ten argument, že je lepšie, keď sa to urobí nejako v jednotnom štýle navrhovateľa, ako by sme to potom doliepali jednotlivými a často nesúrodými pozmeňujúcimi návrhmi poslaneckými. Hoci aj tu je to možné. To bol dôvod. Nebol dôvod, že je nepotrebný alebo že je generálne zlý, ale že ho treba dopracovať. A druhá poznámka je k samotnému verejnému prerokovaniu. My sme aj verejne diskutovali o probléme účasti na legislatíve tých, ktorých sa týka. Nie v zmysle tom, že by priamo určovali aj obsah, ale že by mali možnosť sa vyjadriť. Deje sa to zatiaľ tak, že aj na úrovni legislatívnych pravidiel vlády sa pomaly otvára priestor na nejakú inštitucionalizovanú verejnú diskusiu, ktorá sa vlastne po prvýkrát vyskytla ako verejný problém tohto roku. Vždy sa zákony len lobovali, to znamená, že kto koho stihol poznať alebo sa mohol porozprávať, bez ohľadu na to, aký tam bol úmysel. Vždy je dobré, keď sú tie veci diskutované verejne. A druhá vec je, že sú tam bariéry. Bariéry v jednotlivých segmentoch legislatívneho procesu. To značí rezort, v tomto prípade ministerstvo financií. Nie je to bariéra, proti ktorej by som dával nejakú generálnu výhradu, to je proste to, čo sme zdedili a musíme to napraviť. Prvá bariéra je tam, kde sa tvorí zákon, druhá bariéra je tam, kde sa posudzuje zákon, to je legislatívna rada vlády. Na jej obranu treba povedať, že má enormné množstvo práce a nemôže donekonečna s celou verejnosťou o všetkom diskutovať. Ale treba nájsť inštitucionálne rámce, ako to zabezpečiť. Tretia bariéra je prenos takto pripraveného exekutívneho zákona do parlamentu, kde je najväčší priestor na diskusiu, ale často tým, že už je zákon napísaný, niektoré veci, povedzme, ako v tomto zákone, prichádzajú neskoro a prinášajú možno že aj zbytočne väčšiu polemiku alebo aj emocionálne napätie, ako by prinášali, keby sa diskutovalo od začiatku iba vecne. Čiže takto ten legislatívny proces vyzerá. My sme o tom usporiadali aj konferenciu na začiatku tohto roka. Je pod hlavičkou Parlamentného inštitútu aj na internetovej stránke Národnej rady, zapojili sa do toho viacerí poslanci. Druhý problém je celá filozofia. Hoci je to u nás tradícia, dá sa s tým v zásade niečo robiť. Ja som za to, aby sa to zmenilo. Zákony pripravuje exekutíva, a tak je to vo všetkých stredoeurópskych postkomunistických krajinách s výnimkou niektorých zákonov, ktoré pripravuje parlament, tie sa týkajú najmä práce parlamentu. V našom volebnom období k významným patrila ústava. Keby to bolo tak, že sa naozaj rozdelí exekutíva, výkonná moc a zákonodarná a že ten aparát, ktorý má štát tradične na ministerstvách, by bol tu v parlamente a ministerstvá by boli ozaj výkonnou mocou, že by vykonávali prijaté pravidlá, prijaté zákony, tak aj celá verejná diskusia, o ktorej som chcel hovoriť, by vyzerala inak a jednoducho by bola priamo v ohnisku toho deja, kde sa zákon prijíma. Samozrejme, že exekutíva by bola účastná tejto diskusie a nevznikal by taký začarovaný kruh, že ako by (a teraz nehovorím už o vláde ani o členoch vlády, ale o centrálnych orgánoch štátnej správy) ako by úradníci pripravovali zákony sami pre seba, ale občania sa musia potom podľa nich riadiť. To je zjednodušený model. To je poznámka k problematike verejnej diskusie. Ďakujem pekne, a teda môžeme po skončení rozpravy pristúpiť k hlasovaniu.