D. Jarjabek, poslanec: (2002-02-20):
Mne osobne v prvom rade vadí na tom celom to, že ten zákon je dávaný v tejto chvíli, že je dávaný na konci volebného obdobia tejto vlády, že sa ním zaoberáme bez toho, aby predkladateľ sám si nemohol vyskúšať účinky tohto zákona v praxi. De facto celý tento zákon v prípade, že bude prijatý, vlastne bude vyhodnocovať iná vláda, bude vyhodnocovať iný minister školstva, budú vyhodnocovať ľudia, ktorí ho nepredkladali. A ja po skúsenostiach s rôznymi reformami, ktoré prebehli – samozrejme, som o tom presvedčený, v tej najlepšej viere –, v tomto volebnom období, mám strach. Jednoducho, za 4 roky po tomto období vlády, vládnutia tá východisková situácia akejkoľvek vlády a akéhokoľvek aj ministra školstva v rámci novej vlády bude ďaleko horšia, ako bolo východisková situácia tejto vládnej garnitúry. Preto si myslím, že takýmto spôsobom na poslednú chvíľu volebného obdobia predkladať takú závažnú normu, ako je reforma školstva, ktorú tento zákon prináša, je nanajvýš riskantná, ale budiž. Každý z nás má a bude mať s týmto zákonom určité skúsenosti preto, lebo každý z nás na nejakú školu chodil, každý z nás s nejakými profesormi dobrými či menej dobrými skúsenosti má. A okrem toho máme deti, ktoré budú mať tiež svoje deti a ktoré sa budú potýkať s týmto zákonom, resp. s novou filozofiou, ktorú tento zákon predkladá. O to viac ma trošku zaráža isté čiernobiele myslenie a na toto čiernobiele myslenie navádzanie študentov, ktorých som mal možnosť stretnúť aj pred parlamentom dnes ráno, keď som do parlamentu išiel. A obávam sa takýchto čiernobielych myslení, obávam sa takejto propagácie z jednej strany, určite nevedenú dobrým a poctivým úmyslom, čo sa o študentoch nedá povedať, lebo tí práve sú vedení dobrým a poctivým úmyslom. Len by som chcel všetkým tým, ktorí nám rozdávali tieto letáčiky, povedať jednu vec, ako vždy, tak aj pri tomto zákone ide iba o peniaze, a aby si títo študenti uvedomili, koho vlastne kryjú a či vôbec vedia, koho kryjú, či vôbec vedia, týmito plagátikmi, ktoré nám rozdávali, vlastne komu v tejto chvíli robia ekonomicky dobre alebo ktorým ľuďom po prijatí tejto zákonnej normy budú robiť ekonomicky dobre a o ktorých možných menách ani nevedia. Ale k samotnému zákonu mi dovoľte niekoľko poznámok. Návrh zákona o vysokých školách ruší právnu subjektivitu fakúlt. A na vysokých školách zavádza silnejší centralizmus, ako bol v starom režime po prijatí zákona v roku 1980. Predsa aj vyššie územné celky, a rozdelenie do vyšších územných celkov malo jediný zámer prvoradý – decentralizáciu štátnej správy. Všade sa decentralizuje, tu sa centralizuje. Práve tento centralizmus odstránil – mám na mysli prijatý zákon – demokratický zákon o vysokých školách z roku 1990, ktorý vrátil vysokým školám akademické práva a slobody. Obmedzenie autonómie fakúlt vysokých škôl je jednoznačným krokom späť podľa môjho názoru až pred november 1989. Je to v rozpore so všeobecnou tendenciou v našom štáte posilňovať samosprávu. Preto napr. Akademický senát Univerzity Komenského, ktorá vychováva takmer štvrtinu vysokoškolákov na Slovensku, prijal uznesenie, že návrh zákona je neopraviteľný, pod. Rada vysokých škôl ako jediný reprezentant vysokých škôl prijala uznesenie, že v prípade nezachovania právnej subjektivity fakúlt nemá byť zákon predložený do Národnej rady Slovenskej republiky. Reči predkladateľa o garantovaných právomociach fakúlt v oblasti pracovnoprávnej a podnikateľskej sú len slová kompromisov, ako jasne dokumentujú a prechodné ustanovenia, kde už na obdobie do prijatia nových štatútov vysokých škôl prijať nového pracovníka nad pôvodný počet môže fakulta len so súhlasom rektora a kde uzavrieť v rámci podnikateľskej činnosti novú zmluvu presahujúcu objem 1 mil. Sk môže fakulta len so súhlasom rektora. V nových štatútoch to vôbec nemusí byť pre fakulty lepšie, pretože ich výlučným navrhovateľom bude rektor. Rektor má podľa návrhu zákona vedieť o každom z niekoľko tisíc zamestnancov vysokej školy a má vedieť rozhodnúť o každom uchádzačovi o zamestnanie, či je alebo nie je vhodný. Návrh zákona je prejavom nedôvery v ľudí práce na katedrách a ústavoch a spolieha sa na príkazy vyvolených a to „vyvolených“ by som dal do veľkých úvodzoviek. Po druhé. Ciele a reformy, ktoré návrh zákona sleduje, to znamená rozšíriť prístupnosť vysokoškolského štúdia pre populáciu pri zachovaní kvality štúdia a zabezpečiť nezávislosť škôl vrátane nezávislej ekonomickej, v skutočnosti iba maskujú pravé ciele. Premena štátnych vysokých škôl na verejnoprávne inštitúcie z ekonomického hľadiska sama osebe vôbec nestačí na dosiahnutie nezávislosti, ako to dokumentuje aj vývoj v Českej republike, kde sú školy verejnoprávnymi inštitúciami už 3 roky. Školy musia tvrdo bojovať o zvýšenie štátnych dotácií. A o prípade našich vzorových zadlžených verejnoprávnych inštitúcií – to znamená Slovenská televízia a Slovenský rozhlas, a tu by som mohol hovoriť minúty a hodiny o tom, ako to tam v skutočnosti je a nefunguje, predpokladám, že týmito inštitúciami sa budeme vzhľadom na poslednú kauzu zmarenia poslaneckého prieskumu ešte zaoberať, a to veľmi dôverne – by som mohol naozaj hovoriť veľmi veľa. Na jednej strane účtovný majetok niektorých dobudovaných vysokých škôl je vo výške okolo niekoľko desiatok miliárd korún, ale nikto neurobil inventarizáciu tohto majetku a hrozí jeho vytunelovanie. Ak sa mýlim, pán minister, prosil by som, keby ste vo svojej záverečnej reči tento dôvod nejako neobišli. Na druhej strane mnohé školy nevlastnia takmer žiadny majetok a ich šanca na ekonomické prežitie je minimálna. Predkladateľ vôbec podľa môjho názoru nepremyslel otázku odpisov majetku, o čom otvorene hovoril na zasadnutí Rady vysokých škôl. Zákon má legitimizovať, resp. legalizovať nelegitímny a nezákonný stav, keď študenti v externom štúdiu ako menejcenní a menej rovnoprávni budú ako doteraz bez zákonnej opory na mnohých školách za štúdium platiť. Vláda Slovenskej republiky nikde nedeklarovala, že naša spoločnosť už nemá možnosť na bezplatné štúdium na vysokých školách, pričom vo svojom programovom vyhlásení sa terajšia vláda Slovenskej republiky vyslovila za bezplatné vysokoškolské vzdelávanie. Proste ide tu o istý rozpor. Mohol by som takto pokračovať, ale množstvo vecí tuná už bolo povedaných, čiže by som sa opakoval. Ja by som zopakoval jednu jedinú vec, čo som povedal na začiatku. Ja som v súčasnosti doteraz nie presvedčený, ako budem za zákon hlasovať, teda či tu vyslovím áno alebo nie. Budem čakať, samozrejme, na pozmeňujúce návrhy z rozpravy a podľa nich, myslím, prebehne ešte diskusia po kluboch, kde sa vyjadríme. Ďakujem zatiaľ za pozornosť. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Pán poslanec Števček ako jediný prihlásený s faktickou poznámkou. Končím možnosť ďalšieho prihlásenia sa do faktických poznámok. Nech sa páči. P. Števček, poslanec: Vážené dámy, vážení páni, dovoľte mi stručne sa pripojiť k obavám, ba priam k strachu, ktorý vyslovil pán Jarjabek vo svojom vystúpení. Obávam sa len aj ja, že nebudem dostatočne objektívny, lebo som prijal úplatok v podobe trička, ktoré rozdávali pri vstupe do parlamentu. Mne sa všetko tak vidí, že pánu ministrovi treba istým spôsobom poďakovať za horu roboty, ktorú urobil. Bohužiaľ, je to robota zbytočná, takrečeno nanič. Trošku mi to pripomína presne privatizáciu nášho plynu, ktorý tak cítil pán premiér, keď bol tuná v parlamente – musí sa to urobiť, musí sa zákon prijať. Pre boha živého, kde sme to? Systém školstva a vzdelávania mal byť prioritou tejto vlády aj podľa vládneho vyhlásenia a mal byť najmenej pred dvoma rokmi predostretý tomuto parlamentu. Teraz je to už len bublina úlohy, ktorú má riešiť budúca vláda. A to nie je dostatočne seriózne, ba ani korektné, tobôž keď sa to zakladá na takom protiklade, že centralizácia moci v školstve dá do rúk isté majetky, ktorými sa môže obohacovať kdekto. A oproti tomu je tu matný prísľub, ktorým sa pracuje, že sa zvýšia učiteľské platy na úroveň zdravotníkov. V tomto protiklade sa to robiť nedá. Ďakujem. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Ďalej v rozprave vystúpi pán poslanec Andrassy. Ľ. Andrassy, poslanec: Ďakujem veľmi pekne, pán predsedajúci. Kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, pred bezmála 12 rokmi prijal ešte bývalý česko-slovenský zákonodarný zbor jeden z rozhodujúcich zákonov, ktorý zásadným spôsobom posilnil akademické slobody na vysokých školách, znamenal výrazné posilnenie demokratických princípov v celej transformujúcej sa spoločnosti. Vysokoškolský zákon z roku 1990 obnovil základné demokratické princípy, nadviazal na Základnú deklaráciu o ľudských právach a slobodách. Dnes v Národnej rade Slovenskej republiky opäť prerokovávame jeden z rozhodujúcich koncepčných zákonov týkajúcich sa reformy a fungovania slovenského vysokého školstva na začiatku 21. storočia, storočia, ktoré je poznačené výrazným nástupom nových informačných technológií, širokou súťažou vedomostí a skúseností. Na pôde parlamentu zvádzame dnes rozhodujúci zápas nielen o podobu ďalšieho vysokoškolského vzdelávania, ale zároveň rozhodujeme o zachovaní základnej rovnosti príležitostí pri prístupe k vzdelaniu pre všetkých občanov. V 21. storočí sa za jedno z rozhodujúcich kritérií kvality demokracie považuje schopnosť spoločnosti sprístupniť vyššie vzdelanie čo najširšiemu počtu záujemcov. Spoločnosť podľa môjho názoru musí garantovať širokým vrstvám občanov možnosť vzdelať sa a získať najvyššie vzdelanie bez ohľadu na to, z akej sociálnej, príjmovej či etnickej skupiny pochádzajú. Ukazuje sa, že za tento základný princíp uznávaný dnes v každej modernej a vyspelej spoločnosti treba veľmi tvrdo bojovať aj na Slovensku, v krajine, ktorú mnohí pravicoví politici súčasnej vládnej koalície označujú za modernú a demokratickú, pritom na druhej strane bez hanby podporujú návrhy zákonov, ktoré sú v rozpore s princípom rovnosti, sú krokom späť v rozvoji spoločnosti. Premiér Mikuláš Dzurinda či podpredsedovia vlády Ivan Mikloš alebo aj Mária Kadlečíková vo vláde hlasovali v rozpore s programovým vyhlásením vlastnej vlády a do nového vysokoškolského zákona presadili silou hlasov spoplatnenie externého vysokoškolského štúdia. Som prekvapený z toho, že Ivan Mikloš ako člen vlády s úsmevom na tvári v posledných dňoch obhajuje to, čo je v rozpore aj s dnes platným zákonom. Vysoká škola je štátna inštitúcia a môže konať len to, čo jej zákon dovoľuje. Dlhodobé tolerovanie podmieňovania štúdia v jej externej forme zaplatením finančnej čiastky je nelegitímne a neprijateľné. Považujem preto za choré a nesprávne, aby sa takýto nežiaduci stav riešil tak, ako to chcú niektorí pravicoví politici, teda jeho legalizáciou. Spoplatnenie či už dennej alebo externej formy štúdia bude mať za následok, že sa právo na vzdelanie stane na Slovensku len prázdnym sloganom. Vzdelanie nie je tovar, nedá sa vyjadriť jedným matematickým číslom. Celá spoločnosť musí mať záujem na tom, že bude mať čo najviac vzdelaných ľudí. Pre modernú spoločnosť, ktorá chce rovnocenne konkurovať iným, je rozhodujúcim kritériom možnosť štúdia na vysokej škole nie podľa toho, koľko má študent peňazí v peňaženke, ale podľa schopností mladého človeka vzdelať sa. Som sklamaný z toho, že vo výboroch Národnej rady Slovenskej republiky nebol prijatý pozmeňujúci návrh, ktorý predkladali poslanci za Stranu demokratickej ľavice. A tento pozmeňujúci návrh garantoval bezplatný prístup k vysokoškolskému vzdelaniu v jeho dennej a takisto aj v externej podobe. Podporujem preto návrh, ktorý v pléne Národnej rady predniesol kolega Milan Ištván. A tento návrh zabráni novému deleniu spoločnosti na bohatých a chudobných, odstráni závažnú bariéru pri rovnosti prístupu k vzdelaniu. Tento návrh je podporený aj viac ako 70 tisícmi podpisov mladých ľudí v podpisovej akcii, ktorú organizovala Mladá demokratická ľavica v lete minulého roku. Ukazuje sa, že najlepšia cesta, ako dať mladému človeku šancu na vyštartovanie zo sociálne slabšej skupiny, je dať mu možnosť získať najvyššie vzdelanie, získať vedomosti v kvalitnej vzdelávacej inštitúcii. Som presvedčený o tom, že kvalitné vzdelanie nie je kľúčom k úspechu jednotlivca, ale vedie k úspechu celej spoločnosti. Externé štúdium na vysokej škole je dnes pre mnohých mladých ľudí jedinou šancou na to, aby mohli získať vysokoškolské vzdelanie. Mnohí z nich totiž musia kvôli zlej sociálnej situácii svojej rodiny pracovať. Pracujú preto, aby mohli vôbec pokryť svoje životné náklady, životné potreby svojej rodiny a vytvoriť si predpoklady na štúdium. Externá forma štúdia je pre nich jediným prostriedkom, ako si zvýšiť svoju kvalifikáciu, ako sa dovzdelať. Brzdou k dosiahnutiu vyššieho vzdelania cez externé formy štúdia je aj skutočnosť, že externí študenti nemajú zľavy na cestovnom, školy im neposkytujú ubytovanie, nemajú nárok na štipendiá či pôžičky. Nezamestnaní externí študenti dokonca nemajú nárok ani na podporu v nezamestnanosti. To je výpočet len niektorých výrazných ekonomických prekážok, ktoré už dnes stoja pred externým študentom. Považujem za zavádzajúce tvrdenia niektorých politikov, že presadenie bezplatného externého štúdia zabráni približne 38 tisícom mladých ľudí ukončiť vysokú školu. Každý zákon môže platiť len do budúcnosti, teda ani táto zmena vo vysokoškolskom zákone sa nebude dotýkať tých externistov, ktorí už majú uzatvorené zmluvy. Nový zákon sa dotkne tých, ktorí budú nastupovať v septembri do prvého ročníka. Vysokým školám sa pritom budú finančné náklady spojené s prijatím týchto nových študentov hradiť a kompenzovať prostredníctvom zákona o štátnom rozpočte na tento rok. V tohtoročnom rozpočte sa na návrh poslaneckého klubu Strany demokratickej ľavice vyčlenilo totiž 50 mil. korún na krytie nákladov spojených s novoprijatými študentmi do externej formy vysokoškolského štúdia. Mnohí si aj v tejto rokovacej sále dnes kladú otázky, kde hľadať rezervy vo financovaní slovenského vysokého školstva. Základné rezervy vo financovaní slovenských vysokých škôl vidím v tom, že školy sú výrazne podkapitalizované z hlavného zdroja, z verejných financií. Slovenská republika dnes vynakladá len 0,7 % z hrubého domáceho produktu na podporu vysokého školstva a len napr. Európska únia vynakladá na vysoké školstvo v priemere 1,3 % z hrubého domáceho produktu a v Spojených štátoch amerických je toto percento ešte raz tak vysoké, je až na úrovni 2,2 % z hrubého domáceho produktu. Napriek tomu pozitívne hodnotím skutočnosť, že sa plní verejný prísľub ministra školstva Milana Ftáčnika a v tomto roku je nárast verejných zdrojov pre vysoké školy na úrovni 0,11 % z hrubého domáceho produktu, to znamená, že vysoké školy dostávajú o bezmála 1,2 mld. korún viac, ako to bolo v minulom roku. Nové možnosti na viaczdrojové financovanie vysokých škôl prináša tento nový návrh vysokoškolského zákona aj v tom, že vysoká škola bude verejnou inštitúciou, a teda bude môcť hospodáriť so svojím vlastným majetkom. Pripravené sú aj nové programy pre domáce a zahraničné granty. A podnikateľské aktivity, ktoré vykonávajú vysoké školy, sú oslobodené od platenia dane z príjmu. Dnes sa v odbornej verejnosti veľa diskutuje aj o mzdovom ohodnotení pracovníkov školstva. Myslím si, že z celospoločenského hľadiska je žiaduce výraznejšie zvýšiť finančné ohodnotenie práce vysokoškolských učiteľov. Pozitívne preto hodnotím aj informáciu od ministra školstva Milana Ftáčnika, že vláda Slovenskej republiky nezamietla ten návrh, ktorý zaznel v gestorskom výbore a ktorý navrhuje preradiť pedagogických pracovníkov vysokých škôl v zákone o verejnej službe do zdravotníckej tabuľky, čím by sa zvýšilo mzdové ohodnotenie učiteľov vysokých škôl v priemere o 5 000 korún na mesiac. Nezainteresovaní ľudia si kladú tiež otázku, ako je zabezpečené platenie štúdia v iných krajinách Európy. Napr. v susednej Maďarskej republike museli pred 4 rokmi pod tlakom masových demonštrácií zrušiť poplatky za štúdium. V Českej republike síce zákon umožňuje vysokej škole vyberať poplatky, ale dodnes žiadna škola túto možnosť nevyužila. Z 15 členských štátov Európskej únie sa v desiatich za vysokoškolské vzdelanie neplatí. Krajiny únie postavili svoju stratégiu zvyšovania konkurencieschopnosti spoločnosti na stratégii hospodárskeho rozvoja cez podporu výchovy a vzdelávania mladej generácie. Zvýšenie vzdelanostnej úrovne celej spoločnosti malo výrazný vplyv na posilnenie konkurencieschopnosti jednotlivých krajín na európskom trhu práce. Ako príklady uvediem len napr. Fínsko, dostalo sa z 25. miesta na 5. miesto, Írsko, dostalo sa z 10. miesta na 2. miesto, či Holandsko, zo 14. miesta sa posunulo na 7. miesto. Reálna prax a skúsenosti iných krajín potvrdili, že investícia do vzdelania, investícia do ľudského kapitálu je najlepšie vynaloženou investíciou tak z hľadiska súčasnosti, ako aj z hľadiska budúcnosti. Aj na Slovensku máme skúsenosť s tým, že najlepšie uplatnenie na trhu práce majú tí mladí ľudia, ktorí absolvovali vysokú školu. Dnes len necelé 4 % z viac ako polmiliónovej armády nezamestnaných sú vysokoškolsky vzdelaní ľudia. S čistým svedomím môžem konštatovať, že dosiahnuté vyššie vzdelanie vedie k zlepšeniu životnej úrovne, k zlepšeniu mobility pracovnej sily. Vážené dámy, páni, vzdelaní a vysokokvalifikovaní ľudia sú najcennejším bohatstvom každej krajiny. Len cez vzdelanú spoločnosť možno efektívne zabezpečiť ekonomický rast a zlepšiť sociálnu situáciu občanov. Dnes všetci jasne hovoríme o záujme Slovenskej republiky integrovať sa do európskych štruktúr. Určite nikto z nás nechce budovať spoločný európsky dom len lopatou a čakanom, ale chce k tomu prispieť hlavne vedomosťami a umom. Rovnosť šancí je dnes rozhodujúcim princípom Európskej únie a rovnosť šancí začína práve v rovnosti prístupu k vzdelaniu. Spoplatnenie vysokoškolského vzdelania sa môže stať začiatkom konca pri spoplatňovaní všetkých foriem vzdelávania počnúc vysokoškolským a končiac základným. Pre Stranu demokratickej ľavice a mňa osobne je takýto krok neprijateľný. Budem preto hlasovať za pozmeňujúci návrh kolegu Milana Ištvána, ktorý garantuje bezplatný prístup ku všetkým formám vysokoškolského vzdelávania. Ak tento pozmeňujúci návrh nebude schválený, nepodporím zákon ako celok, pretože prijatie takého zákona, ktorý spoplatní štúdium, je cesta späť, je to návrat do stredovekej spoločnosti, je to neospravedlniteľné kradnutie šance mladým ľuďom a celej spoločnosti na lepšiu budúcnosť. V súvislosti s týmto zákonom podávam jeden malý pozmeňujúci návrh, ktorý sa dotýka § 53 ods. 1, kde tento paragraf a odsek 1 navrhujem doplniť na konci o vetu: „Vysoká škola nesmie prijatie na štúdium podmieniť žiadnym finančným plnením, okrem poplatku podľa § 88 ods. 10 tohto zákona.“ Odôvodnenie je také, že v súčasnosti je bežné, že vysoké školy podmieňujú prijatie uchádzača o štúdium na vysokej škole rôznymi finančnými plneniami, či už ide o sponzorstvo, rôzne dary. A preto, aby v budúcnosti nedochádzalo k takýmto veciam, navrhujeme jasne takúto vec zadefinovať v novom vysokoškolskom zákone. Ďakujem za pozornosť.