D. Jarjabek, poslanec: (2004-09-08):
Dámy a páni, človek nemusí byť mediálny expert, aby pochopil, že verejnoprávna televízia je nenahraditeľnou súčasťou každej národnej kultúry. Nemusíme byť priateľmi blikajúcej obrazovky, nemusíme sa stať jej otrokmi, nemôžeme však v žiadnom prípade poprieť, že dielo, či už dramatické, hudobné, alebo hoci niektorý zo žánrov tvorby pre deti a mládež, nikdy nedosiahne taký spoločenský dosah, ako keď ho odvysiela televízia. V divadle či koncertnej sieni sa diváci rátajú na stovky či tisícky. V televízii už aj nízke percento sledovanosti predstavuje desaťtisíce divákov. Vďaka slovenskej televíznej tvorbe generácia Mikuláša Hubu a Viliama Záborského prestala byť len generáciou Národného divadla, ale stala sa slovenskou. Jednoducho, kým na predstavenia do Divadla Pavla Országha Hviezdoslava sa človek z druhého konca Slovenska dostal raz za čas, cez televízne inscenácie a filmy chodili títo herci so svojím majstrovstvom za svojimi ctiteľmi prakticky v týždenných intervaloch. Prečo o tom hovorím? Určite to nie je ani kvôli pánovi Záborskému, ani kvôli pánovi Hubovi, ani kvôli celej tej obrovskej generácii tých, ktorí po prvýkrát mohli použiť slovenská umelecká tvorivá, a keď chcete, aj interpretačná generácia. Hovorím to z jedného jediného dôvodu, že títo ľudia a takýto ľudia pozdvihli Slovensko v čase Československa do nebývalých rozmerov a dovolím si tvrdiť, že podiel pôvodnej tvorby v Československej republike bol vtedy oveľa vyšší a oveľa viac obsažnejší ako v súčasnosti, keď máme Slovenskú republiku de facto potvrdenú medzinárodne. Nehovoriac o tom, že kultúra je v súvislosti s kultúrnosťou výkladnou skriňou každého štátu a podľa toho aj každý štát sa ku svojej kultúre stavia. Vlani sme na tomto mieste diskutovali o novom zákone o Slovenskej televízii. Odznelo mnoho názorov, ktoré sa usilovali definovať v zákone povinnosť Slovenskej televízie aktívne spoluformovať slovenskú kultúru. Diskutovali sme o viacerých alternatívach, ako zabezpečiť, aby Slovenská televízia popri svojich povinnostiach spravodajských a publicistických dokázala plniť aj svoje poslanie ako kultúrna inštitúcia. Na rokovaní nášho výboru pre kultúru, médiá a školstvo nám pán riaditeľ Rybníček vtedy povedal, že, dovolím si parafrázovať: Je prirodzenou ambíciou každého vedenia Slovenskej televízie podporovať rozvoj pôvodnej tvorby a že teda definovať v zákone nejaké povinné limity podielu pôvodnej tvorby na vysielaní nemá zmysel. Uverili sme mu a čakali sme. Dočkali sme sa. Slovenská televízia po zvýšení koncesionárskych poplatkov a dvoch výrazných oddlženiach v prvom štvrťroku 2004 dosiahla po dlhých rokoch pozitívny hospodársky výsledok, ale vedenie Slovenskej televízie, bohužiaľ, nepoužilo zdroje na podnietenie domácej tvorby, namiesto toho kúpilo okrem iných aj komerčný projekt - Slovensko hľadá SuperStar. Nechcem ich všetky menovať, len chcem porovnať, že zatiaľ čo v susedných Čechách jedna verejnoprávna a dve súkromné spoločnosti od septembra nasadili do zápasu o priazeň divákov pôvodné televízne seriály, Slovenská televízia v píplmetrovom ošiali nakupuje balíky importovaných hitov, ale s komerčnými stanicami zápasila s ich prirodzenými, teda aj legitímnymi zbraňami. Tú svoju jedinečnú a overenú, teda originálnu pôvodnú tvorbu necháva vedenie Slovenskej televízie oddychovať. Nič v zlom, je to iste otázka istej filozofie riaditeľa, je to otázka istej filozofie manažmentu, vedenia Slovenskej televízie, ale stále aj po prijatí nového zákona sme v situácii, keď Slovenská televízia ako verejnoprávna inštitúcia bojuje o priazeň diváka komerčnými aktivitami, a nie svojou jedinečným či už viac, alebo menej dobre alebo zle definovaným jej verejnoprávnym charakterom. Čiže znova sme svedkami toho boja verejnoprávnej televízie s komerčnými televíziami, a dovolím si tvrdiť nezmyselného boja. Dámy a páni, keď od rozpočtu kapitoly kultúra odpočítame transfer na podporu cirkví, zistíme, že celý rezort má zhruba toľko peňazí ako Slovenská televízia. Celý rezort od ochrany pamiatok, prevádzky národných kultúrnych ustanovizní a vrcholových umeleckých inštitúcií až po podporné programy a zahraničné styky. Manažéri v Mlynskej doline  jednoducho neveria, že aj domáci autor, režisér, herec, spevák, kameraman či strihač sú schopní podať kvalitný profesionálny výkon, možno sa nazdávajú, že politikom stačí, ak sa objavujú v publicistických a spravodajských reláciách a divákom treba už len správne zmixovanú zmes importovaných telenoviel, dedektívok a zábavy. Dámy a páni, viem, že viacerí z vás sa pýtate, prečo by ste si práve vy z hľadiska znalostí zložitej televíznej problematike zväčša normálni bežní koncesionári a diváci mali osobovať právo určiť manažérom Slovenskej televízie, koľko miesta vo vysielacom čase majú vyčleniť pre pôvodnú tvorbu. Máte pravdu, za normálnych okolností by skutočne bolo pravdou to, že je prirodzenou ambíciou vedenia verejnoprávnej televízie všemožne a všestranne podnecovať a podporovať pôvodnú tvorbu vo vlastných kapacitách, ale i v nezávislom prostredí. V takom prípade by som prižmúril oko aj nad tým, keby sa novým seriálom, novou adaptáciou slovenskej opery alebo hoci cyklom nových Večerníčkov pochválil aj riaditeľ vo svojej prezentačnej relácii a zdôraznil by svoju nezastupiteľnú úlohu. Ale za bezmála dva roky pôsobenia súčasného riaditeľa sa takýto dôvod nenašiel. Mám v živej pamäti slová súčasného ministra kultúry, ktorý musel v týchto dňoch konštatovať, že slovenská kultúra je v stave hlbokej krízy, ba že jednoducho je na dne. Áno, je to aj dôsledok toho, že pre Slovenskú televíziu nie je pôvodná tvorba zaujímavá, že Slovenská televízia neplní tú funkciu generátora nových impulzov, takzvanej lokomotívy, ktorá by dokázala byť vláčikom našej tvorby. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, možno vás unúvam, ale považoval som to za potrebné povedať, aby ste lepšie vnímali, čo nás s kolegom Čaplovičom vlastne viedlo k tomu, aby sme sa rozhodli tento návrh novelizácie zákona o Slovenskej televízii vám navrhnúť a minimálny podiel pôvodnej tvorby vo vysielaní Slovenskej televízie na desať percent.