V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-01-18):
Pán poslanec Cuper vystúpi v rozprave, pripravia sa páni poslanci Vajda, Maxon a Číž. J. Cuper, poslanec: Ďakujem, pán predsedajúci. Milé dámy a vážení páni, ruský básnik a spisovateľ Boris Pasternak svojho času bol povedal, že čo sa týka mužov moci, sú tak posadnutí vytvoriť mýtus neomylnosti, že urobia všetko, aby ignorovali pravdu. Keď som si dnes tu sadol ráno a počúval vystúpenia v tomto parlamente, najmä pána ministra Ruska, ale aj pána ministra Mikloša, ale aj niektorých poslancov, a, musím povedať, žiaľbohu, v danom prípade to pán Pasternak trochu zúžil aj na ženy moci, tak mám pocit, že sa tu všetko robilo, aby sa ignorovala pravda. Pravda je taká, že sa celá diskusia o dostavbe Slovenského národného divadla zúžila na reč čísiel a na jednu budovu, ktorá stojí na dunajskom nábreží. Ale problém je oveľa širší, problém je oveľa širší preto, že Národné divadlo, to nie je len budova, Národné divadlo, to je súčasť národnej kultúry. Ja viem, sedíme tu poslanci opozície aj koalície. Jedni sme pravica, druhí sme liberáli, jedni sú kresťania, iní nie sú kresťania. Všelijako chápeme náš štát, ktorý nemá viac ako 13 rokov. Jedni ho zatracujú, iní sa v ňom vidíme. Jedni ho stotožňujú s nacionalizmom slovenským, iní hovoria, že nemá s nacionalizmom nič spoločného. Je to tak aj v literatúre vedeckej. Jedni hovoria, že národy v Európe stratili zmysel, ich štátnosť tiež že stratila zmysel, lebo sme vytvorili a integrovali sme sa do veľkej Európy, takže sme vytvorili veľký európsky štát. Podotýkam, že aj čerstvo schválená Zmluva o Ústave pre Európu nehovorí o Európe národov ani občanov, ale o Európe štátov. Teda štát sa neprežil a, myslím si, po piatich tisíckach rokov sa ani neprežije, tak ako to predpovedal Vladimír Iľjič Lenin alebo Marx. Bude existovať, v podobe či väčšej alebo menšej, ešte veľmi  dlho. Niet preto dôvodov detronizovať Slovenskú republiku ako štát, niet dôvodov upierať právo aj povinnosť Slovenskej republike ako štátu starať sa o slovenskú národnú kultúru. Tým, ktorí chcú chápať v tom zmysle slovenskú štátnosť aj slovenský národ nie ako etnické spoločenstvo, ale ako to, čo sa vytvára, odporúčam dielo španielskeho filozofa Ortegu y Gasseta, ktorý hovorí, že pojem národ je nadmieru šťastný pojem, lebo hneď napovedá a navodzuje, že je čímsi, čo predpokladá všetku tvorivú vôľu svojich príslušníkov. Predpokladám, že pán minister asi Ortegu y Gasseta neštuduje a jeho tvorivá vôľa a to, že sa dostal do slovenskej vlády, smeruje iba k tomu, aby povýšil svoje súkromné záujmy nad záujmy celku, lebo ja a väčšina mojich kolegov si myslíme tiež, že povinnosťou slovenskej vlády je starať sa o to, aby Slovenská republika ako štát plnila všetky funkcie vrátane kultúrnej, ktoré jej prináležia. Môžem pánovi ministrovi aj financií, aj hospodárstva odcitovať Medzinárodný pakt o občianskych a politických právach, ktorý hovorí, že každý národ má právo na sebaurčenie. V rámci tohto práva na sebaurčenie sa musí starať o svoj ekonomický, sociálny, politický i kultúrny rozvoj. V rámci plnenia tejto funkcie, samozrejme, musí sa starať aj o to, aby sa vybudovala taká inštitúcia, akou je Národné divadlo. Ako inštitúcia Národné divadlo slúži na to, aby v ňom kultúrna, intelektuálna špička komunikovala s národom, možnože niekedy, ako to pán minister Rusko hovorí, aj s rakúskymi dôchodcami. Ale myslí sa tým predovšetkým komunikácia s národom. Ja si myslím, že túto funkciu štátu Slovenskej republiky nenahradí ani Európska únia, zbytočne bolo pozývať pána Figeľa na túto schôdzu, ale môže ju nahradiť alebo môže ju uskutočňovať len a len vláda Slovenskej republiky, v danom prípade minister kultúry Slovenskej republiky, ktorý je za tento rezort zodpovedný. Akými peripetiami a akým spôsobom sa táto doména pána ministra Chmela dostala až k pánovi Ruskovi, ktorý si z toho urobil súkromnú agendu, to je vecou poslaneckého prieskumu. Ale nemôžem súhlasiť s pánom ministrom financií alebo s niektorými mojimi kolegyňami v tom, že jednoducho iné alternatívy, ako je predaj Národného divadla, neexistujú, pretože nie sú na to financie. Ja si myslím, že vláda predovšetkým sa má zodpovedať tomuto parlamentu. A ak tento parlament príjme rozhodnutie iné, že je povinnosťou vlády zabezpečiť dostavbu budovy Národného divadla a postarať sa o jej prevádzku, tak je jej úlohou, aby na to financie našla. Akým spôsobom to urobí, to nech si s tým potrápi hlavu pán minister aj jeden, aj druhý, ale aj tretí, nech si s tým potrápi hlavu celá vláda. Tvrdenie, že jednoducho inej alternatívy niet, pani poslankyňa Rusnáková, neberiem. Ohurovali ste tu celý svoj prejav číslami a explikáciami, ktoré nič nehovoria o tom, ako efektívne by tá budova prosperovala. A efektívnosť, to je prospešnosť. Prospešnosť, prospešné bude pre tento národ, ktorý sa etabloval v Európe ako kultúrne spoločenstvo, ako akulturované spoločenstvo, ak bude mať vlastnú budovu financovanú z vlastných zdrojov, zo štátnych zdrojov, v konečnom dôsledku sú to zdroje občanov Slovenskej republiky, a nie nejakým filantropom alebo ak nebude sa spoliehať na nejakého amerického alebo gréckeho filantropa. Nerealizuje sa takýmto spôsobom divadelná kultúra nikde v nijakom štáte v Európe. A pochybujem, že niekde aj na svete sa tak financuje. A to postavili ďaleko megalomanskejšie budovy, napr. v Sydney budova Opery alebo niektoré posledné otvorené budovy divadelné v Európe alebo vo svete, o ktorých tu už bola reč. Takže ja si myslím, že povinnosťou nás všetkých ako reprezentantov slovenského národa, nemyslím to v tom zmysle etnickom, ale v zmysle kultúrneho spoločenstva, je postarať sa o to, aby vláda zabezpečila prevádzku, a nie akceptovať to, že si tu niekto, komu zverená moc bola v tomto parlamente a ktorému prepožičal národ moc na 4 roky, povie, že inej alternatívy niet. Alternatívy sú vždy nejaké. Ak nie sú alternatívy, tak potom sa musí hľadať cesta alebo východisko. A to východisko nemôže byť len jedno. Pokiaľ ide o to, že pán minister sa vyhovára, že by to zaťažovalo štátny rozpočet nad mieru, ja by som sa pána ministra financií opýtal, prečo táto vláda vedomá si toho, čo som tu povedal, že Medzinárodný pakt o občianskych a politických právach každému suverénnemu národu a jeho vláde ukladá povinnosť starať sa aj o ekonomický a sociálny rozvoj, s takou bohorovnosťou zbavovala tento národ ekonomických zdrojov, najmä tých, do ktorých sú veľmi malé náklady a z ktorých sú neprimerané zisky. Ja sa pýtam pána ministra, prečo bol predaný Slovnaft, prečo bol predaný SPP, prečo sa predávajú elektrárne, ktorých zisky mohli bohato saturovať štátny rozpočet. A z týchto ziskov, ktoré by boli takto dodatočne odvedené do štátneho rozpočtu, by bolo aj na slovenskú kultúru, bolo by aj na slovenské školstvo, bolo by, samozrejme, aj na sociálnu politiku. Nie nadarmo som tu už dnes opakoval raz, keď nastupoval terajší francúzsky premiér Raffarin, jednoznačne povedal, že štátne podniky, ktorými sú Gaz de France, Electricité de France, musia ostať v štátnych rukách, lebo musia napĺňať národné, ale aj sociálne záujmy francúzskeho národa. Ale ďalej dodával, že za tým účelom, aby ich mohli ešte lepšie napĺňať, musí francúzska vláda urobiť nevyhnutné opatrenia v bývalých postkomunistických krajinách, a to zrejme myslel reprivatizačné alebo privatizačné opatrenia, aby ich mohla ešte lepšie napĺňať. Ja sa pýtam, ak v roku 1995 Slovnaft odvádzal čistých, očistených ziskov 6,7 mld. do štátneho rozpočtu pri cenách 17 korún za liter, aké zisky asi produkuje táto rafinérska spoločnosť dnes. Predpokladám, že to nie je menej ako 20 mld. Ja sa pýtam, koľko z týchto ziskov ide do štátneho rozpočtu Slovenskej republiky. Ja sa pýtam, koľko ich ide do zahraničia a koľko z nich ťaží aj vláda jedného susedného štátu. Potom sa nedivme, že ona môže saturovať aj svoje národnostné menšiny na Slovensku v oblasti školstva, ale aj v oblasti kultúry. Ak tu páni poslanci alebo páni ministri spochybňujú potrebu pre slovenský národ Národného divadla a iných slovenských inštitúcií, ja sa pýtam, prečo na druhej strane tí, ktorých tu žije, a to sú menšiny, nejakých 11 %, si budujú svoje národné a kultúrne inštitúcie alebo národnostné a kultúrne inštitúcie a zanovite trvajú na tom, aby dostali na to svoj podiel zo štátneho rozpočtu. Vari väčšinový národ, ktorého je tu 88 %, nemá právo, aby mal svoju vlastnú kultúru, alebo sme tu všetci bezbrehí liberáli, ktorí likvidujú všetko, čo tu bolo vytvorené dejinami, svoju vlastnú kultúru, svoju vlastnú podstatu? Ja vás ubezpečujem, že takáto politika nie je dobrou politikou pre toto spoločenstvo, ktorého ste aj vy príslušníkmi. Treba sa preto pozamýšľať, pán minister financií, nad takou politikou ekonomickou, ktorá bude vedieť saturovať aj potreby tohto národa a jeho kultúry, jeho školstva, osvety, lebo inak nás kultúrna Európa medzi svoje spoločenstvo nebude chcieť zobrať ako to, čo dánsky filozof Kierkegaard nazval verejnosťou, ako monštruózne nič. Musíme mať nejakú spoločnú kultúru, a to aj divadelnú. Bez nej jednoducho sa existovať nedá. Pani kolegyňa, neurobím vám tu radosť, aby som vám ďalej nechal vstupovať do môjho vystúpenia. Ja som, čo som potreboval na adresu vašej vládnej koalície, povedal. Chcel som sa ešte zmieniť o tom, ako pán minister hospodárstva sa dostal k tej myšlienke, že postaví proti sebe regionálnu kultúru a to, čomu sa hovorí národná kultúra. Je to geniálne, s čím mohol vyrukovať, pretože postaviť bratislavocentrizmus voči ostatným regiónom Slovenska je naozaj veľmi geniálna myšlienka. A ja sa musím iba pána ministra financií opýtať, prečo tak veľmi tvrdí, že aj prostriedky finančné,  ktorými vyššie územné celky disponujú na regionálnu kultúru, pochádzajú zo štátneho rozpočtu, a povedať mu, že ani to už, pán minister, nie je pravda a vy ako minister financií klamete, pretože aj tu už bola urobená fiškálna decentralizácia a regionálne zastupiteľstvá, teda krajské samosprávy budú mať aj vlastný daňový základ a ak chceme fungovať ako demokratický a právny štát, v tejto oblasti sa budeme musieť posunúť ešte ďalej. Ale ja sa pýtam pána ministra Ruska, či aj regionálne divadlá, vyjmúc to, ktoré funguje v Komárne, nie sú súčasťou slovenskej kultúry. A vidím nejakého antipóda nie medzi divadlami, ktoré fungujú v Prešove alebo v Bratislave, len v tom, že jedny majú štatút Národného divadla a iné majú štatút regionálneho divadla. Všetky divadlá musia niesť to, čomu sa hovorí pečať slovenskej kultúry, lebo sú jej súčasťou. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, ja sa prihováram za to, aby budova Národného divadla bola dostavaná. Ak ju môže využívať jeden mecén z Ameriky a má mu prinášať zisk, správne mi tu našepkáva pán kolega Čaplovič, že ten mecén je podnikateľ, ktorý si zo štátnych prostriedkov chce ukrajovať každý rok nejakých 80 mil. alebo 100 mil. alebo 180 mil., ako som tu počul, lebo čiastky sa rôznili, zo štátneho rozpočtu do svojich vlastných prostriedkov tým, že bude prenajímať to, čo bolo vybudované za naše prostriedky, tak tomu hovorím geniálna myšlienka. Naozaj s takouto myšlienkou mohol vyrukovať iba pán Rusko. Ja  len predpokladám, že pán Rusko neoklame tento parlament, tak ako oklamal kedysi nás, keď si dal hlasovať o licencii na prevádzkovanie TV Markíza. Ja len predpokladám, že je tu vyspelejšie auditórium, ktoré tento projekt privatizácie Slovenského národného divadla alebo jeho budovy pánovi ministrovi neodsúhlasí a bude nástojiť na tom, aby vláda Slovenskej republiky a jej členovia si potrápili trochu hlavu aj s inou alternatívou alebo s riešením, ktoré umožní bezproblémové prevádzkovanie aj budovy Slovenského národného divadla ako vlastníctva Slovenskej republiky alebo, ak chcete, ministerstva kultúry. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)