M. Drobný, poslanec: (2001-12-12):
V tomto návrhu zákona sú zverejnené tri režimy existencie vysokých škôl: verejná vysoká škola, štátna vysoká škola a súkromné vysoké školy. Ale niektorí páni z akademických obcí hovoria, vyžaduje sa ešte režim štvrtej, a to konfesionálna verejná vysoká škola, ktorá by bola prevádzkovaná z prostriedkov štátneho rozpočtu a ktorej finančné, investičné zámery by boli platené od zriaďovateľa, v tomto prípade by išlo o KBS. Aj takúto formu existencie vysokej školy by si predstavovali niektorí akademickí hodnostári. Len v ich návrhu, ktorý som dostal a možnože som si ho osvojil, sa objavuje § 38 ods. 6, v ktorom hovoria, že ustanovenia § 38 neplatia pre verejné konfesionálne vysoké školy a v týchto vysokých školách vymenúva a odvoláva členov správnej rady zriaďovateľ, jedného člena do správnej verejnej konfesionálnej vysokej školy vymenúva minister po konzultácii so zriaďovateľom. To považujem za také veľmi nárokové, veľmi imperatívne nároky, ktoré zriaďovateľ si tam predstavuje. Ale to je na diskusiu. Páni, to znamená, že ešte jedna forma vysokej školy – konfesionálna verejná vysoká škola – sa žiada podľa presvedčenia niektorých ľudí akademických obcí, menovite podľa presvedčenia akademickej obce Katolíckej univerzity v Ružomberku. Ale to je vec len ako doplnok. Teraz k niektorým tým veciam, ktoré sme tu hovorili a ktoré hovoril kolega Šťastný k návrhu vysokoškolského zákona v oblasti politiky personálnej a v oblasti získavania definitívy u docentov a profesorov. Ako dekan lekárskej fakulty som sa dostal pred problém, dostať z výrobného procesu tých, ktorí už pred päťdesiatkou stratili schopnosť činnosti. A vtedy, keďže neboli jasne napísané normy a pracovalo sa v legislatívnom vákuu, musel som osobným pohovorom ľudí vyzvať: Páni, opustite miesto, nehnevajte sa, nedokážete zvládnuť veci. A bolo to nemalé percento ľudí, ktorí museli odísť. Teda limitovať to vekom, naozaj, ako to povedal kolega Šťastný, je nešťastné, pretože niektorí po šesťdesiatpäťke sú schopní fyzicky aj duševne a ja ich nemôžem stratiť ako garantov pregraduálneho a postgraduálneho štúdia. A ja ich musím nechať produkovať. Ale niektorí 55-roční musia byť dajakým spôsobom upozornení, že ich produkcia poklesla. Biologicky, psychicky a tak ďalej. Takže limitovať to vekom je skutočne – by som povedal – nešťastné a tam by sa to malo dajakým spôsobom preorať. Na to sú spôsoby, ako to spraviť, pretože takto to nemôže zostať, pretože vysoké školy, fakulty by boli naozaj paralyzované. Ďalej, čo sa týka kontroly kvality produkcie vysokých škôl, fakúlt, tak stratí sa subjekt akreditácie fakulta a vyvstane nový subjekt akreditácie vysoká škola, univerzita. No to by sa hádam dalo prežiť, to nie je problém. Ale oveľa lepšie bolo, keď bola subjektom akreditácie fakulta. A za to zodpovedal dekan ako štatutár a jeho kontrolovali v tomto, samozrejme, volené orgány, ako boli senáty. Ale, páni, čo s tým, keď Akreditačná komisia vlády Slovenskej republiky, ktorá je tu navrhnutá ako 27-členný zbor, podľa mňa veľmi veľký, robí len to, čo bude robiť. Bude sledovať kvalitu vysokých škôl, bude hodnotiť, ako tá kvalita narastá, lebo aj to je poslanie, nielen, že majú istú úroveň kvality, ale tá kvalita má narastať. A teda vyrečie svoje akreditačné rozhodnutie. Akreditačné rozhodnutie je imperatívne, alebo je to možné plniť. Imperatívne: Začlení sa fakulta alebo vysoká škola do pregraduálnej výchovy? Táto akreditačná komisia by mohla spokojne robiť aj funkciu rezortnej akreditačnej komisie, ktorá by posudzovala schopnosť postgraduálnej výchovy. Ja si myslím, že by ju pokojne zvládla. Ale stále nevidím v návrhu, ako komunikuje Akreditačná komisia vlády Slovenskej republiky so Slovenským metronomickým ústavom? Je akreditačná rada, ktorá je skutočne zložená z profesionálov, ktorá je schopná vychovať audítorov a vychovať zo všetkých členov akreditačnej komisie audítorov, ako to robí napríklad kooperácia rezortnej akreditačnej komisie zdravotníctva s týmto ústavom. Tam by sa to rozhodne žiadalo. A ja by som, pán minister, už nezriaďoval ďalšiu rezortnú akreditačnú komisiu. Táto by zvládla všetko, len by to museli byť vyškolení ľudia v tomto slovenskom ústave, ktorý je schopný školiť a ktorý je schopný aj dávať radu akreditačnej komisii. Kým som bol členom Akreditačnej komisie vlády Slovenskej republiky, tak takéto kontakty boli veľmi sporadické a neboli pracovné, skôr boli formálne. Ale ako je to teraz, neviem, ale mali by to byť pracovné kontakty, z ktorých by jasne vyplynula kooperácia medzi Slovenským metronomickým ústavom a Akreditačnou komisiou vlády Slovenskej republiky. A keď sme už pri tom, Akreditačná komisia, poradný zbor vlády Slovenskej republiky, má úrad, má sekretariát, ktorý by mal byť priamo riadený Úradom vlády, pretože to logicky takto vyplýva, zo vzájomného funkčného prepojenia by to logicky takto vyplynulo, aby Úrad vlády Slovenskej republiky priamo riadil úrad Akreditačnej komisie vlády Slovenskej republiky, ktorá zodpovedá za akreditácie vysokých škôl, fakúlt. Akreditačná komisia, pochopiteľne, v tomto návrhu bude pokračovať aj v evaluáciách, ale, páni, mala by sa explicitne dať vyššia váha evaluačnému záveru. To by jednoznačne malo byť kritérium toho, na čo má právo tá fakulta, ktorá má takýto evaluačný záver. Nielen to tam vo všeobecnej rovine uviesť, ale nepovie sa, akú to má váhu na poskytnutie jej možností pregraduálnej a postgraduálnej výchovy. A toto by zároveň ten evaluačný verdikt mal byť zároveň spojený aj s tým, že by sa naozaj a konečne skončilo tým, ako ste to v minulom návrhu zákona o postgraduálnej výchove povedali, pán minister, že postgraduálne povinnosti fakúlt sú len sporadické. Páni, všade inde na svete to je jednotná činnosť. Fakulty, ktoré robia pregraduálnu edukáciu, robia súčasne aj postgraduálnu, podľa toho, ako akreditačná komisia vyrečie. Keď vyrečie, že Lekárska fakulta v Bratislave je schopná robiť pregraduálnu výchovu v tých a tých odboroch a v iných odboroch aj postgraduálnu výchovu, tak to robí. Tak to robia v Spojených štátoch. To je jednotný systém. A už nemajú žiadne iné ústavy, všetky tie ústavy, ktoré sa na tom zúčastňujú, majú charakter akademických organizácií so všetkými demokratickými právami a povinnosťami. A to sa malo zjednotiť. Ja som si myslel, že to už v tomto návrhu zákona bude zjednotené. Bohužiaľ, nie je to a je to chyba, pretože susedia Poliaci, Maďari, Česi nás v tomto predbehli, a my sme dosť zaostali. Diferencujeme to stále a stále je to jednoznačne dané na akreditačnú komisiu. Ten výrok je, páni, daná lekárska fakulta alebo iná fakulta je schopná robiť pregraduálnu výchovu v týchto odboroch a pregraduálnu a postgraduálnu výchovu v týchto odboroch. A bolo by po paráde. Jednotný systém, ktorý je kompatibilný s európskym systémom a samozrejme so svetovým systémom. Ja som čakal, že to bude naozaj vyriešené. Ja už o tom rečním niekoľko ráz. Ďalej k tej akreditačnej komisii. Akreditačná komisia je postavená pred delikátne úlohy hlavne z hľadiska toho, že finančný systém vysokých škôl je skutočne zlý a že finančné zázemie je slabé, je to nedokrvené a ona má teraz vyriecť rezultát. A ona by mala vyriecť len rezultát v tom prípade, ak sa na zlom kvalitatívnom stupni zúčastňuje subjektívny faktor, a nie objektívne podfinancovanie. To je potom nespravodlivé, keď sa musí voči jednej fakulte, ktorá je podfinancovaná, ony sú všetky podfinancované, ale v niektorej sa to prejaví tak zle, lebo ona práve potrebuje mať vysokotechnologické vybavenie, že sa tam skutočne na zlej kvalite podpíše práve zlé logistické vybavenie. Ako potom je ten záver akreditačnej komisie objektívny? Páni, ten akademický zbor docentov a profesorov dorobil všetko, čo mohol, ale nemohol viac. To sa v akreditačnom rezultáte nezohľadní. Oni proste, ak chcú hodnotiť európsku alebo svetovú úroveň, povedia výsledný verdikt. To isté urobia v evaulácii. A myslím si, že ak chce akreditačná komisia o vysokých školách v súčasnosti podvyživených objektívne vyriecť niektoré veci, tak musí iste robiť fasádu týmto vysokým školám a musí prikresliť ich existenciu, ich performáciu, ich kvalitu i trendy ich kvality. A to nie je dobré. Pretože všade, kde som bol členom akreditačnej komisie v zahraničí, to sa proste objektívne hodnotí, ale berie sa do úvahy aj to, že logistika je všade na dobrej úrovni. A tá je vysoká. Len u nás je to práve opačný jav. Takže to by som k týmto veciam hovoril, ktoré sa ma najviac dotkli a o ktorých by som si myslel, že by boli vhodné. Ešte edukačné závery, ktoré urobí akreditačná komisia, by sa mali naozaj zohľadňovať pri rozdeľovaní verejných fondov na príslušné vysoké školy. To zohľadňovanie bolo také slovenské, často poznačené robinhoodským syndrómom alebo jánošíkovským syndrómom, alebo inými nevhodnými praktikami. A myslím si, že by to bolo predsa len vhodné dať jasný evaluačný proces, ktorý bude kvantifikovaný na základe toho ako hlavné kritérium rozdeľovania verejných prostriedkov. Čo sa týka ďalších vecí, ktoré som chcel hovoriť, moji predrečníci mi zobrali vietor z plachiet, takže ja by som zostal na týchto úvahách. A musím povedať – tak ako kolega Šťastný –, že je to dobrý materiál, ale tento materiál treba veľmi rozsiahle upraviť. A ja by som len pozastavoval, ale nie zavrhol, nezhodil zo stola, ale nechal ho poopraviť tak, aby sme v prvých mesiacoch budúceho roka mohli o opravenom materiáli rozhodnúť do druhého čítania. A v tejto podobe, v ktorej ho vidím, je problematické ho prijímať a púšťať do druhého čítania. Ďakujem pekne za pozornosť. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. S faktickou poznámkou chcú reagovať dvaja poslanci. Končím možnosť podania ďalších prihlášok. Ako prvý má slovo pán poslanec Mikloško.