V. Mečiar, poslanec: (2008-09-17):
Pokiaľ ide o historický vývoj týchto ďalších etáp, prichádza druhá vlna, tretia vlna, kde už slovenské dobrovoľnícke zbory boli úspešné. Dokonca s doporučením cisárskej Viedne mohli mať Slováci na svojom území 20 000 vojakov domobrany. Vojenské útvary, ktoré nastupovali z tohto územia, zasahovali veľkú časť územia Slovenska a sčasti do Maďarska. Zúčastnili sa bojov proti vláde maďarskej i Kossuthovcov. Samozrejme, z maďarskej strany išli protiútoky, ale súčasne maďarská strana bola vystavená aj povstaniam v Sedmohradsku, Srbsku, Chorvátsku, aj tlakom z Viedne. Viedeň, ktorá sľubovala veľké národné slobody, ktorá sľubovala ústretovosť voči všetkým národom, do doby, kým nezískala kontrolu nad Maďarskom, bola národne ústretová. Po získaní kontroly všetky sľuby zostávali na papieri. Všade, kde prišli rakúske vojská, dávali nemeckých úradníkov, potláčali slovenský živel na celom území Slovenska a v novembri 1949 rozhodli o rozpustení dobrovoľníckych zborov na Slovensku. Čiže tieto zbory na Slovensku pôsobili 14 mesiacov vo veľkých bojových aktivitách a táto časť histórie Slovenska nie je dostatočne zdokumentovaná a ani dostatočne známa. To je vojenský vplyv Slovenskej národnej rady, vznik ozbrojených síl Slovenskej republiky, vznik útvarov, ktoré ako prvé dokázali na tomto území politiku Národnej rady podporiť vojenskou silou. A túto vojenskú silu musel brať do úvahy každý v domácom i v zahraničnom merítku. Pokiaľ ide o všeobecne demokratické práva, samozrejme, Slovenská národná rada deklarovala nielen podporu voči vláde Maďarskej republiky, neprijatie tejto vlády, ale deklarovala aj mnohé iné práva, právo volebné, slobody tlače, zhromažďovacie, Slovenská národná rada deklarovala právo jazyka, právo na vytvorenie vlastného štátneho orgánu. Jej predstavy spočiatku boli také, že by to bola akási federalizácia Uhorska, neskoršie federalizácia Rakúska aj vo vzťahu k Maďarsku aj ostatným, ale vystupovanie vo vlastnom sneme, vo vlastnom súdnictve, vo vlastnej správe, na vlastnom území, s vlastným jazykom. To boli základné požiadavky, ktoré v tom období boli živé. Je zaujímavé, že historicky vznikajú nejaké paralely. Keď začínala sa rozvíjať revolúcia v Maďarsku, tak sa zakladali tzv. revolučné gardy, gardy sa zakladajú aj teraz, všimnite si ten istý výraz. Až potom sa historicky tieto gardy pri pôsobení Kossutha zmenili na vojenské oddiely. A pôsobili ako vojenská sila. A pôsobili veľmi silne aj voči Viedni a cisárskemu dvoru, dokonca cisársky dvor na istú dobu odišiel do Kroměříža. Pokiaľ ide o demokratické otázky tohto pohybu, nemohli sa naplniť, aj pre nekoordinovanosť na celom území, aj pre neexistenciu jednotnej politickej štruktúry, aj pre neschopnosť pôsobiť na celom území a koordinovať činnosť centrály so župnými a miestnymi orgánmi a organizáciami. Pri krvavom potlačení podpory a povstania na Slovensku vyhaslo mnoho životov. Pokiaľ ide o otázky hospodárske, Uhorsko bolo feudálnym štátom, sľuby na obnovu hospodárskej štruktúry boli veľmi veľké. Zmeny smerovali k tomu, aby sa potlačilo veľké vlastníctvo feudálov a nevoľníkov, aby sa odbúrali poplatky za pôdu, desiatky, ktoré ľudia odvádzali, urbárske povinnosti, ktoré nútili k tomu, aby sa muselo pracovať každý deň. Tieto všetky zásady boli prijímané a deklarované, ale nikdy naplno nie naplnené. Preto aj vývoj na území Uhorska bol nerovnomerný vo vzťahu k severu a k juhu, kde sever bol vyvinutejšou časťou Uhorska ako juh. Preto i požiadavka na zmenu na severe bola podstatne radikálnejšia. Pokiaľ ide o otázky národných slobôd, zásadný problém, ktorý vtedy bol, súvisel práve s tým, že tí, ktorí si predstavovali revolučné zmeny v dôsledku národného vývoja, chápali tento národný vývoj tak, že veľký maďarský národ pri týchto revolučných zmenách uskutoční zmeny v celom Rakúsko-Uhorsku, ale aby tento národ bol veľkým, tak musí spojiť do jedného národného celku aj všetky ostatné národy, ktoré na území Uhorska žijú. A preto nastala ešte pred rokom 1848 asimilácia násilná, najmä jazyková. Obsadzovanie úradov nie Maďarmi bolo takmer vylúčené, zastúpenie v poslaneckých zboroch takmer vylúčené, vyučovanie v školách obmedzené, slobody jazyka a kultúry potláčané. Práve ochrana týchto práv národa na existenciu, práv na sebaurčenie viedla k rozporu, kde na jednej strane Maďarsko chcelo slobody vo vzťahu k Rakúsku, ale nie slobodu pre ostatné národy, ktoré na území Uhorska žili. Túto vec dodnes maďarská história si dobre neuvedomuje, neobjasňuje, je len málo historikov, ktorí v prameňoch uvádzajú, že o toto v tomto období išlo. Pokiaľ ide o samotnú myšlienku Slovenskej národnej rady a jej zloženie, hovoril som o troch štruktúrach orgánov, politickom, vojenskom, správnom, pričom politický bol rozhodujúci. Omylom sa vysvetľuje tak, že z tých troch predstaviteľov bol jeden predseda Národnej rady. V skutočnosti to bolo tak, že každý bol predsedom v tom území, kde mal vplyv, aj Štúr, aj Hurban, aj Hodža, v tom území na Myjave bol jeden, v tých ostatných boli ďalší. Ak Slovenská národná rada z Viedne prichádza na Myjavu, deklaruje a začína riadiť svoju činnosť, musí sa zmieriť s tým, že najprv cisár sľubuje pod dojmom tlaku maďarských vojsk, ale akonáhle získava prevahu, zabúda na sľub a nakoniec z práv Slovákov sa nestane nič, vojská generála Heistera pomáhajú rozprášiť dobrovoľníkov, hoci predtým bojovali na strane Rakúska proti Maďarsku, obnovuje svoj vplyv na území Slovenska. V roku 1867 dochádza k maďarsko-rakúskemu vyrovnaniu. Po tomto vyrovnaní nastupuje ešte tvrdšia maďarizácia ako predtým. Časť slovenských politikov prechádza k rezignácii, časť hľadá nejaké východiská, časť zakladá politické strany a hnutia a chce pokračovať v zápase, ktorý bol existenčný a neobyčajne ťažký. Pokiaľ ide o históriu Slovenskej národnej rady, predovšetkým musíme povedať, že myšlienky, ktoré boli vyslovené v rokoch 1848 – 1849 Ľudovítom Štúrom, všetkými jeho spolubojovníkmi, sú myšlienky nadčasové, ktoré majú čo povedať dnešku, patria k tomu, čo obohacuje históriu humanizmu, demokracie, ľudských práv a slobôd pre celú Európu, aj keď menej známe, vyjadrované viacej poeticky ako v politických prejavoch, predsa len majú nadčasovú hodnotu. Veľmi významné je aj to, že hoci povstanie Ľudovíta Štúra sčasti chceli prezentovať maďarské vládne kruhy ako povstanie evanjelikov proti katolíkom, došlo k dohode medzi katolíkmi a evanjelikmi a vystupovali spolu, národne, dochádza k zjednocovaniu, nie k procesu trieštenia. Ten boj nebol postavený iba na jedných. Ak v tomto období deklarujú myšlienky, deklarujú nezávislosť podstate štátneho útvaru, deklarujú myšlienky slobody, demokracie, ľudských práv, deklarujú myšlienky hospodárskych slobôd, národných slobôd, hľadajú vhodné usporiadanie, išlo o rozhodnutia, názory a stanoviská, aj keď nie realizovateľné, ale platné. Po tomto období a následne tvrdej maďarizácii aktivita politiky na Slovensku klesá. Prenáša sa najmä na dve slovenské strany, Slovenskú národnú stranu, Slovenskú ľudovú stranu, ktorú, mimochodom, na podnet pápeža zakladal maďarský gróf, až potom sa delila na maďarskú a slovenskú vetvu, a ovplyvňovali históriu spoločne, dochádza k riešeniu otázok druhej svetovej vojny, k novému pohybu Slovákov aj Čechov, k organizácii podpory hlavne v zahraničí, ozbrojenej moci, politickej moci, obnove a vzniku Česko-Slovenska. Dámy a páni, keď sme pripravovali stanovisko Národnej rady k týmto udalostiam, dochádzalo k pochybnosti, či existuje most medzi 1. januárom 1993 a udalosťami z roku 1848. Ak by neboli udalosti v roku 1948, nebolo by 1. januára 1993, a ak by nebolo došlo k zápasu o potvrdenie a sebaurčenie Slovákov, bol by pokračoval potláčací zápas a vymazanie z mapy etník Európy ďalej do konca. Preto ak dneska máme slobodu štátnu a občiansku, ak hovoríme, že tento štát je štátom Slovákov, súčasne hovoríme, túto občiansku slobodu majú všetky národnosti, ktoré s ním žijú, rovnoprávne, nie vyvyšovane. Rovnosť, spolupráca, vzájomná úcta, spolupatričnosť, to je cesta, nie hľadanie odlišností, ale hľadanie spoločného záujmu aj spoločného vyjadrenia tohto záujmu. Preto aj dnes, keď Národná rada na tieto udalosti spomína, musí sa vracať tento orgán, jeho poslanci, ak to majú vysvetľovať kdekoľvek a komukoľvek, aj k svojim základom, k svojej histórii, k tomu, že tá prvá Slovenská národná rada nebola iba krátkym výplodom, ale bola vybojovaná krvou, politickou vôľou, väzením, prenasledovaním, smrťou mnohých ľudí. To sú základy, na ktorých táto Národná rada stojí. Pravda, v roku 1993, keď bola snaha nadviazať na Slovenskú národnú radu a pokračovať v tomto názve, bol istý politik, ktorý namiesto SNR navrhol NR SR. Takže dneska nie sme totožní s názvom. A nie je dôvod neprihlásiť sa vo vhodnom čase aj k pôvodnému názvu, aj k dedičstvu historických udalostí, ktoré medzinárodne patria k niečomu nádhernému, krásnemu (Potlesk.), čo môže priniesť len zápas za slobodu a poznanie ceny tohto zápasu. Kto ju poznal, vie si slobodu vážiť a chrániť, kto k nej prišiel ľahko, len s ľahostajnosťou a ľahkovážnosťou sa k nej správa. Cena slobody bola cena neobyčajne vysoká. Ak dnes je a nastupuje, je na pokolení našom nadviazať na tento odkaz, prevziať jej hodnoty, odovzdať generáciám ďalšie, ako zástavu, čistú a nepoškvrnenú. Pravda, v tom období mali Slováci zástavu bielo-červenú, neskoršie pod vplyvom Slovanského zjazdu prešli na bielo-modro-červenú. Keď sme sa stali súčasťou Českej republiky, tam prišiel potom modrý klin, boli sme Česko-Slovenskom. Vrátili sme sa naspäť k bielo-modro-červenej. A vznikla taká drobná historická úsmevná príhoda. Prišiel na návštevu minister zahraničia Ruskej federácie, hovorí, že už ho všade vítali s veľkou slávou, ale len Slováci ho vítajú s dvomi ruskými zástavami. Naša zástava v tom období práve pre spoliehanie sa na vplyv cára a na to, že cár príde a nastolí demokraciu a slobodu slovanským národom, bola tam idea nejakého zbratania sa medzi Rusmi a Bulharmi, že sa rozšíria ďalej na území Uhorska, ale cár prišiel pomôcť rakúskemu cisárovi, a nie slovanským národom, táto idea sa preniesla aj do symboliky. Potom sme rozmýšľali, ako sa odlíšiť. A zistili sme, že Slovinci majú to isté a že bielo-modro-červená farba je v mnohých vlajkách. Tak sme sa vrátili k svojmu pôvodnému znaku a symbolu, ktorý Slovensko symbolizovalo ako územný celok a štát veľa rokov. Pokiaľ ide o historické súvislosti, do 10. storočia sa hranice Slovenska veľa razy menili. Boli to hranice, ktoré siahali na juhu Slovenska až po Balaton. Boli to hranice, ku ktorým patril Burgenland. Boli to hranice Moravského Slovácka, boli to medzištátne alebo medzinárodné zmluvy medzi Slovákmi a Srbmi. Na severe tie hranice smerovali až ku Krakovu. Na východe smerovali k Podkarpatskej Rusi, ale aj k ďalšej oblasti. Historicky sa tieto hranice menili, boli rozdielne, ale boli realitou, potvrdené historickým výskumom a faktmi. Buď ich budeme ako fakt brať, že bol pohyb národov v Európe a menili sa hranice a budeme brať súčasný stav ako existujúci, alebo sa budeme vracať k histórii tak, že bude stále deformovaná, a nie prijatá. Slováci stoja okrem vecí stavať svoju budúcnosť aj pred odhaľovaním svojej vlastnej minulosti, nielen z hľadiska koreňov civilizácie, ale aj z hľadiska hodnôt, ducha a ceny tohto miesta, na ktorom sme žili. K hodnotám, ktoré vytvorila Slovenská národná rada v roku 1848, sa môže hrdo prihlásiť aj táto Slovenská národná rada. Je česť k tým hodnotám patriť, prijať ich, lebo majú všeobecnú platnosť slobôd, úcty k človeku, hospodárskych práv, úcty k národu. Samozrejme, na rokovaniach, ktoré predchádzali tomuto hodnoteniu, boli vyslovené rôzne názory. Zhodli sme sa na istom texte. Ten text bol politickým grémiom prijatý. Na ďalšom rokovaní boli navrhnuté zmeny textu, preto návrh nepredkladáme všetky politické strany. Hlásime sa k tomu pôvodne dohodnutému textu. A tento dohodnutý text navrhujeme prijať ako vyhlásenie Slovenskej národnej rady k tomuto výročiu. Text tohto vyhlásenia, ktorý máte, dámy a páni, v laviciach, ktorý je doporučený Národnej rade na schválenie pri príležitosti 160. výročia, hovorí: „Národná rada Slovenskej republiky, s úctou si pripomínajúc roky 1848 a 1849, keď zásluhou významných slovenských dejateľov Jozefa Miloslava Hurbana, Ľudovíta Štúra a Michala Miloslava Hodžu vznikla a pôsobila prvá Slovenská národná rada ako vrcholný politický orgán bojujúci za národné požiadavky Slovákov, nadväzujúc na dejinný odkaz Slovenského povstania z rokov 1848 a 1849, keď generácia štúrovcov viedla politický zápas za prirodzené právo slovenského národa na sebaurčenie a za demokratické požiadavky, ktoré našli svoje historické naplnenie v roku 1993 vznikom Slovenskej republiky, pamätajúc, že mesto Myjava zohralo v činnosti prvej Slovenskej národnej rady dôstojnú úlohu, keď práve v tomto meste na ľudovom zhromaždení 19. septembra 1848 Ľudovít Štúr a Jozef Miloslav Hurban vyhlásili samostatnosť slovenského národa, vypovedali poslušnosť uhorskej vláde a jej úradom a deklarovali ciele povstania, vyhlasuje, že prvá Slovenská národná rada bola významným míľnikom v slovenských dejinách a položila základy slovenského parlamentarizmu a demokracie, a teda prispela k emancipácii slovenského národa, ku ktorej sa hlási aj súčasná Národná rada Slovenskej republiky a celé Slovensko, a že národné povedomie, úcta k vlastným dejinám a budovanie historických tradícií sú základným predpokladom rozvíjania národnej a štátnej identity, ku ktorej neodmysliteľne patrí aj rešpekt k iným národom, k príslušníkom národnostných menšín a k demokratickým hodnotám.“ Myslím, že toto vyhlásenie je dokument, ktorý podporiť môžeme. Ak to urobiť nechceme, nemusíme, ale môžeme tak urobiť. Ja si budem považovať vždycky za česť, že som ho mohol uviesť a že môžem za takéto vyhlásenie hlasovať. Ďakujem, dámy a páni. (Potlesk.)