Danko, Andrej, predseda NR SR (2018-12-06):
Vážený pán predseda Poslaneckej snemovne Českej republiky Radek Vondráček, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, vážený pán predseda vlády, vážení ministri, vážená podpredsedníčka vlády, dovoľte mi, aby som na 38. schôdzi Národnej rady Slovenskej republiky medzi nami srdečne privítal predsedu Poslaneckej snemovne Parlamentu Českej republiky pána Radka Vondráčka. (Potlesk.) Prítomnosť nášho českého kolegu na pôde Národnej rady Slovenskej republiky je pre nás veľkým potešením. Je takmer symbolické, že sa stretávame na sklonku roka 2018, roka, ktorý sa niesol v znamení dôležitých medzníkov našej spoločnej histórie. Teším sa, že sme si ich mohli pripomenúť počas viacerých stretnutí v Bratislave, Prahe, Martine. Tento deň bude dôstojným vyvrcholením spoločných osláv 100. výročia vzniku Československej republiky. Bolo pre mňa veľkou cťou, keď som sa pred niekoľkými týždňami mohol prihovoriť poslancom Poslaneckej snemovne Českej republiky. S vďakou som preto pánovi predsedovi ponúkol vo vašom mene, vážení poslanci a poslankyne, možnosť jeho vystúpenia na pôde Národnej rady Slovenskej republiky. Obaja sme presvedčení, že práve toto spomienkové obdobie je veľmi dobrou príležitosťou ohliadnuť sa späť za naším dejinným príbehom a jeho príhovor, tak ako som uviedol, bude dôstojným vyvrcholením. Toto výročie je predovšetkým príležitosť vyslať spoločné posolstvo o priateľských a bratských vzťahoch, ktoré nemajú v Európe obdobu, o výbornej spolupráci, a to i do budúcna. Chcel by som zdôrazniť, že pán Radek Vondráček, predseda Poslaneckej snemovne Českej republiky, bude historicky prvým predsedom iného parlamentu a myslím, že i cudzím občanom, ktorý vystúpi na pôde Národnej rady Slovenskej republiky, a to i vďaka novele rokovacieho poriadku. Dovoľte mi, aby som poprosil, aby pri príležitosti slávnostného príhovoru na úvod zazneli štátne hymny Slovenskej republiky a Českej republiky. (Štátna hymna Slovenskej republiky.) (Štátna hymna Českej republiky.) Prosím vás, pán predseda, aby ste sa ujali slova. Nech sa páči. Vondráček, Radek, predseda Poslaneckej snemovne Parlamentu Českej republiky Vážený pane předsedo, vážené paní poslankyně, vážení páni poslanci Národní rady Slovenské republiky, vážený pane premiére, vážení členové vlády, drazí bratři Slováci, ani nevíte, jakou mám radost, že tady stojím, že jsem dorazil včas, protože díky neplánované zahraniční cestě do Spojených států jsem zhruba před hodinou přistával ve Vídni, ale moc jsem stál, aby se to dnes uskutečnilo, tak jsem ještě celý rozklepaný, ale určitě to není jenom tím. Já si velice vážím této pocty a příležitosti, která mi byla nabídnutá, abych promluvil před plénem Národní rady Slovenské republiky. Je to mé první vystoupení v jiném parlamentu než v tom našem českém. Bude-li můj hlas místy rozechvělý, prosím, nedivte se mi. (Potlesk.) Mé vystoupení před vámi považuji za mimořádné gesto a za potvrzení našich skvělých sousedských vztahů. Velice si toho vážím i proto, že za 100 let si zákonodárci vznik naší státnosti v parlamentu připomínali jen třikrát: v roku 1919 při prvním výročí, v roce 1928, když měla republika deset let, a pak na podzim 1968, kdy naši předchůdci založili federativní uspořádaní Československa. Jsem proto rád, že si toto kulaté výročí – 100 let – připomínáme společně v České republice, na Slovensku, ale i v zahraničí. Je mi velkým potěšením, že mohu říci, že se na vás obracím v čase, kdy oba naše národy zažívají zřejmě nejšťastnější a nejúspěšnější období své historie. – I když to možná podle některých správ v médiích a diskuzí v našich parlamentech tak nevypadá. Stejně je mi potěšením, když můžu říct, že v roce, kdy slavíme 100 let od vzniku společného státu, jsou naše vztahy nejlepší, jaké kdy byly. My, Češi a Slováci, jsme dnes svobodní, jsme úspěšní a jsme skutečnými bratry. Jako by se v této chvíli naplňoval společný smysl našich dějin. Dějiny našich národů byly často pohnuté, dlouhé roky jsme žili pod cizí nadvládou či v okupaci, nebo v totalitním režimu. Přesto, ať bylo sebehůř, šli jsme za jedním společným cílem: šli jsme za svobodou, za národní svébytností, za právem určovat si svůj vlastní osud. Když říkám, že jsme šli za společným cílem, myslím tím, že jsme k němu nemířili každý sám, ale že jsme si pomáhali a spolupracovali. Při hledání počátku vztahů Čechů a Slováků se můžeme vrátit do doby Velké Moravy, nejstaršího západoslovanského státu, spojující Slovany žijících nejen v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, ale i Lužické Srby, Slezany a Poláky. V politice a v životě národů jsou důležité symboly. A já mluvím o Velké Moravě proto, že chci jeden takový zmínit. Mám na mysli, samozřejmě, legendu o třech prutech Svatoplukových. Smysl této legendy je zřejmý: Společně zvítězíme, osamoceni padneme. Dle legendy pravil velkomoravský kníže ke svým synům: „Zůstanete-li svorní a v lásce, nepřátelé vás nebudou moci porazit! Povstane-li mezi vámi svár, zahubíte se navzájem a nepřáteli budete zničeni!“ – Jak pravdivá a moudrá slova. Podruhé jsme se o užitečnosti Svatoplukovi rady mohli přesvědčit právě před 100 lety. Bez spolupráce obou našich národů by Československo nikdy nemohlo vzniknout. Je více než symbolické, že oba vůdci, jak Tomáš Garrigue Masaryk, tak Milan Rastislav Štefánik, měli svá propojení v obou bratrských národech. Masaryk byl po otci Slovák. Štefánik po studiích pracoval v hvězdárně v Praze. Odkaz obou těchto velkých mužů je pro Čechy a Slováky společný: Co je společné, je nedělitelné. Co je nedělitelné, je neporazitelné a nezlomné. Jako ony Svatoplukovi pruty. Ze společného odkazu našich předků žijeme i dnes. Jsme dva svobodné, suverénní národy. Zároveň úzce spolupracujeme. Hájíme naše zájmy. Svoboda a spolupráce, to je, myslím, smysl společných dějin Čechů a Slováků. Musíme mít suverenitu, abychom každý tvořili jeden samostatný prut. A musíme držet pevně při sobě, aby nás žádný nepřítel nezlomil! Samotná státní idea a její vzájemný česko-slovenský rozměr nám nespadly z nebe, ani se nám ani sama od sebe nenabídla na sklonku první světové války. Mnohem dříve, v průběhu 19. století ji kultivovali velcí Slováci, jako byl Jan Kollár, Pavol Jozef Šafárik, Ľudovít Štúr, Jozef Miloslav Hurban, Michal Miloslav Hodža. Jejich myšlenky byly otevřené Františku Palackému a dalším českým myslitelům a politikům. Na Kroměřížském sněmu, jehož 170. výročí jsme si společně s Andrejem Dankem a předsedou rakouského parlamentu Wolfgangem Sobotkou nedávno připomněli summitem Slavkovského formátu, vystupuje již Palacký s myšlenkou českoslovanského řešení, když žádá federalizovat Rakousko nikoliv na čistě historickém, ale na kombinovaném historicko-národnostním principu, takže k české jednotce měli být připojeni i Slováci z Uher. Připomněli jsme si také zde v Bratislavě i v Praze Pittsburskou dohodu – první významné vyjádření vůle Čechů a Slováků budovat nový společný stát. Před 100 lety byl Pittsburgh největším slovenským městem ve Spojených státech a byli to Slováci v Pittsburghu a v Clevelandu, kteří významně československé akci pomohli i finančně. Je dobré si to takto říci, když nám na památku této události zůstali v archivech fotografie velkolepého přijetí Tomáše Garriguea Masaryka v Pittsburghu právě Slováky a Čechy. Slováci se také zúčastnili všech zahraničních bojů za naši samostatnost v legionářských armádách. Tomáš Garrigue Masaryk tak navázal na vše pozitivní, co se drobnou prací v 19. století Čechům a Slovákům podařilo. A nebyl sám. Fascinující osobnosti byl Milan Rastislav Štefánik, který spolu s Edvardem Benešem patřil k hlavním nositelům myšlenky na nezávislý společný stát Čechů a Slováků, která, ať se to nezdá, ještě v průběhu první světové války byla čistě utopická. Milan Rastislav Štefánik si například předsevzal, že získá každý den ve Francii pro československou věc jednoho člověka, jednoho spojence – Francouze. Přihlásil se do francouzského vojska, účastnil se několika bitev, včetně té na Yprů. Působil v Rusku, v Srbsku. A podle Masaryka to byl on, kdo přesvědčil o smysluplnosti středoevropského uspořádání Roosevelta, důležité politiky v Itálii. A navzdory tomu, že byl protestantem, syn slovenského pastora, navázal styky ve Vatikánu. To vše navzdory tomu, že nikdo, ani Francie, ani Velká Británie, ani Spojené státy americké ve svých plánech zprvu neměli likvidaci Rakouska-
-Uherska. Tomáš Garrigue Masaryk na něho vzpomínal slovy, budu citovat: „Mne osobně měl Štefánik až dojemně rád, splácel jsem mu jeho oddanost oddaností a za jeho pomoc v našem odboji jsem mu byl vděčen. Zasluhuje vděčnosti nás všech.“ Co k tomuto hezkému vyznání dodat? Možná něco osobního. Já za téměř 45 let života jsem nasbíral zkušenost, že když jde do něčeho správný Slovák, tak jde do toho vždycky naplno a z celého srdce. Možná proto jsme se vždycky tak dobře doplňovali nejen ve sportu, ale ve všech oblastech lidského konání. Po krásných... (Potlesk.) O hokeji ještě něco řeknu. (Smiech v sále.) Po krásných letech společného soužití přišel čas se jako země rozloučit. S odstupem času si stále více vážím prozřetelnosti politiků, kteří měli rozdělení na starosti. I natolik bolestnou věc, jako je rozdělení státu, který nám přirostl k srdci a na který jsme byli hrdí, dokázali rozdělit kulturně, inteligentně, velkoryse a zachovat přitom maximum vazeb mezi lidmi a institucemi, počínaje třeba stejným přístupem studentů na univerzity, konče sociálním pojištěním. Škoda, že to nebylo povinné čtení pro všechny v bývalé Jugoslávii, v bývalém Sovětském svazu. Možná některé kapitoly by mohly být inspirativní například i pro vyjednávače o brexitu, protože mám pocit, že ne všechno v těchto jednáních je vedeno úmyslem, který měla česká a slovenská reprezentace, a to zachovat vše dobré a zbytečně neničit důvěru. Jsme si nejbližší. Daří se nám visegrádská spolupráce, přispíváme ke stabilitě střední Evropy a tím i celé Evropské unie. Jsme společně aktivní v NATO a v dalších mezinárodních organizacích. Máme Česko a Slovensko dohromady více europoslanců, než kdybychom byli Československem. Když se domluvíme předem, máme dva hlasy v Evropské radě, v Radě Evropské unie a dalších organizacích. Protože jsme si názorově blízko, máme svůj vliv. Mnozí nás obdivují, někteří nám závidí. Někteří jsou překvapeni, že si vzájemně fandíme při sportu, když teda zrovna nehrajeme proti sobě. Jsou i tací, kteří našeho rozdělení ve sportu litují. Třeba když na mistrovství světa v hokeji prohrávají hned dvakrát: jednou s námi a podruhé se Slovenskem. Kéž by litovali častěji a i v jiných sportech. Oprávněně opakuji, že vztahy mezi Čechy a Slováky nikdy nebyly přirozenější, spontánnější a lepší, než jsou dnes. A je tomu tak bez ohledu na proměnlivou konstelaci vládních koalic, bez ohledu na to, jestli se daří ekonomicky nebo přichází krize. Já vám proto děkuji jménem svým, jménem Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, jménem všech občanů České republiky, že jste respekt, úctu a česko-slovenskou vzájemnost zachovali i po rozdělení státu. Slovensku přeji, aby i v budoucnu obstálo a aby se jeho občanům i vám poslancům dařilo vše tak, jak si přejete. Cítim sa tu medzi vami ako doma, tí, čo ma znajú, vedia prečo. Ja ďakujem predsedovi Andreji Dankovi za pozvanie, vám všetkým ďakujem za pozornosť. Prajem vám všetko dobré, pekný adventný čas a Vianoce! (Potlesk.) (Odchod predsedu Poslaneckej snemovne Parlamentu Českej republiky Radka Vondráčka v sprievode predsedu Národnej rady Slovenskej republiky Andreja Danka z rokovacej sály. Potlesk.)