J. Rydlo, poslanec: (2010-02-09):
Až roku 1963 sa táto túžba Slovákov stala skutočnosťou. A tak dnes na severnom okraji Ríma medzi štrnástym a pätnástym kilometrom vľavo od starej konzulárnej cesty Via Cassia stojí budova tehlovej farby s obeliskovou vežou korunovanou krížom a na jej nádvorí sa týči veľké súsošie sv. Cyrila a sv. Metoda, dielo majstra Viliama Schiffera. Je to Slovenský ústav sv. Cyrila a sv. Metoda, „kus slovenskej zeme vo Večnom meste“, plod mozoľov Slovákov v zahraničí verných cyrilo-metodskému dedičstvu. Slovensko viaže s Rímom a Talianskom jedenásť storočí histórie: od Veľkej Moravy cez neskorý stredovek až po moderné dejiny a súčasnosť, keď naše vzťahy nadobudli nevídané rozmery a bohatý obsah. Pred prevratom je s Talianskom spojená oslobodzovacia akcia generála Milana Rastislava Štefánika a účasť talianskej légie Slovákov a Čechov v bojoch na rieke Piave a na záverečných operáciách prvej svetovej vojny, napríklad pri Vittorio Veneto. Pred druhou svetovou vojnou v Ríme nežilo veľa Slovákov. Boli to takmer výlučne slovenskí kňazi a seminaristi, ktorých cirkevní predstavení, najmä biskupi, posielali do Ríma študovať, alebo slovenskí rehoľníci a rehoľníčky, ktorých predstavení poverovali v Ríme rozličnými úlohami v rehoľnej spoločnosti. V rokoch 1939 – 1945 mala Slovenská republika svoje vyslanectvo jednak pri Svätej stolici, jednak v Talianskom kráľovstve. Svätá stolica uznala prvú Slovenskú republiku už 25. marca 1939 a udržiavala s ňou i riadne diplomatické styky. Talianske kráľovstvo uznalo prvú Slovenskú republiku 11. apríla 1939 a udržiavalo s ňou takisto riadne diplomatické styky. Kým vzťahy s Vatikánom sa odvíjali podľa možností súvisiacich s politickou situáciou vojnového Slovenska, vzťahy s Talianskom sa uskutočňovali predovšetkým v kultúrnej rovine – vznikali napríklad lektoráty slovenského jazyka v Ríme a v Neapole a došlo k intenzívnejšej kultúrnej výmene hlavne v oblasti literatúry a umenia. Po druhej svetovej vojne začali do Talianska prúdiť zástupy utečencov, medzi nimi aj početní Slováci. Prichádzali do Ríma, pretože, vyjadrené slovami preláta Štefana Nahálku, spišského kňaza, „Rím bol pre nich veľkou nádejou“. Popri niekoľkých kňazoch prišli v tom čase do Ríma aj viacerí slovenskí kultúrni pracovníci a politickí činitelia – medzi nimi bol správca Matice slovenskej Jozef Cíger-Hronský, básnik Rudolf Dilong, novinár Konštantín Čulen, spisovateľ Mikuláš Šprinc, umenovedec Jozef G. Cincík, publicista Eugen Urban, jazykovedec Henrich Bartek, literárny kritik Ernest Žatko, filozof Štefan Polakovič, básnik Karol Strmeň, redaktor Ján Okáľ, sochár Frico Motoška, minister Ferdinand Ďurčanský a ďalší. Títo emigranti počas dlhých rokov ovplyvnili nielen slovenskú tlač v diaspóre, ale aj vydavateľskú činnosť slovenských nakladateľstiev v Severnej Amerike. Osobitnú zmienku si zasluhuje osud spisovateľa Jozefa Cígera-Hronského. Jeho meno vtedajšie česko-slovenské úrady zapísali na listinu vojnových zločincov, vydali naňho medzinárodný zatykač a postarali sa o to, aby bol uvrhnutý do povestnej rímskej väznice Regina Coeli. Slávna snemovňa, treba pripomenúť, že vláda novovzniknutého Česko-Slovenska už v roku 1923 zriadila v Ríme Česko-slovenský ústav historický, lebo si bola vedomá dôležitosti historického výskumu vo Vatikánskom tajnom archíve a v archívoch Rímskej kúrie. Roku 1929 česko-slovenský episkopát otvoril v Ríme Collegium Nepomucenum pre formáciu bohoslovcov na ďalšie vzdelávanie kňazov. Spomenutý ústav patriaci štátu však nestačil naplno rozvinúť danú činnosť, pretože Česko-Slovensko v roku 1939 zaniklo a v roku 1941 ho nemecké okupačné orgány Nemeckej tretej ríše zrušili svojím rozhodnutím. Tento ústav nikdy viac nebol obnovený. Avšak uvedené Kolégium patriace Katolíckej cirkvi sa vzmáhalo a existuje dodnes. Krátko po skončení druhej svetovej vojny prišli z rozhodnutia predstavených na štúdiá do Ríma viacerí slovenskí diecézni a rehoľní bohoslovci a kňazi. Po ukončení štúdií sa mali vrátiť do domovských diecéz alebo pôsobiť na rôznych poliach cirkevného života na Slovensku. Situácia sa však vyvinula tak, že po „februárových udalostiach z roku 1948“, keď sa aj Slovenska zmocnil „prízrak komunizmu“, ich návrat sa stal nemožným. Začiatkom päťdesiatych rokov prišli zo Slovenska do Ríma ďalší kňazi a rehoľníci, ktorí utekali z vlasti pre svoje ideologické, najmä politické a náboženské presvedčenie. Všetci spomínaní Slováci sa zamýšľali nad tým, ako pomôcť Slovensku, ktoré začínalo svoju „krížovú cestu“ politického útlaku a náboženskej neslobody, a čo podniknúť na udržanie a zveľadenie kresťanského života medzi Slovákmi v zahraničí. V roku 1945 z podnetu Združenia slovenských katolíkov v Amerike (SSK) vzniklo v Ríme Ústredie slovenských emigrantov v Európe. Viedol ho Dr. Ignác Zelenka. Činnosť slovenských laikov neskôr nahradili ďalšie iniciatívy slovenských kňazov, ktorí utvorili najprv Slovenský komitét pri Pápežskom pomocnom diele, neskôr Slovenský sociálny komitét a napokon Slovenskú katolícku kanceláriu, z ktorej roku 1951 vzniklo Centrum Catholicorum Slovacorum in exterris (Slovenské katolícke ústredie v zahraničí). K nemu sa v roku 1955 pridružilo Slovenské vydavateľstvo sv. Cyrila a Metoda. Všetky tieto iniciatívy vyvrcholili v založení katolíckych ustanovizní v Ríme: Slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda, od roku 1998 Pápežského slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda a ďalej Slovenského ústavu, výberovej akademickej inštitúcie slovenských kultúrnych, najmä vedeckých pracovníkov žijúcich v zahraničí. Prvý ohlas o jeho postavení je z 27. decembra 1959 a podpísali ho piati kňazi: jezuita P. Michal Lacko, spišský kňaz Štefan Nahálka, košický kňaz Jozef Tomko, salezián P. Ľudovít Macák a jezuita P. Félix J. Litva. Podujatie ustanovenia ústavov sa nieslo v duchu prípravy na 1100. výročie príchodu sv. Cyrila a Metoda na Veľkú Moravu. Prosím, porovnajme úlohy ústavu: Stanovy Slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda určovali štyri základné ciele inštitúcie, a to: 1. pestovanie cirkevných povolaní pomocou vhodnej výchovy a výučby mladíkov vo vlastnom kolégiu; 2. uskutočňovanie a zveľaďovanie duchovnej služby emigrantom, ktorí sú z akejkoľvek príčiny mimo svojej vlasti; 3. koordinácia náboženských štúdií, vydávanie a rozširovanie náboženskej tlače; 4. pohostinnosť a služba pútnikom, ktorí prídu do Ríma navštíviť posvätné miesta. A zasa Stanovy Slovenského ústavu v Ríme mali nasledovné ciele: a) organizovať slovenských, kultúrnych, najmä vedeckých pracovníkov v zahraničí; b) koordinovať ich kultúrnu, najmä vedeckú prácu, vydávať ich diela najmä vo svetových rečiach; c) sprítomňovať účasť slovenského ducha na tvorení kultúrnych hodnôt v súlade s kresťanským charakterom slovenského národa a jeho samobytnosťou; d) reprezentovať slovenských kultúrnych, najmä vedeckých pracovníkov v zahraničí. Slávna snemovňa, dovoľte mi pri tejto príležitosti na výsostnej pôde zákonodarného zboru slobodnej a demokratickej Slovenskej republiky spomenúť a vzdať hold rektorom Slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda, ako aj predsedom Slovenského ústavu v Ríme. Rektorom: prelátovi Štefanovi Nahálkovi, členovi Slovenského ústavu, biskupom Dominikovi Hrušovskému a Štefanovi Vrablecovi, členom Slovenského ústavu; predsedom: univerzitnému profesorovi Antonovi Buganovi, členovi Slovenského ústavu, prelátovi Štefanovi Nahálkovi, členovi slovenského ústavu, monsignorovi Jozefovi Vavrovičovi, členovi Slovenského ústavu, a univerzitnému profesorovi Milanovi Stanislavovi Ďuricovi, čestnému členovi Slovenského ústavu, ktorí obe ustanovizne viedli v tých ťažkých rokoch, keď Slovensko premenené na „krajinu sĺz a hrobového zmieru“ od demokratického sveta oddeľovala „železná opona, ostnaté hrôzy ich obrancov... svorkou drábov, psov a financov“, vyjadrené slovami básnika Andreja Žarnova, člena Slovenského ústavu. Ich pričinením obe ustanovizne zásadným spôsobom prispeli k zachovaniu kresťanských koreňov nášho národa a národného povedomia, k udržaniu myšlienky jeho politickej individuality, jeho oprávnených k ašpirácií žiť samostatným štátotvorným životom slovenským, ako aj k slobodnému spoznávaniu slovenských národných dejín, k rozvoju kultúry, vzdelanosti a vedy v našej vlasti a o našej vlasti a k spoznávaniu a šíreniu európskych civilizačných hodnôt. Preto, keď sa v roku 1989 zmenili veľmocenské súradnice v stredoeurópskom priestore a keď sa aj Slováci mohli vydať cestou pravdy, práva a spravodlivosti, ktorá vyvrcholila v zavŕšení emancipačného procesu slovenského národa a uskutočnením jeho prirodzených ašpirácií nadobudnúť opäť svoju štátnosť, preto teda jednou z prvých pohnútok nás, pre ktorých sa skončil exil, či dobrovoľné vyhnanstvo, a ktorí sme sa združovali v Ríme okolo Slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda a Slovenského ústavu, bolo prirodzenou túžbou vydať svedectvo a prispieť svojou hrivnou k budovaniu demokratického ústrojenstva Slovenskej republiky. Naše prvoradé úsilie spočívalo v založení Slovenského historického ústavu v Ríme. Prečo? Pretože jednou z úloh historickej vedy samostatnej Slovenskej republiky sa javila bezpochyby prísna kritická revízia historického obrazu Slovenska a Slovákov. Nie je nijakým tajomstvom, že historiografia vždy bola, je a asi vždy aj zostane viac, alebo menej podmieňovaná a ovplyvňovaná držiteľmi politickej, finančnej či inej moci. Niekedy a niekde sa to koná až brutálne a diktátorsky, inokedy a inde miernejšie, až neciteľne, avšak takýto vplyv jestvuje prakticky všade. Historický obraz Slovenska a Slovákov vo všeobecnom európskom kontexte, ako aj v špecificky slovenskej historiografii je toho jasným dôkazom! Európska historiografia o Slovákoch buď totálne mlčí, alebo sa obmedzuje na pár sporadických marginálnych zmienok, neraz priam úboho nepresných. Dalo by sa to bohato dokumentovať, napokon nomina sunt odiosa. Daný stav vecí je však priamym následkom historického faktu, že Slováci počas takmer celého posledného tisícročia nemali ani svoj vlastný štátny mocenský aparát, ani sa nedopracovali sami – na rozdiel napríklad od Židov – ku vlastnej finančnej ani hospodárskej moci. Preto ani nikto o ich dejinách alebo nepísal, alebo ich dejiny torzovito načrtali iní, či to už boli Maďari, či Nemci, alebo Česi. A najnovšiu slovenskú historiografiu podmieňoval zasa totalitaristický komunistický systém, v ktorom – povedané slovami historika Jozefa Jablonického – historici ponajviac ako „papagáje opakovali to, čo im vykonštruoval politický, bezpečnostný a justičný aparát. Táto neblahá a národ ponižujúca situácia viedla niekoľkých zahraničných slovenských historikov k tomu, aby prišli s iniciatívou založiť Slovenský historický ústav v Ríme. Prečo práve v Ríme? Lebo archívy Večného mesta, a hlavne najdôležitejší z nich, Tajný vatikánsky archív, uchovávajú nesmierne množstvo historických dokumentov, ktoré tvoria opravdivú „pamäť Európy“, ba i najväčšej časti ľudstva. Doposiaľ známe medzinárodné styky stredovekého Slovenska s Talianskom sa dokázateľne datujú nielen od čias kniežaťa či kráľa Rastica alebo Rastislava, ktorý sa okolo roku 860 obrátil na pápeža Mikuláša I. so žiadosťou o vyslanie učiteľov, ktorí by jeho ľudu zvestovali evanjelium v ich vlastnom jazyku, ale určite aj od čias Pribinu, ako to dokumentuje Cividalský evanjeliár. To mohlo byť aj o celé polstoročie skôr. Po dôkladnom preskúmaní nedávnych archeologických nálezov sa pravdepodobne tento termín presunie do skorších čias. Pritom však nesmieme zabúdať, že obyvatelia dnešného Slovenska mali styky s Rímskou ríšou už na začiatku nášho kresťanského letopočtu. Rímske légie chránili neskôr aj opevňovali limes Romanus – severnú hranicu Rímskej ríše, ktorú tvoril náš Dunaj. A pretože nemáme presne zistené, kedy sa na slovenské územie začali sťahovať prvé slovanské kmene, z ktorých sa historickým vývojom utvoril slovenský národ, mali by sme dôkladnejšie študovať aj vzťahy medzi Slovenskom a Rímskou ríšou. Ide totiž vždy o územie našej najmenej tisícpäťstoročnej vlasti. Preto prvá vláda Slovenskej republiky Vladimíra Mečiara prijala návrh niekoľkých zahraničných slovenských historikov na zriadenie Slovenského historického ústavu v Ríme – ako to majú takmer všetky kultúrne národy Európy – a následne aj vláda Jána Čarnogurského 24. júna 1991 schválila zloženie pracovnej skupiny 16 expertov pre prípravu Slovenského historického ústavu v Ríme, ktorej vedenie bolo zverené profesorovi Štátnej univerzity v Padove, historikovi Milanovi Stanislavovi Ďuricovi, predsedovi Slovenského ústavu v Ríme. Táto pracovná skupina intenzívne pracovala v Bratislave, v Ríme a vo Vatikáne, takže už 29. novembra 1991 vláda Slovenskej republiky slávnostne otvorila činnosť tohto Ústavu. Jeho dočasným sídlom bol Slovenský ústav sv. Cyrila a Metoda v Ríme, ktorého vtedajší riaditeľ, a to biskup Dominik Hrušovský, veľmi ústretovo poskytol potrebné dôstojné priestory a zariadenia. Na otvorení sa zúčastnil aj vtedajší veľvyslanec Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, ktorý však otvorene vyhlásil, že federálna vláda berie na vedomie zriadenie tohto Ústavu, ale neposkytne mu žiadnu podporu. V Prahe dobre chápali význam takéhoto slovenského inštitútu v Ríme. Následkom ďalšieho politického vývoja na Slovensku – ako o tom podrobne, no nie bez zahanbenia píšem v dôvodovej správe – nastupujúce vlády krátko po zriadení samostatnej Slovenskej republiky začali prejavovať stále menší záujem o sľubne začatý výskum Slovenského historického ústavu v Ríme, až ho po roku 1994 úplne zastavili a Ústav de facto zrušili. Dôležitosť takéhoto Ústavu si cenili menej než bývalá federálna vláda v Prahe, čo svedčí o kultúrnej a intelektuálnej biede slovenskej súčasnosti. Prečo? Pretože Tajný apoštolský vatikánsky archív (Archivio apostolico segreto vaticano) je najstarším, neprerušene jestvujúcim archívom nielen v Európe, ale i na celom svete, pričom Vatikánska apoštolská knižnica (Biblioteca apostolica vaticana) „siaha“ až do 15. storočia, keď ju bulou Ad decorem militantis Ecclesiae 15. júna 1475 založil pápež Sixtus IV. Aj v jednej, aj v druhej ustanovizni možno nájsť množstvo doteraz neznámych údajov, ktoré môžu podstatným spôsobom dotvoriť obraz dejín Slovenska a Slovákov. Slávna snemovňa, každej priemerne vzdelanej Slovenke, každému priemerne vzdelanému Slovákovi, ako aj príslušníkovi ktorejkoľvek z národnostných menšín, čiže obyvateľovi nášho štátu, musí byť jasné, prečo takmer všetky európske štáty si zriadili v Ríme osobitné historické ústavy, ktorých cieľom je zmapovať všetky dôležité pramene ku svojim dejinám, preštudovať ich, sprístupniť ich svojim historikom, aby mohli fundovane rekonštruovať najstaršie dejiny svojich národov a štátnych útvarov, a tak interpretovať ich zo svojho národného a štátneho uhla pohľadu. Lebo historické pramene odrážajú spoločenské a politické situácie dávnych čias a ich výpovede často nie sú jednoznačné a dajú sa rozlične interpretovať vo svetle rozličných uhlov pohľadu jednotlivých bádateľov, ale aj celých politicky podmieňovaných zoskupení historikov a ich škôl, ba neraz aj ideologických či mocenských záujmov. Robilo sa to a robí sa to i teraz najmä na úkor menších národov a štátov, tobôž na úkor tých národov, ktoré dlhé stáročia nedisponovali vlastným štátnym zriadením. Preto my Slováci urgentne a prioritne potrebujeme takýto Slovenský historický ústav v Ríme. Avšak Slovenský historický ústav v Ríme musí byť čisto odborná vedecká ustanovizeň, zriadená zákonom a náležite financovaná štátom. Zákon jej musí zaistiť štatút reálnej nezávislosti od meniacich sa politických strán a hnutí, ako aj od striedajúcich sa vládnych koalícií. Takýto výskum si vyžaduje totiž kontinuitu odborného vedenia a výskumných programov nie na mesiace ani roky, ale na niekoľko generácií. Za príklad nám môže slúžiť Nemecký historický ústav (Deutsches historisches Institut – Rom, Instituto Storico Germanico di Roma). Bol založený v roku 1888 krátko po tom, čo pápež Lev XIII. sprístupnil Vatikánsky tajný archív pre historický výskum. Definitívnu štruktúru s týmto názvom dostal v roku 1890 a je najstarším nemeckým historickým ústavom v zahraničí. Prežil cisárov druhej Nemeckej ríše aj kancelárov Bismarcka a von Bülowa, ďalej prvú svetovú vojnu s vojenskými výbojmi a s konečnou drvivou porážkou, ktorá mala za následok zánik ríše; prežil chaotické povojnové revolučné roky, prežil aj Hitlera s jeho „treťou ríšou“, čo mala trvať tisíc rokov, a ním vyvolanou druhou svetovou vojnou. A za tých uplynulých takmer 120 rokov svojou nezávislou vedeckou výskumnou činnosťou si získal rešpekt a obdiv celého spoločenstva historikov na svete. Lebo všetky tie najrozličnejšie nemecké vlády uznávali potrebu a nevyhnutnosť takejto vedeckej inštitúcie a aj v obdobiach najväčších kríz v štátnom živote tento ústav síce zredukovali, iba nakrátko mu pozastavili činnosť, ale nikto sa ho neopovážil zrušiť. Dnes má Nemecký ústav v Ríme vlastné dôstojné sídlo s knižnicou okolo 200 000 zväzkov a s asi 1000 živými periodickými publikáciami. Od roku 1898 vydáva svoj vedecký časopis Quellen und Forschungen aus italienischen Archiven und Bibliotheken a od roku 1905 aj knižnú sériu monografií Bibliothek des Deutschen Historischen Instituts. Kontinuita je zabezpečená personálnou stabilitou: tak napríklad riaditeľom inštitútu bol od roku 1903 až do roku 1936 historik Paul F. Kehr, vďaka ktorému inštitút získal medzinárodný význam v neskorších obdobiach. V neskorších obdobiach túto zodpovednú funkciu zastávali riaditelia po dobu priemerne desiatich rokov. A nemožno obísť ani Francúzov. Ich povestná Ecol francaise de Rome (Francúzska škola v Ríme) je elitným vedeckovýskumným pracoviskom francúzskeho štátu. Jestvuje prakticky od roku 1829, respektíve 1875, a pracovisko prežilo rôzne režimy, monarchiu, diktatúry i päť republík. Funkciu riaditeľa zastávali a zastávajú najprominentnejší francúzski vedci, spravidla členovia Francúzskej akadémie či iných akadémií vied a umení. Má vlastné vydavateľstvo Publication de l´Ecole francaise de Rome, ktoré vydáva okrem vlastných knižných edícií napríklad Collection de l´Ecoel francaise de Rome či Bibliotheque des Ecoles francaise d´Athenes et de Rome, viacero špičkových historických periodík, ktoré pokrývajú starovek, stredovek, moderný vek, starú Itáliu i Stredomorie. Francúzi majú okrem iných aj prestížnu vedeckovýskumnú Ecol francaise d´Athenes (Francúzsku školu v Aténach), ktorá jestvuje od svojho založenia v roku 1846 nepretržite až dodnes. Slávna snemovňa, keď pápež Lev XIII. v roku 1881 sprístupnil odbornej historicky bádateľskej verejnosti Vatikánsky tajný archív, čoskoro nato začali v Ríme vznikať historické ústavy jednotlivých štátov (národov). Ich úlohou bolo systematicky skúmať fondy Vatikánskeho tajného archívu a publikovať historické pramene k dejinám príslušného štátu či národa. Najstarším takýmto štátnym či národným historickým ústavom v Ríme bol Rakúsky historický ústav založený roku 1881, v ktorom štipendistami boli aj viacerí známi českí historici, napríklad Kamil Krofta, neskorší minister zahraničných vecí prvej Česko-Slovenskej republiky. Uhorsko, do ktorého Slovensko vtedy patrilo, nemalo vlastný historický ústav v Ríme, čiastočne participoval na Rakúskom historickom ústave. Podobné ústavy majú v Ríme aj iné štáty, nielen veľké, ale aj oveľa menšie, napríklad Belgicko, Česko, Dánsko, Fínsko, Francúzsko, Holandsko, Chorvátsko, Kanada, Maďarsko, Nórsko, Poľsko, Rakúsko, Rumunsko, Spojené štáty americké, Španielsko, Švajčiarsko, Švédsko, Veľká Británia a v posledných rokoch pripadli ďalšie štáty, čo sa objavili na mape medzinárodného spoločenstva po zmene geopolitických súradníc na našom kontinente. Otázkou ostáva, či zodpovední predstavitelia politickej správy Slovenskej republiky, ktorá po takmer dvoch desaťročiach svojho trvania by mala vyrásť z neistého vajatania detskej vrtkavosti a vytvoriť si jasnú koncepciu kultúrneho rozvoja a jeho základných potrieb a nevyhnutností, či teda títo zodpovední predstavitelia si dokážu uvedomiť závažné dôsledky vyplývajúce z nepodporenia Slovenského historického ústavu v Ríme a či nájdu spôsob a účinné prostriedky na riešenie tohto národného i štátno-politického záujmu. Chcem veriť, že teraz, v našej súčasnosti, keď sa v celej Európe a vo všetkých vyspelých krajinách kultúrneho sveta naliehavo ozýva nevyhnutnosť investovať do pozdvihnutia vedomostnej úrovne obyvateľstva, i táto slávna snemovňa, Národná rada Slovenskej republiky, i naši zodpovední vládni činitelia nájdu možnosť oživiť funkčnosť tejto prepotrebnej kultúrnej ustanovizne poznania dejín Slovenska od najstarších období až po súčasnosť. Slávna snemovňa, keď som kedysi ako mladý doktor postgraduálne študoval na Vatikánskej paleograficko-diplomatickej škole, páter Michal Lacko zo Spoločnosti Ježišovej, člen Slovenského ústavu, rodák z Krásnej nad Hornádom, dnes súčasť Košíc, riadny profesor Pápežského orientálneho ústavu v Ríme ma zoznámil so starším chorvátskym františkánom s hrubými okuliarmi, ktorý desaťročia deň čo deň chodieval do Vatikánskeho tajného archívu hľadať dokumenty k chorvátskym dejinám. Nechcelo sa mi to veriť. Ale jeho slová mi potvrdil iný Slovák, Dr. Ignác Zelenka, člen Slovenského ústavu, rodák z Mokrého Hája a riaditeľ katalógu tlačených kníh Vatikánskej apoštolskej knižnice, známejší vari pod básnickým pseudonymom Eugen Vesnin, keď mi povedal: „Tento mních sem chodil už cez vojnu.“ Po dlhých rokoch, keď som sa po prednáške na Universitas Croatorum Zagrabiensis, ako Chorváti žiarivo volajú Záhrebskú univerzitu, napokon dostal aj do „Nacionálnej i sveučilišnej“ knižnice Chorvátska, tak som v nej na najpoprednejšom mieste našiel nádhernú edíciu dokumentov ku chorvátskym dejinám. Edíciu vydávala a doteraz vydáva Kršcanska sadašnost – sú to plody mnohoročného bádania onoho staručkého františkána vo Vatikánskom tajnom archíve. Slávna snemovňa, dovoľte mi, aby som každého z vás osobne, každú poslankyňu, každého poslanca bez ohľadu na politickú príslušnosť, svetonázor, náboženské presvedčenie či materinský jazyk úctivo poprosil o schválenie návrhu zákona o zriadení Slovenského historického ústavu v Ríme. Takéto ustanovizne majú vo Večnom meste zriadené všetky civilizované štáty – roky, desaťročia, storočia. Aj naši susedia Česko, Maďarsko, Poľsko, Rakúsko. Potrebu skúmať fondy historických archívov v Ríme si teda uvedomili všetky naše susedné štáty, ale aj mnohé iné štáty Európy, ktoré majú v Ríme fungujúce historické ústavy. Každý má svoju pevnú štruktúru, štatút a rozpočet, pritom ich pracovníci skúmajú svoju národnú históriu vo svetle unikátnych zdrojov. Okrem toho tiež organizujú medzinárodné konferencie a publikujú výsledky svojich štúdií. Zriadenie tejto inštitúcie je potrebné pre systematický výskum dokumentov k dejinám Slovákov a Slovenska, predovšetkým vo Vatikánskom tajnom archíve a vo Vatikánskej apoštolskej knižnici, a to preto, aby Slovenská republika mohla byť zastúpená v Medzinárodnej únii archeologických, historických a umenovedných ústavoch v Ríme (Unione internazionale degli instituti di archeologia, storia e storia dell´arte in Roma). Je evidentné, že zriadenie takejto ustanovizne bude vyžadovať finančné prostriedky zo štátneho rozpočtu, avšak takéto inštitúcie vznikajú postupne a ich plány sa musia robiť na roky, ba desaťročia dopredu. Je však dôležité, aby vznikol právny podklad pre trvalú existenciu Slovenského historického ústavu v Ríme. Nepochybujem o tom, že prijatie takéhoto zákona celým politickým spektrom bude pozitívne hodnotiť nejedna historická obec na Slovensku, ale aj všetci vzdelanci a po poznaní a pravde túžiaci ľudia či už doma, alebo v zahraničí a že na toto rozhodnutie sa bude spomínať v súvislosti so IV. volebným obdobím Národnej rady Slovenskej republiky, volebným obdobím, ktoré sme ako poslanci spoločne stvárňovali. Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte, prosím, iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte, prosím, mne. Ďakujem.