Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2012-10-29):
Vážená pani predsedajúca, kolegovia, kolegyňa, skôr, ako začnem, by som azda chcel vysvetliť, že to, že sme tu neboli pri prejave pána Drobu, neznamená to, že sme ho nepočúvali a nevenovali mu patričnú pozornosť. Bol to skôr symbol našej demonštrácie nesúhlasu s tým, ako sa prznia štátne symboly, v tomto prípade ten emblém, ktorý tu máte a ktorý sa jednoznačne hlási k cyrilo-metodovskej tradícii, a najmä symbol takého typu, ktorý sa neopiera o žiadnu legislatívnu normu, ktorá by na to dávala akékoľvek právo. To je na vysvetlenie. Príhovor sme, samozrejme, počúvali. Pokiaľ ide o moje vystúpenie, mrzí ma ten čas, lebo je koncipované širšie, má tri časti. Prvá časť je taká, ktorá sa neobjavuje v parlamentných rozpravách tohto typu a pri týchto témach, lebo zvyčajne s tým veľká väčšina nemá nijaké skúsenosti a mne niekedy príde ako problematické vyjadrovať sa k čomusi, čo poznám len sekundárne, len sprostredkovane, len z literatúry, bez toho, aby som mal vlastnú empíriu. Čiže tá prvá časť, ten prvý blok je pokusom hovoriť o mojich nie síce rozsiahlych, ale predsa len nejakých empirických skúsenostiach s homosexualitou. V druhej časti keďže som učiteľ literatúry a zároveň znalec pre výtvarné umenie a pohybujem sa v kunsthistorickej oblasti, a viete, že som to robil aj pri zdravotných sestrách, kde som si dovolil urobiť takú reflexiu témy zdravotnej sestry v literatúre a umení, takisto som to robil pri zbrojnom zákone, kde som zase sa snažil postihnúť alebo hľadať oporu aj v interpretáciách, ktoré sa o love a poľovačke nachádzajú v literatúre a v umení, ani teraz pri téme homosexuality sa tomu nevyhnem. A tretia časť bude možno praktickejšia, opierajúca sa o všeobecný étos prirodzeného zákona a, samozrejme, aj o nejaké právne konzekvencie, ktoré, ak sme konzekventní, z tohto vyplývajú. Ešte jedna vec. Kedysi tu poslanec Hlina hovoril, myslím že to bolo pri prejave pána predsedu parlamentu, keď sa postavil a zatlieskal mu, vyzeralo to, ako keby ironizoval, a povedal, že to myslí celkom vážne, že má rád keď ľudia hovoria z hlavy, že je to prejav ich spontánnosti a že je to zároveň aj doklad toho, že to majú v srdci. Ja som na slovo citlivý, viete, že nevystupujem často a najmä sa nesnažím tliachať, preto tie formulácie, ktoré som si prácne pozbieral (plus teda vlastná empíria), ak mi prepáčite, budem radšej čítať. Mám česť a, musím povedať, aj trýzeň hovoriť o čomsi, čo sa len minimálne týka mojej empírie, mojej vlastnej skúsenosti, totiž o homosexualite, ktorá je jedným z dôvodov prítomnej rozpravy k návrhu zákona o registrovanom partnerstve osôb rovnakého pohlavia. Rovnako závažným dôvodom, ako hovoril aj doktor Hrušovský, je nebezpečný trend vytvárať alternatívne vzťahové formy voči tradičnému modelu manželstva ako paritnej väzby medzi mužom a ženou a v tomto zmysle aj redefinovať rodinu ako základnú inštitúciu spoločenskej stability. Skôr ale, ako pristúpim k tomu, čo som avizoval, by som tomuto zákonodarnému auditóriu chcel odcitovať slová Anthony Browna. To nie je kresťan, je to anglický politológ, ktorý napísal skvelú knihu Úprk rozumu. Celá táto kniha je venovaná pasci politickej korektnosti. Píše tam, môžem citovať: „Ak chcete ľahko a rýchle zistiť, kto je obeť a kto je utláčateľ, diskriminátor, bez toho, aby ste sa trápili zbieraním a posudzovaním faktov, je veľmi užitočné rozdeliť ľudstvo do skupín obetí černosi, moslimovia, ženy, hendikepovaní, homosexuáli. Rozdelenie ľudstva na skupiny temer automatizuje politicky korektné myšlienkové procesy. Od prisudzovania skupinových identít je len krôčik k automatickému priznávaniu práv na základe týchto identít.“ A to najpodstatnejšie teraz ešte z Anthony Browna je: „Hodnotenie ľudí podľa príslušnosti ku skupine znamená, že budú považovaní skôr za produkt onej skupiny než za jednotlivcov zodpovedných za svoj osud,“ ešte raz, „že budú považovaní skôr za produkt onej skupiny než za jednotlivcov,“ podčiarkujem, „zodpovedných“, a podčiarkujem, „za svoj osud.“ Ako aktívny kresťan, kresťanský demokrat a príslušník cirkvi, v ktorej je učenie opierajúce sa o kanonické texty, rovnako ako aj o vyše dvetisícročnú tradíciu, verím, musím poctivo priznať, že sa necítim nijako komfortne, o to viac, že si naliehavo uvedomujem povinnosť nehovoriť o celom probléme vo fundamentalistickom zmysle patologizovania homosexuality. Z medzinárodnej klasifikácie, čo je príbeh sám osebe, pretože aj v tej komisii, ktorá robila zmenu medzinárodnej lekárskej klasifikácie, aj tam funguje loby, síce menšinovo, ale veľmi vplyvná, nuž z tejto klasifikácie chorôb homosexualita vypadla už dávnejšie a zostala tam len jedna forma, tzv. egodystónna forma, kde takto postihnutý vníma svoj stav ako chorobný, nevie si s ním rady, čo spôsobuje jeho psychický diskomfort a nezriedka aj samovražedné myšlienky, aj vykonané skutky tohto typu. To, samozrejme, nijako neznamená, že ostatné formy, ktoré sú mimo tejto klasifikácie vnímam v aproximačnom poli štandardu, ktorý by sa opieral o zdravý rozum, to tu zaznelo už neraz, stvoriteľský projekt párovej komplementárnosti, teda vzájomného sa dopĺňania muža a ženy, o prirodzený zákon, ktorý zásadným spôsobom, podčiarkujem, zásadným spôsobom určuje hranice našej slobody aj našich partikulárnych a ústavných zákonov. S úplnou pokorou musím priznať, že som milosť heterosexuálnej a štatisticky väčšinovej orientácie dostal do vienka ako nezaslúžený dar. Heterosexualita sa predpokladá, očakáva. Netreba o nej hovoriť. Nikdy nebude na titulkoch médií, ale možno len v podobe negatívnych a krízových javov rodiny, temer v polohe hrdinstva, manželstva, rodičovstva, divokej kohabitácie, single života, ktorým sa naše celebrity neraz pýšia, v polohe heterosexuálnych deviácií, smilstva, cudzoložstva, to tam bude, nevery, teda toho, čo sa vymyká morálne a spoločensky žiaducemu štandardu. Naopak, takto zhruba pred rokom bol na titulných stranách novín môj kolega z výboru pre zdravotníctvo Stanislav Fořt, neviem, či tam ešte sedí, ak áno, tak ho pozdravujem. Musím priznať, že ma to trochu vyrušilo, najmä preto, že som nemal nijakú potrebu to vedieť. Aj bez toho sme boli blízki kolegovia, čo sa, samozrejme, nezmenilo ani po jeho sebaodhalení. Mal som však z tohto mediálneho striptízu čudný pocit. Aké sú asi dôvody a ciele, že takú krehkú a posvätnú vec, akou je hlboká intimita, dávam takto verejne na bubon, že cudzích ľudí zaťahujem do svojej spálne? Dodnes si neviem na túto otázku zmysluplne odpovedať. Viem ale s istotou, že ma neprepadli nijaké homofóbne nálady, rovnako ako som presvedčený, že Stana Fořta ani predtým, ani potom, teda ani po verejnom priznaní sa, nikto nediskriminoval. Spomínam si aj na jeden večer vo vládnom hoteli na Bôriku, kam nás pozvala jubilujúca premiérka Iveta Radičová. Na terase nad Dunajom so scenériou veterných turbín za hlavou sme preberali nielen výbušnú matériu eurovalov, čo nás napokon pochovalo, ale aj obyčajné ľudské problémy, vzťahy, napätia, kamarátstva, aj účelové spojenectvá, ako sa to v politike neraz deje. Komunikačný ruch ku mne priniesol Stana Fořta v spoločnosti, treba povedať, oveľa bojovnejšieho Petra Kalista. A téma bola jasná, čo vy, kresťania, ešte dobre, že nezazneli slová černokňažníci, stredovekí tmári, lebo aj to počujeme často, stále máte proti homosexuálom. Ak teraz odhliadneme od skutočnosti, že je to politická agenda, ktorá v elektoráte inakosti a liberálnych nadšencov hľadá záchranu svojich potápajúcich sa preferencií, napokon toto som v ten večer ani nepovedal, odpovedal som len toľko, koľko viem, jedna vec je orientácia a druhá vec je správanie, ktoré podlieha vôľovej kontrole. A tu sa v slovníku zámerne ovládam. Rovnako som povedal, že podľa nášho učenia treba vždy milosrdne človeka prijímať a prijať, ale odsúdiť jeho činy, pokiaľ sú morálne sporné. V tom večernom rozhovore na balkóne vládneho hotela som hovoril aj o tom, že vládnuť by mal ten, kto sa vie ovládať, že rovnaká morálna disciplína sa vyžaduje aj od heterosexuálnych dvojíc, aj od požehnaného biologicky, sociálne, duchovne i kultúrne paritného vzťahu jedného muža a jednej ženy v manželstve a že ani monogamia nie je v čase velebenia slasti, okamžitého uspokojovania stále nenásytnejších potrieb a túžob, v čase konzumnej žiadostivosti a pod zorným uhlom samovražedných tendencií americko-európskej kultúry a politickej korektnosti, čo je len iný termín pre kamuflovanie pravdy, ľahký projekt, že vyžaduje disciplínu, vôľu, odvahu, zmysel pre vzťahový poriadok a z neho plynúce spoločenské benefity a, áno, aj stráženie si očí i predstavivosti, vášní z nej plynúcich, lebo ich energia je ničivá. Netreba chodiť k budhistom ani východným náboženstvám, stačí študovať naše tradície, napríklad púštnych otcov zo 4. a 5. storočia, aby sme vedeli, o akom invariante krehkosti po dedičnom zranení je reč. V zornom uhle takéhoto poznania sa nemôže stať to, čoho svedkami sme dnes, že sa sentimentálne a emotívne dôvody povyšujú nad mravný imperatív. Aby som však nezabudol na to podstatné. Takáto poctivosť poznania pravdy garantuje potrebu šťastia, aj keď subjektívne a najmä egoisticky sa to spočiatku javí inak. V tomto zmysle, aspoň si myslím, má konzumovaná homosexualita rovnakú morálnu kvalifikáciu ako nevera v exkluzívnom heterosexuálnom zväzku jedného muža a jednej ženy. Nazdávam sa, že aj toto je doposiaľ nevyslovený dôvod, prečo mnohí cudzoložníci nemajú s právnou úpravou registrovaného partnerstva nijaký problém. S kresťanskou empatiou voči homosexuálne orientovaným blížnym, ešte zvlášť, ak sú kresťania, by som kvôli významovej úplnosti azda dodal, že predstava mimomanželského heterosexuálneho sexu je prinajmenšom fyziologicky znesiteľnejšia ako nedobrovoľný celibát, čo ju, pochopiteľne, neospravedlňuje. K pastoračným úlohám súčasných kresťanských komunít najmä v priestore, ktorý sa v americkej literatúre volá HOMOKONS, teda konzervatívnej vetvy gay hnutia, patrí aj starosť o homosexuálov, rovnako aj duchovná starostlivosť o rozvedených či rozlúčených. Mimoriadne vľúdne a morálne čisto o tom píše zakladateľ americkej komunity Courage Benedict Groeschel v štúdii Odvaha byť zdržanlivý. Ak som na začiatku svojho príspevku hovoril o absencii vlastnej empírie, teda skúsenosti s homosexualitou, pretože hovoriť abstraktne sa mi v tejto súvislosti zdá zvlášť nevhodné a navyše je to aj ľahký propagandisticky spôsob, ako zahmlievať podstatu celého problému, predsa len kvôli poctivosti výpovede musím konštatovať, že nejaké interakcie s náznakom homosexuality som predsa len zažil. Pre mňa predstavujú bázu mojich ďalších postojov k javu, o ktorom hovorím dnes. Ak môžem, niektoré z nich uvediem. Mal som snáď dvanásť rokov, keď si ma na kolená tak trochu proti mojej vôli posadil vychovávateľ z družiny a zároveň náš pioniersky vedúci. Spotenou rukou mi prešiel po uhrovitej tvári a s afektom v hlase vzdychol: „Chlapče môj, ako pekne mi začínaš zarastať.“ Išlo o prvé pubertálne chĺpky na brade. Odvtedy som sa vyhýbal jeho kabinetu. Mal som z toho nedobrý pocit. Našťastie v novom školskom roku nenastúpil, aj keď som nikdy neskúmal, z akých dôvodov nenastúpil. Druhý zážitok podobnej povahy sa odohral na hotelovej izbe v Poprade, kde sme sa ako gymnazisti zúčastnili celoslovenskej súťaže malých javiskových foriem. Dostal som izbu so spoluhercom s plavou šticou a plavými očami. Dovtedy sa nikto v mojej blízkosti tak neprejavil. Ale keď som večer vyšiel zo sprchy, horel vzrušením a nesmelo sa spýtal, či by sme sa nemohli trošku pohrať, srdce mi búchalo až v ušiach. Rýchlo som si navliekol pyžamo a odpálil som ho poznámkou, aby sa ma neopovážil dotknúť. Oddelil som naše postele a do rána som predstieral spánok. Počul som len ako ticho plače. Divadlo som potom naveky zavesil na klinec. Môj „amant“ vyštudoval herectvo a v osemdesiatych rokoch často hrával v slovenských inscenáciách a filmoch pozitívnych hrdinov, dobrých chlapcov a princov. Niekedy v polovici osemdesiatych rokov som ho zazrel pod Michalskou bránou ako za ruky vedie svoje dve malé deti. Z obchodu vybehla jeho manželka. Bez akéhokoľvek moralizovania som mal tichý pocit satisfakcie, že takýto životný posun je možný. Tretí môj zážitok mal explicitne perverzný kontext. Odohral sa na verejných toaletách železničnej stanice v Brne. Odprevadil som priateľku na vlak do Poděbrad a kým prišiel môj rýchlik do Púchova navštívil som spomínané miesto. Pri vedľajšom pisoári ako socha stál asi 50-ročný muž. Periférnym videním som zachytil, že sa vôbec nehýbe, no behom chvíle mu ruka vystrelila k môjmu pisoáru. Rozgajdaný som bežal podchodom až na posledný perón, kde som sa skryl za odstavený vozeň. Popod kolesá som videl, ako chaoticky pobehuje po peróne a tlmene kričí: „Chlapečku, kde jsi, nic ti neudělám.“ Chcel by som podčiarknuť, že ide o príbehy z čias mojej neplnoletosti. Už ako zamestnanca galérie... A to by som nechal na zajtra. Dobre? Ďakujem.