E. Vestenický, poslanec: (2007-03-28):
Otázka budúcnosti Kosova sa priamo alebo nepriamo dotýka takmer všetkých obývaných svetadielov a v rámci nich väčšiny štátov sveta. Logika tohto tvrdenia spočíva v tom, že existuje len veľmi málo štátov pozostávajúcich z jedného národa a že takmer každý národ je historicky zaťažený nejakým etnickým alebo náboženským problémom a taktiež to vyplýva z premisy, že existuje len malý počet štátov, ktorých sa historické hranice dôsledne prekrývajú so súčasnými hranicami. Mnoho týchto štátov a ich demokraticky zmýšľajúcich elít vidí v násilnom riešení kosovského problému nebezpečný precedens, priamo ohrozujúci budúcnosť ich vlastnej národnej suverenity. Svetová komunita svojím málo principiálnym postojom k riešeniu kosovského problému a hlavne NATO, pani Vášáryová, svojím bombardovaním Juhoslávie vytvorili v oblasti medzinárodných vzťahov a v globálnej bezpečnostnej oblasti nebezpečný mentálny model, ktorý ako budúci vzor má svoju vnútornú kapacitu destabilizovať existujúci svetový poriadok. Z týchto dôvodov, vážené panie poslankyne, páni poslanci, sme my ako zákonodarcovia svojho demokratického štátu spôsobilí chápať, že v Kosove sa dnes sprostredkovane rozhoduje aj o Slovensku a prijať také postoje a rozhodnutia, za ktoré by sme v budúcnosti mohli niesť zodpovednosť pred našimi deťmi aj vnukmi za nami spôsobené následky. Pozorne som sledoval a sledujem reakcie mocensky významných štátov na vývoj v Kosove. Svetové mocenské centrá a za nimi stojace médiá sa ešte na začiatku 90. rokov rozhodli pre mediálnu agresiu voči Srbsku, čo považujem za tragédiu a prejav hlbokej krízy demokracie a nezávislosti médií, našich z toho nevynímajúc. Ako to už v mocenských hrách býva, po mediálnej agresii pekne podľa biblického vzoru – a na počiatku bolo slovo –, nasledovala faktická vojenská agresia trvajúca 78 dní. Napriek tejto agresii a pokračujúcej zlovoľnej mediálnej kampane, ostatný vývoj ukazuje, že ani Medzinárodný súdny dvor v Haagu doteraz nespochybniteľne nedokázal žalované skutky srbskej genocídy v Kosove a podľa nedávnych vyhlásení ani priamu zodpovednosť Srbska za genocídu voči Moslimom v Srebrenici v roku 1995. A Medzinárodný súdny dvor v Haagu ani v najmenšom nemožno upodozrievať z nejakého nadŕžania Srbom. Práve naopak. Má však k tomu svoje dôvody, ktoré ja vidím takto. Čo sa týka obvinenia zo srbskej genocídy v Kosove. Kanadský policajný tím spolu s tímom investigatívnych filmárov a žurnalistov vyslaných do Kosova Haagskym tribunálom už v roku 2004 vydali kritické vyhlásenie voči pani Arbourovej, vtedajšej vysokej komisárke pre ľudské práva za jej obvinenie, že Srbi zabili 200-tisíc civilistov v priebehu etnických čistiek v Kosove. Toto obvinenie z masakrov bolo následne využité ako dôvod na bombardovanie Juhoslávie a intervenciu do Kosova. Jej domnienky boli rutinne prezentované ako pravdivé fakty v televíznych staniciach ako CBS a CNN. Kanadské forenzné tímy však potvrdili, že sa podarilo nájsť a odkryť len 5 080 obetí, čo je ľudsky hrozné. Je to ľudsky hrozné! Ale na druhej strane je to žalostne málo oproti proklamovaným 200-tisícom. Pritom bola používaná najmodernejšia satelitná aj letecká vyhľadávacia technika. Nepripomínam to, vážené dámy a páni, len tak pre nič za nič. Nepripomínajú tieto vyfabrikované a svetovými médiami rozšírené falošné obvinenia niečo takého, čo sa udialo v Iraku? Nepripomína vám to niečo z tých argumentov obviňujúcich Irak, že vlastní zbrane hromadného ničenia, ktoré ako oficiálna zámienka poslúžili na vyvolanie vojny v Iraku? Ani tieto dôvody vedúce k začatiu vojny, ako vieme, sa dodnes nepotvrdili. Taktika postupu bola a je jasná každému, kto ju vidieť chce. Krivým obvinením nepohodlných štátov si propagačne vytvoriť podmienky a takto odôvodnenou vojnou si naplniť svoje národné a koaličné ciele. A keď sa neskôr ukáže, že proklamované zámienky na vojnu sa ukázali nepravdivé, tak nevadí, pretože víťaza už súdiť nikto nebude. Chceme takéto mentálne modely kodifikovať ako metódy riešenia medzinárodných problémov 21. storočia? Ak áno, predpovedám, že toto storočie bude ešte agresívnejšie ako to predchádzajúce. Nedostatok sily a vplyvu nás síce bude ospravedlňovať, ale pravda nás obviní. Napodiv mnohých existujú, i keď v menšine, ale aj iné médiá. Za tie médiá a autorov, ktorí sa nebáli nepopulárne pomenovať daný vývoj, spomeniem aspoň profesora Paula Eiderberga, ktorý prezentoval izraelsky prezieravo pohľad na riešenie kosovskej otázky bombardovaním Juhoslávie vzdušnými silami NATO. Toto veľmi jasne vyjadril vo svojom článku „Od Kosova k Izraelu“, publikovanom tlačovou agentúrou GAMLA dňa 29. marca 1999. Citujem: „Ak prijmeme dôsledne NATO-m presadzovanú optiku, útoky NATO na Juhosláviu sú pozvánkou pre akúkoľvek nespokojnú skupinu v ktorejkoľvek krajine na zneužitie osamostatnenia sa pod demokratickým transparentnom sebaurčenia. NATO sa pustilo do realizácie politiky, ktorá podporuje medzinárodnú anarchiu.“ Koniec citátu. Ďalej sa tento profesor tiež odvoláva na popredného izraelského profesora z hebrejskej univerzity Rafaela Israeliho, ktorý v novinách Jeruzalem Post z 29. marca 1999 odmietol útoky na Juhosláviu ako medzinárodné pirátstvo. Citujem profesora Israeliho: „Predstavte si zvyšujúcu sa mexickú populáciu v južnej Kalifornii alebo rastúcu arabskú komunitu vo Francúzsku, ktorá deklaruje odtrhnutie sa od Ameriky alebo od Francúzska a bude používať násilie alebo teror na dosiahnutie svojho cieľa. Bude mať Mexiko alebo Alžírsko právo bombardovať Los Angeles alebo Marseille na podporu požiadaviek disidentov o samostatnosť?“ Budem ďalej citovať tohto autora: „To je viac či menej podobné tomu, čo sa deje dnes v Kosove. Srbi považovali Kosovo za svoju kolísku kultúry a etnickej identity a miesto, odkiaľ sa odvíja ich história od 14. storočia. V priebehu posledných dekád z dôvodu chudoby a biedy v susednom Albánsku desiatky tisíc prevažne nevzdelaných migrantov infiltrovalo do Kosova hľadať nové možnosti. To nie je nepodobné procesu nelegálnej migrácie z Mexika na juhovýchod USA alebo zo severu Afriky do Francúzska. A dnes tie isté krajiny, ktoré by nedovolili populácii ilegálnych imigrantov politicky sa osamostatniť tým, že odtrhnú časť národného územia Spojených štátov či Francúzska, stoja na čele západného úsilia delegitimizovať srbskú snahu chrániť svoje národné teritórium  a navyše používajú silu na dosiahnutie tohto morálne a politicky problematického cieľa.“ Koniec citátu. Dnes sme znova v situácii, keď hore uvedené trendy dostávajú vyšší cieľ prejavujúci sa v rozhodnutí o medzinárodnom uznaní Kosova ako samostatného štátu a subjektu medzinárodného práva, v čom vidím iba pokračovanie tej istej politiky, ktorá už raz viedla k bombardovaniu Srbska, k pokračovaniu takej politiky, ktorá môže viesť i k ďalšiemu ozbrojenému násiliu nielen voči Srbsku, ale aj voči ďalším krajinám, ktoré si dovolia vzoprieť sa medzinárodnému diktátu. Nebude na škodu pripomenúť si aj na nás potvrdenú historickú skúsenosť, že silnejší alebo väčší národ má tendenciu vyhlasovať, že má vyššie postavenie než akýkoľvek národ iný, že si uzurpuje právo nútiť iných slúžiť jeho vlastným politickým potrebám. Že výsledkom takých nárokov je nevyhnutná zrážka, ak sa slabší nepodvolí. Takže dnes otázka znie čomu? Opakujem čomu? Nie komu to budeme pomáhať svojimi postojmi, ak ponecháme Srbov s ich kosovským problémom osamotených. Podľa môjho názoru kosovská otázka predstavuje ťažký etnicko-nábožensko-politický problém, ktorý sa vytváral a komplikoval naprieč celou históriou regiónu. Rozpliesť všetky hybné sily, ktoré celkový stav až do dnešnej podoby vytvárali a formovali si preto vyžaduje interdisciplinárnu metodológiu využívajúcu historické, politologické, etnografické, kultúrno-antropologické, ale aj religionistické  metódy  skúmania. Na základné pochopenie problémov súčasného srbsko-kosovského problému je potrebné popísať etnickú mapu Kosova, podať aspoň krátke charakteristiky zainteresovaných etník a tiež i osvetliť politickú a demografickú históriu Kosova. Bol Ahtisaariho plán vypracovaný na základe niečoho podobného? Bez zaujatosti, spravodlivo, prezieravo? Ak by odpoveď na túto otázku bola súhlasná, nemohol by tak bohorovne pripraviť Srbsko o takmer 11-tisíc štvorcových kilometrov územia a vytvoriť precedens na získanie cudzieho územia susediacim štátom cestou programového množenia sa, cestou podnecovania násilia a vyvolávaním nepokojov záujmových národnostných menšín. Ako vyzerá Kosovo dnes? S príchodom vojsk NATO do Kosova opustilo svoje domovy viacej ako 300-tisíc osôb, prevažne Srbov a Nealbáncov. Doteraz sa z nich do svojich domovov vrátilo len okolo 20-tisíc osôb hlavne kvôli strachu o svoje životy. Mnoho srbských domov bolo vypálených a zvyšok srbskej populácie žije v uzatvorených enklávach prevažne na severe Kosova. Situácia albánskej populácie je podstatne lepšia, pretože väčšina Albáncov sa už vrátila do svojich domovov a začali si budovať normálny život. Albánske polovojenské jednotky doteraz zničili alebo poškodili mnoho významných srbských pamiatok, monumentov, medzi ktorými pripomínam 156 pravoslávnych kostolov. Násilie, vraždy a všetky typy teroru voči nealbánskemu etniku Kosova sú častým zjavom doteraz, a to aj napriek prítomnosti vojsk OSN. Na podloženie tohto tvrdenia uvediem aspoň najmasovejšie etnické násilie proti srbskému nealbánskemu obyvateľstvu Kosova zo 17. marca 2004, keď viacej než 50-tisíc etnických Albáncov páchalo fyzické násilie proti nealbánskej populácii, jej vlastníctvu a duchovným pamiatkam. Aj keď Kosovo doteraz formálne ostáva súčasťou Srbska, pre srbský národ je vplyvom riadeného formovania podmienok dočasne stratené. Všetky doterajšie politické rokovania medzi belehradskými vládami a reprezentantmi kosovsko-albánskej „autonómnej vlády“ a veľmocami zodpovedajúcimi za správu Kosova doteraz neviedli k žiaducim výsledkom. Okrem troch severných okresov provincie a polovice Mitrovice nemá srbský štát na území Kosova prakticky významný vplyv. Veľmi zložitý, nákladný a miestami chaotický proces budovania medzinárodného protektorátu využila Kosovská oslobodzovacia armáda na faktické mocenské ovládnutie krajiny. Nesplnili sa ani ciele nacionalistov túžiacich po osamostatnení sa a spojení s Albánskom. Splnili sa ale ambície militantného a kriminálneho krídla, čo sa týka dosiahnutia moci a kontroly nad ekonomickými aktivitami. Napriek svojmu formálne najvyššiemu postaveniu v krajine zostal prezident Rugova až do svojej smrti v januári 2006 izolovanou reprezentatívnou figúrkou v rukách skutočného vedenia, teda elity bývalej KLA. Tá si zmonopolizovala mocenské posty a ovládla hospodárske aktivity. Medzinárodnej správe sa len veľmi pomaly a nestabilne darí presadzovať spravodlivosť a štandardné fungovanie politických a občianskych inštitúcií. Väčšina skutočných vinníkov konfliktu zostáva nepotrestaná. Celkom izolovaní a odsunutí do úzadia sú v provincii kosovskí Srbi. Po odchode srbských inštitúcií z Kosova boli vystavení verejným aj skrytým násiliam, pričom vojenské sily OSN, prípadne OBSE ich nedokázali efektívne ochrániť. Telegramy o tomto prichádzali na naše ministerstvo zahraničných vecí zo srbskej ambasády takmer každý týždeň. Okrem zmienených severných okresov Srbi dnes prežívajú v Kosove len v malých izolovaných enklávach v ťažkých životných podmienkach pod stálou hrozbou násilia. Na ostatné menšiny, ako sú Turci, Rómovia, lebo slovanskí moslimovia je vyvíjaný silný albanizačný tlak. Samotné Albánsko sa zatiaľ usiluje o zbližovanie s európskymi atlantickými štruktúrami a nateraz nemá na zjednotení otvorený záujem. Súčasné veľmoci tak svojimi rozhodnutiami podporujú vznik štátnych subjektov s nedostačujúcou demokratickou kontrolou moci, čím podkopávajú budúci demokratický vývoj na Balkáne. Taktiež ma prekvapujú vysoké politické hodnotenia, vysoký rating demokratizácie Albánska a kosovských Albáncov zo strany Spojených štátov, pričom civilizačne a demokraticky rozvinutejšie Srbsko sa dlhodobo umelo účelovo démonizuje. Civilizačné rozdiely sa nedajú prekonať za niekoľko málo rokov a demokratické nálepky, ktoré Albánsku a kosovským Albáncom niekto dnes prisudzuje, veľmi rýchlo prekryje doteraz krytá kriminálna a mafiánska podstata týchto spoločenstiev. Toto musím povedať aj napriek tomu, že osobne rozvoju demokracie v Kosove a v Albánsku veľmi nadŕžam. Dnešné pomery v Kosove boli zámerne vyvolané a zatiaľ ponúkajú predčasne jednoznačné východisko zo situácie. Možno, že by bolo najúčinnejšie súčasný stav zakonzervovať a staviť na postupné riešenie daného problému so silným kontrolným a demokratizačným vplyvom Európskej únie. V takom prípade by malo medzinárodné spoločenstvo stále možnosť korigovať daný vývoj i naďalej doň vstupovať. Domnievam sa, že v prípade uznania samostatnosti Kosova medzinárodnou komunitou pôjde o proces už nezvratný a cesta späť možná nebude. Odchod medzinárodných mierových síl a civilných štruktúr z Kosova zatiaľ neprichádza do úvahy, a to predovšetkým z bezpečnostných dôvodov. Súčasná politická reprezentácia Albáncov sa vyčerpáva vo frakčných mocenských bojoch, za ktorými stojí obohacovanie sa často i veľmi pochybným podnikaním, ktoré je v priestore považované ale za takmer normálne. Nie bezvýznamnou je aj otázka vyhrotenia vzťahov kresťanskej a moslimskej civilizácie. Kosovo a Albánsko sa ľahko môžu stať bázou islamistických extrémistov, pretože obe krajiny doteraz nie sú a kvôli moci rodinných klanov dlho ešte nebudú pod skutočnou demokratickou kontrolou štátnych inštitúcií. Zdá sa, že systém uplatňovania medzinárodného práva v novodobej histórii je vo veľmi hlbokej kríze. Znova sa prechádza na právo silnejšieho. Nepísaná zásada, že víťaz berie všetko a že supermoci sa nikto na nič pýtať nemôže, by nemala byť vôbec v novodobej diplomacii akceptovaná, a teda ani pri riešení medzinárodných bezpečnostných výziev 21. storočia. Medzinárodná komunita by preto mala pri riešení kosovskej otázky byť maximálne neutrálna a nemala by v žiadnom prípade nikomu nadŕžať. Doteraz tak tomu nebolo a postoje medzinárodnej komunity boli jednoznačne proalbánske a výrazne protisrbské. Takže na pozitívne riešenie tejto závažnej otázky, ale aj ďalších podobných problémov vo svete nie je potrebná len pacifikácia a privedenie zainteresovaných znepriatelených strán k zmierlivejšiemu postoju, ale aj vnútorná sebareflexia medzinárodnej komunity a jej snaha o vlastný dôsledný neutrálny postoj pri riešení ktoréhokoľvek problému. Pokiaľ celá medzinárodná komunita nebude ochotná riešiť tento a podobné konflikty spravodlivo, neutrálne a nebude hľadať prijateľné východiská pre všetky zainteresované strany, tak daný problém svojou činnosťou len zhorší a urobí ho ešte krvavejší. V lepšom prípade ho len na nejakú dobu zakonzervuje. Čo dnes Kosovo potrebuje, nie je ani tak podpora jeho samostatnosti, ale výdatná podpora jeho ekonomiky, vzdelávania, školstva, rozvojových kultúrnych programov a podobne. Je Európa a medzinárodná komunita schopná a ochotná pomôcť v tejto veci? Osobne si myslím, že jednu šancu sme už premárnili, pretože keby boli štáty NATO preinvestovali zdroje, ktoré venovali do bombardovania a celej vojny voči Juhoslávii do pozdvihnutia sociálnej  a kultúrnej úrovne Kosova, dneska by sme už boli ďalej. Vážené panie poslankyne a páni poslanci, teší ma, že sa, či to chceme priznať, alebo nie otvorene, znižuje počet tých, ktorí veria, že vojenský úder v roku 1999 situáciu v Kosove nevyriešil. Vývoj situácie v Kosove a postup medzinárodného spoločenstva...