Kollár, Jozef, poslanec NR SR (2014-10-22):
Ďakujem veľmi pekne za slovo. Vážená pani predsedajúca, vážený pán podpredseda vlády, dámy a páni, naozaj otvorili sme teraz veľmi komplikovanú, zložitú tému, v ktorej, v ktorej ťažko sa orientuje aj veľká časť slovenskej odbornej verejnosti, o laickej verejnosti už ani nehovorím. Tak mám za to uviesť niektoré veci na pravú mieru. To, čo ideme teraz schváliť, ten krízový mechanizmus alebo mechanizmus riešenia krízových situácií bánk, je súčasťou nejakého veľkého balíka, ktorý sa volá banková únia. Možno si mnohí z vás spomínajú ešte na taký zásadný materiál, ktorý vznikol a volal sa Smerom k skutočnej ekonomickej a menovej únii. Doslova tam bolo použité slovíčko genuine, akože pravá a skutočná únia, ako keby sme doteraz nemali pravú úniu. A v rámci toho bolo rozhodnuté na najvyššej úrovni na európskych radách, že vznikne banková únia. Tá banková únia je postavená na troch kľúčových pilieroch. Ten prvý znamená spoločný alebo jednotný bankový dohľad, ktorý bude vykonávať Európska centrálna banka. Vieme veľmi dobre, že dosť dlho a dosť silno vzdorovalo hlavne Nemecko, Spolková republika Nemecko, ktorá sa tomu bránila, pretože nechcela pripustiť stratu suverenity v tejto oblasti. Inými slovami, Európska centrálna banka môže, ak príde k takémuto úsudku, odobrať bankovú licenciu ľubovoľnej banke v Európskej únii bez toho, aby do toho mali právo akokoľvek, akýmkoľvek spôsobom prehovoriť národné dohliadacie autority, v našom prípade je to Národná banka Slovenska. Čiže jedna veľká téma, ktorá sa volá spoločný, jednotný bankový dohľad. Druhá veľká téma, ktorá je súčasťou toho trojpilierového proste mechanizmu bankovej únie, je spoločný fond ochrany vkladov. Túto tému dáme teraz pred zátvorku, nakoľko je úplne jasné, že ten fond, ak má byť účinný, to znamená, keď bude kolabovať niektorá z komerčných bánk, aby vkladatelia neprišli o svoje úspory, tak zatiahne vlastne spoločný fond ochrany vkladov, ale na to, aby bol účinný, potrebuje mať nejakú palebnú silu a ten fond bude mať takúto palebnú silu najskôr niekedy o 10 až 15 rokov, pretože potrvá veľmi dlhé obdobie, kým banky, ľudovo povedané, nakŕmia tento fond dostatočnou finančnou silou. No a teraz ten tretí pilier a to je práve predmet, o ktorom rokujeme teraz, to je vlastne vytvorenie princípu spoločných rezolučných fondov. Aby som to povedal opäť ľudovo, vzniknú rezolučné fondy záchrany bánk jednak na národnej úrovni, čiže každá členská krajina bude povinná si takýto fond vytvoriť a nad tým celým bude vytvorený nejaký strešný jednotný rezolučný fond na úrovni celej, celej eurozóny. A tu je vlastne pes zakopaný. Ľudo Kaník hovoril pred chvíľou, môj predrečník, o tom, že problém veľká – malá krajina. Ono dodnes nie sú úplne, Ľudovít, uzatvorené princípy, na ktorých sa budú tieto národné rezolučné fondy a potom jednotný strešný rezolučný fond vytvárať. V každom prípade, čo už je ale dnes známe, to je to riešenie host home. To znamená, že ak na Slovensku, poviem veľmi zrozumiteľne, funguje banka XY, ktorá má sídlo materskej spoločnosti v Miláne, ak sa skupina v Miláne dostane do problémov, slovenská dcéra v problémoch nebude, tak sa bude tá skupina zachraňovať z centrálneho rezolučného fondu, do ktorého bude, prirodzene, prispievať aj slovenský bankový sektor. Čo to bude znamenať? Úplne sa vytratí vlastne tá symetria medzi zodpovednosťou a nosením potom nákladov na zlé rozhodnutia v minulosti. Ono sa politicky celý princíp bankovej únie zakrýva pod také veľmi, veľmi obľúbené frázy typu, typu, že prechádzame od systému bell-out k systému bell-in. Opäť zrozumiteľne, čo to znamená. Spôsob záchrany bánk, ktorý bol vykonávaný doposiaľ v Európskej únii, a ten bol práve na princípe bell-outu, znamenal, že nedoplatili na to ani vkladatelia, ani akcionári krachujúcej banky, ale tá banka sa zachraňovala z verejných zdrojov, preto bell-out, čiže zdroje prichádzajú zvonku. Sú to ale peniaze nás všetkých daňových poplatníkov, sú to verejné, podotýkam, zdroje. Pokračujem ďalej. Prechod zo systému bell-out na systém bell-in znamená, že ako prvý na rane v prípade problémov tej-ktorej komerčnej banky budú akcionári. Tí by mali byť postihnutí ako úplne prví, potom budú postihnutí majitelia podriadeného dlhu alebo subordinary depth. To sú tí, ktorí požičali banke peniaze, a podriadený dlh sa správa de facto ako základné imanie. Čiže veriteľovi, ktorý požičal banke peniaze, sa nevyplatí ten podriadený dlh, až potom, čo budú uspokojení všetci ostatní vrátane vkladateľov. Čiže to sa javí ako tiež vec, ktorá má a dáva logiku, aby teda prví boli postihnutí akcionári, druhí postihnutí budú držitelia podriadeného dlhu a takto postupne postupuje ďalej. To všetko by bolo úplne super a úplne skvelé riešenie, keby nebolo všetkým ľuďom, ktorí sa touto témou zapodievajú aj na úrovni Európskej únie, aj Európskej komisie a ďalších, Európskej centrálnej banky, keby nebolo všetkým jasné, že mechanizmus jednotného rezolučného fondu alebo fondu záchrany bánk bude schopný fungovať len vtedy, keď budeme mať dostatočnú palebnú silu. A tu sme opäť v tom kruhu, ktorý sa uzatvára. Ten centrálny rezolučný mechanizmus celoeurópsky bude mať dostatočnú palebnú silu len vtedy, keď bude dostávať finančné injekcie z trvalého eurovalu alebo z Európskeho stabilizačného mechanizmu. A teda opäť sme preč od princípu bell-in, ktorý sám osebe je správny, a niet voči tomu logických námietok, aby bol prvý na rade postihnutý akcionár banky alebo akcionári tej-ktorej krachujúcej banky, ale opäť bude ten spoločný rezolučný mechanizmus odkázaný na finančné injekcie z ESM alebo Európskeho stabilizačného mechanizmu. A teda opäť sa dostávame do bodu nula, že opäť z toho bell-inu prechádzame na bell-out, kedy tie jednotlivé banky budú zachraňované v konečnom dôsledku vlastne z peňazí 500 mil. daňových poplatníkov Európskej únie. A preto je to mechanizmus, ktorý je veľmi, veľmi nebezpečný obzvlášť pre – ani by som teraz nedával, Ľudovít, deliacu čiaru medzi veľké a malé členské krajiny, ale je nebezpečný pre tie krajiny, ktoré majú vlastné bankové systémy upratané. A to je presne prípad aj Slovenskej republiky. Ak si dobre pamätáte, prebehlo obrovské upratovanie, v našom prípade v rokoch 2000, ’99/2000, keď sme na to doplatili – opäť všetci daňoví poplatníci – sumou približne 106 mld. slovenských korún, ktorá, tá suma vtedy znamenala približne 12,5 % hrubého domáceho produktu. Čiže na záchranu vtedajšej Všeobecnej úverovej banky, Slovenskej – vtedajšej – štátnej sporiteľne a IRB-čky sme sa všetci poskladali sumou 106 mld. korún alebo odpísali sme si, škrtli sme si 12,5 % hrubého domáceho produktu. Ktorý rezolučný mechanizmus nám vtedy pomohol? Bruselský? Žiaden. Sme si museli pomôcť sami, ak sme chceli, aby tie banky boli vôbec predateľné, aby ich akcie vôbec boli zaujímavé na trhu, tak sme museli najskôr z tých bilancií najväčších slovenských štátom vlastnených bánk, ktoré dopadli, ako dopadli aj vďaka nielen manažmentu, ktorý vtedy mali, ale aj vďaka politickým tlakom, ktorý bol vyvíjaný na tieto inštitúcie, keď sa rozdávali úvery na základe telefonátov z ústredia, z úradu vlády a vtedajšej centrály strany HZDS a ďalších strán, ktoré vtedy vládli. Tak aj tie banky dopadli. Zaknihovali obrovské straty a neboli v stave vytvoriť opravné položky na krytie týchto úverových strát. Čo sa stalo? Z bilancie týchto troch bánk sa vytiahli klasifikované úvery, úvery, ktoré boli dávno po lehote splatnosti, a kde bolo úplne jasné, že nebudú nikdy splatené, a tieto klasifikované úvery sa nahradili bonitnými government bonds alebo štátnymi dlhopismi. Čiže tie banky odsunuli z bilančných súm klasifikované pohľadávky, inými slovami nesplácané úvery a miesto nich dostali do bilančnej sumy trojáčkové štátne dlhopisy. No a to zlé, čo bolo nesplácané, čo bolo zhavarované, to sa všetko vtedy presunulo na Konsolidačnú banku, konsolidačnú agentúru a podobne. Opakujem, škrtli sme si 12,5 % hrubého domáceho produktu a stálo nás to 106 mld. korún, to upratovanie. A teda tvrdím, že ten mechanizmus bankovej únie, hovoril som o troch pilieroch, nerozoberám pilier č. 1 a č. 3, to je jednotný bankový dohľad Európskej centrálnej banky a to je spoločný fond ochrany vkladov, lebo to je hudba budúcnosti, ktorá bude reálna o desať, o pätnásť rokov, až v okamihu, keď ten fond bude mať dostatočnú palebnú silu alebo dostatočné finančné zdroje, ale hovorím práve o princípe, ktorý sa volá rezolučný mechanizmus na záchranu bánk. Rezolučný mechanizmus, ten centrálny na úrovni celej Európskej únie a potom rezolučný mechanizmus na úrovni jednotlivých členských, členských krajín. Ja by som tiež využil prítomnosť podpredsedu vlády a ministra financií Petra Kažimíra, keby nám vedel povedať, na akých princípoch bude kreovaný domáci rezolučný mechanizmus. Ako domáce banky – teraz neriešim, či sú pod kapitálovou kontrolou zahraničia, alebo nie – ale banky so sídlom na území Slovenskej republiky, ako budú tieto banky prispievať do vytvárania národného rezolučného mechanizmu a na základe akých princípov, ak už sú teda konečne známe a schválené, budeme prispievať do toho celoeurópskeho spoločného rezolučného mechanizmu. Pretože – záverečná poznámka – prechod zo systému bail-out na systém bail-in, opäť to poviem ľudovo, zrozumiteľne, aby na záchranu bánk nedoplácali daňoví poplatníci z okruhu verejných financií, to, čo sa stalo u nás v tom roku 2000, o čom som hovoril, ale aby na záchranu bánk ako prví na rade doplácali akcionári, ako druhí na rade držitelia podriadeného dlhu a tak ďalej a tak ďalej. Tak ak máme odstrihnúť bail-out od bail-inu, tak musí centrálny celoeurópsky rezolučný mechanizmus byť kapacitne v stave zachraňovať banky sám bez toho, aby načiahol ruku na ESM, na trvalý euroval. A mnohí z vás tu boli v tejto sále v minulom volebnom období, potom to prechádzalo, niektoré ratifikácie niektorých zmlúv aj do tohto volebného obdobia, keď sme vlastne odsúhlasili, že kompetencia trvalého eurovalu bude aj zachraňovať banky. Prapôvodná myšlienka dočasného trvalého eurovalu bola zachraňovať štáty, riešiť verejné dlhy štátov. No ale ukázalo sa, že máme tu jedného veľkého kostlivca v bankách, a myslím si, že práve včera boli ukončené, teda s definitívnou platnosťou záťažové testy bánk aj asset review, to znamená detailný pohľad a audit na kvalitu aktív týchto bánk. Číslo, myslím, že zverejnené bude oficiálne zajtra, ak sa nemýlim, na Európskej rade. Pôvodné predpoklady boli, že systémové banky v Európe, medzi ktoré počítame približne 130 najväčších európskych bánk, budú potrebovať fresh money, čerstvý kapitál, dokŕmenie kapitálu v úrovni niekde a ten interval, to bolo minulý rok, keď sme boli na Tatra summite s ministrom Kažimírom v Bruseli, ten pôvodný interval bol strašidelne široký od 65 mld. do 600 mld. eur. A čaká sa stále na výsledok záťažových testov, ktorý bude niekde vnútri toho intervalu, uvidíme, či bude bližšie k ľavej strane, alebo bližšie k tej pravej strane, nech by bol ten výsledok akýkoľvek, nech by to bolo čo i len 100 mld. eur, tak stále to budú sumy, ktoré s vysokou pravdepodobnosťou finančné trhy síce strávia, ale v tých bankách sa naďalej nachádza enormné množstvo nesplácaných klasifikovaných úverov. Ak by totižto to tak nebolo, tak by sme nezažívali paradox, ktorý, s ktorým sa nemusia potýkať napríklad Spojené štáty americké, aj preto krízu zvládli výrazne skôr a výrazne flexibilnejšie a výrazne lepšie a s nižšími nákladmi ako Európa. Nestretli by sme sa so situáciou, ktorú, bohužiaľ, máme a s ktorou si nevie poradiť ani Európska centrálna banka, ktorá leje do ekonomiky neskutočné objemy peňazí, pamätáme si naposledy dve veľké injekcie, ktoré boli vo výške, ak sa dobre pamätám, dvakrát 500 mld. eur, ktoré dala Európska centrálna banka komerčným bankám, aby konečne rozhýbali úvery v ekonomike, v reálnej ekonomike, aby poskytovali úvery v korporátnej sfére. Čo sa stalo? Banky tie úvery neposkytujú a tie peniažky ukladajú naspäť v Európskej centrálnej banke. Áno, aj za cenu takú, že dostávajú buď nulové úroky, alebo dokonca aj záporné úroky. Čiže za to, že si uložia komerčné banky vklady v Európskej centrálnej banke, nedostanú zaplatené, naopak, platia ešte oni. Čiže uzavretý kruh, Draghi sa snaží, guvernér Európskej centrálnej banky, napumpovať do komerčných bánk stovky mld. eur, aby poskytovali ďalej, v ďalšej fáze komerčné banky úvery reálnej ekonomike, čiže korporátnej sfére a retailovej sfére, obyvateľstvu. Tie banky vzhľadom k tomu, že tá situácia na trhu s rizikom poskytovania úverov a s pravdepodobnosťou návratnosti alebo splácania takýchto úverov je veľmi zlá, no tak tie banky prijaté stovky mld. eur ukladajú naspäť v Európskej centrálnej banke. A kruh sa uzatvára a nevie Európa vlastne rozhýbať ekonomický rast a nevie sa s tou krízou popasovať tak flexibilne, pružne a tak rýchlo ako napr. Spojené štáty americké. No a teraz otázka je tá, že záťažové testy nám ukážu, koľko čerstvých peňazí musia akcionári dokŕmiť do základného imania, aby tieto banky boli schopné znášať tie nárazy alebo tie šoky, ktoré ich v budúcnosti – a tá budúcnosť nie je ďaleká, tá príde v rádoch jednotiek rokov, môžeme sa len domnievať, či to budú tri, štyri, päť rokov –, aby boli schopné komerčné banky takéto nárazy zvládať. To je len jedna veľká otázka, potreba nových peňazí alebo dokŕmenie základného imania. Počkáme si dozajtra, ten údaj bude zverejnený, bude s určitosťou v tom intervale od 65 do 600 mld. eur. Ale máme tu potom ešte druhého veľkého kostlivca v skrini a ten je práve v podobe nesplácaných úverov v najväčších systémových bankách. Možnože s tým novým kapitálom, ktorý cez upisovanie akcií na trhu alebo cez IPO tie banky získajú, budú schopné tie zlé úvery, ktoré dnes majú v bilančnej sume, splácať, ale s určitosťou nie sú schopné poskytovať úvery nové. A to vidíme vlastne aj na príklade našich domácich bánk, keď si pozriete nárast úverovej angažovanosti slovenských bánk, ešte raz hovorím, bánk so sídlom na území Slovenskej republiky, lebo tá štruktúra vlastnícka je iná, tak zistíte, že tam, kde tie banky ešte sú schopné ako-tak rásť, tak to je oblasť spotrebných úverov, hypotekárnych úverov, proste retailová oblasť pre obyvateľstvo. No ale keď si pozriete na vývoj indikátorov úverov v korporátnej sfére, tak zistíte, že tam máme naozaj tú situáciu blízku tomu, čo sa označuje credit crunch alebo proste frozen, proste je to zamrznuté a tie peniaze sa do reálnej ekonomiky nedostávajú. Takže upozorňujem na to, že schválením tohto predloženého materiálu Slovenská republika dáva slučku do hlavy, pardon, hlavu do slučky, že bude vytvárať národný rezolučný fond. Opakujem, toto je v poriadku, tá prvá vetva tohto mechanizmu je v poriadku, ale súčasne vstupujeme do záväzku, že budeme prispievať, a to bola tá moja otázka na pána ministra Kažimíra, či tie princípy tvorby spoločného rezolučného fondu na záchranu bánk už sú jasné a známe, ak sú, tak radi by sme ich počuli, ak nie, tak opäť ideme schváliť v princípe niečo, čo na konci dňa nevieme, do akej miery nás postihne, pretože my máme bankový sektor čistý, a za takýto materiál by som kedykoľvek zdvihol všetkých desať prstov za predpokladu, že by si všetky členské krajiny upratali vlastné domáce bankové sektory tak, ako sme to urobili my, a je úplne jedno, či to bude na ťarchu akcionárov, či to bude na ťarchu verejných financií, tak ako to bolo v našom prípade v roku ’99 a 2000. Ak by sa urobila táto spoločná štartovacia čiara, že členské krajiny si urobia poriadok v národných bankových systémoch, tak potom som za, aby sme vytvárali spoločné rezolučné fondy, aby sme z takéhoto spoločného rezolučného fondu kryli náklady na záchranu bánk v budúcnosti alebo na systémové zlyhanie bankových sektorov v budúcnosti. Potom, potom je to fajn. Ale najskôr si treba splniť tú domácu úlohu a urobiť poriadok v domácich, podotýkam, bankových sektoroch. Kým toto splnené nie je, tak mám za to, že takýto mechanizmus a príspevky, a to nebudú príspevky z verejného rozpočtu Slovenskej republiky, to budú príspevky, ktoré budú platiť komerčné banky na území Slovenskej republiky do spoločného rezolučného fondu, a mám za to, že sa budeme vlastne skladať na náklady, na záchranu bankových skupín, pričom náš domáci bankový sektor je našťastie nateraz v poriadku. Ďakujem pekne.