J. Figeľ, poslanec: (2004-01-22):
Dovoľte mi v troch takých líniách naozaj nadviazať a v niektorých záležitostiach pridať na tému Medzivládnej konferencie, po druhé, budúcnosti Únie a po tretie, pozície Slovenskej republiky. K Medzivládnej konferencii: Materiál v predkladacej správe používa formuláciu hneď na nultej strane alebo teda pred samotným textom, že MVK skončila nedohodou. Myslím, že naozaj platí, aj po tom, čo odznelo a čo je precíznejšie nazvať, že zatiaľ neskončila dohodou. Je to skôr, samozrejme, slovné vyjadrenie, ale ide o proces, ktorý nie je skončený. A to, že summit nepriniesol výsledky, sa skôr dalo očakávať, než nedalo, z viacerých dôvodov. Podľa mňa čas, ten pôvodný plán, ktorý bol formovaný v Nice, neskoršie potvrdený a konkretizovaný v Laekene, hovoril o Medzivládnej konferencii v roku 2004. Nedávno sa tento rok začal. Takže podľa mňa ten pôvodný plán bol realistickejší z hľadiska rozsahu a potreby doby na reálnu diskusiu, na lepšiu prípravu, nielen vnútri štátov, inštitúcií, ako sú parlamenty, vlády, ale aj medzištátne, lebo ide o veľké otázky, ktoré 25 alebo 28 štátov malo a má na stole. A takisto sme často argumentovali a veľmi zložito sa z druhej strany hľadali odpovede, že nebudeme ešte plnoprávnymi členmi počas Medzivládnej konferencie. Uistenia boli o tom, že podpis bude po 1. máji. Podpis, samozrejme, je zavŕšením negociačného procesu, ale samotné negociácie je dobré viesť v línii plnoprávneho členstva, nie urýchľovať, kým noví prídu, aby sa dom adaptoval s novými, pretože my budeme jeho spoluobyvateľmi. Je to náš spoločný európsky dom. Ale väčšiu príčinu pre tú nedohodu doterajšiu vidím v nedostatku viditeľnej vôle medzi štátmi na dohodu, samozrejme, medzi niektorými štátmi alebo rozhodujúcimi z hľadiska doterajších postojov, keď polarizácia bola vo forme na jednej strane „Nice alebo smrť“ a na druhej „návrh Konventu alebo nič“. A to je ťažko zmieriteľná polarizácia, pretože na jednej strane Nice iste nebolo ideálnym riešením, nakoniec, čo je ideálne v našich zákonoch alebo v európskych, treba vychádzať z realizmu alebo z toho, čo znamená realita aj s nedostatkami. Ale bolo to riešenie, ktoré je legitímne, bolo prijaté najprv 15 a cez prístupovú zmluvu dnes už 25 štátmi. Írsko o tom dvakrát v referende hlasovalo, teda Nice nebolo len epizódou. To je veľmi vážny nielen dokument, ale právny status pre rozšírenie Únie. Na druhej strane návrh z Konventu naozaj v tých častiach inštitucionálnych bol relatívne menej diskutovaný. Najcitlivejšie otázky boli na konci. A pritom prinášajú veľké zmeny až zásadné hlavne v hlasovacom mechanizme, ktorý vytvára istý prospech alebo väčšiu váhu pre veľké štáty. Budúcnosť MVK vidím tak, ako tu odznelo aj sprostredkovane z pohľadu predsedníckej krajiny, a pán premiér to aj tlmočil. V našich pohľadoch dôsledná analýza, taká pravdivá, nie fiktívna, nie iluzórna, pravdivá analýza dosiahnutého stavu je potrebná, lebo to negociačné acquis, to, čo sa prešlo alebo prediskutovalo, nie je spísané, nie je to potvrdené nejakým stanoviskom, ale, samozrejme, je to prediskutované, žiaľ, nie spísané. A írske predsedníctvo na rozdiel možno od iných bude tichšie a o to otvorenejšie diplomaticky a politicky hľadať nadväznosť alebo riešenie z toho stavu a ďalšie kroky. Predpokladám, že navrhne postup, ktorý spoločenstvo môže odobriť, ale musí to byť postup aj obsahovo aj časovo zrelý. Do marca nie je už veľa času, ale primerane na to je, aby to, čo je pred nami, sa zvládlo lepšie, lebo Únia si druhý neúspech toho typu, ako sa stal v decembri, nemôže dovoliť, pre svoje vlastné dobro, pre svoju vlastnú dôveryhodnosť. A tam je zodpovednosť všetkých, a to nielen Poľska, Španielska, Francúzska, Nemecka ako istých protagonistov záverečného sporu, ale aj Slovenska a všetkých. A to je zodpovednosť za ponúknutie prijateľného dobrého riešenia, ktoré často znamená to známe, že „menej je viac“, to znamená menej slov, menej nejakých nerealistických ambícii a viac konkrétnych progresívnych krokov. To je k obsahu. Ale pre ten obsah treba aj získavať jasnými postojmi partnerov, spojencov, pretože o tom je nakoniec definitívne rozhodnutie. Nejaký individualistický prístup alebo osamelosť v postojoch nebýva úspešná. Agenda tohto roku okrem medzivládnych konferencií bude obsahovať to všetko, čo zaznelo aj cez telefonát Bertieho Aherna. Treba sem prirátať citlivé témy, ktoré prináša buď život, alebo medzinárodný vývoj, okolo Iraku alebo Stredného, Blízkeho východu, členstvo alebo téma Turecka, ktoré má dostať v decembri od 25 štátov termín na začatie rokovaní, teda aj od Slovenska. Chcem povedať tak v súhrne, že európska integrácia vždy aj teraz je a bude istým komplexným procesom, zasahuje do mnohých sfér, a ťažko vylučovať niektoré témy z toho politického európskeho diania, inkluzívnym, hlásia sa tam konkrétne krajiny a pribudnú ďalšie, nemožno im ani dvere privierať, ale skôr naopak, za istých rovnocenných, prijateľných, objektívnych kritérií im takúto perspektívu ponúkať, lebo lepšiu, inú nemajú, či už ide o krajiny západného Balkánu alebo problém rozdeleného Cypru. A ide o proces, ktorý je evolučný, nepotrebuje drámy, nepotrebuje žiadne revolúcie, skôr postupnú adaptáciu toho, čo znamená dobre zorganizované spoločenstvo pre potreby svojich členov. Dá sa povedať podľa mňa politicky, že už nebude ľahkých období v európskej integrácii a ani ľahkých riešení. Ale tak to je v živote medzi ľuďmi a národmi. A vždy je to lepšia perspektíva, ako boli niektoré riešenia, ktoré sú v histórii 20. storočia. Po druhé by som chcel niekoľko slov na tému budúcnosť Únie, našej Únie, v ktorej bude aj Slovensko, čo ju bude asi charakterizovať. Sme pred naozaj historickým, bezprecedentne veľkým rozšírením Európskej únie. Dá sa povedať, že je naozaj najväčšie, najzložitejšie, najcitlivejšie, už či z hľadiska ekonomických rozdielov, regionálnych, sociálnych, možnože aj politických, lebo dedičstvo západnej Európy alebo východnej, alebo strednej je zaiste odlišné, ale toto rozšírenie aj keď je akokoľvek zložité, má byť riešením problémov, nie problémom samým osebe alebo prídavným problémom. Má byť pridanou hodnotou pre celé spoločenstvo a aj pre naše záujmy. Táto budúcnosť sa bude rozvíjať, odohrávať na pozadí zložitého medzinárodného vývoja. Je to Blízky východ, Irak, medzinárodný terorizmus, ale aj mnohé, mnohé iné, nové témy, veľmi citlivé pre celosvetový vývoj. A tento náš vývoj alebo už spoločný po prvom máji bude v prostredí, kde mnohé vážne aj pre nás veľmi dôležité ekonomiky majú ťažkosti. Politiky alebo krajiny, ktoré neprešli potrebnými reformami, akoby mali nedostatok reformného odhodlania. A to všetko budeme istým spôsobom pociťovať a zdieľať: prostredie, v ktorom je aj vysoká nezamestnanosť aj prestarnuté alebo starnúce obyvateľstvo, nárast deficitov, už či verejných financií alebo v iných záležitostiach, nárast aj napätia alebo extrémizmu v niektorých krajinách, celkové technologické zaostávanie Európy. Po 1. máji sa naša Európska únia naozaj už zmení a bude viac európskou, lebo teraz bola viac západoeurópskou. A preto si myslím, že je dôležité, čo tam prinesieme alebo s akými konkrétnymi príspevkami, už či politickými, personálnymi, inštitucionálnymi, právnymi, do tohto priestoru vstúpime. Blíži sa čas, a práve o tom aj boli mnohé z týchto sporov, aj ten najcitlivejší, že sa skončí parita francúzsko-nemecká alebo ten dualizmus, ktorý znamenal „obidvaja stále rovnako“ čo do počtu komisárov, hlasov, väzby, ktorý často znamenal vnútorné ťažkosti a často zase znamenal aj jediné riešenie alebo motor pre Úniu, keď sa nehýbal, tak ostatní to nedokázali nahradiť. Toto obdobie bude veľmi citlivé aj pre Francúzsko, aj pre Nemecko a vlastne pre všetkých. A očividne klesá miera pripravenosti alebo schopnosti na výraznejšiu solidaritu aj kvôli vnútorným problémom jednotlivých krajín a zrejme aj kvôli politickým ťažkostiam, ktoré pociťujeme. Všimli sme si mnohí nižší finančný návrh alebo rozpočtový výhľad, ktorý štáty Únie presadzujú voči Európskej komisii, návrh, aby sa peniaze na štrukturálne operácie delili pol na pol medzi starých a nových členov, čo je neprirodzené delenie, pretože tam budeme všetci členmi a podľa možnosti bez nálepiek za rovnakých kritérií, inak takéto delenie Úniu bude oslabovať. To je istý výraz iného zmýšľania než plnohodnotná solidarita za dohodnutých pravidiel. Podľa mňa budúcnosť Únie je zodpovednosťou všetkých, aj veľkých, aj malých, ale veľkosť, to nie je na prvom mieste demografický alebo ekonomický parameter, veľkosť je dominantne otázkou politickou alebo otázkou ducha. Aj malé štáty môžu byť veľmi významné a veľké. Dnes keď som mal stretnutie s podpredsedom  Európskej komisie Neilom Kinnockom, osobitne apeloval na zmysel menších štátov pre spoločenstvo, pretože v nich je vyvinutý oveľa viac, menší sa viac potrebujú, väčší aj silou si dokážu viac zabezpečiť svoje záujmy. Aj to je očakávané od Slovenska. Podľa mňa veľké štáty nie malé, aj keď nechcem nikoho osobitne menovať, spôsobili nedohodu alebo nenaplnenie dohôd v takých témach, ako je Irak a iracká kríza a odpoveď Európy na situáciu v minulom roku. Problém okolo Paktu stability a rastu bol spôsobený nie malými štátmi, teda nedodržiavaním zmluvného práva. Plán na vytvorenie európskej bezpečnostnej a obrannej politiky zo Saint Mala od roku 1998, ktorý mal byť zavŕšený v decembri, ktorý nedávno skončil, vytvorením 60-tisícovej schopnej sily Európanov na nasadzovanie, zostal skôr v polohe plánov. Medzivládna konferencia skončila nedohodou nie kvôli malým, ale skôr kvôli veľkým, Lisabonská stratégia je pod veľkým otáznikom, znovu nie predovšetkým kvôli menším, ale kvôli postoju väčších krajín. Neil Kinnock to nazval dnes takým novým pojmom bigizmus (v angličtine), teda ako politiku, ktorá vychádza z toho, že veľkí majú iný pohľad. Ale ten pohľad by mal byť cez  právo, cez dôveryhodné prístupy k tomu, čo je dohodnuté a čo je naozaj prospešné pre spoločenstvo. Po tretie pozícia Slovenskej republiky. Myslím, že by mala byť vedená líniou dôslednej analýzy návrhov, ktoré boli prijaté doteraz predbežne, takisto analýzou postojov jednotlivých štátov, pretože to bude stále dôležité, nielen celkový výsledok, ale aj prístupy jednotlivých krajín, už či susedných alebo vzdialenejších, a po ďalšie využitím času, ktorý teraz plynie doma i vonku, na čo najlepšie riešenia, ktoré nám a zároveň spoločenstvu môžu vyhovovať. To by malo viesť všetko k aktualizácii doterajšej pozície vo vzťahu k ďalším rokovaniam. Len niektoré drobnosti, lebo nechcem ísť do detailov, možno k trom záležitostiam poznámka. Napr. na strane 6 v materiáli sa hovorí v primárnej oblasti, hospodárska a sociálna súdržnosť by mala prejsť, teda vyjadrujeme nesúhlas s prechodom, od jednomyseľnosti k väčšinovosti po 1. 1. 2007. Toto je už súčasťou nášho zmluvného práva, je to v prístupovej zmluve, pretože tá inkorporovala zmluvu z Nice a Nice túto politiku posunul do väčšinovosti , pretože to bolo súčasťou dealu, ktorý vznikol na hlasoch, na zmene počtu komisárov, ale aj na jednotlivých politikách. Myslím, že toto je nerealistické presadzovať ďalej a skôr sa treba sústrediť na ďalšie otázky, ktoré zostali otvorené. Poznámka k Charte základných práv Únie. Je veľmi dôležité pre akékoľvek zmluvné právo, aby bolo jasné, jednoznačné, samozrejme vymožiteľné, aby nespôsobovalo nejasnosti alebo dvojznačnosti, aby nevytváralo dve jurisdikcie akoby v citlivých oblastiach. A ľudsko-právna oblasť je citlivou oblasťou. Ak by to malo byť súčasťou zmluvného práva Únie na rozdiel alebo navyše oproti právu Rady Európy, ktoré je záväzné pre všetky štáty Únie, a, samozrejme, je dôležité, aby Únia pristúpila k tomu istému ľudsko-právnemu priestoru a aby táto právna záväznosť bola aj vo vzťahu k výkladu charty, lebo pôvodný Konvent prijal výklad, ktorý tak ako samotná charta nebol záväzný, ale nie je súčasťou dokumentu, mohlo by dôjsť práve k dezinterpretáciám a k problémom, ktoré nepotrebuje nikto, ani štáty, ani Únia, ani ich občania, jednotlivci. Kresťanskí demokrati sa vždy usilovali o ľudsko-právny aspekt, už či v období po druhej svetovej vojne alebo z princípu, pretože ide o dôstojnosť pre všetkých, o ochranu života, o manželstvo ako základný vzťah muža a ženy a rodinu ako základ pre spoločnosť. A čo je dobré pre rodinu, je vždy dobré pre spoločnosť. Tieto atribúty sú práve ošetrované výkladovým dokumentom, ktorý Konvent v roku 2000 prijal, keď prijímal aj samotnú chartu. A po tretie, hlasovanie kvalifikovanou väčšinou. Vraciam sa k tomu, čo potvrdil parlament Slovenskej republiky svojím hlasovaním: Odporúčal vláde Slovenskej republiky zasadiť sa za zachovanie princípu vážených hlasov. Tento princíp vážených hlasov sa vyformoval v osemdesiatych rokoch, vyjadruje politiku alebo politickú solidaritu väčších s menšími, aby sa mohlo prejsť od jednomyseľnosti k väčšinovosti. Je to osvedčený princíp. Nie je novinkou, je naozaj zaužívaný. Vyjadruje zároveň istý balans alebo vyváženosť medzi veľkými a menšími, preto tak citlivo sa o ňom rokuje, preto sú tie počty tak zložito adaptované. Ale som práve presvedčený, že medzi tými pólmi, ktorými sú riešenie z Konventu a Nice, je priestor na adaptáciu Nice, resp. na úpravu mechanizmu, ktorý bude aj pre nás platný od 1. mája a potom sa znovu upraví, čo sa týka čísiel, od 1. novembra tohto roku. Je to osvedčené a Únia by mala stavať na osvedčenom, čím menej laborovať, čím menej prechádzať do krokov, ktoré buď nemajú všeobecnú podporu, alebo naozaj môžu priniesť oslabenie vnútornej jednoty alebo súdržnosti. A preto by sme naozaj mali hľadať a ponúkať riešenie, ktoré zachová princíp vážených hlasov, ale spravodlivejšie ho adaptuje, už či pre Nemecko alebo iné štáty. Zodpovednosť Slovenska je naozaj veľmi konkrétna, vážna, nie sme malým štátom, často sa to skôr takto hovorí. Malosť nechajme malodušným. Štyri štáty Únie sú menšie demograficky ako Slovensko, 6 pristupujúcich krajín je menších ako Slovensko. Slovensko ako člen Únie je a bude zaujímavé, vážne, dôležité. Ja som mal dnes stretnutie – prvýkrát aj pán minister – s ministrom zahraničných vecí Andorry. Pre Andorru sme oveľa zaujímavejší ako člen Únie, ktorá Andorru obkolesuje. Je to malinký štát, ale aj Slovensko v jeho očiach je teraz oveľa vážnejšie, dôležitejšie ako predtým. Trvalo to dlho, kým sa takáto väzba alebo vzťah, prvá návšteva uskutočnila. Ako hlavný vyjednávač som navštívil na pozvanie iných krajín so špecifickými agendami Austráliu, Egypt, Izrael preto, lebo tieto štáty považujú Úniu za strategického partnera. Slovensko v centre Únie je aj pre nich a bude pre nich oveľa atraktívnejšie. Aj menší môže byť vplyvným, atraktívnym, vyspelým a váženým štátom. A o to pôjde cez vstup do Európskej únie. Som presvedčený, na záver, že Slovensko do Únie môže a má doniesť nielen ekonomiku a obchod, ale aj svoj zmysel pre spoločenstvo, pre základné univerzálne hodnoty, svoju kultúru a kultúrne dedičstvo, svoj zmysel pre dominanciu práva nad silou v Európe i vo svete a pre zodpovednosť za spoločný osud Európy, keďže sme v jej centre. Takéto Slovensko a takto Slovensko prispeje a zvládne svoj diel zodpovednosti aj za Medzivládnu konferenciu a zmluvné právo budúcej Únie i za charakter a dôveryhodnosť spoločenstva. A keď som začal referenciou na priateľa Jožka Banáša, aj ňou skončím, lebo použil na úvod termín, že on je eurooptimista, a potom trošku laboroval, čo je acquis. Viete, tie prívlastky nechajme iným. Dôležité je, aby sme boli pravdiví, dôveryhodní. A k tým prívlastkom by som možnože zaujal postoj cez Jeana Moneta, ktorého sa raz pýtali, čo si myslí, či je skeptický alebo optimistický vo vzťahu k tomu, čo sa plánovalo cez prvú zmluvu alebo prvé spoločenstvo. A on povedal asi toľko, že nie je optimista ani pesimista, ale je odhodlaný. Myslím, že je to dobré odporúčanie aj po mnohých desaťročiach aj pre terajšie Slovensko a terajšiu Európsku úniu. Ďakujem pekne. (Potlesk.)