L. Grečková, poslankyňa: (2008-04-09):
Na úvod by som rada zdôraznila, čo tu už viackrát zaznelo, že vládny návrh zákona je v súlade aj s Ústavou Slovenskej republiky, aj s Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ako aj s ďalšími medzinárodnými normami a záväzkami, ktorými je Slovensko viazané. Čo však považujem za dôležité podčiarknuť, je, že jeho cieľom je rovnováha, čo v kontexte celého tohto zákona je najdôležitejšie, rovnováha medzi uplatnením slobody prejavu na jednej strane a ochranou osobnosti na strane druhej, samozrejme, so zachovaním práva na slobodu prejavu a práva na informácie. Dnes táto rovnováha v mediálnom prostredí, či si to už niekto chce, alebo nechce priznať, absentuje. A pri tom by som sa rada pristavila. Vnímam, že kritici majú najväčší problém s tým, že sa zavádza inštitút práva na odpoveď. Viackrát zazneli názory, že v zákone je zakotvené právo na pravdivú aj nepravdivú odpoveď, pričom, informáciu, pardon, pričom vzťahovať by sa malo len na nepravdivé informácie. Že v zákone sa hovorí o skutkových tvrdeniach, ktoré sa dotýkajú cti, dôstojnosti alebo súkromia fyzickej osoby, alebo dobrej povesti právnickej osoby, to kritici ignorujú. A ja sa teda pýtam: Kto v danej chvíli určí to, že skutkové tvrdenie nie je pravdivé? Veľakrát fakty, ktoré sa v danej chvíli ukazujú ako objektívne, môžu byť vývojom ďalších udalostí alebo tým, že sa neuverejnili všetky fakty, postavené do úplne iného svetla, môžu byť čiastkové, neúplné a zavádzajúce. Tiež sa chcem opýtať, či je každý novinár zároveň aj renomovaný odborník, sudca alebo právnik. Nie sme azda v právnom štáte? Veď rovnosť pred zákonom by každému mala umožniť predložiť svoje argumenty a v prípade nezrovnalostí je stále možné obrátiť sa na nezávislý súd. Zaznel tu pozmeňujúci návrh, ktorý by mal toto právo uprieť verejne činnej osobe, a teda toto právo by mali využívať len takzvaní – tento pojem veľmi dobre nechápem – obyčajní občania. No musím s týmto návrhom zásadne nesúhlasiť. Verejná osoba azda nie je zároveň aj občanom? Použijem tu viackrát spomínaný príklad. Ak o občanovi napíšu, že je chorý na AIDS, je to neúplná informácia a v práve na odpoveď môže vysvetliť, že túto chorobu nedostal nejakým neviazaným životom, ale pri transfúzii krvi. Ak to isté napíšu o verejnom činiteľovi, tak podľa tohto návrhu by sa už k tejto informácii verejný činiteľ nemohol vyjadriť a to považujem za diskriminačné. Uvedomujem si, že prostredníctvom médií občania kontrolujú veci verejné, a súhlasím s názorom, že sloboda médií je ukazovateľom miery demokracie. Ale tento zákon predsa neobmedzuje slobodu slova, ale naopak, len ju rozširuje aj na tých, o ktorých sa píše. Zabezpečí pluralitu názorov, lebo tá nespočíva v množstve a druhu vydávaných denníkov, ako to tu bolo podľa mňa nesprávne prezentované. Veď aj na voľnom a slobodnom trhu sa môžu predávať rozličné výrobky, odevy, potraviny, ale štát musí mať mechanizmy, ako tu bol spomínaný výraz, musí mať pravidlá hry a určiť kritériá, aby chránil svojho občana. Médiá sú tu aj nato, aby investigatívne upozorňovali a odhaľovali neduhy v spoločnosti. Médiá ale nikdy sa nesmú stať nástrojom manipulácie verejnosti a verejnej mienky úzkym okruhom nejako politicky orientovaných vlastníkov, ktorí si častokrát osobujú právo žonglovať s informáciami na báze polopravdy, vytrhnutia z kontextu a, bohužiaľ, niekedy aj lži. Som presvedčená, že demokraciu a slobodu nemožno zamieňať za anarchiu. A sloboda neznamená, že sa z konania ľudí vytratí zodpovednosť. Poznám osobne dosť novinárov a viem, že práca novinára nie je jednoduchá. Vážim si všetkých tých, ktorí vykonávajú svoju prácu profesionálne, zodpovedne, ktorí idú po informáciách, overujú si ich a maximalizujú objektivitu uverejneného. A som presvedčená, že takýto novinár absolútne nemôže mať žiaden problém so znením tohto tlačového zákona. Nie je predsa v poriadku, a to už tu viackrát zaznelo, keď sa vám médiá za nepravdivú informáciu po zdĺhavom súdnom pojednávaní ospravedlnia po niekoľkých rokoch, keď už každý zabudol, o čo ide, a keď to už vôbec nie je aktuálne. Aj v týchto dňoch vnímame, že stále takéto rozhodnutia po troch, štyroch, piatich, ôsmich rokoch prichádzajú. Právo na opravu a odpoveď v sebe zahŕňa právo a potrebu plurality názorov. Azda sa niekto bojí iných názorov, iného tvrdenia? Vážené kolegyne, kolegovia, aj tu v tomto pléne predsa zaznievajú rozličné názory, všetci diskutujúci sú presvedčení, že majú pravdu, že svoje argumenty a tvrdenia opierajú o – podľa nich – reálne fakty, a pritom každý, akoby mal inú pravdu. Občan má pravo porovnávať názory a vytvárať si vlastný názor. Nielen pasívne konzumovať to, čo mu je častokrát úplne jednostranne predkladané... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)