P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-06-25):
J. Stahl, predseda Najvyššieho kontrolného úradu SR: Ďakujem pekne za pripomienky a vystúpenia, názory, ktoré poslanci uviedli. Úvodom by som povedal vo všeobecnosti, že Najvyšší kontrolný úrad sa môže riadiť len zákonom a v prvom rade ústavou. A ústava aj zákon o NKÚ určuje, že Najvyšší kontrolný úrad nie je sankčným orgánom a že má skutočne špecifické postavenie v štáte. Nie je to žiadny výmysel Slovenskej republiky. Je to súčasťou všetkých systémov ekonomík celkove. Ak som spomínal INTOSAI, ide okolo o 150 štátov, kde sú najvyššie kontrolné inštitúcie. Niekde sú rozlíšené pôsobnosti, napr. keď spomeniem, že egyptský úrad má aj svoje súdne orgány podobné španielskym, svoje súdne orgány, kde hneď po zistení nedostatkov sa zároveň aj vyšetruje teda orgánom, ktorý spadá tomuto úradu, a zároveň sa aj odsudzuje, dokonca aj je možné takýchto ľudí zavrieť. Je to veľmi operatívne, ale nezodpovedá to tým pravidlám zákonným a ústavným, ktoré sú u nás. Čiže tým, že nie sme sankčným orgánom, nemáme ani neurčujeme osobnú zodpovednosť za nedostatky. Nedostatky môžeme len uvádzať smerom ku subjektom, ktoré kontrolujeme. Tam môžeme žiadať opatrenia. Môže sa javiť navonok, že tie opatrenia bývajú neúčinné alebo že sú len formálne. Nie je to tak, pretože veci treba posudzovať individuálne, prípad od prípadu a podľa jednotlivých subjektov. Nedá sa to zovšeobecniť, lebo aj my keď uvedieme teda v správach, že sú opakované nedostatky, neznamená to, že sú to nedostatky tých istých subjektov, ale v rámci tých istých kapitol, tak ako som aj hovoril, že tam, kde ideme už druhýkrát, tak vlastne už tie nedostatky prakticky neexistujú alebo ak sú, tak sú nejakého iného charakteru. V takom prípade, že sa opakujú nedostatky, tak vtedy už žiadame, aby priamo minister do toho vstúpil. A to vieme zasa dokumentovať práve podľa toho spomínaného § 20. Využívame tieto právomoci a vždy sa dosiahne náprava maximálne, keď už rokujeme o veci s príslušným ministrom. Druhá otázka sú tie sankčné veci. Tie sa vzťahujú na ministerstvo financií, o tom som hovoril. To je otázka viazania finančných prostriedkov. Viazanie robí ministerstvo financií podľa zákona o správnom konaní. A zákon mu umožňuje, aby sa tvrdosť zákona zmiernila. Je vecou parlamentu, ak takéto ustanovenie vypustí a že vlastne bude bez pardonu musieť každý subjekt odviesť príslušnú zistenú čiastku bez toho, aby bola tvrdosť zákona braná do úvahy, je to vecou vašou, aby ste také úpravy schválili. To, že v akom postavení je Najvyšší kontrolný úrad, to vyplýva, teda ako som povedal, z ústavy, ale zároveň z medzinárodných štandardov, pri ktorých vyžaduje nielen svetová organizácia, ale aj Európska únia, aby boli dodržané. Čiže my sa musíme aj týchto štandardov držať. To znamená, že pokiaľ ide aj o spoluprácu s orgánmi činnými v trestnom konaní, tá je veľmi operatívna. My už počas kontrol dávame podnety týmto orgánom, aby konali. Druhá vec je, ako konajú. Zase, nemáme právo my ich kontrolovať, či vo veci a v akom rozsahu konali. Čiže je to už potom vecou prokuratúry a policajných orgánov. Teraz ku konkrétnym vystúpeniam. Pani poslankyňa Antošová spomínala SPP. Prakticky Najvyšší kontrolný úrad od roku 1994 až do roku 2001 nemohol kontrolovať Fond národného majetku ani všetky jeho transakcie a privatizácie. Až novelou ústavy a následne novelou zákona o NKÚ bolo možné, aby sme mohli Fond národného majetku a tieto privatizácie kontrolovať. Je to veľmi krátke obdobie. Prakticky sme mohli začať v roku 2002. SPP bol kontrolovaný vôbec prvý raz, ako NKÚ je. Začal, ešte bol štátny podnik, transformoval sa na akciovú spoločnosť. Pokračovali sme, až kým nedošlo ku privatizácii. Ďalej sme prvý raz mohli v minulom roku vykonávať aj kontrolu zmlúv alebo privatizačných projektov. Tie boli realizované, možno viete z médií, v rôznych tých kľúčových oblastiach, ktoré rezonovali najviac vo verejnosti. Išlo napr. o zdravotnícke zariadenia, ale aj o SAD-ky, ktoré sa privatizovali vo veľkom rozsahu. Výsledky týchto kontrol sú a boli k dispozícii. Pokiaľ ide o postup pri privatizácii SPP, na základe toho, čo som hovoril, sme nemohli privatizáciu kontrolovať, ale budeme ju kontrolovať, máme to v zameraní v II. polroku tohto roku, kde budeme aj, tak ako nám to kapacity umožnia, ďalšie privatizačné zmluvy kontrolovať. Takže toľko k tomu jednému problému. Stredisko pre ľudské práva, to je vec, ktorá sa ťahá už viac ako 5 – 6 rokov, ešte od bývalého vedenia NKÚ, pretože východisko bolo jednoznačné, žiadne politické vplyvy. Ale tým, že toto stredisko dostávalo peniaze zo štátneho rozpočtu a podľa ústavy a zákona NKÚ má právo kontrolovať všetky finančné prostriedky zo štátneho rozpočtu, tak bol záujem aj skontrolovať tento subjekt. Tým ale, že nebolo umožnené vstupu kontrolórov do subjektu, tak vlastne žiadnou násilnou formou sa nič nerobilo, ale zostalo to zase na Národnej rade, či prijme také ustanovenie, ktoré umožní vstup do tohto subjektu alebo nie. Čiže nie sú to nejaké mocenské alebo silové snahy do tohto subjektu vniknúť. Otázka nebankových subjektov. Tá je úplne mimo nás. My nesmieme ani nemôžeme teda vstupovať do subjektov, ktoré majú charakter privátny, teda sú súkromné, okrem tých, kde účasť má štát. Aj to je zasa len od novely ústavy, teda prakticky od roku 2002. Týka sa to, vravím, len práv akcionárov v tých akciových spoločnostiach, kde podiel má štát vyšší ako 34 %. Čiže nemôžeme vstupovať do iných inštitúcií. Pokiaľ ide o to podanie Rómskej iniciatívy, áno, dostali sme ho. Je to riadne zaevidované. Posudzuje sa možnosť, ako túto otázku prekontrolovať v rámci nášho už pripraveného zamerania. No takto, aj pán poslanec Muňko vo svojom vystúpení vychádza zo svojich poznatkov a z toho, ako si prečítal tú správu. Názorom, samozrejme, nikto nemôže brániť. Je to každého vec. Ale vzhľadom na to, že považujem tieto názory čisto za osobné, subjektívne, navrhujem, aby sme sa stretli, to je jedno, kde sa dohodneme, a jednotlivé tieto prípady rozobrali, lebo skutočne sú to nepravdy alebo veci, ktoré zavádzajú a nevystihujú skutočnosť, aká je. To znamená, navrhujem vykonzultovanie si týchto otázok. Pán poslanec Vážny, my využívame tie kompetencie. Čiže aj spolu môžeme rozobrať, čo môžeme, čo nemôžeme. Potom vlastne si vytvoríte aj obraz, kde môže Národná rada zasiahnuť alebo dosiahnuť zmenu. Je otázka, podľa súčasného znenia ústavy nemôžeme mať takú zodpovednosť alebo také kompetencie, o ktorých hovoríte, že by mali byť aj v návrhu uznesenia, pretože tam by muselo dôjsť k zmene ústavy. Môžeme aj o tom hovoriť, ale je to otázka potom už, že sa to vymyká aj štandardom Európskej únie. Prakticky my sme určitý obraz  Európskeho účtovného dvora, ktorý je vlastne finančným kontrolným orgánom Európskej únie. Takže aj toto môžeme prerokovať. Však nedávno ste ma oslovili v podobnej veci, dal som vám podklady na to, je to právom každého poslanca. Nám nezáleží na tom, o akú politickú príslušnosť ide, ale práveže vítame iniciatívy alebo otázky poslancov a nebol to ani jeden, ani traja, ani piati, ktorí mali záujem o niektoré veci. Vysvetlili sa alebo stali sa predmetom našich kontrol. Takisto po novele zákona je možné, že pokiaľ Národná rada uznesením sa uznesie, môže nám uložiť vykonanie kontroly. Čiže aj takéto sú možnosti. Ale skutočne vidím veľký priestor na to, na osobné rokovania počas celého roka, nielen pri predkladaní správy. Správa, to je len súbor, súhrn myšlienok tých spracovateľov. Nemôže vystihovať to, čo si možno predstavuje niekto iný. Nedá sa ani stanoviť osnova. Ale rozhodujúce, si myslím, je to, že ak vás zaujali niektoré state, javia sa vám negatívne alebo aj pozitívne, môžeme o nich hovoriť, si ich vysvetliť a hľadať východiská. Ďakujem. P. Rusko, podpredseda NR SR: Prosím pána spoločného spravodajcu o záverečné slovo.