Bihariová, Irena, poslankyňa NR SR (2024-01-09):
Však to nemyslíte vážne? To si riešte s vyšetrovateľmi, alebo, ja neviem, s páchateľom. Veď o toto presne ide, hej, že toto sa naozaj dialo v praxi a my sa máme hanbiť to prečítať, čo sa dialo v praxi a čo znovu vystavujete tú právnu aplikačnú prax a ľudí, ktorí sú toho obeťami? Akože... Že to je... (Výkriky z pléna, potlesk.) Viete čo, tvárme sa, že to tu nebolo. A toto je ten, presne toto je ten problém. Viete, v čom je ten problém? Že toto sa dialo a ja som bola pri tom a ja som spoluautorka tej novely presne kvôli týmto prípadom, ktoré sa tu od roku 2009 diali celý čas. Toto nie sú pikošky, áno, toto nie sú že nejaké bonbóniky, omyly aplikačnej praxe. Toto je rutina. Toto je akože normálny štandard práce, ktorá sa uplatňovala voči osobám inej národnosti, iného vierovyznania, inej farby pleti. Ja sa normálne až musím opýtať, prepáčte mi to, lebo som teraz fakt, že nahnevaná, koľko ľudských životov, Rómov, gejov, cudzincov musí zaplatiť za to, aby ste vy pomohli jednému svojmu človeku? Kam ide? (Potlesk.) Majú tieto menšiny vôbec nejaké práva? Alebo teda stačí, že boli pár mesiacov vo väzbe vaši ľudia, a my kvôli tomu trpíme porušovanie práv nevinných ľudí? Ja som videla množstvo, naozaj veľké množstvo ľudí za tie roky, ktoré som, 15 rokov som v tej agende pôsobila, ľudí, ktorých práva nikdy neboli vyšetrené, a dokonca sa častokrát otáčala vec tak, že oni boli vyšetrovaní ako podozriví. V rámci sekundárnej viktimizácie obete, ktoré nemali peniaze na advokátov, sa skrátka na konci museli preukazovať, že to napadnutie, ktoré sa im stalo, sa proste akože si ho nezavinili, či náhodou nemajú niekde dlh. Celý čas na to každý kašlal. Tá vláda, ktorú sme tu mali, ani jedného prípadu sa nezastala. Ani v jednom prípade nehovorila o porušovaní ľudských práv, nehovorila o žiadnej naliehavosti. Dnes tu máme pár chlapcov vo väzbe a máme pocit, že prišlo akože k intergalaktickej skrivodlivosti, ktorú musíme týmto vyriešiť. Nebláznime, preboha živého! A viete, prečo sa to nevyšetrovalo? Viete, prečo tie prípady nemali žiadnu, sa nedočkali spravodlivosti? Znovu vám prečítam. Nepodarilo sa preukázať, že by osoba nejakým spôsobom inklinovala k extrémizmu, jeho výzor tomu nenasvedčoval. Druhý, zdôvodnenie. S preukazom... s poukazom na samotnú osobu obvineného je potrebné uviesť, že je študentom strednej odbornej školy technickej a je hodnotený ako tichý, utiahnutý chlapec. Nemá zápisy v triednej, v triednej knihe. Normálne že grotesky. Ďalej tu máme osobu, u ktorej teda našli odznak na ľavom ramene, s totenkopf, opasok s prackou SS, ryskou, orlicou zo znaku nacistického Nemecka a s nápisom Meine Ehre heißt Treue, a teda vyšetrovanie sa skončilo tým, že podozrivý preukázal, že je zberateľom historického materiálu. Nepodarilo sa preukázať, že by nejakým spôsobom inklinoval k extrémizmu, jeho výzor tomu nenasvedčoval. Toto je porušovanie ľudských práv. A z tohto dôvodu som teda ja aj skupina odborníkov vypracovali, lebo toto sa naozaj ťahá od roku 2009, obrovskú proste banku takýchto prípadov, kde sme argumentovali práve tým, že to už nesmie ostať na úrovni krajov, lebo my naozaj nemôžme, prepáčte, aby extrémizmus, terorizmus budú vyšetrovať v Hlohovci? Alebo ja neviem, ako si to predstavujete, v Bánovciach? Veď to sú naozaj zložité trestné činy. A a proste dôvodili sme teda tým, že to musí, musí prejsť na špecializovanú sústavu. A tak sa aj stalo, hej, že pani ministerka bývalá spravodlivosti Lucia Žitňanská vtedy si proste že naozaj dala záležať na tom, aby vnikla do tej problematiky, ktorá dovtedy vôbec nebola reflektovaná a nikto si nevšímal, čo sa deje tam dole na tých okresoch a krajoch, aké ľudské práva sú v skutočnosti porušené, a prišla teda s novelou, ktorou sa táto agenda odovzdala špecializovanej, špecializovanej sústave justičných orgánov. A my sa dnes tvárime, že prichádza k porušovaniu ľudských práv, preto im to tam ideme odniesť. No my sme ich odniesli preto z krajov, lebo tam boli porušované ľudské práva. A toto teda, ako som povedala, neboli anomálie. To bol, to bol štandard. A mne stále vyvstáva tá otázka, že koľko vlastne musí zomrieť, alebo byť zbitých, alebo vôbec prehliadaných ujm na ľudských právach v prípade, ak ide o osoby, ktoré, ja neviem, v autobuse hovorili iným jazykom, ktoré inak vyzerali, ktoré mali iný účes, len preto, lebo vošli do podniku, držiac sa za ruky s osobou rovnakého pohlavia, len preto, lebo mali rómske priezvisko, hej. Tak tých ľudské práva sme nepotrebovali chrániť. Koľko ich musí proste zniesť a akú ujmu musia utrpieť, aby bola dostatočným dôvodom na to, aby sa tento status tak, ako bol proste novelou v roku 2016 vytvorený, zachoval, a brali sme ich ľudské práva minimálne rovnako tak ako tých, za ktorých dneska bojujeme tým, čo tu predkladáme a o ktorých ľudské práva bojujeme, hovoriac teda, že musíme prísť s celou touto teda estrapádou, previesť ju v skrátenom legislatívnom konaní, aby sme odvrátili porušovanie ľudských práv. No nie. My to, čo robíme v skutočnosti, nalejme si čistého vína, je to, že odvraciame fiktívne porušenie ľudských práv na to, aby sme mohli reálne porušovať ľudské práva. Ďakujem. (Potlesk.)