P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-09-17):
M. Abelovský, poslanec: Pán predseda, pán minister, kolegyne, kolegovia, domnievam sa, že hlavným cieľom návrhu zákona o advokácii je harmonizácia slovenského práva s právom Európskej únie a implementácia eurolegislatívy v oblasti poskytovania právnych služieb advokátmi. Táto úloha vyplýva z asociačnej dohody, ktorou sa Slovenská republika zaviazala zabezpečiť kompatibilitu svojich právnych noriem s predpismi komunitárneho práva. K výrazným črtám návrhu zákona patrí aj komplexnejšia a presnejšia úprava práv a povinností advokátov vo vzťahu ku klientom a komore, ktorej sú členmi. Snaha predkladateľa návrhu zákona je prispieť k účinnému zabezpečeniu ústavných práv fyzických a právnických osôb na súdnu a právnu ochranu o. i. zlepšením prístupu k objektívnemu právu. S tým súvisí aj skvalitnenie pôsobenia Slovenskej advokátskej komory a jej orgánov pri napĺňaní ústavných práv na právnu ochranu, napr. zdokonalenie činnosti revíznej komisie, disciplinárne konanie a podobne. Napriek uvedeným pozitívam je v predkladanom návrhu niekoľko vecných problémov, na ktoré by som rád upozornil. Návrh definície bezúhonnosti je podľa môjho názoru príliš široký. Vôbec neberie do úvahy doterajší spôsob života žiadateľa, je zameraný výlučne na odpis z registra trestov. Na druhej strane však za bezúhonného môže byť považovaný aj žiadateľ, ktorý síce nebol potrestaný súdom, ale nedodržiava pravidlá správania, zásady spolužitia, morálky a morálne princípy. Pri posudzovaní bezúhonnosti však nesmú byť žiadne pochybnosti, že žiadateľ nie je schopný dodržať aspoň minimálne etické princípy kladené na výkon advokácie. Navrhujem preto zúžiť definíciu bezúhonnosti. Ani v prípade zúženia definície bezúhonnosti nepôjde o svojvoľné rozhodovanie komory, pretože v konečnom dôsledku o bezúhonnosti každého žiadateľa vždy rozhodne nezávislý súd. Kolegyne, kolegovia, nakoniec je vám známe, že sme sa podieľali na schvaľovaní dvoch predpisov, ktoré súvisia s návrhom zákona o advokácii, a to bol zákon o Notárskej komore a notároch a zákony o exekútoroch a exekučnej činnosti. Tu boli schválené ustanovenia, ktoré sú viac-menej veľmi podobné tomu, čo je vymedzené v návrhu zákona o advokácii, pokiaľ sa týka bezúhonnosti. Myslím si však, že je rozdiel medzi členstvom v Notárskej komore a členstvom v Exekútorskej komore z hľadiska bezúhonnosti najmä v tom, že na členov týchto komôr sa prenášajú určité funkcie štátu, u notára vtedy, keď sa stáva z poverenia súdu súdnym komisárom, a exekútora na základe poverenia súdom súdnym exekútorom. Takže medzi advokátov a tieto dve stavovské povolania, myslím, nie je možné dať znamienko rovnosti. Ďalej by som chcel zdôrazniť retroaktívne pôsobenie návrhu zákona, pretože berie advokátom, ktorí v čase podania žiadosti o zápis do zoznamu advokátov splnili všetky podmienky stanovené vtedy platným zákonom, možnosť vykonávať advokáciu, keď stanovuje, že komora v lehote 6 mesiacov vyčiarkne zo zoznamu tých, ktorí nespĺňajú podmienku bezúhonnosti stanovenú predloženým návrhom. Návrh odmieta jeden zo základných princípov trestného práva, podľa ktorého sa na páchateľa po zahladení hľadí, akoby odsúdený nebol. Podľa predkladateľa ide o nepravú v našom právnom poriadku prípustnú retroaktivitu. Aj keby toto tvrdenie bolo pravdivé, platí zásada vyslovená v rozhodnutí Ústavného súdu Slovenskej republiky, podľa ktorej ten, kto konal, resp. postupoval na základe dôvery v platný a účinný právny predpis, nemôže byť o svojej dôvere k nemu sklamaný spätným pôsobením právneho predpisu alebo niektorého jeho ustanovenia. Retroaktívnym pôsobením návrhu došlo zároveň k protiústavnému odobratiu majetku advokátov, ktorí nespĺňajú zmenené podmienky. Takéto stanovisko podporuje rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva vo veci van Marle proti Holandsku, podľa ktorého je vybudovaná klientela tak významným aktívom, že ju možno považovať za majetok. Aj v zmysle nálezu Ústavného súdu Slovenskej republiky PL. ÚS 37/99 je navrhnutá právna úprava v rozpore s čl. 20 ods. 1, teda právom vlastniť majetok v spojení s čl. 20 ods. 4 Ústavy Slovenskej republiky a čl. 1 Dodatkového protokolu k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, pretože podriaďuje nadobudnuté práva na vykonanie advokátskeho povolania, vychádzajúc z toho, že oprávnenie na výkon  povolania advokáta spadá pod majetok, novým podmienkam, pričom dôsledkom ich nesplnenia je strata oprávnenia na výkon tohto povolania, čím dostatočne neschráni nadobudnuté vlastnícke právo. V novele zákona o súdoch a sudcoch neexistuje takéto retroaktívne ustanovenie. Navrhnutou úpravou sa vytvára nerovnosť medzi právnickými povolaniami a zároveň sa od povolaní, ktoré zastupujú občanov, vyžaduje vyšší štandard ako u sudcov, ktorí zastupujú štát. Pre tento evidentný rozpor s Ústavou Slovenskej republiky a medzinárodnými zmluvami, zaručenými právami, je potrebné, a budem sa o to usilovať v druhom čítaní, vypustiť z navrhnutej novely ustanovenie § 84. Predkladateľ navrhuje zjednotiť dve právnické povolania, advokátov a komerčných právnikov. Komerční právnici transformujúci sa za advokátov získavajú nielen status advokáta, čo predstavuje historickú konštantu, ale aj širší priestor na výkon povolania najmä tým, že získajú oprávnenie poskytovať právne služby tiež v oblasti trestného práva. Budúci zákon garantuje obom povolaniam korektnú možnosť na primerané zastúpenie stavovských orgánov, ktoré sa budú na základe zákona kreovať. Podobný princíp platí aj o majetku komôr. Majetok Komory komerčných právnikov bude spolu s majetkom  Slovenskej advokátskej komory rovnako slúžiť všetkým členom, t. j. advokátom aj komerčným právnikom. Nejde teda o žiadnu likvidáciu, ako sa to niekedy nekvalifikovane a zavádzajúco posúva do vedomia verejnosti, ale o transformáciu. Proti transformácii sa občas namieta, že v prípade komerčných právnikov ide o profesiu s osobitnou špecializáciou. Nie je to pravda. Skutočnosť je taká, že komerční právnici v porovnaní s advokátmi nemajú nijaké osobitné vzdelanie ani odbornú prípravu. Neabsolvovali iné právnické školy ani vzdelávacie inštitúty a všetci sú absolventi právnických fakúlt doma alebo v zahraničí. Právne služby poskytujú v rovnakých oblastiach práv ako advokáti, s výnimkou trestného práva. O nejakej profesijnej špecializácii nemožno tu hovoriť. Bežná je pracovná špecializácia na niektoré odvetvie práva, čo platí rovnako pre komerčných právnikov aj pre advokátov. Treba uviesť, že Obchodný zákonník, živnostenský zákon, zákony o privatizácii, zákony o reštitúciách boli prijaté po roku 1990. Oboznamovali sa s nimi rovnako advokáti, ako aj  komerční právnici. Pre obidve profesie to boli nové spoločenské vzťahy a normatívne riešenie, nezáležalo len na vôli jednotlivca, ktorej právnej oblasti sa venoval viac a na ktorú pri poskytovaní právnej služby sa prevažne zameriaval. Z historického pohľadu možno konštatovať, že od 19. storočia existovali profesijné organizácie len advokátov. Pôsobili ako súčasť justičného systému autonómne a nezávisle ako slobodné povolanie a osvedčili sa. Je žiaduce tieto pozitívne skúsenosti vo vývoji advokácie nadviazať. Ďakujem.