D. Lipšic, poslanec: (2010-02-04):
Vyjadrím sa vlastne k dvom veciam v mojom vystúpení. Vyjadrím sa k otázke, z akého dôvodu sa tento návrh dostáva do parlamentu až teraz ako vládny návrh, a potom sa vyjadrím aj k obsahu tohto návrhu, či novely ústavy alebo aj samotného zákona a prečo ho považujem za dôležitý, aj keď predpokladám, že ten návrh, aby bol jednak ústavne nepriestrelný, ale aby bol aj prísny a vykonateľný, bude musieť doznať nejakých zmien v druhom čítaní. Najskôr ten dôvod, pre ktorý sa tento návrh dostal sem dnes. Ja si myslím, pán premiér, že vy ste prerokovanie a schválenie tohto návrhu v parlamente blokovali tri a pol roka. Poviem taký príbeh a nech si z toho urobí každý názor akoby sám. V roku 2005 prijal parlament, ako ste spomínali, zákon o preukazovaní pôvodu majetku. Prijal ho nakoniec ako konsenzus koalície a opozície. Ústavný súd okamžite po jeho prijatí pozastavil jeho účinnosť. Tento zákon nikdy nebol realizovaný. V čase, keď prebiehalo konanie na Ústavnom súde, ste dostali koniec koncov ako navrhovateľ zákona ponuku za parlament tento zákon na Ústavnom súde obhajovať od vtedajšieho predsedu Hrušovského. Túto ponuku ste odmietli. Nakoniec som tento zákon zastupoval na Ústavnom súde ja a tento zákon Ústavný súd nakoniec v roku 2008 zrušil. Hovorím skôr faktické veci, nehovorím o svojom názore. V roku 2008, keď Ústavný súd tento návrh zrušil, bola iniciatíva prelomiť nález Ústavného súdu ústavným zákonom. To bola úplne legitímna iniciatíva, dokonca vy v minulosti sám ste mali v pláne, aj ste to verejne deklarovali, prijať tento zákon formou ústavného zákona, najmä vtedy, keď sa ukázalo, že aj pôvodný zákon bol prijatý ústavnou väčšinou. Tento návrh zákona teda mal šancu byť v parlamente schválený a parlament, tento parlament aj za účasti vašich hlasov, teda bývalý parlament, ale za účasti hlasov poslancov Smeru prelomil nález Ústavného súdu ústavným zákonom. A to bol ústavný zákon, ktorý zriadil odvolací výbor pre rozhodovanie NBÚ. Vy ste sa obrátili na predsedníčku Ústavného súdu v pomerne neštandardnom type korešpondencie, kde ste sa jej opýtali, či môže parlament prijať ústavný zákon, ktorý je obsahovo totožný so zákonom, ktorý zrušil Ústavný súd. Neviem o tom, že by predsedníčka Ústavného súdu mala kompetenciu sa vyjadrovať k návrhom ústavných zákonov. Ja rešpektujem Ústavný súd, aj jeho predsedu pri výkone jeho kompetencií. Ale pri všetkej úcte, názor predsedu Ústavného súdu o návrhu ústavného zákona je rovnako relevantný ako názor ktoréhokoľvek občana tohto štátu. Nič viac a nič menej. Predsedníčka Ústavného súdu v tejto bizarnej komunikácii pokračovala a odpovedala vám. Urobila tak napriek tomu, že v samotnom konaní o tomto zákone na Ústavnom súde, keď som ako zástupca odporcu navrhol Ústavnému súdu, aby sa v rámci dikta vyjadril Ústavný súd k tomu, aká úprava by ešte rešpektovala ústavné mantinely, Ústavný súd to zamietol. A môžem citovať z odôvodnenia Ústavného súdu v tejto veci: „Nie je právomocou Ústavného súdu vyslovovať sa k otázke, akú podobu by mala mať ústavne konformná úprava problematiky, ktorá je predmetom napadnutého zákona, ako navrhol na ústnom pojednávaní zástupca Národnej rady poslanec Daniel Lipšic.“ Čiže Ústavný súd v odôvodnení povedal, že to nie je v kompetencii sa vyjadrovať, ani v rámci dikta, aká potenciálne by mohla byť právna úprava, napriek tomu pani predsedníčka sa vyjadrovala k návrhu ústavného zákona. To považujem za veľmi neštandardné konanie, ktorého, nech si urobí záver každý, či bolo cieľom zmariť prijatie ústavného zákona v parlamente. Ešte raz hovorím, aj vy ste boli v minulosti zástancom prijatia ústavného zákona. Čo sa dialo ďalej? Ďalej sa dialo to, že ste poverili ministerstvo spravodlivosti v gescii HZDS pripraviť nový návrh zákona. V gescii strany, ktorá od samotného začiatku bola jedným z najväčších oponentov prijatia prísneho zákona o preukazovaní pôvodu majetku. Čo sa dalo očakávať? Ministerstvo spravodlivosti, samozrejme, pracovalo, ale nie na návrhu zákona, ale na legislatívnom zámere, ktorý podľa vašich slov bol absolútne nefunkčný, neefektívny a bol zmietnutý zo stola. Len plynul čas a nič sa nedialo. Následne, začiatkom januára, keď som ohlásil tlačovú konferenciu, kde som chcel médiá informovať a dať im aj návrh novely ústavy a zákona, ste ohlásili o dve hodiny tlačovú konferenciu vy, kde ste informovali o svojej iniciatíve. Toto sú fakty. Nech si urobí každý názor sám, či svedčia o úprimnej snahe zákon prijať, trvalej a úprimnej snahe zákon prijať alebo skôr o tom, že tento zákon prichádza do parlamentu v tomto okamihu až preto, že máme do volieb 4 mesiace. Je to vec na posúdenie našich voličov a našich občanov. Toľko k vášmu úmyslu, nech si urobia názor ľudia. Teraz k samotnému návrhu novely ústavy a zákona a prečo ho považujem za dobrý a prečo ho podporím, a prečo si myslím, že rozhodnutie Ústavného súdu bolo v tejto veci chybné a budem v tomto trošku citovať Ústavný súd. Súhlasím s tým, že ak má byť ten návrh zákona účinný, tak musí ísť aj do minulosti po prvé a po druhé musí prenášať časť dôkazného bremena na odporcu, čo koniec koncov nie je žiadna neštandardná právna situácia. Už včera som hovoril o tom, že takúto situáciu mnohé naše právne predpisy stanovujú aj dnes napríklad v oblasti pracovného práva, kde tiež odporca musí znášať dôkazné bremeno. Inak ešte na záver k tej prvej téme. Vaši poslanci včera odmietli návrh novely ústavy a návrh zákona o opatreniach proti nelegálnym príjmom. Mnohí boli proti tomu, napriek vašej deklarovanej snahe dohodnúť sa a získať na vašu stranu opozíciu. To je tiež krok, ktorý môže navodzovať alebo smerovať, či ide o úprimný úmysel alebo skôr o marketingové gesto. Ale späť teda k tým dvom ťažiskovým záverom, teda k bodom toho návrhu zákona. Samotný Ústavný súd vo svojom rozhodnutí citoval z judikatúry Štrasburského súdu, ktorá umožňuje, aby dokonca aj v trestnom konaní boli aplikované skutkové alebo právne prezumpcie, ktoré však musia byť vyvrátiteľné. V skutočnosti tento návrh zákona nezavádza nič iné, iba vyvrátiteľnú prezumpciu, ktorú môže odporca vyvrátiť tým, že poskytne dôkazy o legálnosti svojho príjmu. Nechcem citovať rozhodnutia Štrasburského súdu. Spomeniem len ich názvy, či to bol prípad Philips proti Veľkej Británii alebo prípad Salibi proti Francúzsku. Čiže Štrasburský súd povedal, že skutkové a právne prezumpcie, pokiaľ sú vyvrátiteľné, sú súladné s čl. 6 dohovoru, ktorý zakotvuje právo na spravodlivé súdne konanie. Vo vzťahu akoby k spätnej účinnosti Ústavný súd povedal, že toto je absolútne neakceptovateľné a dokonca ani podoba zákona, ktorá by stanovovala nejakú konkrétnu hranicu, napríklad rok 1990, po ktorú by zákon išiel, by nebola v súlade s ústavou. Čiže tam nemalo zmysel žiadnu hranicu určovať, lebo aj tá by bola podľa väčšiny pléna protiústavná. Čo je však inšpirujúce v tejto súvislosti na rozhodnutí Ústavného súdu a hádam najinšpirujúcejšie, je odlišné stanovisko sudcu Orosza, z ktorého budem teraz citovať, pretože ten sa vydal cestou v rámci dikta, kde zdôvodňoval, aká úprava by podľa jeho názoru mohla byť kompatibilná s ústavou. Vo vzťahu k retroaktivite sudca Orosz napísal: „Vo vzťahu k napadnutej právnej úprave sa žiada poukázať na skutočnosť, že všeobecná povinnosť nadobúdať majetok len legálnym spôsobom a preukazovať to rôznymi formami, napríklad daňové priznanie, bola a je súčasťou právneho poriadku každého štátu, vrátane Slovenskej republiky, pričom jej porušenie je sankcionovateľné, t. j.  nelegálne nadobudnutý majetok právny poriadok v zásade nikdy a nikde nechráni. Vychádzajúc aj z uvedeného ide v danom prípade podľa môjho názoru o nepravú retroaktivitu, čo umocňuje aj skutočnosť, že napadnutý zákon do právnych vzťahov, ktoré vznikli pred nadobudnutím jeho účinnosti, priamo nevstupuje, t. j. neruší ich, ani ich nemení. Nad rámec ústavnej argumentácie sa žiada brať na zreteľ, že ak by podľa napadnutého zákona neboli dotknuté osoby povinné preukazovať legálnosť nadobúdania majetku aj v minulosti, tak by nebolo možné naplniť jeho účel, keďže dotknuté osoby by v prípade pochybnosti o legálnosti nadobudnutia svojho majetku mali k dispozícii jednoduchú možnosť vyviniť sa odkazom na jeho nadobudnutie v období pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona.“ Aj to je dôvod, pre ktorý žiadna hranica v tom zákone by nemala byť a je fajn, že tam nie je, lebo taký zákon by bol okamžite ľahko obíditeľný. V tejto súvislosti ale chcem poukázať aj na to, že považujem vstup do čl. 20 ods. 1 za zbytočný. My tým vlastne priznávame, že doteraz ústava chránila aj majetok získaný z nelegálnych príjmov. Pričom sudca Orosz má pravdu, že naša ústava nikdy taký majetok nechránila, a preto sa mi zdá, že je rozumnejšie novelizovať len čl. 20 ods. 5 ústavy, pretože nikdy naša ústava majetok získaný z nelegálnych príjmov nechránila. Sudca Orosz následne formuluje svoje názory ako precizovať ustanovenia zákona, aby spĺňali znaky právnej istoty vyžadované našou ústavou. Ešte sa vyjadril sudca Orosz k otázke prenosu dôkazného bremena. „Aj keď argumentácia vlády ma nesporné racionálne jadro, zostáva faktom, že v zmysle dikcie poslednej vety § 9 napadnutý zákon aspoň čiastočne presúva dôkazné bremeno na dotknuté osoby a vyvoláva tak neľahkú ústavnú otázku, či je takáto konštrukcia rozdelenia dôkazného bremena akceptovateľná v demokratickom a právnom štáte aj v kontexte s tým, že ide o novú povinnosť dotknutých osôb, zavedenú až týmto zákonom a vzťahujúcu sa aj na majetok nadobudnutý pred jeho účinnosťou.“ Na záver sudca Orosz napísal: „Na rozdiel od väčšiny pléna Ústavného súdu si ale myslím, že ide o nedostatky, ktoré sú pri väčšej dôslednosti zákonodarcu odstrániteľné. Ide o to, aby procesné mechanizmy zákona boli založené na transparentnom a podrobne upravenom postupe príslušných orgánov verejnej moci, ktorý by zabezpečil, aby predmetom sankcie prepadnutia majetku podliehal len majetok, ktorý bez akýchkoľvek pochybností dotknutá osoba nemohla nadobudnúť z legálnych príjmov.“ Keďže ťažiskovým prvkom tejto úpravy aj podľa vášho názoru je prenos dôkazného bremena, tak si myslím, že je dôležité, aby sa táto skutočnosť objavila v čl. 20 ods. 5. Preto si myslím, že v druhom čítaní bude potrebné precizovať odsek 5 tak, aby umožňoval prenos dôkazného bremena na osobu, ktorá by mala svoje príjmy preukazovať. V opačnom prípade riskujeme, že Ústavný súd opäť pozastaví účinnosť zákona a následne ho zruší a tento zákon znovu by nebol ani v jednom prípade aplikovaný. Úplne na záver, lebo možno ešte vystúpim potom k samotnému návrhu zákona stručne, čo je ďalší bod rokovania. Bol by som rád, keby ste, pán premiér, ešte vystúpili v rozprave, chcel by som ešte reagovať na vás, či by pripomienky, ktoré by precizovali ústavný text, boli prijateľné v druhom čítaní. Ich text, samozrejme, je vecou rokovania a ich jediným zmyslom je, aby následný zákon, o ktorom budeme rokovať, bol ústavne nespochybniteľný. Čiže precizujme tie ustanovenia tak, aby Ústavný súd nemal šancu pozastaviť účinnosť alebo zrušiť návrh zákona. Vrátim sa do úvodu. Napriek tomu, že výrazne pochybujem o úprimnom úmysle vládnej koalície takýto zákon prijať, za tento zákon aj novelu ústavy budem hlasovať. Tento zákon totiž nie je ani o vás, ani o mne, ale o tom, že by mohli aj vďaka tomuto zákonu mať slušní ľudia znovu o niečo navrch. Ďakujem vám pekne. (Potlesk.)