M. Záhumenský, poslanec: (2007-06-22):
Návrh skupiny poslancov Národnej rady na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 543/2002 Z. z. o ochrane prírody a krajiny a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov vrátane pozmeňujúcich návrhov uplatnených poslancami v druhom čítaní sa zaoberá nasledovnými okruhmi problémov: definícia voľne žijúceho živočícha, definícia pojmu rušenia alebo vyrušovanie, prvý stupeň ochrany, zonácia, vyhlasovanie chránených území ako skrátenie doby na vyhlasovanie chránených území a rušenie chránených území a otázky horskej služby. Vo svojom vystúpení si dovolím vyjadriť sa k jednotlivým tematickým okruhom. Zákon o ochrane krajiny a prírody považuje za voľne žijúceho živočícha aj živočícha, ktorý je v držaní, v zajatí alebo v ľudskej opatere a pochádza z umelého chovu alebo odchovu. Je jednoznačné, že živočícha vychovaného v intenzívnej ľudskej opatere, v umelom chove alebo odchove nemožno považovať za voľne žijúceho. Z uvedeného dôvodu sa spresňuje definícia voľne žijúceho živočícha, pričom za takého sa v zmysle návrhu bude považovať aj ten živočích, ktorý pochádza z intenzívnej ľudskej opatery, avšak bol vypustený do prírody s cieľom obnovy alebo záchrany druhu. Ak hovoríme o problematike rušenia či už rastlinných, alebo živočíšnych druhov, treba jednoznačne vychádzať zo smernice Rady č. 92/43 EHS z 21. mája 1979 o ochrane biotopov, voľne žijúcich živočíchov a voľne rastúcich rastlín, ktorá je vo všeobecnosti nazývaná ako smernica o biotopoch. Práve táto smernica v čl. 6 hovorí, že členské štáty prijmú primerané kroky, aby sa v osobitných územiach ochrany, na Slovensku sú to územia európskeho významu, vyhli zhoršovaniu stavu prírodných biotopov a biotopov druhov, ako aj rušeniu druhov, pre ktoré boli územia vyhlásené, pokiaľ by takéto rušenie mohlo byť významné z hľadiska cieľov tejto smernice. Pri tejto príležitosti by som chcel upozorniť, že smernica v čl. 6 nerozlišuje medzi živočíšnymi druhmi a rastlinnými druhmi, takže termín vyrušovanie sa vzťahuje na oboje. Ak sa pozrieme na čl. 12 smernice o biotopoch, tam sa jednoznačne deklaruje, že členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na vytvorenie systému prísnej ochrany pre živočíšne druhy vedené v prílohe 4 a o ich prirodzenom areáli a zakážu úmyselné rušenie týchto druhov najmä počas rozmnožovania, výchovy mláďat, zimného spánku a migrácie. Z uvedeného ustanovenia smernice o biotopoch vyplýva, že v chránených územiach za rušenie sa považuje len taká činnosť, ktorá ich priaznivý stav zhoršuje, teda aktivity, ktoré mnohí dogmaticky označujú za rušenie, ktoré neovplyvňujú priaznivý stav druhov a biotopov, nie je možné považovať za rušenie. Ak si zoberieme do úvahy sústavu území NATURA 2000, treba si povedať, že táto nie je sústavou prísnych rezervácií. Preto smernica o biotopoch určite nezakazuje akékoľvek, ak chcete počuť proklamovaný výraz rušenie druhov bez ohľadu na jeho parametre. Každá činnosť, ak je väčšina manažmentových opatrení v prospech ochrany prírody, nevyhnutne vyvolá určitý vedľajší neúmyselný efekt vyrušovania, napríklad kosenie, mulčovanie, odstraňovanie náletu nepôvodných rastlín, výskum a monitoring druhov, krúžkovanie vtákov a umiestňovanie kamier a podobne. Jednoznačne treba povedať, že parametrami vyrušovania sú jeho intenzita, doba trvania a frekvencia opakovaní, ako aj zasiahnutá plocha. Všetky plány, projekty sa posudzujú za celé územie európskeho významu, takže je dôležité, aká časť územia bude zasiahnutá v jeho okamihu a či živočíchy nájdu, majú kde dočasne ustúpiť. Článok 12 smernice platí aj mimo chránených území, aj vo voľnej krajine, takže v prípade jeho prísneho výkladu, ako je snaha niektorých skupín o jeho uplatňovanie, by bol všade, kde sa vyskytujú predmetné druhy zakázaný akýkoľvek pohyb ľudí či hospodárenie. Navrhovaná právna úprava pojmu rušenie alebo vyrušovanie jednoznačne rešpektuje ustanovenia smernice biotopov a jednoznačne stanovuje, že pod ním chápe také konanie, ktoré svojím rozsahom a intenzitou spôsobí trvalé alebo dlhodobé zníženie populácie chráneného druhu napríklad v typickej lokalite alebo trvalé, alebo dlhodobé zmenšovanie areálu chráneného druhu. Navrhovanou zmenou § 12 nedochádza k zrušeniu prvého stupňa ochrany, ako to niektorí prezentujú, len sa menia podmienky jeho uplatňovania tak, že sa navrhuje, aby v tomto území platili podmienky v druhej časti zákona o ochrane prírody a krajiny, t. j. podmienky všeobecnej ochrany prírody a krajiny podľa § 3 až § 10. Takéto riešenie vytvára dostatočné podmienky o ochrane prírody a krajiny. Keďže podľa § 3 ods. 1 je každý povinný chrániť prírodu a krajinu pred jej poškodzovaním a ničením a zároveň prostredníctvom ustanovenia § 3 ods. 2 a je dostatočnou ochranou významných krajinných prvkov, pretože tieto možno užívať len takým spôsobom, aby nebol narušený jeho stav a nedošlo k ohrozeniu alebo k oslabeniu ekologicko-stabilizačnej funkcie, pričom za významný krajinný prvok sa považuje najmä les, rašelinisko, brehový porast, jazero, mokraď, rieka, bralo, tiesňava, kamenné more, pieskový presyp, park, aleja, remíza a podobne. Podľa § 8 zákona o ochrane prírody pritom orgány ochrany prírody majú dostatočné kompetencie na obmedzenie alebo zakázanie akejkoľvek činnosti, ktorej následkom hrozí poškodenie alebo ničenie prírody a krajiny, alebo činnosť, ktorá takéto poškodzovanie alebo ničenie spôsobila a zároveň umožňuje odstrániť následky takejto škodlivej činnosti. Ďalšie byrokratické opatrenia preto nie sú potrebné. Zároveň sa týmto návrhom odstraňuje nesúlad s ostatnými všeobecne záväznými právnymi predpismi, napríklad zákon č. 139/2002 Z. z. o rybárstve v znení neskorších predpisov vyžaduje súhlas orgánov ochrany prírody na využívanie ostatnej vodnej plochy na podnikanie len v chránených územiach a iných ochranných pásmach. Avšak podľa § 12 písm. h) zákona o ochrane prírody a krajiny sa vyžaduje vždy a na celom území Slovenskej republiky alebo sa odstraňuje nadmerná byrokracia, keď napríklad na činnosť uvedenú v § 12 písm. a) zákona o ochrane prírody ide o činnosti, ktoré vyžadujú povolenie orgánu štátnej vodnej správy, ak nejde o správcu vodného toku, pričom zákon o vodách berie na zreteľ aj požiadavky ochrany prírody a krajiny. Preto vyžadovať na jednu činnosť viacero súhlasov od občanov alebo právnických osôb je zbytočnou byrokraciou, najmä pokiaľ orgánmi štátnej vodnej správy či orgánmi ochrany prírody sú tie isté orgány štátnej správy. To je ministerstvo životného prostredia, krajské a obvodné úrady životného prostredia, ktoré sú povinné vzájomnú vnútornú komunikáciu si vybaviť v rámci svojich organizačných štruktúr a nezaťahovať občanov zvyšovaním administratívnych požiadaviek a úkonov. Ďalšie činnosti, na ktorých výkon považujeme za potrebné udeľovanie predbežného súhlasu v súlade so zásadou predbežnej opatrnosti alebo pri ktorých to vyplýva zo smerníc Európskej únie sú presunuté do ustanovení o všeobecnej ochrane prírody a krajiny, platia teda naďalej na celom území Slovenskej republiky. Ide napríklad o udeľovanie súhlasov na zasahovanie do biotopov európskeho alebo národného významu, alebo na rozširovanie nepôvodných druhov rastlín a živočíchov mimo zastavaného územia obce. Na ostatné činnosti, ktoré nemajú významný vplyv na ochranu prírody, sa nevzťahuje uplatňovanie až od druhého stupňa ochrany. Samostatne by som chcel povedať pár slov k problematike zonácie, ktorej úpravu predkladám v rámci návrhu znenia § 30. Je pravdou, že zonácia bola riešená už v zákone č. 543, avšak pôvodná právna úprava riešila zonáciu veľmi zjednodušene, čo sa premietlo až do toho stavu, že do dnešného dňa tak často pertraktovaná zonácia TANAP-u nebola vládou Slovenskej republiky schválená vo forme nariadenia vlády. Bolo nevyhnutné, aby sa jednotlivé zóny A, B, C a D jednoznačne definovali. Cieľom návrhu novelizácie ustanovenia § 30 je vytvorenie takého systému zonácie, ktorá umožní vymedzovať zóny ako celistvé časti chráneného územia, ktoré sa vyšpecifikujú na základe prírodou ochrannej hodnoty územia, pôvodnosti ekosystémov, zohľadňujúc pritom mieru zásahu ľudskej činnosti. Z uvedeného vyplýva aj tá skutočnosť, že pri odlišovaní jednotlivých zón a zachovávaní princípu ich celistvosti sa v jednotlivých zónach jednoznačne budú nachádzať aj časti územia, ktoré svojimi charaktermi nebudú napĺňať podmienky priameho zaradenia do tej ktorej zóny, alebo budú výrazne presahovať charakteristiky zóny, napríklad maloplošné chránené územia s piatym stupňom ochrany v zóne C alebo v zóne D. V týchto prípadoch je potrebné zaviesť zodpovedajúci prístup k ochrane týchto území vedúcich k zachovaniu alebo k zlepšeniu priaznivého stavu týchto území. Práve z týchto dôvodov novelizačné ustanovenia umožňujú vytváranie podzón v rámci jednotlivých zón pri rešpektovaní ich celistvosti, ako aj špecifikácie opatrení aktívneho manažmentu ochrany prírody zodpovedajúceho stavu a druhu územia. Tento prístup len v prípade TANAP-u vytvára možnosti na rozšírenie bezzásahovej zóny A v celkovej výmere  9-tisíc hektárov väčšej, ako boli pôvodne navrhované zonácie spracované výlučne len v pôsobnosti správy TANAP-u bez zainteresovania vlastníkov a správcu majetku na tomto území. Podľa zákona o ochrane prírody a krajiny navrhované územia európskeho významu, ktoré schválila Európska komisia, vyhlási orgán ochrany prírody za chránené územie alebo zónu chráneného územia podľa tohto zákona najneskôr do 6 rokov od schválenia národného zoznamu Európskou komisiou. Avšak už schválením národného zoznamu a jeho ustanovením výnosom ministerstva životného prostredia sa tieto územia považujú za chránené územia podľa tohto zákona a platí na ňom stupeň ochrany uvedený v zozname. Ak zoberieme do úvahy skutočnosť, že národný zoznam, aby aj podmienky predbežnej ochrany nadobudli účinnosť 1. augusta 2004, v komisii tento návrh pre neustále pripomienky a podnety nebol do dnešného dňa schválený a Slovenská republika má ďalších 6 rokov na vyhlásenie takéhoto územia za chránené. Podmienky predbežnej ochrany budú trvať možno aj viac ako 10 rokov. Priam až neobmedzenú dobu, pretože tieto ustanovenia neriešia ani postup, ak si orgán ochrany prírody nesplní povinnosť na vyhlásenie chráneného územia, pričom  napriek tejto skutočnosti predbežná ochrana navrhovaného územia európskeho významu podľa ods. 7 až 9 ostáva zachovaná. Takýmto spôsobom sa vlastníci dostávali do nevýhodného postavenia a právnej neistoty, keď ani napriek neschváleniu územia za územie európskeho významu sa tieto naďalej chránili svojím národným zoznamom. Z uvedených dôvodov sa navrhuje, aby k vyhláseniu chráneného územia došlo do 2 rokov od schválenia národného zoznamu v komisii, najneskôr však do 4 rokov od účinnosti všeobecne záväzného predpisu, ktorým bol národný zoznam území európskeho významu ustanovený. Uvedeným návrhom sa Slovenská republika nedostáva ani do rozporu so smernicou Európskej únie, keďže územie v schválenom národnom zozname môže vyhlásiť za chránené aj bez súhlasu komisie. A v prípade neudelenia súhlasu komisie aj takto vyhlásené chránené územie môže zrušiť. Nebudú teda na dotknutom území platiť právne neisté podmienky predbežnej ochrany, ale bude zabezpečená riadna ochrana územia zahrnutého v národnom zozname chránených území. Obdobne sa navrhuje aj skrátenie doby na vyhlásenie chráneného územia a v zmysle § 50 ods. 6 zákona o ochrane prírody, keď dvojročná doba je dostatočná na vypracovanie a vyhlásenie chráneného územia všeobecne záväzným právnym predpisom, pretože jeho vyhláseniu predchádza oznámenie zámeru na vyhlásenie chráneného územia, ktorého podkladom sú projekty ochrany chránených území a chránených stromov. Orgán ochrany prírody teda v čase vyhlásenia zámeru musí jednoznačne poznať skutkový stav, dôvod a predmet ochrany a na vyhlásenie chráneného územia, resp. chráneného stromu, t. j. vydanie všeobecne záväzného právneho predpisu nie je potrebná 5-ročná lehota, počas ktorej majú platiť podmienky predbežnej ochrany a v záujme právnej istoty považujem za potrebné takéto prechodné ustanovenie skrátiť. Zákon o ochrane prírody a krajiny umožňuje zmeniť alebo zrušiť chránené územie alebo chránený strom, ak sa zistia nové skutočnosti, ktoré majú závažný vplyv na predmet ochrany alebo predmet ochrany zanikol. Avšak neustanovuje, z akého podnetu môže k zmene alebo k zrušeniu ochrany dôjsť a ani čas, za ktorý má k zrušeniu od zistenia uvedenej skutočnosti dôjsť. Pritom ponechanie ochrany osobitne chránenej časti prírody a krajiny v prípadoch, ak došlo k zániku predmetu ochrany alebo k zisteniu závažných skutočností o predmete ochrany má uplatňovaním zákazov a obmedzení významný vplyv na vlastnícke práva a nadväzne na to aj významné dopady na štátny rozpočet  z titulu náhrad za obmedzenie bežného ozdravovania podľa § 61 zákona. Navyše v súčasnosti orgány ochrany prírody často nereflektujú na zmenu prírodných pomerov, čím dochádza k umelému udržiavaniu zvýšenej právnej ochrany dotknutého územia. Z dôvodov obmedzenia týchto negatívnych dopadov je nevyhnuté stanovenie doby na zmenu alebo zrušenie ochrany od zistenia skutočnosti, ktoré sú dôvodom na takéto konanie. Zároveň sa posilňuje postavenie vlastníka, správcu alebo nájomcu dotknutého pozemku vo vzťahu k vyhlasovaciemu orgánu. Takejto osobe sa navrhuje priznať právo iniciovať zmenu alebo zrušenie chráneného územia, ak už nie je zrejmý predmet ochrany alebo tento zanikol, ako aj pokiaľ nebolo v zákonnej lehote rozhodnuté o nároku na náhradu za obmedzenie bežného obhospodarovania. Týmto oprávnením, ako aj nadväzujúcou povinnosťou hradenia náhrad za obmedzenie sa umožňuje vlastníkom účinnejšie presadzovať ich práva v zmysle čl. 20 Ústavy Slovenskej republiky. Prístup verejnosti ku konaniu. Aarhuský dohovor v žiadnom zo svojich článkov nepožaduje taxatívne priznať mimovládnym organizáciám postavenie účastníka konania. Vyžaduje od členských štátov také opatrenia, ktorými dôjde k naplneniu cieľov a ustanovení dohovoru. Účastník konania alebo zúčastnená osoba. Účastník konania je vo všeobecnosti fyzická alebo právnická osoba, ktorá je dotknutá na svojich právach a právom chránených záujmoch. Podľa čl. 2 a bodu 5 Aarhuského dohovoru sú mimovládne organizácie definované ako zainteresovaná verejnosť, ktorá sa považuje za zaujímajúcu sa o rozhodovací proces. Nie je možné a opodstatnené, aby právnická osoba, ktorá sa o rozhodovací proces zaujíma, mala rovnaké procesné práva ako účastníci konania, o ktorých právach a právom chránených záujmoch, prípadne povinností, ak sa koná, pričom povinnosti účastníka konania však už mimovládne organizácie nenesú. A sú teda oproti ostatným účastníkom konania zvýhodnené. Podľa uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky č. 1840 z 23. septembra 2005 je Aarhuský dohovor medzinárodná zmluva podľa čl. 7 ods. 5 Ústavy Slovenskej republiky, ktorá má prednosť pred zákonmi a je teda priamo aplikovateľný v právnom systéme Slovenskej republiky. Keďže v zmysle § 15 ods. 2 správneho poriadku osobitný zákon môže ustanoviť zúčastnenej osobe viac práv, možno Aarhuský dohovor považovať za takýto zákon, mimovládne organizácie teda majú priznané práva z neho vyplývajúce. Zmenou postavenia účastníka konania na zúčastnenú osobu tak nedochádza k obmedzeniu práv na informácie a konania podľa zákona o ochrane prírody a krajiny, resp. k obmedzeniu práv mimovládnych organizácií vyplývajúcich z Aarhuského dohovoru. Z uvedenej skutočnosti vyplýva, že v prípade mimovládnych organizácií sa nerozhoduje o ich právach a právom chránených záujmoch ako imanentného znaku účastníka konania a postavenie zúčastnenej osoby je plne v súlade s Aarhuským dohovorom a správnym poriadkom. V zmysle čl. 6 bodu 1 písm. a) Aarhuského dohovoru sa tento v plnej miere uplatní k činnostiam uvedeným v prílohe 1, pričom v tejto prílohe nie sú uvedené konania vyplývajúce zo zákona o ochrane prírody a krajiny, ale konania vyplývajúce z osobitných právnych predpisov, ku ktorým sa v určitých prípadoch § 9 a § 10 zákona o ochrane prírody orgán ochrany prírody a krajiny vyjadruje. Z uvedeného vyplýva, že v nadväznosti na prílohu 1 Aarhuského dohovoru nie je potrebné upravovať konania podľa tohto zákona postavenie účastníka konania pre mimovládne organizácie. V zmysle čl. 6 bodu 1 písm. b) Aarhuského dohovoru ustanovenia strana uplatní aj na činnosti uvedené v prílohe 1, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie, pričom strany na tento účel určia, či určitá navrhovaná činnosť podlieha týmto ustanoveniam. Z uvedeného vyplýva, že členský štát vo svojom právnom systéme určí, či činnosť má významný vplyv na životné prostredie a či je potrebné, aby sa na jej povoľovanie vzťahovali ustanovenia Aarhuského dohovoru. Je to právom členského štátu rozhodnúť, či činnosti uvedené v prílohe 1, ktoré sú riešené v zákone o ochrane prírody, podliehajú ustanoveniam dohovoru, keď napríklad výrub jednej dreviny rastúcej vo voľnej krajine mimo lesa alebo odchyt jedného kusa chráneného živočícha s významne pozmeneným správaním, napríklad kontajnerového medveďa, nie je možné považovať za činnosť, ktorá má významný vplyv na životné prostredie, pričom aj v takých prípadoch majú mimovládne organizácie postavenie účastníka konania, a teda ustanovenia sú nad rámec Aarhuského dohovoru. Článok 9 bod 1 Aarhurského dohovoru rieši len prístup mimovládnych organizácií k informáciám o životnom prostredí, ktorý je v právnom systéme v Slovenskej republike dostatočne riešený v nasledovných právnych predpisoch: zákon č. 17/1992 Zb. o životnom prostredí, zákon č. 211/2000 Z. z. o slobodnom prístupe k informáciám, zákon č. 523/2003 Z. z. o štátnej správe starostlivosti o životné prostredie a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení zákona č. 205/2004 Z. z. a zákon č. 205/ 2004 Z. z. o zhromažďovaní a šírení informácií o životnom prostredí a o zmene a doplnení niektorých zákonov. Článok 9 bodu 2 Aarhuského dohovoru vyžaduje, aby mimovládne organizácie mali prístup k procesu preskúmania pred súdom alebo iným nezávislým a nestranným orgánom ustanoveným na základe zákona na účely napadnúť vecnosť procesného zákona z rozhodnutia. Z uvedenej skutočnosti vyplýva, že mimovládne organizácie nemusia mať priamy prístup k procesu preskúmania pred súdom, pretože aj ako zúčastnené osoby majú možnosť namietať zákonnosť akéhokoľvek rozhodnutia prostredníctvom prokuratúry, ktorá jednoznačne je nestranným a nezávislým orgánom ustanoveným na základe zákona. Umožnenie priameho prístupu k súdnemu preskúmaniu teda nie je podmienkou Aarhuského dohovoru, navyše pri súčasnej zaťaženosti súdov považujem za vhodnejšie predbežné preskúmanie prokuratúrou. Článok 9 bodu 3 Aarhuského dohovoru majú mať mimovládne organizácie prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu umožňujúcemu napadnutie úkonov a opomenutí súkromných osôb a orgánov verejnej moci, ktoré sú v rozpore s vnútroštátnym právom v oblasti životného prostredia. Z predmetnej formulácie vyplýva, že mimovládna organizácia nemusí mať na daný účel prístup aj k správnemu, aj súdnemu konaniu, pričom prístup k správnemu konaniu má mať zabezpečený aj ako účastník konania, a to z dôvodov uvedených v bode 2 písm. d) tohto stanoviska, tak aj prostredníctvom preskúmania rozhodnutia mimo odvolacieho konania podľa § 65 správneho poriadku. Navyše v zmysle tohto ustanovenia ide len o napadnutie úkonov a opomenutie v rozpore s právom, nie vecnej stránky rozhodnutia. Pokiaľ Aarhuský dohovor považuje niektoré osobitné postupy, napríklad vyhotovenie odôvodnenia, v ktorom je uvedený spôsob riešenia pripomienok mimovládnych organizácií, takéto požiadavky je opodstatnené riešiť v zložkových zákonoch, napríklad v zákone o ochrane krajiny a prírody priznaním postavenia účastníka konania, pretože táto požiadavka by aj napriek tejto skutočnosti bola nad rámec § 47 ods. 7 Správneho poriadku, ktorý ustanovuje prípady, kedy sa nevydáva rozhodnutie. Obdobne je to aj v riešení procesných práv prístupu k súdnemu konaniu, ktoré nie je možné riešiť nesprávnym priznaním postavenia účastníka konania. Ak je potrebné riešiť niektoré procesné práva a povinnosti vyplývajúce z Aarhuského dohovoru, je potrebné ich riešiť prostredníctvom Správneho poriadku a Občianskeho súdneho poriadku. Mimovládne organizácie sa vo svojich požiadavkách na prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu odvolávajú na návrh smernice Európskej únie o prístupe k spravodlivosti vo veciach životného prostredia z 24. októbra 200,3 pričom je potrebné upozorniť na nasledovné skutočnosti. Návrh tejto smernice tiež hovorí o správnom alebo súdnom konaní, a to pred súdom alebo iným nestranným nezávislým orgánom ustanoveným na základe zákona, nevyžaduje teda priamy prístup k súdnym konaniam. Návrh smernice nebol prijatý a ako záväzný právny akt publikovaný v úradnom vestníku Európskej únie. Návrh komisie bol 27. októbra 2003 postúpený Rade a Európskemu parlamentu, ktorý tento návrh prerokoval v prvom čítaní 31. marca 2004. Podľa dostupných informácií od tejto doby, to je viac ako 3 roky, nepokračuje legislatívny proces smerujúci k prijatiu uvedeného návrhu smernice, preto odvolávanie sa na jej znenie je prinajmenšom pochybné. Ďalšia časť sa týka otázok horskej služby. Osobitným problémom je problematika činnosti horskej služby a aktivity súvisiace s možnosťou zabezpečenia činnosti horskej záchrannej služby vrátane jej výcviku v súlade s ustanoveniami zákona  č. 544/2002 Z. z. o horskej záchrannej službe, pričom záchrana a ochrana ľudského života a zdravia občanov sa považuje za základnú prioritu a môžeme ju považovať za nadradenú nad záujmami ochrany a prírody. Ďakujem za pozornosť.