Vašečka, Richard, poslanec NR SR (2012-05-04):
Pán predseda, pán minister, ktorý zastupuje navrhovateľa, pán spravodajca, ostatní páni poslanci, panie poslankyne, ja som veľmi rád, že je tu pán minister školstva, lebo ja by som chcem hovoriť o časti programového vyhlásenia vlády, ktorá sa venuje školstvu, pretože som učiteľ. Možno by som zdôraznil to, že som stredoškolský učiteľ. Ako hosť som sa zúčastnil včera doobeda zasadnutia výboru pre vzdelanie, mládež, vedu a šport, teda školského výboru a videl som vlastne, že ako hostia tam boli pozvaní štyria zástupcovia vysokých škôl, čo je v poriadku, samozrejme, vysoké školy sú veľmi dôležité. Ale mám taký dojem, čo sa týka školstva a jeho riadenia aj komentovania a hovorenia o ňom, že sa väčšina času alebo veľmi často hovorí z pozície vysokých škôl. Zase, nie som proti tomu, ale chcel by som možno ja sa viac venovať tomu regionálnemu školstvu, teda najmä základným a stredným školám. To, prečo o tom aj hovorím, je, že by som bol veľmi rád, keby som povedal nielen nejaké kritické vyjadrenie k programovému vyhláseniu vlády, ale možno tak trochu keby som zapôsobil aj na zákonodarcov a vôbec celú exekutívu, na takú zmenu mentality a pohľadu na školstvo. Mne teraz príliš nejde o nejaké politické body, kamery tu už nie sú, je tu aj málo poslancov, ale som veľmi rád, že je tu práve pán minister, ktorý mi príde, zvlášť po včerajšom zasadnutí výboru, nastavený veľmi konštruktívne k tejto veci. A nechcem teda hovoriť opozične alebo vládne, pravicovo alebo ľavicovo, ale tak veľmi prakticky. Nejaké čísla, aby som vás dostal do obrazu, predpokladám, že viacerí ich zvládate úplne bez problémov, ale pre niektorých z vás, ktorí sa venujete profesijne, pochopiteľne, iným oblastiam, môžu pomôcť, takže čísla, ktoré som našiel na štatistických stránkach. Máme okolo 7 500 lekárov v nemocniciach, máme asi 13 000 vojakov v slovenskej armáde a cez 20 000 policajtov. Ale len na základných a stredných školách máme viac ako 55 000 učiteľov. Ale čo by som chcel zvlášť podčiarknuť, to je to, že v regionálnom školstve, teda na tých základných a stredných školách máme 750 000 detí. To je obrovské číslo. Pre tých, ktorí radi uvažujú politicky, je to zhruba počet preferenčných hlasov pána premiéra v terajších voľbách, trištvrte milióna ľudí, v tomto prípade teda voličov, ale v tom prvom prípade detí a mladých ľudí. Chcem ešte poznamenať, že do toho nezapočítavam vysokoškolákov, ktorých je viac ako 200 000. Čiže hovoríme o dopade na obrovskú časť našej populácie, a to zvlášť vo veku, keď je veľmi ovplyvniteľná a keď vytvárame vlastne jej budúcnosť. Trištvrte milióna detí a mladých vo veku od 6 do 16 až 20 rokov trávi každý pracovný deň, jeho veľkú časť v škole s učiteľmi. A to je povinná školská dochádzka minimálne 10 rokov, zvyčajne však 12 až 13 rokov, pokiaľ nejdú na vysokú školu. Učiteľ je človek, ktorý trávi s našimi deťmi bezkonkurenčne najviac času vo veľmi dôležitom období života. Možno niektoré rodiny, ktoré sa extrémne kvantitatívne času venujú deťom, to možno dorovnajú, ale zvyčajne fakt je taký, že rodičia sú niekedy len hodinku, dve hodinky so svojimi deťmi a ten učiteľ je s nimi šesť-sedem hodín. Preto je to veľmi dôležité. My hovoríme o rôznych veciach. Hovoríme tu o programovom vyhlásení vlády, hovoríme o kapitolách, o rozpočte, o stratégiách, prognózach. Ale tu nejde o čísla. Tu ide o deti, o mladých, o konkrétnych ľudí, o naše deti. Ja sám som otec, mám štyri deti s manželkou. A to je budúcnosť Slovenska. Viete, ak hovoríme o deficite, ja tomu rozumiem, je to jasné. Ono to s tým všetkým súvisí. Ale pokiaľ nebudeme investovať do našich detí a mládeže, tak nejaká stratégia do roku 2024 bude možno postavená na nejakých číslach, ktoré budú matematicky a ekonomicky dobre vychádzať. A treba to urobiť. Ale v roku 2024 budú naši maturanti mať vek cez tridsať rokov a budú to oni, ktorí začnú prudko ovplyvňovať túto spoločnosť. A záleží na tom, akí budú, aj charakterovo, to je veľmi dôležité, ale aj profesijne, kreatívne a tak ďalej. Som učiteľ, ale som najmä rodič. Okrem toho, že som učiteľ na strednej škole, tak som napr. predseda rodičovskej rady na škole, kde chodia moje deti, pretože ma to zaujíma ako rodiča a možno ešte niekedy viac ako rodiča ako učiteľa. A preto ma to mrzí aj hnevá, že o školstve hovorí každá vláda ako o priorite a vždy sa dejú len nejaké čiastkové zmeny. Aj to je otázka, ako kedy či sú k lepšiemu. Preto by som chcel nie kritizovať alebo podozrievať, ale povzbudiť, aby to naozaj bola priorita. A netreba o tom len hovoriť, treba to urobiť. Taký príklad poviem. Ako obyvateľa Žilinského kraja, žilinského regiónu sa mi nepáči, že sa neustále odďaľuje nielen v terajšom pláne terajšej vlády, lebo aj v tých predchádzajúcich to tak bolo, tunel Višňové – Dubná Skala a ten úsek diaľnice súvisiaci s ním. Ale zase sú tu čísla napr.. Denne tade prejde podľa štatistík, ktoré som naposledy našiel, cez 25 000 vozidiel. Strávia tam asi 20 až 30 minút keď nie je zápcha. Ale za ten istý čas v ten istý deň niekoľko hodín strávi viac ako 400 000 detí na základných školách svoj čas, svoj život, ktorý je veľmi dôležitý. A preto ak hovoríme, že diaľnice sú priorita a sú veľmi dôležité z hľadiska infraštruktúry, tak školstvo je nepomerne väčšia priorita. Teraz poviem niečo z takého aktuálneho diania. (Ruch v sále.) Môžem vás poprosiť? Ďakujem. Ja mám niekedy, prepáčte, pri tých vystúpeniach také učiteľské maniere, tak nechcem byť mentorský, len vás chcem pekne poprosiť. Ďakujem. Odborári, citujem z ich reakcií na programové vyhlásenie vlády, myslím tým Odborový zväz pracovníkov školstva a vedy, hovoria, citujem: „Takýto program vlády Slovenskej republiky pre školstvo nemôže naštartovať jeho dlho očakávaný rozvoj.“ A ďalší citát z inej ich časti: „Takýto prístup vlády Slovenskej republiky k pretrvávajúcim problémom v školstve považujeme za alibistický, neriešiaci perspektívu školstva Slovenskej republiky.“ Nie som odborár a nie so všetkými vyjadreniami a postojmi odborárov súhlasím, ale musím povedať, že je to výstižné. Nie preto, že by pán minister nechcel, veľmi pochybujem, že by nebol nadšený to urobiť, navýšiť kapitolu školstva o finančné prostriedky a rozbehnúť ďalšie programy. Tomu všetci rozumieme, ale ja by som chcel apelovať na vás a na váš pohľad na školstvo všetkých nás, ako sme tu, aby sme naozaj, a vy na to máte, dúfam, aj spoločne na to máme štyri roky, dali taký nejaký ambiciózny plán a hľadali spôsoby, ako sa to dá, vy nemáte zázračné riešenia, ani ja vám neponúkam zázračné riešenia, aby nastal ten posun v prioritách. Ďalšia vec je, že by som chcel povedať možno niečo o platoch učiteľov, určite preto, lebo ak ma budú kolegovia sledovať, dajú mi po nose, keď o tom nepoviem, ale aj preto, lebo je to fakt vážna vec. Poviem len príklad. S jedným mojím kolegom, momentálne je už dávno na dôchodku, veľmi kvalitným učiteľom, na ktorého žiaci spomínajú ako na legendu, ktorý dostal niekoľko ocenení, stredoškolským učiteľom slovenského jazyka raz sme sa rozprávali, o hodnote učiteľa ja ako mladý začínajúci učiteľ a on ako už vrcholiaci učiteľ. A hovoril mi, že, vieš, tá úcta sa prejavuje aj tým, ako mi raz pri debate v triede o úlohe a význame a úcte voči učiteľovi povedal jeden študent: „Viete, pán profesor, bez urážky, kto je v tejto triede najhoršie a najslabšie oblečený. Vy.“ A to tiež patrí k určitému statusu. Vy to možno chápete, zvyčajne sem chodíme v oblekoch, nahodení, lebo je to určitý status, určitá úcta. Učitelia majú veľký problém jednoducho sa aj slušne obliecť a prísť príslušne oblečený do školy. Dobre, ukončím, asi, predpokladám, vystúpenie a budem pokračovať v stredu?