P. Hrušovský, predseda NR SR: (2002-11-12):
V. Ďaďo, poslanec: Vážený pán predseda Národnej rady, vážený pán premiér, vážené kolegyne a kolegovia poslanci. Po trinástich rokoch reforiem hospodárstva Slovenskej republiky a nutnosti rôznych úsporných opatrení je dôvera občana, nášho voliča voči nám, poslancom Národnej rady, ako aj súčasnému programovému vyhláseniu vlády na bode mrazu, respektíve ak to skonštatujem z druhej strany, tak málo pod bodom varu nespokojností. Tí, ktorí cestujeme verejnými dopravnými prostriedkami, respektíve sa stretávame s ľuďmi v bežných diskusiách, tí iste zdieľajú podobný názor. Bol by som veľmi rád a myslím to skutočne čo najúprimnejšie, keby sme túto mienku ako zástupcovia našich voličov brali nesmierne vážne. Hovorím to hlavne, pretože viem, čo to je stratiť politickú dôveru občana. Viem, aké sú následky. Uvažujme teda spolu: máme právo či stranícku povinnosť odsúhlasiť programové vyhlásenie vlády, ktoré je reštrikčné, ktoré bude znamenať v nasledujúcich štyroch rokoch prehlbovanie chudoby väčšiny národa? Budeme sa môcť pozrieť my, poslanci Národnej rady, do očí občanom, ktorí by mali dôstojne žiť a prežiť zaslúžený odpočinok, a budú si musieť utŕhať od úst? Akú perspektívu dávame týmto programovým vyhlásením vlády mladým ľuďom pri založení ich rodiny? Kedy a ako vlastne môžu získať vlastné bývanie? Žijeme v prostredí trhovej ekonomiky a súkromného vlastníctva. A ja sa pýtam, kde sú ľudia zamestnaní, keď v zmysle programového vyhlásenia vlády je predpoklad ďalšieho krachu celého radu drobných a stredných podnikateľov. Kde budú ďalej pracovať? Každý máme právo túto úvahu premeniť v hlasovaní k svojmu svedomiu. Ja tak určite spravím. Na základe toho mi neostáva nič iné, ako programové vyhlásenie vlády svojim hlasom nepodporiť. Dôvod je nasledovný: V úvodnej časti programového vyhlásenia vlády za demokratický postoj a garantovanie trhovej ekonomiky považujeme to, aby sme sa zamerali a výlučne orientovali len na trhovú ekonomiku. Bolo by to v poriadku, ale monopol, ten tu už raz bol. Uvedomte si, aké boli názory mnohých na situáciu z päťdesiatych rokov. V časti ekonomická politika je zrejmé, že táto oblasť sa vláde - mierne povedané - nevydarila. Nie je predsa možné upokojiť sa so stavom nedostatočného vytvorenia prirodzených zdrojov, a teda potrebných zdrojov v rozpočte v takej miere, ako to predkladá v programovom vyhlásení vládny nám poslancom. Zarážajúca je pritom pre mňa hlavne tá skutočnosť, že okrem daní a poplatkov nie je v tomto dokumente vidieť snahu nájsť dostatok odvahy zaviazať vládu k vytvoreniu väčšej schopnosti mať a vytvoriť si potrebné zdroje okrem týchto poplatkov. Takýto stav samozrejme nedovoľuje realizovať potom potrebné systémové zmeny a následné problémy v rozpočtovej fáze, kde je problém potom uspokojiť jednotlivé rezorty. Naopak, pozitívom v programovom vyhlásení vlády v bode 2. písm. a) vidím prísľub vlády sprísniť kritériá a pravidlá transparentnosti, užívania a predaja štátneho majetku. Aj keď je tu jeden otáznik, lebo práve tí, ktorí v minulom volebnom období hrali pri týchto transakciách rozhodujúcu úlohu, sú opäť členmi vlády. V podmienkach predloženej hospodárskej politiky, ktorá nám bola predložená, nie je reálne uskutočniť reformu verejných financií, pretože samotným zvýšením efektívnosti využívania verejných zdrojov sa tento deficit nevyrieši a naopak, môže znamenať i veľký balvan, ktorý budeme pred sebou stlačiť na ceste do eurozóny. Tu nepomôže poriadok a neprekročenie pridelených zdrojov rozpočtov, aj keď poriadok a disciplína musia byť. Ale tu pomôžu predovšetkým financie a to, aby tieto rezorty mohli v spokojnosti pracovať a uspokojovať potreby občana. Napriek pozitívu, že vláda má záujem rešpektovať právo samosprávy na vlastné finančné zdroje a chce posilniť postavenie územnej samosprávy, že má chuť vyrovnávať rozdiely územných celkov, nie je podľa môjho názoru reálne pri súčasnom stave hospodárstva a hlavne perspektívach, očakávať splnenie tejto úlohy. Ak sa vláda zaväzuje ako celok riešiť verejné financie, potom je nevyhnutné prijať i opatrenia operatívne a kontrolné mechanizmy hlavne u sociálnej a zdravotnej poisťovne. Je neskoro vyvádzať potom potrebné legislatívne a ďalšie opatrenia, ak zameškáme milióny korún. Daňové zaťaženie pre drobných a stredných podnikateľov je a bude vždy predmetom rôznych náhľadov a myšlienok. Ale pri myšlienke rovnakej dane ma napadali dve možnosti. Alebo je to dobre premyslený ťah na viac daní od občanov, alebo potvrdenie socialistického daňového systému. Dodatočné zdanenie prírastkov majetku, ak sa preukáže jeho neopodstatnenosť, to silne zaváňa retroaktivitou a nereálnosťou. Táto oblasť nie je dostatočne čitateľná a preto je to ďalší bod, ktorý umocňuje moje rozhodnutie nesúhlasiť s týmto programovým vyhlásením vlády. Podnikateľské prostredie nie je v predloženom materiáli dostatočne legislatívne riešené. Myslím tým vzťah právnických a fyzických osôb, respektíve ich postavenie. Slovenskí drobní podnikatelia sú nadnárodnými spoločnosťami nútení k prepúšťaniu zamestnancov. Taký je skutočný stav. Následným krachom a neraz i celoživotným problémom. Je všeobecné toto prehlásenie a táto časť bez čo i len náznaku konkrétneho riešenia rozvojových programov jednotlivých regiónov. Zastavím sa pri tom jedným konštatovaním z praxe. Zahraničný kapitál pri jeho vstupe by mal predovšetkým zvýšiť produktivitu práce, mal by dokázať modernizovať výrobu, ale zvýšiť i mzdy zamestnancov. Zatiaľ sa tak stáva zriedka, ak nechcem povedať že vôbec. Príprava na členstvo v únii je programovým vyhlásením vlády chápaná ako automatika prispôsobiť sa podmienkam existujúceho stavu, respektíve požiadavkám Európskej únie. Harmonizáciu však nemožno chápať ako samotné zosúladenie so zahraničím bez národnej hrdosti a prosperity. Pritom treba na túto oblasť klásť nemalý dôraz. Všeobecný výklad hospodárskej politiky v sieťových odvetviach je zameraný predovšetkým na liberalizáciu. No a konkurenčné prostredie v energetike nie je zárukou ďalšieho progresu, efektívnosti a lepších cenových taríf pre podnikateľov ani občanov, ale na opak, je tu veľké riziko zvýšenia cien a nárastu nezamestnanosti, čo výrazne môže zasiahnuť do životnej úrovne našich obyvateľov. Dámy a páni, sme zákonodarný orgán, a preto sa pýtam, ako máme s čistým svedomím schváliť programové vyhlásenie vlády v oblasti privatizácie národného majetku, keď sme podriadili majetok monopolu súkromného vlastníctva, keďže nám predložená nekonkrétna predstava, charakterizovaná slovami: „za podmienok ekonomickej výhodnosti“. Opäť sa pýtam, čo je to podmienka ekonomickej výhodnosti. 50 miliárd, 20 miliárd, alebo aká to je suma. Nie raz z úst podpredsedu vlády bolo konštatované: „Štát nie je dobrým vlastníkom.“ Je samozrejmé, že tento argument nemôžem prijať a nemôžem ho vôbec brať ako vážny. Lebo ak by to bolo tak, potom musí platiť aj druhá zásada, že vláda, ktorá ho riadi, nie je dobrý manažment a pre riadenie hospodárskej politiky nie je hodná dôvery vlády Slovenskej republiky. Taká závažná oblasť ako je doprava, si rozhodne zaslúži i tomu zodpovedajúcu pozornosť vlády, čo však v programovom vyhlásení nie je vidieť ani medzi riadkami. Môže nás uspokojiť holé konštatovanie, že budeme pokračovať vo výstavbe, rekonštrukcii, obnove a údržbe ciest a diaľnic? Konštatujem: Nie. Viem a uznávam, že všetky detaily nie je možné v programovom vyhlásení vlády zahrnúť, aj rovnako nie je možné použiť všeobecnú rovinu, a to predovšetkým preto, aby sme nepodľahli dopravnému systému typu Vietnamskej republiky, teda ich bicyklom, a 500 km necestovali autom za 10 hodín. Aby na cestách zbytočne neumierali tisícky ľudí pre našu neschopnosť dobudovať diaľničný úsek východ - západ. V časti programového vyhlásenia vlády 2 písmeno e) regionálny rozvoj a bývanie je plne vidieť, že tento dokument je politický, a nie politicko-ekonomický a konkrétne zameraný na odstránenie existujúcich nedostatkov. Bolo by žiaduce, keby tu vláda Slovenskej republiky presnejšie oznámila parlamentu, ktoré regióny chce posilniť v záujme vyrovnania existujúcich rozdielov. Pretože je ozaj rozdiel medzi Bratislavou a Sobrancami alebo Rimavskou Sobotou. Bytová politika Slovenskej republiky je žalostná. Vôbec nedáva nádej mladej generácii na tendenciu založenia si rodiny u bežných občanov a program rozvoja bývania je taký všeobecný, že vzhľadom na vysokú nezamestnanosť a útlm stavebníctva i nereálny. Útlm ktoréhokoľvek odvetvia sa preto musí, a to je zásada, a aj sa tak stane v podmienkach trhovej ekonomiky, prejaví nielen v znížení výkonov, ale aj v raste nezamestnanosti. Je potrebné si uvedomiť, že stavebníctvo a bytová politika sú spojené nádoby, ktoré nie je možné podceňovať. Vážené kolegyne a kolegovia poslanci, v závere svojho vystúpenia vás chcem požiadať o nasledovné zamyslenie sa. Uvedomme si všetci, ako sme tu v Národnej rade Slovenskej republiky, že síce pochádzame z istých strán a reprezentujeme určité stranícke tričká, ale sme predovšetkým zástupcovia ľudu, ktorý od nás očakáva, že budeme obhajovať predovšetkým jeho záujmy. Vláda si žiada vyslovenie dôvery a má sa nám zodpovedať za svoj program a jej činy. Plne uznávam, že máte ako koalícia právo zostaviť vládu, akúkoľvek vládu, akékoľvek mená a vysloviť dôveru tejto vláde. Neseďte však mlčky. Žiadajte od vlády zmenu v programovom vyhlásení, aby ste sa mohli na ulici pozrieť ľuďom do očí so vztýčenou hlavou. Našim právom, a teda i koaličných poslancov, je žiadať pre občanov dostatok práce, primeranú životnú úroveň, slušné bývanie, dôstojný dôchodok. Aj bezdomovec je totiž človek, ktorý túži žiť tak ako my a nemá chuť umrieť v kanáli. Súčasná vláda sa nemôže vyhovárať na tú predošlú. Je pokračovateľkou svojej práce. A preto nie je dobré, keď predstúpi pred Národnú radu Slovenskej republiky s takýmto antisociálnym programom, po ktorom občania, a to, prosím, nie je moje konštatovanie, ale občanov, konštatujú, že v rámci úsporných opatrení im ostáva jediné šetriť si na povraz a pred ukončením života zhasnúť svetlo, aby uchovali životy ďalším, ktorí zostanú žiť. Ďakujem. (Potlesk.)