V. Mečiar, poslanec: (2005-05-11):
V zmysle § 39 ods. 5 rokovacieho poriadku predkladám návrh, aby aj hlasovanie o tejto európskej Ústavnej zmluve bolo vykonané podľa mien. Aby tento návrh mal potrebné náležitosti, súčasne predkladám potrebný počet 30 podpisov. Navrhujem, aby sa o ňom hlasovalo vtedy, keď skončím a keď táto rokovacia sála bude uznášaniaschopná. Pán predsedajúci, odovzdávam, ale nezriekam sa slova, budem pokračovať ďalej. Ďalej, dámy a páni, je dôležité, aby som za klub Hnutia za demokratické Slovensko zaujal stanovisko k viacerým otázkam, ktoré boli predložené tu v Národnej rade aj k dokumentu, ktorý dnes prerokúvame. Ak v roku 1998 dochádzalo k zmene vlády a vládnej koalície, celá história antimečiarizmu bola budovaná na tom, že vznikne usporiadaná koalícia, ktorá bude proeurópska. Ak sa uskutočňovali kroky v tomto smere, či to bolo referendum, či príprava dokumentov a iné, podporovali sme vládnu koalíciu i napriek tomu, že v iných oblastiach nám bolo veľmi ťažko. Ak dnes pri prerokúvaní Ústavnej zmluvy vidíme, že jedna zo strán vládnej koalície s touto základnou strategickou otázkou európskej integrácie sa nestotožňuje, je pre nás zmysel ďalšej existencie tejto vládnej koalície otvorený. A vlastne vzniká pred nami aj otázka, prečo máme takúto koalíciu ďalej tolerovať? Čo spája túto koalíciu? Strategické ciele a záujmy Slovenska nie. V mnohých základných otázkach vznikajú rozpory, žabomyšie vojny, pózy, nie podstatné, ktoré síce deklarujú rozdielnosť názorov a stanovísk, ale spoločný záujem udržať sa pri moci. Či to je dostatočné na to, aby sa vláda tešila istej miere tolerancie zo strany opozície, neviem. Alebo skôr viem, že už nie. Že sa bude musieť správať inak. Samozrejme, ak sa nám predkladá Ústavná zmluva, tak samotný pojem zmluva znamená rovnosť partnerov, ktorí ho vytvárajú, a zmluvu môžu uzatvárať len plnoprávne a zvrchované subjekty. A to dosvedčuje, že na zvrchovanosť Slovenska sa nesiaha. Ak sa hovorí o Ústavnej zmluve, tak preto, že zakladá pravidlá medzi štátmi, ktoré budú rešpektovať prijaté zásady tak, aby ani vnútroštátna úprava neprichádzala do rozporu s touto zmluvou a nenarušovala jednotu a ciele Európskej únie. A aj preto, aby sa vnútorné mechanizmy zladili ako medzi centrálnymi orgánmi Európskej únie, tak aj medzi štátmi a Európskou úniou. Európska únia nezakladá nový štát. Európska únia zakladá medzinárodne právny subjekt, ale zakladá výkon funkcií, ktoré štáty na ňu delegujú, pričom štáty majú právo kontrolovať výkon tejto funkcie a týchto činností a majú právo kedykoľvek si zobrať tieto kompetencie späť. Zvrchovanosť zo Slovenska neodchádza. Odchádza poverenie výkonom niektorých právomocí. Preto tí, ktorí majú túto námietku, by mali chápať zvrchovanosť tak, že zvrchovanosť je vlastne nezávislosť štátnej moci na akejkoľvek inej moci vo vnútri i za hranicami tohto štátu. My sa nestávame závislí. Niektorých výkonov práv sa zriekame, aby sme získali ako protihodnotu výhodu. Je 60 rokov od skončenia vojny. Európa po každej väčšej katastrofe alebo otrase hľadala poriadok, ako svet usporiadať tak, aby bol celistvý a bezpečnejší. Pri týchto pokusoch Európa veľa ráz zlyhala. Teraz je tu znovu jedna šanca vytvoriť priestor dávajúci záruky bezpečnosti, mieru, pokoja a usporiadania vzťahov na báze tohto projektu. Nie dokonalý. Nie jediný možný. Ale jediný, na ktorom sa dokázali štáty a politické subjekty dohodnúť. Preto je možný ako reálny. Ak hovoríme o týchto veciach a vraciame sa k podstate bytia, o ktoré sa tu zápasí veľa rokov – a humanisti o to zápasia niekoľko sto rokov –, tak prvá otázka je postavenie človeka a chápanie človeka v jeho slobode a v jeho rovnosti. Ak bola kritika režimu za socializmu, tak bola pre obmedzovanie pohybu, pre obmedzovanie zásad rovnosti, a teraz sa nám naskytá možnosť vytvoriť jeden celoeurópsky priestor voľného pohybu ľudí, slobodného konania ľudí, ale aj priestoru rovnosti. Ústavná zmluva tieto princípy zakotvuje. Ak sa takýto priestor utvára, tak to právo, ktoré sa zakladá pre občanov, znamená v podstate právo byť rovným s občanmi celej Európy, právo na ochranu tejto rovnosti, právo usadiť sa, právo na diplomatickú ochranu, ale aj právo na hlasovanie o politických inštitúciách na území, kde sa zdržuje. O tých, ktoré sú volené ako mestské zastupiteľstvá, regionálne zastupiteľstvá alebo Európska únia. To právo je touto zmluvou garantované všetkým rovnako. Je to pre nás dobré? Môžem mať dva štandardy práv? Môžem byť menej svojprávny doma a viac svojprávny za hranicami? Poskytujeme výhodu rovnosti, ale za to všetci naši občania získavajú výhodu rovnosti v celej Európe. Ale veď to sme chceli. O tom bol rok 1989, 1990. O tom boli spory, ktoré tu prebiehali desiatky rokov, ako má táto zásada vyzerať. Rozdiely v čom sú? Ak európska Ústavná zmluva hovorí o tom, že Európska únia bude usilovať o pristúpenie k Európskej charte ľudských a občianskych práv. My sme k nej pristúpili. Ak Európska únia vo svojich zásadách hovorí o rovnosti, slobode a o ďalších veciach, u nás vzniká polemika, či je to možné vôbec prijať, pretože – aj keď to tu nebolo v sále vyslovené, ale pri politických rokovaniach nespočetne veľa ráz – by mohli pod týmito zásadami slobody, rovnosti a všeobecnosti alebo univerzálnosti práva sa akosi prešmyknúť homosexuáli s právom na nomosexuálne manželstvá. Táto obava je zbytočná, pretože právo zakladať rodinu a právny poriadok pre založenie rodiny je právom štátov. Nie právom Európskej únie. A navyše musíme rešpektovať, že aj homosexuáli sú ľudia a majú svoje ľudské a občianske práva, iba pre spôsob pohlavného styku nemožno nikoho odsudzovať a vyraďovať z rovnoprávnosti. Tam sa nedohodneme. Pokiaľ ide o otázku ochrany týchto práv na celom území Európy, je zverená európskym súdom. Kto ju má vykonávať? Ak má byť jednotná v práve, musí byť jednotná vo výklade práva a výkone práva. To si neberie na seba Parlament ani výkonná moc Európskej únie, tí majú iba zákaz konať inak. Ale či sa koná v súlade s týmito dokumentmi, je právom súdov. Výkon rozhodnutí súdov je potom právom republík. Nadradenosť týchto rozhodnutí nad rozsudkami súdov predstavuje istý zvýšený kontrolný mechanizmus, ktorý sme povinní občanom Slovenskej republiky garantovať. Ak občan Slovenskej republiky bude v Španielsku, Taliansku, vo Francúzsku, Británii, bude mať právo na rovnakú právnu ochranu ako občania týchto štátov. Na to buďme hrdí a nespochybňujme to. Pokiaľ ide o otázky chápania občianskeho práva, sú zakotvené aj v Ústave Slovenskej republiky, ale samozrejme tak, ako boli zakotvené, sú obohatené o nové prvky v Ústavnej zmluve. A táto kapitola by pre budúcnosť mala byť jednou z tých, ktorá pri príprave novely ústavy bude doplnená a rozšírená. Ústava nám nezakazuje dať občanom Slovenska viacej práv, ako majú v iných štátoch, ale nedovoľuje ukrátiť ich na štandarde jednotnom pre celú Európsku úniu. A to hádam ani nechceme byť občanmi s nižšími právami, s nižším postavením, sami sa ponižovať, keď iní nám chcú umožniť sa povzniesť. Druhá otázka, ktorá súvisí s postavením Európy, je, samozrejme, závislá od tohto voľného pohybu tak, že na to musia byť napojené mnohé zákony, pretože s tým človekom ide právo na zdravie, právo na sociálne zabezpečenie, právo na prácu, právo usadiť sa, práva politické. A všetko toto sa musí v Európskej únii poprepájať. Zákony Slovenska to dnes neumožňujú v plnom rozsahu a budú musieť byť všetky novelizované. Aj od práva na pobyt, práva na občianstvo a podobne. Budú sa musieť meniť v zmysle týchto zásad. Pokiaľ ide o otázky prijímania rozhodovania, tak občiansky princíp znamená, že občania volia svojich zástupcov v Európskej únii a títo zástupcovia tvoria Európsky parlament. Je predpoklad, že normy týchto volieb sa budú unifikovať, že zastupovanie v Európskom parlamente bude nadobúdať na politickom i faktickom význame a že zastupiteľský zbor bude vyjadrovať vôľu týchto občanov. Mechanizmy, aké sa budú realizovať, sú otvorené. Súčasne Európsky parlament rieši aj otázky vzťahov k národným parlamentom, ktoré boli tiež predmetom polemiky na Slovensku, a otvára priestor aj pre národné parlamenty, aby pri predložení každej normy do Európskeho parlamentu bola súčasne predložená národnému parlamentu a tento do šiestich týždňov mal právo povedať svoje námietky, vyjadrenia, pripomienky k tejto zmluve. Pred touto lehotou nesmie byť prijatá. Ak tieto námietky budú vznesené, musí byť o nich konané. Ale musí byť na to vybudovaná, aby bolo právo. Kto to vlastne bude tieto veci robiť? Zo slovenskej ústavy to nevyplýva. Otvorený mechanizmus, ktorý nie je vyriešený. A doriešiť ho musíme. Ďalej je tu právo, v prípade, že budú prijaté dokumenty, ktoré sú v rozpore s európskou Ústavnou zmluvou, do šiestich týždňov napadnúť na Európskom ústavnom súde neplatnosť týchto dokumentov. Ale čo rieši Ústava a zákony Slovenskej republiky v tomto smere? Nič. Ani inštitúcia parlamentu nie je vybudovaná. Nie je preto dobré, ak v parlamente šéf parlamentu má pochybnosť o schopnosti tejto inštitúcie sa prispôsobiť a tieto normy rešpektovať. To znamená, nemáme víziu vývoja parlamentarizmu. Ďalej, vo vzťahu k národným parlamentom európska Ústavná zmluva hovorí, že každá komora má jeden hlas. Kde je jedna komora, má síce dva hlasy, ale môže robiť len jeden úkon. A my sme postavili koncepciu Ústavy Slovenskej republiky na tom, že druhú komoru supluje prezident, ktorému Ústavná zmluva nepriznáva žiadne postavenie ani právomoc. Čiže je tu postavená pred nás zasa otázka, či sme schopní sami seba, parlament prerobiť tak, aby sme vedeli tento mechanizmus prijať, v rámci neho fungovať a rozhodovať. To znamená, mať komoru, ktorá rozhodnutia prijíma, a mať komoru, ktorá posudzuje ústavnosť týchto rozhodnutí aj súlad s medzinárodnými dokumentmi, aj kompatibilitou a jednotou právneho poriadku Slovenska. Sme schopní sa tak prebudovať? Otvorená otázka pre nás. Ak to zameškáme, čas nás vytrucuje. Ak sme schopní abstrakcie a domyslieť veci do konca, tak to urobíme čo najskôr. Pokiaľ ide o otázky záväznosti zákonov, čoho sa môžu týkať. Hovoríme o jednotnosti občianskych práv a slobode ľudí a rovnosti ľudí, ale hovoríme o tom, že aj Európska únia sa rozvíja v tom smere, vytvára priestor pre voľný trh kapitálu, pre voľný trh práce aj pre voľný trh investícií. Ak sa teda takýto slobodný priestor a trh vytvára, potrebuje správcu. A ten správca tvorí dosť rozsiahlu štruktúrovanú inštitúciu Komisie, Rady a ďalších pomocných inštitúcií, kde Slovensko musí mať spôsob, ako bude v nich pôsobiť, pracovať a rozhodovať a navrhovať. Takisto tam sú mechanizmy prijímania záväzných opatrení, doplnkov a tvorby politiky. Dnes takúto predstavu nemáme. V podstate všetko supluje ministerstvo zahraničných vecí, podpredseda vlády, ale bez vybudovania odborných aparátov, bez vybudovania odborných štruktúr a bez vybudovania jednotného pôsobenia, ktoré by nebolo závislé od politických zmien v zložení parlamentu. Tam sa hľadá skôr kontinuita než nestabilita. Otázka je, do akej miery sa aj ministerstvo zahraničných vecí bude vedieť vysporiadať s touto dvojjedinou úlohou, že je síce ministerstvo zahraničných vecí, ale súčasne aj vnútorný orgán Európskej únie. Ako ho rozdeliť. Pokiaľ ide o otázky spojené s ďalšími postupmi, ktoré pred nás Európska únia kladie, tak logicky, ak má byť voľný pohyb kapitálu, voľný pohyb služieb, tak bude musieť byť garantované aj dodržiavanie pravidiel. Európska únia tieto veci nerieši, ale naznačuje. Hovorí, že pre budúcnosť možno počítať aj s tým, že môže byť vytvorená otázka bezpečnosti, otázka možnej prokuratúry, otázka výkonu súdnych rozhodnutí, a špecifikuje spôsoby súťaže, ktoré sú vylúčené. Dáva sankciu štátom, čo sa stane, ak porušia pravidlá, ale nemôže dať sankciu občanom. Tá zostáva vo vnútornej kompetencii republiky. Čo to znamená? Že Európska únia nemá typické atribúty štátu, to znamená, štátna moc a štátne donútenie, tie absentujú. Takže ťažko preto povedať, že je to nový štát, ktorý vzniká. Je to prechod k štátu, ktorý neskoršie môže vzniknúť. Ešte to nie je ten možný nový štát. Či sa tak stane, za akých okolností – je otvorené. Ďalej. Okrem otázok bezpečnosti sú otvorené otázky mieru a obrany tohto spoločenstva. Ak zoberieme celý princíp OBSE, na ktorom bola budovaná bezpečnosť Európy, v Juhoslávii zlyhal. Európa nebola schopná zastaviť krvavý konflikt. Tu sa ponúka iný nový mechanizmus. Prečo ho neprijať? Nakoniec, ako sme si už uvedomili, že aj keď sme v strede Európy, nie sme pupkom sveta, tak druhé uvedomenie smeruje k tomu, že prijímame princípy globalizácie, berieme do úvahy princípy hegemonizácie a berieme do úvahy aj to, že ťažisko politiky sa z európskych možných konfliktov presúva do ázijskej oblasti. Hľadá sa jednotný spôsob obrany, budovania obrany, od priemyslu cez vedu, výskum, vývoj až k budovaniu jednotných síl. Môže Slovensko na tom získať? Ak bude šikovné, veľmi veľa. Ak nie, budeme len platiť. Otvorená otázka. Samozrejme, každý takýto trh pôsobí v interakcii s inými trhmi. A tie iné trhy sú takisto štandardizované na väčšie množstvá, väčšie objemy a hľadá sa spôsob komunikácie. Na to treba istý druh politiky, ktorá je zahraničnou politikou. Dnes nikto nehovorí, že Európska únia určuje politiku. Musí rokovať a dohadovať sa o politike, ba vyžaduje, keď sa raz dohodneme, nech to štáty dodržia. A hľadá sa princíp dohody. Ona naznačuje, že sa neskoršie bude integrovať intenzívnejšie. Určuje technické podmienky obchodu, ale neurčuje politické podmienky. Tam sa bude hľadať jednota, aby Európska únia ako subjekt mohla vstupovať vo vzťahov ďalej, pričom nepredstavuje uzatvorené, ale otvorené spoločenstvo aj pre rozvíjanie smerom južným, aj smerom východným – nakoniec Európa končí na Urale ako kontinent. Je to otázka budúcich desaťročí, ako vývoj pôjde. Pokiaľ ide o otázky ďalšieho prehlbovania integrácie, predsa Európska únia otvára priestor na vytvorenie menovej únie. Chceme prijať euro ako svoju menu, musíme meniť funkcie Národnej banky, musíme meniť mnoho zákonov aj o platobnom styku, aj o dnešných kurzových veciach, aj o podmienkach tranzitu peňazí a finančných operácií. A na to máme čas 4 až 6 rokov. Ak ideme do európskej menovej únie, musíme si stanoviť aj postup, za akých podmienok. Ak sa to všade robí referendom, budeme pristupovať k referendu tak, ako máme dnes štylizované v ústave? Aká bude technika a spôsob prijímania petícií občanov Slovenskej republiky? Aké budú podnety organizácie tam, kde môže až milión občanov poslať svoje kvalifikované stanovisko k Európskemu parlamentu a Únii, aby sa s tým musela zoberať? To všetko sú otázky otvorené pre budúci vývoj a budú čakať odpoveď, na ktorú má tento parlament, alebo keď nedokáže tento, budúci parlament odpovedať. Zatiaľ počujem pochybnosti. Nepočujem riešenia. Ďalej sú to otázky politík Európskej únie. Možno nemusia byť politiky vyriešené tak, že budú definované v európskej Ústavnej zmluve. Možno by to bolo lepšie deklaráciou, možno netreba upravovať procesné pravidlá tak, ako sú. Možno by európska Ústavná zmluva nemala zakladať priamy kontakt Európskej únie a regiónov. Vyzerá to tak, akoby bola do istej miery poplatná snahám o to, že to nebude únia štátov, ale únia regiónov, čo nie je dobrá tendencia. Možno by mali byť niektoré veci aj v oblasti európskej Ústavnej zmluvy obmedzené na písaný text, nie na to, že sa otvára pre obyčajové práva a podobne. To všetko možno tej zmluve vytknúť, že možno všeličo mať inak, ale nemožno ju neprijať. Ďalej, samozrejme, rešpektujem i fakt, že tak ako pre kresťanských demokratov, i pre nás je citlivé, o aký základ sa Európska únia opiera. Pokiaľ ide o otázky náboženstva, je tam spojenie v niektorých veciach. Prvý, Európska únia vyjadruje toleranciu, vyjadruje úctu k histórii náboženskej tradície, vyjadruje ochotu spolupracovať s cirkvami, ale súčasné postavenie cirkvi necháva na legislatívu štátov. Nezakotvuje síce priamu zmienku o Bohu, ktorú sme požadovali a za ktorú sme hlasovali v tomto parlamente, ale zakotvuje kresťanské hodnoty, ako systém začlení do jednotlivých článkov zmluvy. A za toto hlasovali kresťanskí demokrati v celej Európe. Prečo si mám myslieť, že sú kresťanskejší, ako sme my, alebo menej kresťanskí, ako sme my, ak to prijali? (Reakcia z pléna.) Len, Ferko, vy chcete za to hlasovať, nie Pán Boh. Tak si to musíme povedať. Pokiaľ ide o tieto otázky, tak si ich postavme, či prijímame tento princíp tvorby postoja Európskej únie k hodnotám kresťanstva, ktoré bez výhrad akceptujeme, a či ich prijímame v takomto chápaní, ako nám ich európska Ústavná zmluva kladie pred seba? Nakoniec musíme rešpektovať aj fakt, ktorý kardinál Tomko pri jednej z návštev povedal veľmi jednoznačne: Ak má prebiehať vo svete niekde nová evanjelizácia, tak musí začať v Európe. Je to fakt. (Reakcia z pléna.) To bol ten, ktorý tu evanjelizáciu robil v celom svete. (Ruch v sále.)