F. Mikloško, poslanec: (2001-09-04):
Osobne si však myslím a som presvedčený, že jedným takýmto živým momentom doktríny štátu sú štátne sviatky. Neviem, či si uvedomujeme, čo znamenajú sviatky v živote národa, štátu alebo nejakého spoločenstva. Ja si dovolím povedať alebo naznačiť len príklad, čo znamenali sviatky v dejinách židovstva, ktoré bolo 2000 rokov v diaspóre. Bude možno zjednodušené tvrdenie, keď poviem, ale si myslím, že je to tak, že židovstvo prežilo 2000 rokov diaspóry na sviatkoch. Boli základné sviatky ich národa, ich náboženstva, v tej chvíli sa stíšili všetci Židia žijúci na svete a takto dokázali udržať svoju identitu. Osobne som presvedčený, že sviatky aj v krajine, ktorú teda tvoríme a ktorá tu je, by mali tvoriť takýto základný pilier alebo mali by byť tým, keď sa všetci stíšime a keď si práve v ten deň štátneho sviatku uvedomíme, čo tvorí základ tejto krajiny. A som presvedčený, že Slovensko, ktoré žilo v Európe, v strednej Európe, celé 20. storočie a ktoré bolo svedkom dvoch totalít, nutne musí mať medzi svojimi štátnymi sviatkami, teda medzi základnými symbolmi tohto štátu, dva dni, ktoré rozhodli o páde týchto totalít. Ten prvý je 8. máj, bez ktorého si neviem predstaviť, že by sme vedeli nejakým spôsobom kráčať do budúcnosti, a ten druhý je 17. november. 17. november (ruch v sále), pretože 16. novembra, vážení páni, nezačalo nič. 16. november, ja som pri tom bol na rozdiel od niektorých, ktorí možno tu kričia, bolo asi 30 študentov, ktorých si veľmi vážim, ale ktorí sa stretli s Gejzom Šlapkom a v pokoji sa rozišli, čiže 17. november je symbol pádu totality. Chcel by som povedať, že 17. november je symbol pádu komunistickej totality, ktorý by mohli uznať ľudia bez ohľadu na to, či boli alebo neboli členmi Komunistickej strany. Komunistická idea bola aj ideou nadšenia, bola aj utopistickou ideou, ale vo svojich dôsledkoch to bola, a teraz by som mal na mysli najmä 50. roky a začiatok 60. rokov, zhubná idea. Do roku 1962, keď bol posledný politický proces, potom po roku 1968 to bolo len niekoľko procesov, na Slovensku bolo odsúdených okolo 100 000 ľudí na rôzne druhy trestov. Asi 70 000 ľudí bolo v 50. rokoch odsúdených do väzenia, predtým ešte 6 až 6,5 tisíc odvlečených do Sovietskeho zväzu, 10 000 bolo odsúdených do táborov nútených prác, 5,5 tisíc bolo v PTP, 4,5 tisíc bolo v akcii B vysídlených zo svojich bytov násilne. Toto všetko sa udialo od roku 1948 do roku 1962 a od tohto, myslím si, celkom spokojne by sa mohla dištancovať aj generácia tých ľudí, ktorí boli členmi Komunistickej strany, ktorí boli vyznávačmi tejto idey, ale som presvedčený, že najmä rokom 1968 sa od nej definitívne dištancovali. A preto by nemal byť žiadny psychologický problém prijať toto spontánne celou touto snemovňou. Tá diskusia môže mať svoje malé úskalia v tom, či môžeme mať ešte jeden ďalší štátny sviatok navyše. Ja osobne nie som za to, aby sme niektorý štátny sviatok vypúšťali. Ja osobne, hoci som hlasoval proti slovenskej ústave 1. septembra, nie som za to, aby deň 1. september bol vypúšťaný ako štátny sviatok. Novodobá Slovenská republika má dva svoje symboly 1. september a 1. január a nevidím dôvod, aby sme na ne siahali, aj keď to neznamená, že mám meniť svoj názor, ako som vtedy hlasoval, ale chápem, že toto sú symboly novodobej slovenskej štátnosti. V tejto chvíli by som si trošku pomohol tak filištínsky. 17. november tohto roku je sobota, čiže 17. november tohto roku nebude tento štát stáť žiadne peniaze, pretože tak či onak je to deň voľna a čo bude potom, uvidíme. (Ruch v sále.) A potom bude nedeľa. Čiže dva roky máme s ministerkou financií pokoj, že nám bude oplieskavať o uši, že... A čo bude potom za dva roky, prosím vás, ako sa hovorí v Biblii, dosť má deň svojich starostí. (Reakcie z pléna.) Čiže neveďme diskusiu k tomu, ktorý rušiť. Dva roky máme pokoj s týmto problémom a potom uvidíme a potom budeme múdrejší. Ale znovu vás, teda by som povedal, vyzývam, skloňme sa pred symbolom totality. Ja som si dnes nepripravil svetové štatistiky obetí komunizmu. Skloňme sa pred všetkými tými obeťami a pred tým, že tento druh totality a utópie proste padol a že sme boli jeho súčasťou a, by som povedal, v centre diania a že takmer každý to niesol nejakým spôsobom na svojom chrbte alebo na chrbte svojej rodiny. Ako vždy – hovoril som krátko a múdro. (Smiech v sále.) Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)