J. Rydlo, poslanec: (2007-09-18):
Slovenský národ sa môže chváliť slávnou históriou v prvých storočiach svojej existencie. Keď sa v srdci Európy medzi 8. a 11. storočím tvorili národné spoločenstvá, k tomu podstatne prispievali dva základné faktory: vlastná štátnosť a vlastná cirkevná organizácia. Práve v tomto národotvornom procese vtedajší naši predkovia tvorili priekupnícku špičku. Ich iste oveľa staršie Nitrianske kniežatstvo franské historické pramene zaznamenali už v roku 827, keď bavorský arcibiskup Adalrám z ďalekého Salzburgu sa unúval prísť do Nitry, aby tam vysvätil murovaný kostol kniežaťa Pribinu. Niečo podobného dosiahli vtedajšie české kmene až o dobré polstoročie neskôr, Poliaci až o viac než celé storočie neskôr a Maďari až na samom konci 10. storočia. Podobne to bolo aj s vlastnou cirkevnou organizáciou. Misijným arcibiskupom vtedajších Slovákov sa stal sv. Metod v roku 869 a ich sídelným arcibiskupom–metropolitom v meste Morava (asi dnešné Staré Mesto) v roku 880. Na porovnanie stačí poukázať na to, že Praha dostala biskupstvo, aj to iba podriadené nemeckému arcibiskupovi v Mainzi, v roku 973 a na vlastné arcibiskupstvo muselo čakať až do roku 1344. Aj Poliaci dostali arcibiskupstvo okolo roku 1000, teda súčasne alebo iba niekoľko rokov po Maďaroch. Kresťanská a kultúrna misia svätých bratov Konštantína Cyrila a Metoda, ktorú si vyžiadalo naše knieža Rastic alebo Rastislav v roku 863, znamenala začiatok novej historickej epochy nielen pre Slovákov, ale aj pre značnú časť európskych národov. Strata štátnej samostatnosti v 11. – 12. storočí zastavila onen sľubný vývoj a dala celkom iný smer našim národným dejinám. Iba kresťanská viera, už pevne zakorenená v slovenskej spoločnosti, pomohla nám zachovať aj našu národnú identitu. Tá však zákonito „krívala“ ako chôdza človeka, ktorý stratil jednu nohu. Až pod vplyvom európskeho hnutia „oživenia národov“ v 19. storočí naši poprední muži obnovili proces rastu národného povedomia a pripravili cestu k opätovnému získaniu vlastnej štátnej organizácie. Jedným z najdôležitejších a najúspešnejších verejných činiteľov obnovy slovenskej štátnosti v 20. storočí bol katolícky kňaz, ružomberský farár, od roku 1924 pápežský komorník a od roku 1927 infulovaný pápežský protonotár – týmto zriedkavým čestným titulom ho vyznamenal pápež Pius XI. , keď pražská vláda nepripustila jeho vymenovanie za biskupa. Popri týchto cirkevných hodnostiach bol aj predsedom Slovenskej ľudovej strany, poslancom Národného zhromaždenia v Prahe, dlhoročným predsedom Spolku sv. Vojtecha a zastával celý rad iných verejných funkcií. Andrej Hlinka sa narodil 27. septembra 1864 v Černovej,  jednej z povestných „štyroch ulíc“ Ružomberka, zhodou okolností môjho rodiska. Pochádzal z chudobnej rodiny. Poznal ťažkú sociálnu a kultúrnu situáciu nášho ľudu, a preto sa ako kňaz venoval jeho povzneseniu. To mu však vynieslo najprv nepochopenie, neskôr aj prenasledovanie cirkevnými trestmi zo strany jeho neslovenského biskupa, ktorým vtedy bol gróf Sándor Párvy de Kiskonya. No Hlinka mal nevšednú odvahu dovolať sa spravodlivosti až v Ríme, kde pápež sv. Pius X. uznal jeho nevinnosť a oslobodil ho od cirkevného trestu. Stal sa vedúcou osobnosťou slovenského boja za uznanie osobitnosti Slovákov ako plnoprávneho, štátoprávneho národa, aj keď iba krátko pred smrťou uvidel záblesk realizácie týchto národných túžob. Zomrel totiž 16. augusta 1938. Hlinku si ctil a miloval nielen slovenský národ, ale aj najväčšia časť obyvateľov Slovenska a ešte väčšia časť Slovákov roztrúsených po šírom svete, najmä v Amerike, ako otca národa. Poznali a obdivovali ho aj významní európski štátnici a komentátori medzinárodného politického diania. Rakúsky univerzitný profesor a diplomat Otto Forst de Battaglia krátko po Hlinkovej smrti publikoval v katolíckom časopise La Revue Catholique des Idées et des Faits, ktorý vychádzal v Bruseli, obsiahly nekrológ, ktorý sa začínal slovami: „Kňaz Andrej Hlinka, tak ako Mojžiš, odišiel do večnosti práve v čase, keď národ, ktorého bol ucteným vodcom, sa chystá zmocniť prisľúbenej zeme“. Na vyše troch stranách veľkého formátu predstavil stručný životopis Andreja Hlinku, ktorý zakončil hodnotením. „Z jeho ducha išla tá obdivuhodná spoločenská a politická organizácia, ktorú animuje Ľudová strana. Hlinkovi treba ďakovať za nezmerný mravný pokrok, ktorý Slováci urobili v poslednom polstoročí. Jemu, ktorý nebol žiadnym umelcom ani spisovateľom patrí vďaka ako najhlbšiemu pôvodcovi za ten obdivuhodný rozvoj slovenskej poézie a prózy, ktorý vytvorili spisovatelia hlinkovského charakteru, ako Hlbina, Gašpar alebo Milo Urban. ... Trúchliaci národ oplakáva v Andrejovi Hlinkovi vodcu, ktorý ho vyslobodil z otroctva a doviedol do zasľúbenej zeme v mene Pánovom.“ Aj bratislavské Židovské noviny 19. augusta 1938 napísali: „Slovenský národ má veľkého mŕtveho. Oplakáva svojho syna, ktorý hlboko zaryl svoje meno do slovenských dejín. ... Ani my Židia nemôžeme ostať stranou. Jeho verejná činnosť zasiahla i do našich radov a zavdala nám príčinu určiť svoj postoj k nemu. Roky svojej mladosti strávil v Ružomberku v ovzduší, ktoré vzdor rôznemu politickému rozvrstveniu spojil spoločensky všetkých ľudí dobrej vôle, kresťanov i Židov. Styk bol medzi ním a Židmi úprimný a srdečný. Ctil a vážil si svojich židovských spoluobčanov a ako farár hlásal náboženskú znášanlivosť. Jeho bystrý zrak spoznal duševné hodnoty ružomberskej židovskej inteligencie, s ktorou sa rád stýkal. Svoju dôveru okázalo dal najavo, keď v pamätnom procese  ružomberskom roku 1906 za svojich obhajcov si zvolil židovských advokátov Dr. Izidora Bihellera a Dr. Bernáta Hillera. A keď roku 1909 Ružomberčania poslali panovníkovi žiadosť, aby v Segedíne uväznený Hlinka bol oslobodený –  na žiadosti boli i podpisy všetkých ružomberských Židov. ... Keď sa skloníme i my pred pamiatkou tohto muža a zúčastníme sa na smútku slovenského národa, dávame tým česť jeho statočnému zmýšľaniu, ktoré voči nám preukázal.“ Potiaľto Židovské noviny. Málokto si už pamätá – a kto to aj vie, tak dnes z obáv pred mediálnym terorizmom „politicky korektne“ mlčí –, že prvým návrhom zákona, ktorý na prvé zasadnutie autonómneho Snemu Slovenskej krajiny v januári 1939 predložil poslanec Július Stano a spoločníci, bol návrh „na vydanie zákona o zásluhách Andreja Hlinku“. Keď Česko-Slovensko zaniklo a Slovensko 14. marca 1939 dosiahlo štátnu samostatnosť a stalo sa subjektom medzinárodného práva, Slovenský snem 23. apríla 1939 schválil zákon č. 83/1939 Slovenského zákonníka: „Andrej Hlinka sa zaslúžil o slovenský národ.“ Tento zákon vtesaný do mramorovej tabule zdobil do roku 1945 zasadaniu sieň Slovenského snemu, ktorý zasadal v tej istej historickej budove, kde zasadávala Slovenská národná rada, budova, ktorá je kamenným svedkom moderného slovenského parlamentarizmu – 17. júla 1992 bola v nej prijatá Deklarácia zvrchovanosti a 1. septembra 1992 prvá demokratická, de facto et de iure však druhá Ústava Slovenskej republiky. Pri príležitosti 5. výročia Hlinkovej smrti 16. augusta 1943 vatikánsky oficiózny denník L´Osservatore Romano napísal, že Andrej Hlinka, „pravý apoštol Kristov, ponížený syn Katolíckej cirkvi a veľký národný hrdina ostáva večne živý a prítomný vo svojom národe, vernom jeho programu: Všetko pre Boha a pre národ!“ Obnovenú štátnosť Slovákov však zmietla vojnová metelica, ktorá sa prevalila na Slovensko v rokoch 1944 – 1945. Roduverní  štátni činitelia predvídali, že boľševická záplava bude prenasledovať kresťanov a mohla by sa pomstiť aj na telesných pozostatkoch otca národa. Preto včas previezli truhlu s Hlinkovým telom a uložili ju na bezpečnom mieste. Bolo to veľmi obozretné opatrenie, lebo, ako všetci vieme, nepriatelia slovenského národa a Katolíckej cirkvi 27. septembra 1944 – teda v deň, keď by sa bol Hlinka dožil 80 rokov  života – bombardovaním rozmetali Hlinkovo mauzóleum v Ružomberku, ktoré mohlo byť zrekonštruované až v roku 1990, keď sa moloch komunizmu ocitol v prepadlisku dejín. Doposiaľ mnohých z nás trápi otázka: Kde boli uložené a kde sa dnes nachádzajú telesné pozostatky Andreja Hlinku? Je však na zamyslenie fakt, ktorým sa dejiny Slovákov odlišujú od dejín všetkých kultúrnych národov. Sme jediným národom v Európe, ktorý si nedokázal zachovať a uctiť hroby významných osobností svojich dejín. My jediní nevieme, kde bol pochovaný Pribina ani Rastic, ani kňaz – záchranca vtedajšej štátnosti Slavomír, ani náš prvý arcibiskup-metropolita sv. Metod, ani ním určený nástupca biskup Gorazd, ale ani slávny kráľ Svätopluk I. Veľký z našej dávnej minulosti. A podobne nevieme z našich súčasných dejín, kde spí svoj večný sen Andrej Hlinka. Vyriešia raz naši historici túto záhadu? Prijatie zákona „o zásluhách Andreja Hlinku o štátotvorný slovenský národ a o Slovenskú  republiku“ podporujem, budem zaň hlasovať v prvom, druhom i treťom čítaní, nielen v mene svojom, predovšetkým však v mene tých Sloveniek a Slovákov, ktorí  mi  dali 4 867 preferenčných hlasov a ktorí skalopevne veria, že slovenský parlament, Národná rada Slovenskej republiky prijme tento zákon naprieč celým politickým spektrom. V škole sme sa učili: „Slávne slávme slávu slávou Slávov.“ Dávno pred Jánom Kollárom, na prelome 3. a 2. storočia pred Kristom, vzdelaný židovský exulant žijúci v diaspóre v egyptskej Alexandrii  Ješua ben Eleazar ben Sirach vo svojej knihe napísal: „Chváliť nám patrí slávnych mužov, svojich otcov podľa ich činov, svojou odvekou veľkodušnosťou,“ lebo „všetci títo si získali slávu v dejinách svojho národa a už za ich života sa im dostalo pochvaly.“ Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem. (Potlesk.)