D. Jarjabek, poslanec: (2005-06-28):
No a teraz by sme sa mohli, pán predseda vlády, pýtať na tie špinavé paprče, čo poviete? Na tie špinavé paprče, o ktorých ste hovorili pred šiestimi rokmi, keď ste nastúpili, a to bol, myslím, jeden z prvých prejavov, pred siedmimi, pardon, pred siedmimi, keď ste nastúpili do tohto parlamentu a z tohto miesta ste hovorili o špinavých paprčiach. Ja som sedel tam, to bolo nejako štyri dni a veľmi som to vnímal pocitovo preto, lebo som si to nevedel vysvetliť. Bola tu istá atmosféra, ktorú ste vtedy spravili, a zaujímalo by ma teraz s odstupom času, celkom vážne, čo si o svojom vtedajšom prejave myslíte, či by ste dnes volili ten istý prejav alebo či by ste niečo korigovali aj vzhľadom na situáciu, ktorá nastala v rámci privatizácie, za ktorú ste vy zodpovedný a ktorá nie vždy je nám všetkým jasná. Mohol by som z tohto miesta hovoriť o pevneveričoch, ktorých je stále menej a menej, ktorí vám jednoducho verili, a dnes už celkom neveria. Mohol by som v tejto chvíli hovoriť z tohto miesta o hercoch, umelcoch, o mojich kolegoch v divadle či mimo divadla, ktorých vy občas pozývate na raňajky a ktorým vlastne vďačíte istým spôsobom za to, že ste sa dostali na miesto predsedu vlády a že ste sa dostali po tej zmene v tom roku 1998 do pozície, ktorú máte teraz. Využijem toto miesto a možno aj v mene niektorých, ktorí rozmýšľajú podobným spôsobom ako ja, budem hovoriť len o kultúre a o všetkom, čo s tým súvisí. Pred niekoľkými mesiacmi sme sa na tomto fóre zaoberali situáciou, ktorú spôsobilo úsilie niektorých členov vlády Slovenskej republiky zbaviť nás starosti o novú budovu Slovenského národného divadla. Vo viacerých príspevkoch sme sa zhodli na tom, že táto kauza je len vyvrcholením a stransparentnením neradostnej situácie slovenskej kultúry. Nie je asi náhoda, že prvý minister kultúry druhej Dzurindovej vlády Slovenskej republiky pomenoval stav rezortu stručne a jasne: Kultúra je v kríze. A odišiel. On na rozdiel od Milana Sládka a ďalších, čo je znepokojujúce najmä mladých a talentovaných, nie do emigrácie, iba do parlamentu. Svojrázny dedinský filozof v Jakubiskovom filme Tisícročná včela pomenúva prapríčinu vojen, sporov a konfliktov jasne: Peniaze, peňeži, peňáze. Iste je to aj o tom, mnoho problémov slovenskej kultúry, ale aj slovenskej spoločnosti vyplýva jednoducho z toho, že tento štát nie je dosť bohatý, aby mohol plniť celé spektrum služieb, ktoré štát občanovi má poskytovať, aby žili spokojne, radostne a plnohodnotne. Mnoho problémov vyplýva z toho, že napriek vierozvestcom úspechov transformácie v makroekonomických súradniciach sme ešte stále v období, keď jedny pravidlá už neplatia, a druhé ešte nemáme jasne definované a zavedené do praxe, a z toho, že naša ekonomika je stále príliš nevýkonná, že stále tvorí primálo zdrojov, aby sme mohli z verejných rozpočtov v potrebnej miere investovať do kultúry, ale aj do školstva, zdravotníckej starostlivosti, aby naši dôchodcovia neživorili a naša armáda mala na to, čo potrebuje na zabezpečenie zvrchovanosti a obranyschopnosti štátu. Sú tri pohľady na to, ako problémovú situáciu vyriešiť. Jednou možnou cestou je získať potrebné peniaze za cenu zvýšenia rozpočtového schodku. Pre rozhodnutie vydať sa po tejto ceste hovorí nesporne racionálny argument. Nevyriešenie problémov teraz neznamená totiž nič iné ako odloženie ich riešenia a každý minister, starosta, alebo hoci hlava rodinného rozpočtu vám povie, že zajtra budú problémy drahšie, ako by to stálo dnes. Prvého januára z ekonomických dôvodov zrušili v divadle Jonáša Záborského v Prešove orchester spevohry a Prešovský územný celok ušetrí ročne možno 7 miliónov korún. Zaplatíme to my, občania Slovenskej republiky, tým, že u nás definitívne zanikol žáner spevoherného divadla. Ak si ho raz, až bude tých peňazí dosť, bude chcieť táto republika v súlade s vkusovými preferenciami občanov znovu vybudovať, bude nás to stáť mnohonásobne viac prostriedkov. Druhou možnou cestou je redukcia výdavkov. Mnohí naši ekonomickí experti zalamujú mediálne rukami nad nevýkonnosťou a neefektívnosťou našich kultúrnych inštitúcii, rumázgajú nad tým, koľko peňazí kultúra vydáva na správu a rekonštrukciu svojich budov, koľko prostriedkov míňa na platy a podobne. Netvrdím, že sa v rezorte šetriť nedá, budem sa však prieť s každým, kto neprizná kľúčovú dlžobu štátu aj v tomto segmente, veď koľko zbytočne vyplatených platov odteká z kultúry len preto, že ekonómovia a právnici poldruha desaťročia po prevrate nedokázali vymyslieť taký model správy verejných kultúrnych inštitúcií, ktorý by aspoň smeroval k ich úspornej prevádzke. Nebudem tu pripomínať, že Dzurindove vlády neprejavili ani len náznak vôle správať sa naozaj demokraticky a podporovať pluralitu, že jej exponenti aj v rôznych sférach kultúry už siedmy rok usilovne prehlbujú tvrdé rozdelenie spoločnosti na tých, ktorí sú naši, a na tých iných, ktorých názory sú nezaujímavé a tvorba trpená. Na opodstatnené požiadavky reagujú kompetentní pokrčením pliec a pokusmi odvádzať pozornosť od súčasnosti poukazmi na dávnu či ešte dávnejšiu minulosť. Isteže, spoločnosť má svoj príbeh, svoje dejiny, svoj vývoj, kde jedno ohnivko nadväzuje na predošlé, ale čestnejšie by bolo občanom, voličom otvorene povedať: Zabudnite na to, že ste mali právo na vzdelanie, opateru, podporu, či kultúrny relax. Zabudnite, že žijete na pôde kontinentu, ktorý si rád hovorí kolíska kresťanskej, teda nesebeckej civilizácie. Zabudnite na to, že z vašich daní štát popri uspokojení svojich vlastných potrieb vyšetrí, vyberie aj na to, aby urobil niečo pre vás. My sme pravičiari a myslíme len na seba. Keby ste však otvorene povedali, že ste zvolili túto cestu, bolo by namieste pýtať sa, či na nakŕmenie štátnej byrokracie skutočne treba odvádzať 19 % našich príjmov, ak si v podstate všetko, čo potrebujeme, aj tak musíme buď zaplatiť, alebo aspoň si na to doplatiť zo svojich peňaženiek. Práve pre extrémnosť oboch uvedených spôsobov riešenia problémov väčšina európskych štátov volí tú tretiu cestu, ktorej správnosť potvrdzuje skúsenosti, zdravý rozum. Triezvo zhodnotia reálne možnosti a poskytujú občanom služby v miere väčšinovo akceptovateľnej ako primeranej. Je to možno menej revolučné a prináša to možno menej titulov, povedzme minister roka alebo euroreformátor, ako sa dnes u nás nosí, ale garantuje to spoločenský zmier a spokojný život ľudí. Dámy a páni, bolo by hrubou chybou nazdávať sa, že kríza kultúry je jediný problém, ktorý prezrel, ktorého riešenie je mimoriadne naliehavé, a vláda vrátane jej predsedu sa namiesto úsilia niečo urobiť iba prizerá. Mnohí kolegovia tu už hovorili a ešte iste budú hovoriť o veciach určite dôležitých a možno aj dôležitejších, rád by som vám však pripomenul dve veci a dva okruhy činností, v ktorých náš štát v ostatných rokoch zlyháva. Keďže sa už nejaký ten čas poznáme, určite môžete tušiť, že ten prvý okruh problémov, o ktorých sa nehovorí a ktorý sa nerieši, pred ktorým táto vláda strká hlavu do piesku a tvári sa, že sa jej to netýka, je zložité súkolie slovenského mediálneho priestoru. Ešte stále platí jeden zákon, ktorý podpísal prezident, na ktorého sa už asi ani mnohí v tejto sále nemôžu pamätať, a súčasne aj prvý tajomník neblahej pamäti Antonín Novotný. Nie je to pritom nejaká periférna legislatívna norma, ktorá by definovala, čojaviem, napríklad minimálnu hrúbku asfaltu na ceste, ale je to zákon o masových médiách. Pomaly to bude desať rokov, čo sa na pôde Slovenského syndikátu novinárov v spolupráci s odborníkmi vyslanými príslušnými európskymi inštitúciami po dlhých rokovaniach podarilo dospieť k návrhu, ktorý bol všeobecne prijateľný a ktorý definoval pravidlá pôsobenia v priestore printového a elektronického šírenia informácií. A to je zrejme jeho chyba. Niekomu asi veľmi vyhovuje, ak pravidlá neplatia. Ak sloboda nevyžaduje zodpovednosť, teda ak voda zostáva kalná a dá sa v nej dobre skrývať pravda. Vážené kolegyne a kolegovia, koľkokrát sme sa už a bez výnimky každý z nás stretli s tým, že sa čitatelia či poslucháči z médií nedozvedeli objektívne informácie o tom, čo sme urobili alebo povedali, ale čo niekomu vyhovovalo, aby si o našich skutkoch či názoroch myslel. Koľkokrát sa už stalo, že sme tu viedli zásadný spor o vážne hodnoty, no diváci, poslucháči a čitatelia médií museli mať pocit, že sme len bahniac sa v rozkošiach a nevediac, čo z roztopaše, prelumpačili zopár miliónov z ich daní. Pozri posledné názory v printových médiách o tom, čo vlastne znamená táto mimoriadna schôdza, koľko z hľadiska financií táto mimoriadna schôdza stojí a o koľko financií daňový poplatník vlastne príde. Mediálny priestor pred rokom 1989 patril pod drobnohľad ideológov, ktorí podľa vlastných kritérií rozhodovali o tom, čo sa bude vydávať za pravdu. No mediálny priestor po roku 1989 ovládli ekonomické záujmy jednotlivcov, skupín a skupiniek, ktoré zasa podľa vlastných kritérií určujú, čo pravda je. Aj bez prieskumu verejnej mienky vieme, že ideologické určovanie pravdy bolo chybou. Upretím práva na informácie a v mnohých prípadoch aj trestným činom či zločinom. Nie je rovnakou chybou upretím práva na informácie a v mnohých prípadoch aj trestným činom či zločinom, ak dnes v mediálnom priestore panuje arogancia svojvôle a beztrestnosť prekrúcania faktov? Celkom logicky sa preto pýtam premiéra tejto vlády, dokedy nám občanom Slovenskej republiky, členského štátu OSN, UNESCO, Európskej únie, ba i NATO chce brániť v slobodnom prístupe k objektívnym informáciám? Kedy položíte na tieto stolíky návrh nového tlačového zákona? Alebo naša nadštandardne dobre platená administratíva drieme vo svojich kanceláriách a čaká, že aj toto za vás urobí niekto iný, napríklad skupina poslancov z opozície? Vážení priatelia, tretie tisícročie ešte pred svojím zrodom dostalo prívlastok informačný vek. Nie je to náhoda, veď je to segment trhu, ktorý dnes dosahuje závratný rozvoj, prináša závratné zisky a umožňuje uskutočňovať závratné zmeny. Dokedy sa ešte vláda mieni tváriť, že Slovenska sa to netýka? Dokedy budeme realite slobodného sveta tretieho tisícročia čeliť legislatívnou normou z čias vlády jednej štátostrany? Presne z roku 1966 je táto mediálna norma, o ktorej hovorím. A keďže sa štát vážne nezaujíma o situáciu médií ako celku, môžeme sa potom čudovať, ak sa nám pred očami verejnoprávna televízia premieňa na jednu z mnohých komerčných staníc, naháňajúcich za každú cenu peniaze, neobzerajúc sa pritom na také maličkosti, ako je, prepytujem, verejný záujem. Dámy a páni, koľko sme sa už len na pôde nášho výboru napočúvali a koľko sme si prečítali informácií o tom, ako sa štát musí zbaviť budov Slovenskej televízie a Slovenského rozhlasu, aké sú nevýhodné a náročné. Dobre. Keď pred štvrťstoročím obe centrály verejnoprávnych médií ako účelové budovy vznikali, mali k dispozícii iné, na personál náročnejšie technológie, mali inú štruktúru a postavenie. Ale ak je dnes budova pre rozhlas priveľká, je pre štát najvýhodnejšie predať ju? Zaoberal sa niekto napríklad analýzou, či by nebolo vhodné a rozumné využiť jej kapacitu napríklad na vyriešenie dlhodobého problému, akútneho nedostatku výstavných priestorov Slovenskej národnej galérie? Veď nejde o objekt, na ktorý si rozhlas zarobil alebo ušetril z koncesionárskych poplatkov! Ide o budovu, ktorú dostal od daňových poplatníkov tohto štátu. A ak rozhlas budovu nepotrebuje a je mu na obtiaž, uvažujme o jej osude z pohľadu výhodnosti riešenia pre spoločnosť. Nie iba úzkoprso cez rezortné okuliare niektorých vládnych úradníkov. Riaditeľ Slovenskej televízie rovnako hovorí o zbytočnosti emblémovej, výškovej budovy televízie a už vypísal tender na jej predaj. Nuž prečo si nik z našich vynikajúcich vládnych ekonómov nesadol a nespočítal, koľko slovenských kultúrnych, ale aj iných inštitúcií platí mesiac čo mesiac ťažké státisíce za prenájom hoci len normálnych úradníckych kancelárií. Najnovšie je predsa známe rozhodnutie ministra životného prostredia prenajať si za 50 miliónov ročne administratívne priestory. Ak v Mlynskej doline máme z verejných zdrojov postavených 26 poschodí voľného priestoru, tak prečo tam nevyhradiť miesto pre Radu pre vysielanie a retransmisiu, ktorá od svojho vzniku sídli v podnájme. No asi by to nebol kšeft pre niekoho. Prečo sa nediskutuje s rezortom školstva, či by objekt v susedstve študentského mestečka nepotrebovali napríklad na posilnenie ubytovacej kapacity, alebo či by sa do vežiaka Slovenskej televízie nemohla presťahovať nie zanedbateľná časť Univerzity Komenského, ktorá tiež sídli kdekade po meste. Pýtal sa niekto, či by nebolo, opakujem, pre štát, nie pre toho či onoho takzvaného reprezentanta štátu výhodnejšie ponúknuť pre televíziu nadbytočnú strechu nad hlavou napríklad Slovenskej akadémie vied, a to som stále iba na pôde kultúry a jej tesného susedstva, školstva a vedy a ani sa nepokúšam pýtať sa, či by pre štát, a teda v konečnom dôsledku pre každého daňového poplatníka nebolo výhodnejšie mať v Mlynskej doline povedzme sídlo Bratislavského samosprávneho kraja. No to by bola asi revolúcia. Alebo inej inštitúcie, ktorá je dnes v drahom prenájme. Nie, vy dnes máte tendenciu uspokojiť sa s tým, že ak niečo jedna inštitúcia financovaná z daní a v tomto konkrétnom prípade z koncesionárskych poplatkov vyhlási za nepotrebné, nik nehľadá riešenia, možno zložitejšie, ale výhodné pre spoločnosť a pre štát. Radšej sa toho sekondhendovo zbavíme. To je koordinácia rezortov, ako si to predstavuje táto vláda, ako si to predstavuje pán premiér. Dámy a páni, podobne to vyzerá aj v oblasti, v ktorej sa ešte považujem za nevyhnutné venovať, v oblasti umeleckého školstva. Myslím, že aj kultúrne najľahostajnejší človek musí uznať, že systém kontinuálnej možnosti umeleckého vzdelávania od základných umeleckých škôl cez konzervatóriá po umelecké vysoké školy má svoju logiku a efekt. Dokázal zachytiť a poskytnúť priestor pre rozvoj talentovaných ľudí, pripravil ich veľmi kvalifikovane či už pre náročný život profesionálneho umelca alebo pre vnímanie života v jeho plnosti, teda nielen cez optiku hmotného dostatku, ale aj duchovných hodnôt. Ako vyzerá táto niekdajšia pýcha nášho školstva dnes? Rovnako ako celý rezort - biedne. Umelecké školstvo je pre svojich súčasných zriaďovateľov vždy iba čosi navyše, čosi, čo pýta peniaze, ktoré chýbajú aj v rámci základu. Teda služby poskytovanej prioritne. A je jedno, či hovoríme o bývalých ľudových školách umenia, dnes základných umeleckých školách, ktoré spôsobujú bezsenné noci starostom a magistrátom, alebo či je reč o konzervatóriách v správe vyšších územných celkov. Alebo či sa pristavíme pri umeleckých vysokých školách, ktoré financuje ministerstvo školstva. Viem, že schopnosť hrať na klavíri alebo nakresliť obrázok nie je vo vašom vnímaní zaujímavá a speňažiteľná hodnota, páni ministri. Viem, že podľa názoru mnohých z vás je príprava na výkon profesie investíciou, ktorej výhodnosť alebo neúnosnosť si musí každý zvážiť individuálne a podľa stavu svojej peňaženky sa má rozhodnúť, či pôjde študovať, alebo či sa radšej vyučí. A že radi opakujete, že človek s vysokoškolským vzdelaním bude logicky zarábať viac a teda môže splatiť pôžičku na štúdium. Avšak v tomto štáte ešte stále logika celkom neplatí a ktorýkoľvek z vás by mohol dlho z vlastnej skúsenosti vyratúvať príklady zo svojho okolia, keď vysokoškolsky vzdelaní priatelia, známi či rodinní príslušníci žijú z ruky do úst a od výplaty k výplate, kým tí, ktorí sa možno sčasti z nevedomosti a sčasti z vrodeného zmyslu pre hazard úspešne orientujú v kalných vodách budovaného kapitalizmu, alebo tí, ktorí jednoducho v pravý čas boli na správnom mieste a v tom správnom straníckom tričku, problémy so zabezpečením svojej existencie, existencie svojich detí a ich detných detí nemajú a mať nebudú. Viete, že kultúrne organizácie sú na samom chvoste všetkých tabuliek priemerných príjmov, že mladý hudobník v orchestri, herec v mimobratislavskom divadle, historik umenia v Šarišskej galérii či knihovník v Rimavskej Sobote má problém prežiť. Naozaj je našou ambíciou uplatniť sa v Európskej únii iba ako dodávateľský štát, v ktorom sa azda aj narodia talentovaní ľudia, ale ak sa im náhodou podarí svoje nadanie rozvíjať, skončia naostatok na palubách výletných lodí ako lacní, nájomní gastarbajteri. Viem, že hoci minister Fronc bol pri tvorbe rozpočtu úspešnejší ako jeho kolega z rezortu kultúry, a napriek tomu, že vzdelanie je na rozdiel od kultúry medzi prioritami tejto vlády, napriek rečiam o vzdelanosti, ekonomike, slovom, napriek všetkým prísľubom a všetkému optimizmu, ktorý v akademických kruhoch vyvolával fakt medziročného zvýšenia podielu verejných investícií do školstva, realita je taká, že niektoré umelecké školy majú na rok 2005 reálne šance mať menej peňazí ako v roku predošlom. Pán minister im môže odpovedať, že metodika je jasná. Počet študentov je matematicky definovanou veličinou a indexy pre jednotlivé typy vysokých škôl... (Hlasy v rokovacej sále.) Páni, trošičku tichšie, však odvolávame vášho ministra! (Hlasy v pléne.) A dokonca premiéra. Čože? (Hlasy v pléne.) Môj mančaft ma v tejto chvíli vôbec nezaujíma, ale ja nemôžem kvôli tomu hluku rozprávať, páni poslanci.