P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2001-10-02):
P. Tatár, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážená pani ministerka, vážené dámy a páni, pokračujeme v rokovaní o, musím povedať, polovičatej reforme verejnej správy a vládna novela zákona o majetku obcí a vlastne analogicky aj nasledujúca novela o majetku vyšších územných celkov zapadá do tohto obrazu. Tento zákon bol pripravený ešte pred definitívnym znením zákona o kompetenciách. Znamená to, že je to návrh všeobecný, ktorý by pasoval na ľubovoľný rozsah kompetencií. Podľa tohto zákona sa štát "zbaví" školských zariadení, zariadení sociálnych služieb, zdravotnej starostlivosti a aj kultúrnych zariadení tým, že ich prevedie na obce. Obce pritom budú platiť staré dlhy a záväzky s tými výnimkami, ktoré sú uvedené v zákone a s výnimkou daní, odvodov a miezd, ktoré štát neuhradil za svojich zamestnancov. Obce pri správe prevedeného majetku musia poslúchať štátnu správu, musia poslúchať vládu. Tento majetok, školský, majetok sociálnych zariadení, zdravotníctva a kultúrnych zariadení môže obec len buď spravovať, alebo prenechať do správy veľmi vymedzenému typu správcu, ktorý je od obce závislý. Obec nesmie s týmto majetkom podnikať, predať, musí zachovať účelové určenie majetku, kým školu, sociálne zariadenie, zdravotné alebo kultúrne zariadenie štát nezruší alebo nejak inak nerozhodne. Nakladať môže obec len s prebytočným hnuteľným majetkom podľa návrhu zákona, čím napríklad kultúrne hodnoty, knižničné fondy, kultúrne pamiatky sú síce chránené iným zákonom, ale na tieto tento návrh zákona nepamätá. Teda obce dostanú majetok, ale štát určí, čo s ním obce majú a musia robiť. Preto aj hovoríme, že v tomto druhom kroku polovičatej reformy sa obce a analogicky aj vyššie územné celky stanú sluhami štátu. Pritom sa vládna novela zaoberá výlučne majetkom, ktorý súvisí s prenosom kompetencií, nezaoberá sa prevodom iného majetku, napríklad pôdy, a snáď ani nemusím spomínať, že vláda mešká s prenosom pôdy neznámych vlastníkov do správy obcí, čo už je v podstate aj hanba. Ale sú to aj iné majetky, napríklad energetická infraštruktúra a, povedzme, podiel obcí na vlastníctve tohto majetku, ktorý je zatiaľ majetkom štátu. Účelovým určením majetku spolu s rozhodovacími právomocami, ktoré si štát chce ponechať, sa nezmení nič na tomto nedostatočnom alebo zlom fungovaní verejných služieb a dnešný stav sa konzervuje. Pri dôslednej reforme verejnej správy, ktorej definitívne dokončenie je ešte len pred nami, by zákon mal jasne rozdeliť kompetencie a povinnosti štátnej správy a samosprávy a určite nie obmedzovať nakladanie s majetkom. Zákon má uložiť obci, a teda aj štátu alebo inému verejnému orgánu povinnosť zabezpečiť pre občanov verejnú službu, napríklad školu, a dať obci na to aj nástroje, ale rozhodovať sa aj o majetku má obec sama. Moderná verejná správa má teda jasne vymedzené pôsobnosti voči občanovi, žiaľ, tento návrh nie je taký. Účelovým viazaním sa aj rozširuje duplicita výkonu verejnej správy. Uplatnenie účelového určenia bez jasnej špecifikácie zariadenia, bez posúdenia nevyhnutnosti povinnosti zachovať účel vo verejnom záujme je nielen v rozpore s koncepciou decentralizácie, ale v zmysle ústavy, jej článku 20 ods. 4, je vyvlastnenie alebo nútené obmedzenie vlastníckeho práva možné iba v nevyhnutnej miere a vo verejnom záujme, a to na základe zákona za primeranú náhradu, t. j. v prípade takéhoto zásadného obmedzovania vlastníckeho práva k majetku a k nevyhnutnosti náhrady je otázne, načo vlastne odovzdávať majetok samospráve. Je tu ale ešte jedna zásadná vec, ústavné podmienky núteného obmedzenia vlastníckeho práva sú kumulatívne, teda musia byť splnené všetky naraz. Návrh zákona avšak nedefinuje nevyhnutnú mieru a už vôbec nehovorí nič o primeranej náhrade. Toto tvrdenie sa dá oprieť aj o nález Ústavného súdu z 12. septembra 1996, kde v odôvodnení môžeme čítať: Vlastnícke právo ako najdôležitejší vecnoprávny inštitút vyjadruje neobmedzené a priame panstvo nad vecou toho, kto vec vlastní. Zákonný obsah vlastníckeho práva v tomto smere upravuje vo všeobecnosti Občiansky zákonník a podľa neho je vlastník oprávnený predmet svojho vlastníctva držať, užívať, požívať jeho plody a úžitky a nakladať s ním. Je právom absolútnym, pôsobí voči všetkým a je spojené s povinnosťou ostatných subjektov nerušiť vlastníkov vo výkone jeho práva k veci. Vlastnícke právo všetkých vlastníkov má rovnaký obsah a ochranu. To je tiež článok 20 ústavy. Vyvlastnenie rovnako ako nútené obmedzenie vlastníckeho práva je podľa ústavy možné iba v nevyhnutnej miere a vo verejnom záujme, a to na základe zákona a za primeranú náhradu. Občiansky zákonník je všeobecným predpisom upravujúcim zákonné podmienky vyvlastnenia a tieto podmienky, rovnako ako aj ďalšie správnoprávne podmienky musia obsahovať aj jednotlivé zákony, ktoré upravujú vyvlastnenie alebo nútené obmedzenie vlastníckeho práva na účely, ktoré tvoria predmet ich úpravy. Návrh zákona o majetku obcí a analogicky aj o majetku vyšších územných celkov, však tieto podmienky neupravuje a už vôbec ani v náznaku sa nezmieňuje o primeranej náhrade, ktorú by mali štátne orgány plniť orgánom samosprávy za nemožnosť úplne nakladať s predmetom svojho vlastníctva, ktorý je podľa návrhov viazaný svojím účelovým určením. Ďalej Ústava Slovenskej republiky na rozdiel od navrhovaného zákona voči majetku obcí nehovorí nič o garancii štátu v prípade vzdelávania ani v prípade zdravotníctva, sociálnych vecí a kultúry formou ponechania vlastníctva, čiže nie je žiadne účelové určenie vlastníctva štátu, ale ani jeho obmedzovanie. Ustanovenie § 7a považujeme z tohto hľadiska za zbytočné, pretože v prípade škôl a školských zariadení je vyradenie zo siete už aj tak obmedzené súhlasom ministerstva školstva v kompetenčnom zákone. Ministerstvo zdravotníctva aspoň koncepčne uprednostňuje privatizáciu zariadení, prípadne odovzdanie majetku verejnoprospešným neziskovým organizáciám a pre stredné zdravotnícke školstvo platí to, čo pri školstve v predchádzajúcej vete. Zariadenia kultúry miestneho regionálneho charakteru sú originálnou kompetenciou príslušnej územnej samosprávy aj spolu so zodpovednosťou voči občanom. Takisto je rozpor pri sociálnych službách, tam ten kompetenčný zákon oveľa menej decentralizoval na obce, ako to bolo potrebné a v zásade je akákoľvek povinnosť účelového využívania nehnuteľného majetku v podstate nezmyslom, pretože obmedzuje hospodárenie s ním. Mnohé zariadenia sú však v nevyhovujúcich priestoroch a majú veľký modernizačný dlh s veľkými prevádzkovými nákladmi v objektoch, ktoré sú stavané dnes už zastaranou technológiu, jednoducho v starých budovách, a všetky výdavky bude znášať samospráva a ústredný orgán, ak nepovolí účelovú zmenu predaja alebo prenájom, tak sa všetky problémy, ktoré sú dodnes s prevádzkovaním týchto zariadení spojené, budú len prehlbovať. Ďalej chceme navrhnúť aj zmenu § 6 ods. 4, ktorý neumožňuje odovzdať majetok, ktorý ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto zákona slúžil na výchovno-vzdelávací proces v oblasti vzdelávania a výchovy a činnosti s nimi bezprostredne súvisiacimi, na zabezpečenie sociálnej pomoci, zdravotnej starostlivosti a kultúrnej a osvetovej činnosti do správy aj súkromnému subjektu alebo nejakej neziskovej mimovládnej organizácii. Obmedzuje možnosť iba na rozpočtovú a príspevkovú organizáciu, ktorú zákon vymedzuje ako správcu a musí byť zriadený orgánom samosprávy podľa zákona o rozpočtových pravidlách. Príkladom sú napríklad sociálne služby, kde by naozaj neziskové organizácie mali zastať významný podiel, ale platí to aj o kultúrnych zariadeniach. Obmedzuje to flexibilitu hospodárenia s vlastným majetkom a na základe úvahy a obmedzuje to rozhodnutie príslušného orgánu samosprávy a možnosť spájania verejného a súkromného kapitálu na zabezpečovanie verejných služieb. Navrhujeme rozšíriť možnosť zverenia do správy bez obmedzenia, teda aj na tretie osoby, čo sa týka subjektu správy tohto majetku. Nesúhlasíme tiež s navrhovaným § 4a, najmä s prenesením záväzkov v takej všeobecnej polohe na samosprávu vyššieho územného celku. Je možné, povedzme, riešiť prenesenie modernizačného dlhu, ale nie prenesenie prevádzkových dlhov. Myslíme si, že tieto záväzky je potrebné uhradiť do času podpisu protokolu o odovzdaní, respektíve prebratí majetku. Ak sa schvália návrhy zákonov majetku obcí, ale aj o majetku vyšších územných celkov, ktoré sú analogické v predkladanej podobe bez ohľadu na niektoré drobné doplnky, ktoré sú uvedené v ich spoločných správach, tak sa vlastne založia a vzniknú skryté nepríjemnosti. Je možné uvažovať o podaní podnetu na Ústavný súd na obmedzenie výkonu vlastníckeho práva, to by prinieslo právnu neistotu pre samosprávy, čo je tiež negatívny jav. Takisto aj pri niektorých iných ustanoveniach je ponechaná akási nadradená pozícia štátnych orgánov nad orgánmi samosprávy. Nejde iba o povoľovanie zrušenia účelového určenia majetku, a teda povolenia na využívanie tohto majetku aj na iné účely, ale aj možnosť nakladania s ním a ponechanie možnosti ustanovenia účelového určenia aj na majetok, ktorý nie je vymenovaný v zákone, teda okrem toho aj na majetok, ktorý samospráva nadobudne od štátu na základe dohody alebo na základe osobitného predpisu. Na to, aby prevedený majetok mohli samosprávy používať v súlade so svojimi potrebami, je nevyhnutné, aby sa znenie predkladaných zákonov v naznačených bodoch zmenilo. Preto podávame nasledujúce pozmeňujúce návrhy. Navrhujeme vypustiť § 4a, nakoľko je to vlastne pokus vládnym návrhom prenášať záväzky štátu na obec, s čím nemožno súhlasiť. V § 6 ods. 4 navrhujeme nové znenie: „Majetok, ktorý obec nadobudla podľa § 2b ods. 1 a ktorý ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto zákona slúžil na vyučovací proces a činnosť s ním bezprostredne súvisiacu a na zabezpečenie sociálnej pomoci a zdravotnej starostlivosti, môže obec zveriť do správy správcovi alebo tretím osobám.“ Táto úprava umožní, aby obec zverila do správy vymedzený majetok podľa ods. 4 aj tretím osobám, teda aj napríklad neziskovým organizáciám, ktoré budú zabezpečovať uvedené verejné služby veľmi efektívne. Tretí návrh je vypustiť § 7a. Považujeme za potrebné vypustiť povinnosť zachovania účelového určenia majetku, nakoľko je to v rozpore s deľbou právomoci medzi štátnu správu a samosprávu a aj v rozpore s článkom 20 Ústavy Slovenskej republiky, pretože vlastnícke právo všetkých vlastníkov má rovnaký obsah aj ochranu. Požadujem alebo navrhujem, aby sme o všetkých týchto troch hlasovali samostatne, pretože ony navzájom nesúvisia. Chcem na záver povedať, že aj keď je v zmysle koncepcie modernizácie a decentralizácie verejnej správy celý tento súbor zákonov len niekde vykročením na pol cesty a bude teda treba urobiť aj ten tretí krok a dokončiť celú reformu verejnej správy, tak aj tak vás pekne prosím schváliť tieto pozmeňujúce návrhy, ktoré idú smerom k dôslednej reforme verejnej správy. Ďakujem pekne.