Kiska, Andrej, prezident SR (2018-06-13):
Ďakujem veľmi pekne. Takže druhý pokus. Nemáte to tu jednoduché. Čiže vrátil by som sa stručne k tomu, čo som začal, a to je to, že tá najdôležitejšia správa o stave republiky v roku 2018 bola posledná reportáž Jána Kuciaka, ktorú jeho kolegovia publikovali nedokončenú týždeň po vražde. Rád by som sa v tejto súvislosti vrátil o dve desaťročia späť. Do krajiny, ktorá bola zdesená únosom syna hlavy štátu a vraždou Róberta Remiáša podobne, ako je v súčasnosti zasiahnutá vraždou novinára a jeho snúbenice. Trúfam si povedať, že nebolo to iba zavlečenie a nebola to, v úvodzovkách, iba vražda, ale bola to reakcia mocných na tieto zločiny, ktorá trvale poznačila ďalší vývoj Slovenskej republiky. Vládcovia si udelili amnestiu, zásadne a trvalo naštrbili dôveru k právnemu štátu. Dodnes sme sa s dôsledkami nedokázali vyrovnať, nedokázali sme potrestať vinníkov a pokúsiť sa tým zmierniť spôsobené krivdy a bolesť. Až minutý rok ste vy, poslanci Národnej rady, zrušením amnestií otvorili priestor pre nápravu. Trvalo dve desaťročia, kým zvolení zástupcovia ľudu priniesli nádej, že zločiny štátnej moci nebudú navždy chránené nehoráznym aktom, ktorý prežil pád mečiarizmu aj niekoľko politických generácií. História okolo rušenia amnestií mi dovoľuje tu v rokovacej sále Národnej rady pripomenúť – najmä predstaviteľom štátnej moci a parlamentnej väčšiny: od vašich slov a činov závisí, aká hlboká bude rana, ktorá v spoločnosti po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej zostane aj po desiatich či dvadsiatich rokoch. Zničiť vieru v spravodlivosť je ale možné aj bez zneužitia právomocí, akým vtedy bolo preventívne amnestovanie páchateľov závažných zločinov – a to nedostatkom citlivosti, zodpovednosti a odvahy konať v rozhodujúcich situáciách. Alebo, naopak, aroganciou, pocitom neobmedzenej moci a ilúziou, že politikom, ktorí vyhrali voľby, patrí štát. To, čomu Slovensko v roku 2018 čelí, nie je kríza dôvery v spravodlivosť a právny štát. Je to kríza viery, že politici sú ochotní a schopní vytvárať podmienky, aby sme o zlepšovaní vzťahu k štátu vôbec mohli začať hovoriť. Táto nedôvera je generačným zlyhaním politiky na Slovensku. Nebuďme prekvapení, že ľudia neveria vyhláseniam o nezávislom vyšetrovaní, keď denne čítajú o pochybných obchodoch, o ľuďoch blízkych mafii vo vládnych kruhoch, o príbuzných politikov, ktorí v sebe náhle objavili podnikateľský talent a dostali sa k veľkým majetkom. Gauneri prosperujúci z kontaktov na verejnú moc sú produktom sveta, ktorý vrcholní politici roky nechali rásť a rozťahovať sa po Slovensku. Sveta, z ktorého profitovali a opierali oň svoju vlastnú moc. Až sa vymkol spod kontroly a teraz ich drží v hrsti. Vražda Jána a Martiny dala tomuto svetu tváre ľudských obetí. To bol dôvod, prečo desiatky tisíc ľudí išli do ulíc, aby vyjadrili nedôveru v schopnosť štátu vyrovnať sa so zločinom. Žiadne vymyslené sprisahania. Ale pochybnosť, či budú vražda a podozrenia, o ktorých Ján Kuciak písal, riadne vyšetrené. Hnev nad tým, že ani tvárou v tvár tomuto úpadku nechce vládnuca politická sila prijať zodpovednosť. Ľudí do ulíc ale aj vyhnala aj viera, že Slovensko môže byť lepšie. Že Slovensko môže byť slušné. Vážené dámy, vážení páni, dôvera vo vymožiteľnosť práva a spravodlivosť je pre štát, ktorý chce prežiť ako životaschopné spoločenstvo, nevyhnutnosť. Bez viery, že dodržiavať pravidlá sa oplatí, bez istoty, že naše práva bude štát chrániť bez ohľadu na to, kto do nich zasiahol, sa spoločnosť môže rozpadnúť na jednotlivcov neochotných hľadieť na iný ako vlastný záujem. Znechutenie, nedôvera v inštitúcie a strata nádeje v lepšiu budúcnosť sú signálmi, že nemusíme byť od toho ďaleko. Je pravdou, že ľudia páchajú ohavné zločiny aj v slušných a mierumilovných komunitách. Politici zneužívajú moc aj v najlepšie spravovaných štátoch. Ani smrť človeka nie je vždy a nevyhnutne zlyhaním systému. Zločin pôsobí v každej krajine a občas prerazí všetky zábrany. Lenže takúto traumu dokážeme prekonať iba vtedy, ak sa v kritických chvíľach môžeme oprieť o spoločné hodnoty, o princípy, o všeobecne a všetkými rešpektované pravidlá, o dôveryhodné inštitúcie. Môžeme zvládnuť aj ťažkú ranu, ak ľudia majú istotu, že politickí reprezentanti vytvorili podmienky na razantný postup a poskytujú skutočne takú úprimnú, viditeľnú podporu potrebnú na dolapenie podozrivých, odsúdenie vinníkov a zadosťučinenie pre obete. Aj v tragických okamihoch plných strachu je možné zomknúť sa a hľadať cestu z krízy. Ale iba ak ľudia veria, že štátna moc je pri vymáhaní spravodlivosti ich spojencom. Nie arogantnou prekážkou, ktorú musia zdolávať protestmi na námestiach. Tu je jadro problému. Neochota postihnúť mocných, roky potvrdzované pocity krivdy a nespravodlivosti vysvetľujú hnev, ktorý mnohí cítia. Nedôvera vytvorila kontext, v ktorom si nemalá časť verejnosti myslí, že bez tlaku nebude štát schopný a ochotný pravdivo vyšetriť ani len popravu dvoch mladých ľudí. Dodnes nevieme, kto zavraždil Jána a Martinu. Ich smrť však bola pravdepodobne tragickým zhmotnením dôsledkov tolerovania zločinného správania. Zločinov, o ktorých na vlastné riziko informovali len odvážni novinári. Zločinov, ktorým sa politické vedenie našej krajiny roky nečinne prizeralo. Ak existuje úprimná vôľa hľadať spôsob, ako začať kriesiť dôveru verejnosti, je nevyhnutné vrátiť sa späť k vyšetrovaniu vražda (pozn. red.: správne „vraždy“)  Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej. Začiatkom marca tohto roku som povedal: „Verím, že tento prípad riešia najlepší vyšetrovatelia a vraždu dvoch mladých ľudí chcú vyriešiť.“ A ako prezident Slovenskej republiky som požiadal všetkých ľudí, aby sme im dôverovali. Na to, aby som rovnakú výzvu mohol zopakovať, potrebujeme spolu s verejnosťou signál, že zodpovední majú odvahu zmeniť sa. Očakávam, že sa ministerka vnútra, nedávno vymenovaný prezident Policajného zboru pridajú k snahe Generálnej prokuratúry zachrániť zvyšky dobrého mena orgánov činných v trestnom konaní, ktorému ich predchodcovia tak ublížili. Vyzývam vedenie rezortu vnútra, aby urobilo a vo vhodnej forme zverejnilo hodnotenie priebehu vyšetrovania, ktoré odpovie na pochybnosti o postupe polície a jej vedenia. Pochybnosti, ktoré – pevne dúfam pre dobro Slovenskej republiky – sú prevažne nedorozumeniami, nie prejavmi zbabraného vyšetrovania zločinu, ktorý otriasol spoločnosťou a vyvolal vážnu politickú krízu. Čakáme na pravdivé otázky na viaceré odpovede. (pozn. red.: správne „Čakáme na pravdivé odpovede na viaceré otázky.“) Napríklad, prečo nebol privolaný na miesto činu znalec v oblasti súdneho lekárstva. Prečo bývalý policajný prezident takmer denne miatol verejnosť rôznymi verziami smeru vyšetrovania, v rozpore s embargom vyhláseným prokuratúrou. Prečo v rozhodujúcich týždňoch po vražde Slovensko váhalo s využitím medzinárodnej pomoci. Prečo bol na mieste činu bývalý riaditeľ protikorupčnej jednotky NAKA a prečo o tom bývalý policajný prezident klamal. Prečo mali prístup k prípadu ľudia, o ktorých Ján Kuciak písal a ktorí mali byť súčasťou vyšetrovacích verzií. Prečo sa polícia snažila získať informácie z telefónu českej spolupracovníčky zavraždeného novinára amatérskym postupom, ktorý vyvolal medzinárodnú hanbu. Prečo viac rešpektu dostal od polície človek, ktorý sa verejne vyhráža novinárom, než žurnalistka, ktorá dobrovoľne spolupracuje na vyšetrení vraždy. Doterajšie odpovede sú nedostatočné. Odrážajú taký ten zásadný problém, ktorý stále cítime. Nedostatok citlivosti od tých, ktorých poslaním má byť služba verejnosti. Príliš dlho bola hlavným princípom komunikácie vedenia rezortu vnútra snaha zapierať. Prvý krokom na ceste k dôvere je preto začať odpovedať poctivo a priamo. Potrebujeme, potrebujeme políciu, ktorá bude plniť svoju úlohu pomáhať a chrániť. To dokáže iba inštitúcia, ktorá dokáže prilákať ľudí so zmyslom pre spravodlivosť. Odvážnych ľudí. Nie polícia, ktorá na papieri a štatisticky robí veci dobre, ale vyše polovica obyvateľov jej neverí. Policajti a prokurátori potrebujú priestor slobodne vyšetrovať trestné činy. Bez neprimeraných zásahov do ich práce, šikanovania, prepúšťania kvalitných vyšetrovateľov, ktoré rozkladá morálku a podporuje pasivitu a priemernosť. V dobrej polícii je odmeňovaná odvaha a poctivosť. Je čas prestať odpútavať pozornosť nafúknutými hrozbami, akou sú napríklad migranti, a namiesto toho sa venovať organizovanému zločinu a extrémizmu. Nech elitné jednotky nenaháňajú bonboniéry a päťdesiateurovú korupciu, kým mnohomiliónovú kriminalitu bielych golierov často pozorujú iba z úctivej vzdialenosti. Povinnosťou vedenia polície je vyvodiť dôsledky za pochybenia, aké sme videli pri zásahoch v Moldave nad Bodvou, v Medveďove alebo v Zborove. Krytie zlyhaní nie je prejavom rešpektu k policajnému povolaniu. Je to spôsob, ako pestovať neúctu k právam iných a podhubie na zneužívanie právomoci. Dobre riadený a trénovaný policajt nemusí porušovať pravidlá, aby zaistil bezpečnosť a vyšetril zločin. A Slovensko nie je jediným štátom, kde polícia rieši problematické komunity. Ani jedinou krajinou, kde sa vyšetrujú únosy detí. Ak to inde dokážu v rámci pravidiel a bez násilia, s rešpektom k ľudským právam, určite to dokážeme aj my. Dámy a páni, všetci potrebujeme právny štát. Zrozumiteľné zákony, ktoré problémy bežného života pomáhajú riešiť a nevytvárajú nové. Úrady a políciu, ktoré pravidlá privádzajú do života spravodlivo a nezneužívajú ich na šikanovanie nepohodlných. Súdy, ktorých rozhodovanie je čestné a predvídateľné. Ústavný súd, ktorý je dôveryhodným ochrancom ústavných princípov a hodnôt. Vyviesť Slovensko z krízy je nesmierne náročný proces. Vyžiada si veľké a odvážne zmeny, ale aj každodenné malé a poctivé kroky. Podporu verejnosti si v tejto snahe dokážeme získať iba otvorenou a citlivou komunikáciou. Nikto by nemal počítať s tým, že ľudia budú stále tolerovať polovičaté kroky a roky čakať na výsledky. Vám, poslancom a členom vlády, občania zverili moc viesť našu krajinu. Ľudia, pre ktorých je vražda Jána a Martiny či nedávna brutálna smrť Henryho symbolom zanedbanej spravodlivosti a neschopnosti štátu chrániť životy, čakajú odpoveď, či to myslíte vážne. Čakajú na signál, že existuje politická vôľa vrátiť Slovenskú republiku späť na ceste vedúcu k zastaveniu úpadku právneho štátu. Príležitosť sa naskytne čoskoro, keď budete rozhodovať o dôležitých zákonoch týkajúcich sa polície, ako aj Ústavného súdu. Niet dôvodu, aby sme sa uspokojili s podpriemernými riešeniami. Môžeme dosiahnuť zmeny, ktoré budú citlivé, poctivé aj odvážne a môžu zlepšiť systém zabezpečenia a vymáhania spravodlivosti. Voľba je vo vašich rukách. Od vašich rozhodnutí závisí, ako si budeme rok 2018 pamätať. Či ako premárnenú príležitosť, ktorá ostane zdrojom konšpirácií, špekulácií, nevyšetrených podozrení a trvalým prameňom nedôvery k politike aj medzi ľuďmi navzájom. Alebo ako obdobie, v ktorom sme sa vzchopili a začali robiť všetko potrebné pre obnovenie dôvery ľudí v náš štát. Vážené dámy, vážení páni, nie je hanbou si priznať nedostatky. Neexistuje krajina, v ktorej by sa v jedno ráno politici zobudili a mohli si povedať, že vyriešili všetko. Hanbou je ignorovať výzvy, ktorým čelíme. Nechať ich prerásť do chronických problémov, kvôli ktorým sa mnohým ľuďom na Slovensku nežije dobre a kvôli ktorým opúšťajú naše Slovensko. Hanbou je správať sa tak, akoby budúcnosť existovala len po ďalšie parlamentné voľby. Je základnou úlohou politiky generovať riešenia, ktoré krajinu posúvajú vpred. Žiaľ, a to sa už opakujem tu na tejto pôde, strácame schopnosť viesť boj o skutočne naozaj dôležité témy. Politická súťaž sa rozpadá na sériu malicherných sporov, v ktorých sa témy dôležité pre lepší život ľudí objavia skôr náhodne. V diskusii často chýba poctivosť priznať si hĺbku problému, odvahu pustiť sa do riešení, ale aj citlivosť k tým, ktorých sa spory týkajú. Ústava Slovenskej republiky a jej zmeny sú niekedy ponižované na nástroj straníckeho marketingu. Najviac diskutovanou politikou parlamentnej väčšiny nie je plnenie vládneho programu, to, čo ste sľúbili, ale pompézne výdavkové balíčky. Aj na dôchodkový systém si niektorí opäť spomenú až vtedy, keď sa zúfalo snažia predĺžiť si politickú kariéru. Keď v marci nová vláda žiadala poslancov o dôveru, viacerí sa pozastavili nad tým, že prebrala programové vyhlásenie predchádzajúcej vlády. To, že nová vláda nemusela na dva roky starých záväzkoch nič meniť, bolo dosť zlou správou o stave republiky, o stave politiky, smutnou ukážkou neschopnosti predchádzajúcej vlády riešiť problémy a plniť svoje záväzky. Pred mojím dnešným vystúpením tu pred vami v pléne Národnej rady so Správou o stave Slovenskej republiky som stál pred dilemou, či budem znova hovoriť o deťoch, ktorým neposkytujeme dobré vzdelanie, o pacientoch, ktorí nedostávajú rovnako kvalitnú a dostupnú zdravotnú starostlivosť, či o rómskych komunitách, v ktorých sa chudoba dedí z generácie na generáciu pre neschopnosť im pomôcť. Trpkou pravdou je, že by som mohol skopírovať celé state z minulých správ o stave republiky a prečítať ich znova. Nechcem tým povedať, že nevidím za minulé obdobia pozitívne výsledky a užitočné opatrenia, aj teraz využijem príležitosť, aby som podporil návrh platiť obedy pre všetky deti v školách z verejných financií. Skúsenosti zo sveta potvrdzujú účelnosť takéhoto kroku. Ale dodávam, že na to, aby sme v dôležitých oblastiach dosiahli viditeľné výsledky, nestačí jedno dobré rozhodnutie za volebné obdobie. Potrebujeme ich aspoň desať za rok. Dámy a páni, poctivá politika nerozlišuje medzi slovami a činmi. Ak o niečom hovoríme ako o priorite, malo by sa to stať prioritou pri plánovaní verejných výdavkov. V uplynulých rokoch sme mali aj vďaka eurofondom na investície dostatok peňazí. Nad očakávania rástli daňové výnosy, štát mal každoročne k dispozícii viac, než predpokladal. Zodpovedali tomu aj verejné investície, ktoré ročne dosahovali štyri percentá HDP. Patríme medzi štáty s najvyšším podielom investícií v celej Európskej únii. Ale úspech sa nemeria množstvom minutých peňazí. Keď sa krajine ekonomicky darí, úlohou politikov je využiť zdroje rozumne a, pravdaže, s čo najväčším efektom. Dobré časy nebudú trvať večne. Často opakovanými prioritami Slovenska sú zdravie ľudí, vzdelávanie detí, veda a výskum. Ale reálne investície z verejných zdrojov tomu nezodpovedajú. Do zdravotníctva a jeho často ošarpaných nemocníc smerovali len štyri z každých sto investovaných eur. V rozvinutých európskych krajinách to bolo 12 percent. Na školu, vedu a výskum Slovensko použilo necelú desatinu verejných investícií, v zahraničí to bolo dvojnásobne viac. Informácie o využívaní eurofondov na vzdelávanie a výskum pritom aj vzbudzujú pochybnosti, čo je (pozn. red.: správne „či aj“) to málo peňazí vytvorilo pozitívnu hodnotu. Polovica verejných investícií na Slovensku smerovala do dopravy. To by absolútne nemuselo byť predmetom kritiky, keby ale dlhodobo u nás nevíťazila taký, megalománia nad zdravým rozumom. Chýba autorita, ktorá by prísne dohliadala na plánovanie a financovanie výstavby. Príkladom je napríklad diaľnica okolo Ružomberka. Mnohí cez Ružomberok chodíte. Stavba bola dlho plánovaná a jej dokončenie sa očakávalo vlani v lete. Nestihlo sa to. A je jasné, že diaľnica sa nedokončí ani v tomto, ani v budúcom, ani v roku 2020 a cez mesto a okolité obce bude stále denne prechádzať 20-tisíc áut a 3-tisíc kamiónov. Namiesto stavania diaľnic tam, kde to dopravné zaťaženie vyžaduje, niekedy sa opájame veľkolepými plánmi, ktoré nesplníme možno ani za sto rokov. Podľahli sme ilúzii, že len diaľnice prinesú do regiónov blahobyt a zatiaľ sa po celej krajine rozpadajú cesty nižších tried. Viac než 40 percent ciest I., II. a III. triedy je v havarijnom alebo v nevyhovujúcom stave. A po týchto cestách sa pritom ročne prepraví trikrát viac osôb než po diaľniciach a rýchlostných cestách. Vážené dámy, vážení páni, niet dôležitejšej výzvy, ktorej ako spoločnosť budeme čeliť, než starnutie populácie. Priemerná dĺžka života sa od pádu komunizmu zvýšila o sedem rokov. V nadchádzajúcej dekáde budeme treťou najrýchlejšie stárnucou (pozn. red.: správne „starnúcou“) krajinou v Európskej únii. Preto je debata o penzijnom systéme namieste. Žiaľ, preteky, kto ponúkne nižší vek odchodu do dôchodku, sú príkladom sporu, ktorému presne chýba taká tá citlivosť, poctivosť, ale aj odvaha. Existujúce viazanie odchodu do dôchodku na priemernú dĺžku dožitia je rozumným a spravodlivým riešením a garantuje približne rovnaký čas prežitý na dôchodku naprieč generáciami, ktorý dokážeme zvládnuť aj finančne. Ak niektorí chcete dokonca v ústave obmedziť vek odchodu do dôchodku, treba nabrať odvahu a povedzte ľuďom, aká bude cena. A povedzte to aj našim deťom, aby vedeli, aký balvan im priviažete k nohe. Buď budú dôchodky nižšie, alebo dane vyššie. A pritom tou dôležitou témou, tou najcitlivejšou pre našich dôchodcov nie je vek odchodu do dôchodku. Skutočnou výzvou je im zaistiť dôstojný život. Nemáme dostatok opatrovateliek ani kapacít na starostlivosť o dlhodobo chorých. Existuje množstvo bariér, ktoré dôchodcov obmedzujú. Pýtam sa, ako chce Slovensko zlepšovať kvalitu života seniorov, keď nebude mať na to peniaze? A skutočne si nemyslím, že je dobrý nápad ústavou zviazať ruky každému, kto bude problémy zanedbané súčasnou generáciou politikov neskôr riešiť. Vážené dámy, vážení páni, predtým než sa dostanem na záver, pristavím sa pri pomeroch v poľnohospodárstve a na vidieku. Venovala sa im podstatná časť posledného článku Jána Kuciaka a nasledovali dôležité zistenia od jeho kolegov. Farmári v nich opísali divoké eldorádo pri podnikaní a poberaní dotácií. Roky zanedbávania problémov spôsobili, že štátne orgány zatvárajú oči pred vydieračskými praktikami v regiónoch, tolerujú vyhrážky a fyzické útoky alebo sa dokonca stavajú na stranu agresorov. Tieto zlyhania štátu majú konkrétne obete. Sú nimi podvedení, zbití farmári, ktorí sa nedovolali svojich práv. Neblahé dôsledky vidíme my všetci naprieč regiónmi. Hoci je Slovensko prevažne vidiecka krajina, má veľmi nízku zamestnanosť v poľnohospodárstve. Farmy majú v európskom porovnaní veľké rozlohy, ale nízku produktivitu. Napriek pol miliarde eur, ktorá každý rok do poľnohospodárstva natečie, nie je Slovensko sebestačné pri výrobe potravín a čo je najsmutnejšie, vidiek nie je ani atraktívnym, ani perspektívnym miestom pre život. Situácia v Poľnohospodárskej platobnej agentúre a Slovenskom pozemkovom fonde je taká závažná, že aj generálny prokurátor konštatoval, že štát pri vynucovaní práv zlyháva. K podobným záverom došiel aj Najvyšší kontrolný úrad. Preto ma prekvapuje, že ani presvedčivé odhalenia nedokázali zmeniť status quo v týchto dvoch inštitúciách. Neviem, či je to ľahostajnosť, alebo je to úmysel. Je predsa úlohou štátu obnoviť poriadok, vládu zákona a pomôcť ľuďom vysporiadať majetkové práva. Na Slovensku je priveľa ľudí, ktorí sa ani po 30 rokoch od zmeny režimu nedostali k vlastným pozemkom. Verejná ochrankyňa práv skonštatovala, že pri súčasnom tempe nebudú reštitučné konania v mnohých okresoch ukončené ani o desať rokov. Pritom riešenia existujú a manažéri pozemkového fondu majú priestor, aby ľuďom pri vysporiadavaní pôdy pomohli. Peniaze na rozvoj poľnohospodárstva majú smerovať k tým, ktorí chcú produkovať – veľkým farmám aj drobným farmárom, nie k špekulantom. Existuje mnoho nástrojov, ako špekulantov odhaliť, len ich musíme začať využívať. Je načase peniaze použiť správne a zastaviť zväčšujúci sa rozdiel medzi viacerými dynamicky rozvíjajúcimi sa mestami a prevažne stagnujúcim zvyškom krajiny. Vážené dámy, vážení páni, v roku 1918 sme sa spolu s českým národom prihlásili o vlastnú existenciu postavenú na najmodernejších hodnotách demokratického právneho štátu. V štyridsiatom štvrtom sme sa Slovenským národným povstaním vzopreli fašizmu. A v roku 1989 sme s kľúčmi v rukách vyprevádzali totalitu a vítali demokraciu a slobodu. Na jar tohto roku, 25 rokov od vzniku nášho štátu, sa mnohí prihlásili k hodnote, pre ktorú sme dlho hľadali vhodné slovo. Desiatky tisíc ľudí na Slovensku povedalo, že okrem samostatného a demokratického Slovenska si želajú Slovensko, ktoré bude slušné. Teraz je na nás politikoch, aby sme urobili rovnakú voľbu. Aby sme zabránili rozkladu spoločnosti v dôsledku nedôvery v štát a schopnosť politikov riešiť problémy. Znamená to okrem iného vrátiť do verejného priestoru poctivú a citlivú diskusiu. Mať odvahu korektne a slušne hovoriť aj o ťažkých témach – o Istanbulskom dohovore, právach menšín, interrupciách, situácii Rómov. Musíme opäť obsadiť priestor, v ktorom sa vďaka pasivite a nevšímavosti politických lídrov rozťahujú fanatici a extrémisti. Je to absencia odvahy, poctivej a citlivej diskusie, ktorá spôsobuje, že predstavy rôznych častí spoločnosti o hodnotách, na ktorých by mala Slovenská republika stáť, sa nezbližujú. Naopak, dramaticky sa vzďaľujú. Ale bez budovania spoločnej identity rezignujeme na spoločný záujem. Bez súdržnosti a solidarity budeme hľadieť iba na krátkodobé ciele, ktoré neprekvapia, nenadchnú ani našu krajinu neposunú. A krajina, ktorá sa nevie pohnúť z miesta, je odsúdená na neúspech. Slovensko je hladné po niečom, na čo môže byť hrdé. Nie falošné národovectvo, nie agresívne vymedzovanie sa voči ľuďom inej farby pleti, viery či sexuálnej orientácie. Ak má vzťah ľudí k Slovensku definovať láska a hrdosť, musíme im ponúknuť viac ako peknú prírodu a úspešných športovcov. Potrebujeme spojivo, vďaka ktorému sa príbehy úspešných jednotlivcov stanú príbehom úspešnej krajiny. Opakovane ukazujeme, že spoločným úsilím vieme korigovať chybné rozhodnutia. Proti režimu vojnového slovenského štátu sme zorganizovali povstanie. Porazili sme mečiarizmus, ktorý nás odklonil od cesty na Západ do Európskej únie. Vlani sme vyhnali fašistov z banskobystrickej župy. Niekedy to trvá, ale Slovensko a jeho občania majú dar, ktorý je výsadou demokracie – vôľu a schopnosť naprávať omyly minulosti. Úlohou lídrov je viesť a riešiť problémy. Inšpirovať ľudí a pripraviť krajinu na budúcnosť. Reprezentovať hodnoty, na ktorých štát stojí. Pomáhať tvoriť a udržiavať spoločnú identitu, ktorá môže byť zdrojom hrdosti na Slovenskú republiku. Ak každý z nás bude dnes lepší, ako bol včera, vlasť naša bude veľká a slávna. O tom bol presvedčený muž, ktorý stál pred sto rokmi na čele zápasu o slobodu Slovenska v Československu. Milan Rastislav Štefánik. Vedel, že „kto si myslí, že mu slobodu druhí vybojujú, ten jej nie je hoden“. To je, dámy a páni, odkaz najuznávanejšej osobnosti našich slovenských dejín. To je aj najväčšia výzva, pred ktorou stojíme. My všetci sa máme pokúsiť byť lepší ako včera. Postaviť zdravšie základy Slovenskej republiky ako tie, ktoré sme po 25 rokoch nechali zhrdzavieť. Aby sme mohli byť štátom, ktorého sebavedomie pevne stojí na spoločných úspechoch. Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.)