J. Rydlo, poslanec: (2008-11-04):
Dovoľte mi túto parlamentnú rozpravu o Informácii o vzťahoch a možných negatívnych dopadoch inštitucionalizácie Fóra maďarských poslancov Karpatskej kotliny pri maďarskom parlamente na politický a spoločenský vývoj strednej Európy spestriť niekoľkými poznámkami. Čudujem sa mojim parlamentným kolegom, s akou tvrdošijnosťou bojkotujú túto rozpravu. Pochopiteľne, každá poslankyňa, každý poslanec má právo na rokovaní zákonodarného zboru nášho štátu byť prítomný alebo neprítomný, má ústavné právo tlmočiť svoje názory a zaujímať stanoviská. Pštrosia politika však nikam nevedie a každý ornitológ vie, že je to cesta do záhuby, do pekla. Slávna snemovňa, budem napoly ironický, napoly vážny, možno to bude pôsobivejšie. Slovenským politikom maďarskej národnosti spolčených v heterogénnej Strane maďarskej koalície netreba zazlievať, že udržiavajú až príliš úzke styky s politickou elitou postuhorského maďarského štátu, veď určite nechcú zle – nikomu, najmä sebe nie. A tak teda zrejme ani do úvahy neprichádza, aby spolu snívali o napravení údajných historických krívd, povedzme pomocou kultúrnej, neskôr územnej autonómie a napokon vypísaním referenda o tom, kto v ktorom štáte by chcel žiť, samozrejme, spolu so „svojím územím“. Dnes už máme právny precedens, ktorý podľa jeho tvorcov precedensom nie je. Ja by som političky i politikov Strany maďarskej koalície skôr nabádal, aby v Budapešti lobovali dokonca ešte aktívnejšie než doteraz. Majú za čo lobovať, veď keď nepresvedčia ľavo či pravo orientovanú maďarskú politickú elitu o tom, že treba urobiť naozaj všetko, čo sa ešte vôbec dá, bude veľmi zle. Zle akože so Slovenkami a Slovákmi maďarskej národnosti na Slovensku, elementárnym záujmom ktorých je, aby slovenská menšina v Maďarsku žila, prežila, ba ožila. V opačnom prípade, odkiaľ by brali Maďari morálne právo ozvať sa vôbec „v záujme svätej veci maďarstva“ v susedných štátoch? Či niekto chce, alebo nie, princíp reciprocity jestvuje, a tak teda nič sa nedá robiť, treba lobovať. Strana maďarskej koalície vo vlastnom záujme musí dosiahnuť čím skôr úspech v budapeštianskych politických kruhoch najmä v týchto otázkach: - takzvané slovenské samosprávy v Maďarsku treba pretvoriť na skutočné samosprávne zbory, dať im podobné kompetencie a financie, aké majú maďarské samosprávy v Maďarsku. Dožadovať sa maďarských samospráv na Slovensku až potom; - odporúčania svojho vlastného menšinového ombudsmana maďarská politika absolútne ignoruje (pozri prípad Mlynky); - podpora etnobiznisu prostredníctvom volebných orgánov; - ešte stále nevyriešené parlamentné zastúpenie menšín; - zlučovanie škôl v mnohých obciach, čo znamená zrušenie samostatnosti národnostných škôl; - takzvané slovenské školy v Maďarsku treba pretvoriť na skutočne slovenské. Zrejme ani Slováci maďarskej národnosti na Slovensku by nechceli, aby menšinové školstvo (rozumej školstvo s vyučovacím jazykom maďarským) v Slovenskej republike vyzeralo tak, ako ho opísal niekdajší dôstojník Maďarskej ľudovej armády Gregor Papuček, opis, ktorý v tejto snemovni mal odvahu prečítať len poslanec Ján Slota, alebo ako o ňom píše novinár a básnik Imrich Fuhl, ktorého si dovoľujem krátko odcitovať: „Všetci veľmi dobre vieme, že v Maďarsku už dlhé desaťročia neexistuje ani jedna jednojazyčná, takpovediac čisto slovenská národnostná škola, v ktorej by sa vyučovalo všetko po slovensky. Naše takzvané slovenské školy sú v skutočnosti v tom lepšom prípade dvojjazyčné, ba asi 90 % z nich tvoria riadne maďarské školy, v ktorých týždenne štyrikrát vyučujú slovenčinu ako predmet. Prečo sa teda oficiálne skrášľuje realita, prečo nepomenúvame veci správnym menom, prečo klameme sami seba a zároveň vyhlasujeme do sveta, že máme systém slovenských národnostných škôl? Prevažnú väčšinu finančnej podpory určenej Slovákom v Maďarsku predstavuje čiastka venovaná na spomínaný typ slovenských škôl, prakticky na to, aby v riadnych maďarských základných školách týždenne štyrikrát boli aj slovenské hodiny. Človek má často dojem, akoby celý náš systém ako-tak prežíval iba kvôli národnostnej normatívnej podpore, nehovoriac o možnosti jej neadekvátneho využitia a prípadného zneužitia. Pred zmenou spoločenského systému sa slovenčina ako predmet vyučovala v Maďarsku vo vyše sedemdesiatich základných školách. Iba tušíme alebo napríklad na základe vedeckých analýz, sociologických či iných výskumov a prieskumov vieme, prečo poklesol ich počet na takmer polovicu, približne štyridsať. Otázka zobvodňovania, resp. vytvárania takzvaných mikroregionálnych združení, nepatrí iba do minulosti, ale azda ešte viac ako doteraz visí nad mnohými našimi osadami a ich školami s nízkym počtom žiakov ako Damoklov meč. V nejednom prípade pritom tieto škôlky či školy predstavujú nielen poslednú ešte fungujúcu inštitúciu v danej osade, ale aj poslednú baštu výučby materinského jazyka predkov terajších detí. Roky pretrvávajú problémy okolo prípravy a vydávania školských učebníc, ktorých je vraj až šesťdesiat, pričom ministerstvo poskytuje podporu každý rok iba na vydanie jednej. Najväčšie ťažkosti spôsobujú učebnice nedávno zavedeného predmetu slovenská vzdelanosť. Prečo nestačilo niekoľko rokov na zrod série týchto prepotrebných učebníc, dokedy sa môže tento proces ťahať?“ Potiaľto citát slovenského publicistu v Maďarsku Imricha Fuhla. Sapienti sat – múdremu stačí. Slávna snemovňa, keď som bol malý chlapec, aj ja som vedel trucovať, ale trucom som vonkoncom nič nedosiahol, raz to bola oceľová guľôčka, inokedy sklíčko či hovädzia polievka. Truc vyriešil otcov remeň. Nevedel som, že raz, keď zostarnem a budem v noblesnej parlamentnej spoločnosti, si na trucovanie budem musieť opäť privykať. Raz jedni demonštratívne odídu preto, iní pre hento, akoby sa tým niečo dosiahlo. Z talianskych dejín veľmi dobre viem, akú katastrofu, pochopiteľne, za celkom iných okolností, znamenal v roku 1924 pre Talianske kráľovstvo odchod poslancov zo sídla parlamentu z Montecitoria na Avventino. Lenže v našich sporoch nejde o tú oceľovú guľôčku, sklíčko či polievku z mojej mladosti, lež o dobrobyt nášho národa, o štátny záujem našej obnovenej republiky, o jej štátny záujem. Som za vecný dialóg a rád by som si vypočul sine ira et studio argumenty našich demonštratívne neprítomných kolegov a kolegýň na výčitky, ktoré im adresujú najvyššie autority nášho štátu, predseda parlamentu, v mene vlády jej podpredseda, poslanci i väčšina slovenských voličov. Pani poslankyne, páni poslanci Strany maďarskej koalície, ste členmi slovenského parlamentu v Bratislave či maďarského parlamentu v Budapešti? Bránite záujmy Slovenska, ako vás k tomu zaväzuje druhá, demokratická Ústava Slovenskej republiky, alebo ste pohrobkovia veľkomaďarstva, ktoré sa nepoučilo ani z porážky v prvej svetovej vojne, ani z porážky v druhej svetovej vojne? Vari len nechcete zažiť tretiu? V týchto dňoch si pripamätúvame 90. výročie vzniku prvého Československa i 70. výročie prvej Viedenskej arbitráže, oboje stálo náš národ veľa utrpenia, bolestí aj krviprelievania, a vy, slovenskí politici maďarskej národnosti, spolčení v rôznorodej Strane maďarskej koalície, trucujete, ba intrigujete namiesto toho, aby ste boli mostármi, stavali mosty medzi Slovákmi a Maďarmi, medzi Slovenskom a Maďarskom. Kedy sa zrodia na jednej i na druhej strane Dunaja ľudia ako kresťanský demokrat Nemec Helmut Khol či socialista Francúz François Mitterand, ktorí si vo Verdune podali ruky, aby Európa nebola viac Európou mečov, štátnych egoizmov, národných antagonizmov, etnickej neznášanlivosti, kontinentom politických liliputánov, lež Európou národov, ktoré nehľadajú to, čo ľudí rozdeľuje, ale to, čo ľudí spája či má spájať už dve tisícročia, a tým je spoločné dobro, kresťanské bonum comune. Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám, čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem.