B. Bugár, podpredseda NR SR: (2004-01-21):
S. Husár, poslanec: Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán minister. Žiaľ, a nie mojím pričinením, alebo vaším pričinením sa pre opozičného poslanca, medzi ktorých patrím aj ja, stalo už skoro povinnosťou alebo lepšie povedané nevyhnutnosťou pri vystúpeniach k návrhom zákonov z dielne ministerstva spravodlivosti urobiť najskôr dostatočne dlhý úvod. V ňom je potrebné niekoľkokrát a podrobne vysvetliť, ako hovoria naši bratia Česi, „co chce básnik říci“ a najlepšie opakovane urobiť vyhlásenia o svojom dobrom úmysle a súhlase s dobrou myšlienkou, ktorú návrh zákona prezentuje. Ak by som chcel urobiť z tohto všeobecný platný návod na použitie, potom by som odporúčal kolegyniam a kolegom z opozície takýmto vyhlásením celé vystúpenie skončiť. Všetky vážnejšie výhrady k návrhu zákona totižto budú následne, tak ako je to, žiaľ, zvykom, postavené do protikladu k proklamovanej podpore návrhu a následne vyhlásené za jasný dôkaz pokrytectva a snahy prijatie zákona zmariť. Tento úvod, pán minister, považujem za vynútený vašimi opakovanými mediálnymi vystúpeniami z posledných týždňov, ale aj spôsobom vašej a obsahom predovšetkým, vašich záverečných rečí, vášho záverečného vystúpenia ako predkladateľa. Dovoľte, aby som vás veľmi úprimne a bez impertinencie požiadal a vašou cestou aj niektorých ďalších členov vlády, aby ste prestali tento procesný inštitút zneužívať. Aby ste v ňom neoznačovali všetko, čo odznie v rozprave a čo neladí s vaším vysokým c, za znôšku hlúpostí a klamstiev, ako to často býva zvykom. Skúste sa, prosím, vžiť do našej pozície, do pozície poslancov, ktorí sa už nemôžu brániť, ktorí nemôžu na často - poviem to veľmi otvorene - arogantné vystúpenie reagovať. Pocity, ktoré sa musia zmocňovať každého poslanca, ste nakoniec zažili vy aj celá vláda na vlastnej koži nedávno, keď ste v parlamentných laviciach museli pri vystúpení prezidenta a jeho správe o stave republiky sedieť vo svojich laviciach ponížení, pokorení a urazení bez možnosti bezprostredne reagovať. Dovoľte, pán minister, aby som v nadväznosti na povedané pripomenul vám i parlamentu, že podľa článku 73 Ústavy Slovenskej republiky sú poslanci zástupcovia občanov a mandát vykonávajú osobne a slobodne podľa svojho svedomia a presvedčenia a nie sú viazaní príkazmi. Toto vzácne ustanovenie ústavy tvorí fundament parlamentnej demokracie. S ľútosťou musím konštatovať, že spomínané najvýznamnejšie právo poslancov je poslancom upierané práve ministrom spravodlivosti. V nepríjemnej a nešťastnej kauze poslanca Karlina ste, pán minister, verejne vyhlásili, že sa nečudujete konaniu poslanca Karlina, lebo keď ste si dali vytiahnuť a prekontrolovať jeho hlasovania v parlamente, zistili ste, že nepodporil ani jeden antikorupčný zákon. Pripomeňme teda podľa pravdy, že išlo o zákony z dielne vášho ministerstva. Povedali ste verejnosti to, čo nám hovorievali v detstve zlí pedagógovia a nie najschopnejší rodičia, keď nás prichytili pri detskom klamstve. Kto klame, ten aj kradne a kto kradne, je náchylný i vraždiť. Nechcem tým v žiadnom prípade konanie, z ktorého je podozrivý poslanec Karlin, prirovnávať k detskej lži. Toto prirovnanie ma napadlo, až keď som si vaše vyjadrenie dôsledne analyzoval. Vy ste, pán minister, zo slobodného rozhodnutia poslancov nepodporiť vaše návrhy zákonov urobili jeho čierne vedomie a svedomie, z ktorého nemohlo úplne samozrejme vzísť nič iné, ako to, z čoho je podozrivý. Stručne a zrozumiteľne povedané, každý poslanec, ktorý nepodporil takzvané antikorupčné zákony, má podľa tejto logiky jasnú diagnózu. Potenciálny kriminálnik, na ktorého nasadiť agenta provokatéra nebude znamenať vyhodené peniaze. Odmietam pre budúcnosť takúto filozofiu a nálepkovanie a nielen v mene svojom, ale v mene všetkých kolegov z poslaneckého klubu a domnievam sa, že i v mene veľkej časti opozičných poslancov. Dovoľte, aby som sa po tomto povinnom úvode teraz venoval predloženému návrhu zákona. Prvý a pre mňa najpodstatnejší paradox. Ešte v minulom období a na začiatku tohto volebného obdobia pán kolega Fico predložil parlamentu ideovo, vecne a obsahovo návrh totožný s návrhom, ktorý je predmetom dnešného rokovania. Tento návrh bol od prvej do poslednej čiarky označený práve ministerstvom spravodlivosti a vládou Slovenskej republiky ako protiústavný. Čo také významné sa za ten čas udialo, aby sa stanovisko ministerstva a vlády takýmto zásadným spôsobom zmenilo? Novelizovala sa významným spôsobom ústava v tých častiach, v ktorých malo dochádzať k údajnému rozporu s ňou? Či boli prijaté iné ústavné zákony, ktoré prijatie tohoto návrhu spriechodňujú? Ani jedno, ani druhé. Jednoducho vládna koalícia aj pán minister si uvedomili politickú neudržateľnosť svojho stanoviska. Uvedomili si, naopak, aká obrovská je v spoločnosti v súčasnom stave prevažujúcej mizérie a sociálnej biedy požiadavka a spoločenská objednávka na uplatnenie metódy Jurka Jánošíka bohatým brať a chudobným dávať, čo možno trochu upravene slovenským naturelom, keď už nie chudobným dávať, aspoň bohatým brať. Vládni politici si zároveň uvedomili, aké nevhodné a nebezpečné je nechať takúto tému a takéto obrovské pole pôsobnosti a popularizácie v rukách opozičného politika. Pozrime sa na proklamované dôvody vypracovania takéhoto návrhu zákona na ciele, ktoré sa jeho prijatím sledujú z pohľadu, aký je prezentovaný v dôvodovej správe. Dovoľte, aby som z nej zacitoval: „Dôvodom na vypracovanie návrhu zákona o opatreniach voči osobám, ktoré nadobudli majetok z nelegálnych príjmov, bola potreba zabezpečiť, aby majetok na území štátu bol nadobúdaný z preukázateľných príjmov získaných v súlade s právnym poriadkom Slovenskej republiky a odstrániť disproporcie medzi legálne nadobudnutým majetkom a skutočným, reálnym stavom majetku fyzických a právnických osôb.“ Koniec citátu. Ak dovolíte, skrátim. Podľa tohto zákona teda kontrolovať legálnosť nadobúdania majetku a odňať majetok nadobudnutý nelegálne. A citujem ďalej: „Legálnym cieľom, od ktorého sa odvíja celá právna úprava obsiahnutá v predkladanom návrhu zákona, je zabezpečenie uplatňovania a zachovania verejného záujmu spočívajúceho v zabránení nadobúdania majetku z nelegálnych príjmov.“ Koniec citátu. Vážené kolegyne a kolegovia, ak by sme mali uveriť uvádzaným dôvodom a cieľu, potom musíme dospieť k mimoriadne nepríjemnému, ba až šokujúcemu záveru. Za trinásť rokov od zmeny spoločenského systému sme neboli schopní vytvoriť legislatívnu pavučinu, v ktorej musí skončiť podstatná časť podvodníkov. Prijaté zákony a súvisiace metodiky ako aj ich aplikácia v rozhodujúcich oblastiach spoločenského záujmu sa neprejavili ako dostatočne efektívne a premyslené alebo zodpovední za ich dôslednú aplikáciu v praxi nedokázali ich dôslednú aplikáciu zabezpečiť. Ak totiž aj do budúcnosti, ako o tom hovorí i samotná dôvodová správa, je nevyhnutné takýto významný verejný záujem chrániť iba pomocou osobitného a výnimočného zákona, je nutné zamyslieť sa nad stavom celého právneho systému tohto štátu. A keďže už dopredu počujem protiargumentáciu na toto tvrdenie, dovolím si prehlásiť, že naozaj odmietam akúkoľvek diskusiu o tom, že ide svojím obsahom a navrhnutými postupmi o neštandardný a výnimočný návrh zákona, ktorého hlavným problémom jeho vykonateľnosť a jeho dôsledky. Vážené kolegyne a kolegovia, je nesporné, že proces transformácie majetku v takom rozsahu, ako sa k nemu pristupovalo u nás, ale i nové legálne možnosti získavania vysokého majetkového profitu v rámci podnikania vytvárajú vysoké majetkové rozdiely medzi jednotlivými vrstvami obyvateľstva. Je nesporné, že tieto legitímne formy boli, sú a budú u určitej časti obyvateľstva používané, presnejšie zneužívané na zakrývanie nelegálnej činnosti a nelegálnych príjmov z tejto činnosti. Je mimo akejkoľvek diskusie oprávnenie štátu takúto nelegitímnu činnosť energicky potierať všetkými dostupnými prostriedkami. Práve výber týchto prostriedkov, metodika, organizácia celého procesu určuje, či ide iba o populistické vajatanie, či ide o potlačenie nezákonnosti nezákonnosťou, alebo či ide o tvrdý a spravodlivý zákon, ktorý sleduje vyšší cieľ a spoločenský záujem bez výhrad a postranných úmyslov. Zdôrazňujem tieto skutočnosti práve preto, že najvlastnejších obsahom návrhu zákona je majetok. Teda téma, vážené kolegyne, kolegovia, v každej spoločnosti mimoriadne citlivá. V každej, nielen v slovenskej spoločnosti nanajvýš citlivá. Ba práve naopak, omnoho citlivejšia v každej ako práve v slovenskej spoločnosti. K majetku totiž musíme podľa právnych pravidiel absolútnej väčšiny demokratických štátov i Ústavy Slovenskej republiky i prostej logiky pristupovať predovšetkým z pohľadu jeho ochrany. Počínajúc liberalizmom, občianska sloboda a tým aj sloboda v právnom slova zmysle znamená, že štát nesmie zasahovať do vymedzenej sféry života jednotlivca, osobitne zasahovať do jeho bezpečnosti a majetku. Ochrana majetku patrí od prvopočiatku i k základným hodnotám konzervativizmu. Podľa zloženia parlamentu sa teda domnievam, že v tomto parlamente sedia ľudia, ktorí o týchto otázkach vedia a budú rozmýšľať z pohľadu základných princípov ich ideológie. Dôkladne a opakovane som si prečítal dôvodovú správu a súhlasím s konštatovaním, že ústavnú ochranu si zaslúži podľa ústavy iba majetok nadobudnutý v súlade s právnym poriadkom Slovenskej republiky. Pokiaľ sa však o tomto majetku nepreukáže, že nebol nadobudnutý v súlade s právnym poriadkom, náleží mu podľa ústavy plná verbálna i právna ochrana a úcta. A túto prvú ústavnú zásadu narušuje už § 3 návrhu zákona. Čo hovorí návrh zákona v § 3 v odseku 2. Dokonca takúto právnu a logickú nehoráznosť. Citujem: „Finančná polícia prijíma písomné oznámenia fyzických a právnických osôb o nadobudnutí majetku z nelegálnych príjmov fyzickou osobou alebo právnickou osobou“. Ak si dobre uvedomíte, čo som prečítal... Alebo to prečítam ešte raz. “Finančná polícia prijíma písomné oznámenia fyzických osôb a právnických osôb o nadobudnutí majetku z nelegálnych príjmov fyzickou osobou alebo právnickou osobou.“ Ak ste si teda uvedomili, čo som prečítal, tak potom môžeme spoločne asi veľmi ľahko povedať, ako by aplikoval v praxi toto ustanovenie dobrý vojak Švejk po úspešnom speňažení a známom speňažení ukradnutého kokršpaniela. Asi takto: Poslušne hlásim podľa § 3 ods. 2 zákona, že som ako fyzická osoba nadobudol majetok z nelegálnych zdrojov. Logický laický výklad povinnosti samoudavačstva z tohto paragrafu by pri filozofii tohto zákona dokonca nebol ani absurdnosťou. Keď som však hovoril o absurdnosti tohto ustanovenia, mal som na mysli, že zákon priznáva oprávnenie ktorejkoľvek fyzickej či právnickej osobe konštatovať, že určitý majetok inej osoby je nadobudnutý z nelegálnych zdrojov. A toto, vážené kolegyne, kolegovia je druhá absurdnosť a nehoráznosť. Pokiaľ by akákoľvek fyzická či právnická osoba nadobudla podozrenie, že majetok inej fyzickej či právnickej osoby pochádza z nelegálnych zdrojov, môže podať iba podozrenie, oznámenie o podozrení nadobudnutia majetku z nelegálnych zdrojov. Žiaľ, aj keď som sa pokúšal aj túto pripomienku vpašovať do pozmeňujúcich návrhov, nebola akceptovaná. Príjmy fyzickej či právnickej osoby a obsah majetku patria s výnimkou verejných funkcionárov do tej sféry osobných údajov, ktoré požívajú ústavnú ochranu. Ak sú teda nezverejňované a neverejné, nemá a nemôže mať zo zákona žiadna osoba oprávnenie označovať akýkoľvek majetok inej osoby ako majetok nadobudnutý z nelegálnych príjmov a preto naozaj môže podávať iba oznámenie o podozrení nadobudnutia konkrétneho majetku z nelegálnych príjmov. V intenciách § 32 ods. 2 pokračuje ustanovenie 6 ods. 2, podľa ktorého prokurátor môže fyzickú osobu alebo právnickú osobu označenú v podnete požiadať o vysvetlenie alebo o predloženie dôkazov. Z uvedeného podčiarkujem opäť slovo môže a dokladám, že prokurátor teda aj nemusí. V krátkosti a zrozumiteľne uvedené ustanovenie zavádza prokurátorskú svojvôľu, nezabezpečuje rovnosť práv všetkých potenciálnych subjektov a vážne narušuje ústavné právo občana zakotvené v čl. 48 ústavy, teda právo vyjadrovať sa ku všetkým vykonávaným dôkazom. Chcem poprosiť, aby ste práve tento pozmeňujúci návrh, ktorý prijal ústavnoprávny výbor k § 6, vážené kolegyne a kolegovia, podporili. Ustanovenie § 8 - poviem to úplne otvorene -, iritovalo ústavnoprávny výbor tak dokonale, že s absolútnou väčšinou, ak nie dokonca jednomyseľne prijal pozmeňujúci návrh, ktorým sa z ods. 1 vypúšťa druhá veta, teda ustanovenie, že odporca v konaní pred súdom preukazuje, že majetok, hodnotu ktorého prokurátor v návrhu uviedol, nadobudol z preukázateľných príjmov získaných v súlade s právnym poriadkom Slovenskej republiky. Tento pozmeňujúci návrh považujem za úplne logický, ak si prečítame previazanosť prvej vety ods. 8, teda že prokurátor v konaní pred súdom preukazuje v skutočnosti nasvedčujúce tomu, že odporca nadobudol majetok z nelegálnych príjmov, s ods. 2 § 8, ktorý hovorí, že ak prokurátor nepreukáže v skutočnosti nasvedčujúce tomu, že odporca nadobudol majetok z nelegálnych príjmov, súd návrh zamietne. Za tejto formulácie je potom druhá veta ods. 1 nadbytočná. Považujem za úplnú samozrejmosť, že každá dotknutá osoba, aj bez tohto ustanovenia, bude v procese a už v jeho začiatku teda vo fáze jeho vyšetrovania a dokazovania aktívne spolupôsobiť, pretože nikto z občanov, nikto z normálnych občanov tohto štátu nebude mať záujem dostať sa v tejto nepríjemnej - občiansky a spoločensky - nepríjemnej veci pred súd. Omnoho závažnejšie však je, že dotknutej osobe, teda ako ju označuje zákon, odporcovi, sa ukladá zákonom v mnohých prípadoch nesplniteľná povinnosť. Ako navrhovateľ uvádza v dôvodovej správe, odporca sa bude musieť v mnohých prípadoch vracať v čase do hlbokej minulosti, ba niektorí až na začiatok svojho života, aby preukázal, že príjmy, z ktorých pochádza jeho majetok, sú legálne. Zákon však ukladá odporcovi povinnosť, ktorú, ako som uviedol, v mnohých prípadoch nebude môcť z objektívnych a právnom upravených okolností splniť. Skartačné, archívne lehoty pre mnohé doklady, tak ako to uvádzal kolega Polka a ďalší, jednoducho neexistujú a existovať nebudú. Tento stav nie je, žiaľ, možné zmeniť dnes dodatočne už žiadnou reparáciou a novelou žiadneho zákona. Čo si o tomto štáte a zákonnosti v ňom myslieť, vážené kolegyne a kolegovia, opäť najlepšie vypovedá § 8. Prokurátor vyprodukuje súdu skutočnosti nasvedčujúce, že odporca nadobudol majetok z nelegálnych príjmov, súd bez dôkazov hodnoverných, presvedčivých, na základe takzvaných nasvedčujúcich skutočností uznesením označí určitý majetok za majetok nadobudnutý z nelegálnych príjmov, najskôr obmedzí vlastnícke práva k tomuto majetku a v konečnom dôsledku ho zoštátni. Vážené kolegyne, kolegovia, súdy v tejto republike vždy, ešte dokonca aj v období najtvrdšej totality svoje rozhodnutia prijímali na základe, zdôrazňujem dôkazov, i keď často vyprodukovaných, podvrhnutých a nepravdivých, ale dôkazov. Nikdy však nie na základe skutočností nasvedčujúcich. Ak by to tak bolo, bolo by obdobie totality obdobím nezabudnuteľnej a masovej hrôzy. Pachuť právnej šustroviny unikajúca z obsahu paragrafov 8 až 11 návrhu je taká silná, že potláča akúkoľvek vieru v serióznosť a úprimnosť celého návrhu zákona a posúva ho naozaj iba do úlohy splnenej podľa vôle niekoho. Predkladateľ totiž zavedením inštitútu preventívneho opatrenia vo forme zloženej finančnej zábezpeky fakticky priznáva vlastnú neistotu. Navrhovaný postup v § 8 až 11 znamená ústup od principiálneho stanoviska, s ktorým sa bezvýhradne stotožňujem, a to že nakradnutý a protiprávne získaný majetok je spravodlivé a nutné páchateľom odňať. Avšak pre prijatie či neprijatie navrhujem pre mňa najdôležitejšie, že podľa môjho názoru ani predkladateľ si nie je istý a navrhovaným riešením dokumentuje, že jeho vnútorné pocity, jeho vedomie hovoria to isté čo moje. Táto cesta nie je správna. A naozaj nie je. Pozrime sa trochu podrobnejšie na obsah namietaných ustanovení § 8 až 11, ktoré upravujú zloženie preventívneho opatrenia a uloženie preventívneho opatrenia a nakladanie s finančnou zábezpekou. Aký je teda stručný obsah ustanovení § 8 až 11. § 8 stanoví, že uznesenie o vyslovení nadobudnutia majetku z nelegálnych príjmov súd uloží odporcovi, aby zložil na účet štátu peňažnú zábezpeku zodpovedajúcu najviac hodnote majetku, najmenej jednej polovici hodnoty majetku nadobudnutého z nelegálnych príjmov. Peňažná záruka má charakter kaucie a po dobu 5 rokov od právoplatnosti uznesenia ostáva ešte vlastníctvo u odporcu. Ak odporca v prekluzívnej lehote 5 rokov nepodá návrh na vrátenie zábezpeky, alebo ak ho podá neúspešne, prepadá peňažná zábezpeka v prospech štátu. Z analýzy tohto obsahu vyplýva: 1) ustanovením § 8 je vážne deformovaná zásada rovnosti strán v súdnom procese. Zdôvodnenie navrhnutej právnej úpravy v osobitnej časti dôvodovej správy je neprijateľné a účelovo upravené. Tvrdenie, že nejde o prenesenie dôkazného bremena na odporcu, ale odporca nesie iba bremeno protidôkazu, by bolo pravdivé, ak by bola naplnená podmienka prezumpcie, ktorá v tomto prípade naplnená nie je. A zjednoduším to ešte viac, ak by teda mal prokurátor podľa návrhu zákona preukazovať skutočnosti nasvedčujúce tomu, že majetok bol nadobudnutý z nelegálnych príjmov, bolo by povinnosťou odporcu taktiež preukázať iba skutočnosti nasvedčujúce, že majetok pochádza z legálnych príjmov. Keďže v tomto prípade je to úplne inak, je nesporné, že dôkazné bremeno bolo prenesené na odporcu. O možnostiach zneužitia pojmu „skutočnosti nasvedčujúce“, jeho výkladom a následnou aplikáciou nemusím robiť osobitnú prednášku. Súd podľa právnej úpravy teda nerozhodne na základe dôkazov, ale na základe skutočnosti, že odporca neuniesol proklamované bremeno protidôkazu a to bez ohľadu, z akých dôvodov ho neuniesol. Keďže v právnej teórii a praxi musíme prísne rozlišovať medzi skutočnosťami dokazujúcimi a skutočnosťami nasvedčujúcimi, môžem mimo akejkoľvek ďalšej diskusie konštatovať, že súd rozhodne o obmedzení vlastníckeho práva a jeho následnom odňatí na základe podozrenia. Podozrenia, ktoré možno v mnohých prípadoch ani nemohlo byť z objektívnych dôvodov vyvrátené. Už spomínané archívne a skartačné lehoty dotýkajúce sa množstva prípadných dôkazov a ich dôsledky pre tento druh procesu a iné vecné a skutočne existujúce problémy nemožno žiadnou právnou úpravou reparovať. 3) Absolútnym vrcholom právnej ekvilibristiky tohto návrhu je ustanovenie o určovaní výšky finančnej zábezpeky, ktorú určí súd a navrhuje prokurátor. Výška zábezpeky má zodpovedať najviac hodnote a najmenej jednej polovici hodnoty majetku nadobudnutého z nelegálnych príjmov. Návrh zákona v jeho texte, ale ani v dôvodovej správe neustanovuje ani náznak kritérií, podľa ktorých má prokurátor pri navrhovaní a súd pri určovaní výšky zábezpeky postupovať. Návrh výšky závisí od voľnej úvahy prokurátora a týmto návrhom nie je súd viazaný. Ak naozaj existujú korupčné toky plynúce do súdnictva, ako to aj pán minister niekoľkokrát naznačoval, tak potom sa prijatím tohto návrhu zákona zmenia z doterajších tichých potôčikov na duniace bystriny. Rozmýšľajme spolu. Pripusťme, že v súdnom konaní sa preukáže, že som získal nelegálne majetok v hodnote 200 miliónov. V súlade s návrhom prokurátora súd rozhodne, že mám na účet štátu zložiť finančnú zábezpeku predstavujúcu 1/2 tohto majetku, teda 100 miliónov. Pretože nemám žiadne relevantné nové dôkazy, táto finančná zábezpeka mi po 5 rokov prepadne, ale ďalší skromných, skromnučkých 100 miliónov mi aj definitívne, aj počas týchto 5 rokov ostane. Zákon o nich nehovorí nič, žiadne ďalšie obmedzenia, ani opatrenia voči zvyšku nelegálne nadobudnutého majetku, o ktorom súd uznesením rozhodne a označí ho ako nelegálne nadobudnutý majetok, neexistujú. Pýtam sa úplne otvorene a myslím že súladne s prevažujúcou slovenskou filozofiou: Našiel by sa vôbec na Slovensku taký chrapúň, ktorý by za týchto okolností nezaniesol na druhý deň pánu sudcovi a pánu prokurátorovi po 5 miliónov? Nuž pravdepodobne ani nie, ale možno aj áno. Pýtam sa úplne otvorene: Nejde o oficiálny zdroj korupcie, ktorého účastníkom sa má stať štát? Nejde dokonca o štátnu korupciu? Milý náš zlodejko, daj polovicu a za to si tu druhú môžeš nechať. My sme ti síce nič nedokázali, ale ty sa príliš v kranflekoch istý necítiš, takže fifty-fifty. Myslím, že toto ustanovenie návrhu môžem s čistým svedomím označiť ako trápne. Ak hovoríme o spravodlivosti a zákonoch, spravodlivosť, aby si zlodej mohol nechať polovicu nakradnutého, nie je spravodlivosť. Ako za týchto okolností potom budú predpokladané dôsledky aplikácie ustanovení § 8 až 11. A v tejto súvislosti asi pochopíte moje poďakovanie kolegovi Gálovi, ktorý sa snažil aspoň niektoré z týchto dôsledkov eliminovať. V prípade, že fyzická či právnická osoba nebude mať finančnú hotovosť na zloženie finančnej zábezpeky stanovenej súdom, bude musieť dôjsť k výkonu súdneho rozhodnutia predajom majetku. Nepredpokladám totiž, že by bol ktorýkoľvek peňažný ústav v tejto republike ochotný na takýto účel niekomu peniaze požičať. V prípade fyzickej či právnickej osoby podnikateľa to bude znamenať v mnohých prípadoch likvidáciu firmy. Možný a nie nereálny nárast nezamestnanosti, zneistenie vonkajšieho i vnútorného podnikateľského prostredia, pretože podnikateľ stále nebude mať istotu, či nebude legálnosť jeho alebo majetku iného podnikateľa napadnutá, sú len jednou časťou reálne hroziacich dôsledkov. Ak sa však v priebehu 5 rokov podarí viacerým odporcom - slušnejšie povedané dotknutým osobám - naplniť podmienky zákona o vrátení zábezpeky, vstupujú do hry nové faktory. Náhrada škody, ušlého zisku a možno i ďalšie špekulatívne nároky zostanú reálne, nech by sa postupovalo akokoľvek dôsledne podľa zákona a následne sa štát dovoláva zákonnosti postupovať podľa tohto zákona. O týchto nárokoch totižto už nebudú rozhodovať iba slovenské súdy a sudcovia vystavení hrozbe disciplinárneho konania. Toto všetko sa má, vážené kolegyne a kolegovia, udiať pod zaklínadlom verejného záujmu. Keďže verejným záujmom je i požiadavka, aby električky a autobusy chodili načas a cestovné bolo čo najnižšie, dovolím si s úctou povedať, že v tomto prípade ide o verejný záujem osobitného významu, ale i obstaranie verejného záujmu, ktorý preukázateľne existuje a ktorý má v štruktúre spoločenských priorít a verejných záujmov takéto významné postavenie, ako má požiadavka legálneho nadobudnutia majetku, sa musí udiať legálnou cestou, dôstojne, spravodlivo a v súlade s uznávanými princípmi právneho systému demokratického štátu, budúceho či už skoro člena spoločenstva demokratických štátov Európy. Samotná proklamácia naliehavého verejného záujmu nestačí. Pojem verejného blaha má veľmi blízko k pojmu verejného záujmu, má veľmi blízko k pojmu blaha národa. A teraz vás prosím, vážené kolegyne a kolegovia, už o prepáčenie, ale nedalo mi, aby som vám nezacitoval k tomuto vety, ktoré napísala jedna z najväčších odborných kapacít v odbore právo zo začiatku minulého storočia, profesor Jelínek, vo svojom diele Všeobecná štátoveda, kde preukázal, že problém presadzovania tejto idey je fakt, že často sa výsledný efekt prejavil ako totalitarizmus. A doslova v spomínanom diele napísal, citujem: „Pojem verejného blaha a jeho príbuzný pojem úžitku sú totiž natoľko mnohoznačné a neurčité, v takej miere závislého subjektívneho hodnotenia, čo v minulosti bolo od nich odvodené a aj dnes možno od nich odvodiť čokoľvek. Ľudia sa dovolávali všeobecného blaha odjakživa, keď sa napádali bezohľadne najvyššie a najdôležitejšie individuálne hodnoty. Preto účinne o blahu národa akceptovali všetci, ktorí sa usilovali rozširovať pole činnosti štátu donekonečna. Ide o klasickú teóriu štátneho absolutizmu a policajného štátu.“ Koniec citátu. Pod heslom verejného blaha vytvorili jakobíni neobmedzenú teroristickú vládu väčšiny. Pod heslom blaha národa získal a upevňoval absolútnu a neľudskú moc Hitler a Stalin. Dosaďme si, vážené kolegyne a kolegovia, za pojem verejného blaha pojem verejného záujmu a začnime konečne rozmýšľať. Potom, ak sa to stane faktom, nás už nebude môcť uspokojiť ani veta, ktorú pán minister tak rád používa: Kto má čisté svedomie, nemusí sa báť žiadneho zákona. Odpusťte, pán minister, že ma narýchlo nenapadá nič múdrejšie, že použijem až takú „nadsázku“ a opýtam sa: Čo myslíte, koľko Židov, koľko ostatných nešťastných obetí a medzi nimi detí v koncentračných táboroch nemalo podľa našich základných ľudských kritérií čisté svedomie. Asi veľmi málo. A napriek tomu tam ostali. Ostali tam na základe zákonov. Tieto zákony sa nazývali norimberskými. To vy, pán minister, určite veľmi dobre viete. Preto veľmi, veľmi nesúhlasím s pánom Šimkom, ktorý ako právnik, ako človek povedal, že lepší zlý zákon ako žiadny. Týmto som začal pomenúvať to, čo je na návrhu zákona to najhoršie, to najnebezpečnejšie. Veď bez predstieraného pokusu o skromnosť si myslím, že to ďalšie nedokážem pomenovať lepšie, ako to urobil známy slovenský novinár, ktorý to napísal takto. Citujem: „Takzvaný zákon o preukazovaní pôvodu majetku patrí do koša a nie do právneho systému štátu. Ak ho poslanci schvália, dopustia sa jedného z najtvrdších útokov proti slobode po novembri ´89. Proti norme boli vznesené viaceré námietky týkajúce sa ústavnosti. Sú silné, ale obchádzajú podstatu. Slobodný štát na rozdiel od policajného definujú obmedzenia úradníckeho a represívneho aparátu, ktorý nesmie šikanovať ani ukladať povinnosti nezmyslene strpčujúce život. Podľa predkladateľa existuje legitímny dôvod - boj proti korupcii a zabránenie v nelegálnom nadobúdaní majetku. Hlúposť. To nie je legitímny dôvod, iba politická objednávka, ktorú neživí ani tak túžba po spravodlivosti ako závisť voči vôbec všetkým, ktorí nejakým majetkom disponujú. Existujú na Slovensku aj ľudia, ktorí v živote nekorumpovali a nekradli. Minister Lipšic im odkazuje, že ten, kto získal svoj majetok legálnou cestou, nemá sa čoho báť. Absolútny omyl. Ako príde slušný človek k tomu, aby štát naňho štval udavačov, aby chodil po prokurátoroch a súdoch, púšťal cudzích ľudí do svojho súkromia, rekonštruoval roky dozadu príjmy, dávno vyhodené faktúry, zmluvy a účty. Tento zákon je totalitný, pretože stanovuje, že štát stojí nad občanom. Predpoklad, že chytanie zlodejov je vyšší záujem ako sloboda jednotlivca, je zničujúci. Nikdy, to je cesta do pekla. Áno, na Slovensku je veľa podozrivých zbohatlíkov, ale o nič viac než kdekoľvek inde, ktorých vyzývavý život morálne rozkladá spoločnosť. Existuje len jedno riešenie. Daňové príjmy netreba vyhadzovať na pofidérne rozpočtové priority, ale využívať efektívne. Tak aby prednostne funkčné boli polícia, prokuratúra i súdy. My nemáme čo preukazovať majetok štátu, lebo ho do toho nič. Štát má štandardnými nástrojmi preukázať, že je schopný majetok poctivých občanov chrániť. Ak to nevie, riešením nie je komunistický zákon, ale výmena politikov.“ Čo k tomu dodať? Tieto slová napísal a 4. 12. v Sme uverejnil slovenský novinár Peter Schutz a ak dovolíte, dovolím si už na záver k tomuto iba dve krátke poznámky. Prvá. To, čo napísal citovaný slovenský novinár, už dávno pred ním objavili dve veľké osobnosti. Martin Luther King v známom liste z birminghamského väzenia napísal, že akékoľvek právo, ktoré degraduje ľudskú osobnosť, je nespravodlivé a v súlade s Ghándím zdôraznil, že je neprijateľné a nesprávne použiť nemorálne prostriedky na dosiahnutie morálnych cieľov. A druhá, nespravodlivý či zlý zákon je ten, ktorému chýba potrebná sila, aby záväzne prikazoval svedomiu jednotlivca. Čo má byť potrebnou vnútornou silou tohto zákona v podaní, v akom nám bol predložený? Snaha o spravodlivosť? Nie. Pretože ním sa nedá dosiahnuť. Skôr jej opak. Nespravodlivosť, závisť meniaca sa na nenávisť a udavačstvo. Z týchto právnych a morálnych dôvodov, a nie na podporu nečestných a zlodejov, ja a náš poslanecký klub tento návrh zákona nepodporí. Zároveň v súlade s návrhom, ktorý podal kolega Abelovský, podávam procedurálny návrh, aby sa v rokovaní o tomto návrhu zákona nepokračovalo. Ďakujem za vašu trpezlivosť a pozornosť. (Potlesk.)