K. Tóthová, poslankyňa: (2010-03-10):
Nesúhlasím s názorom pána poslanca Ferka Mikloška, toho času tu neprítomného. Je to síce jeho názor, za to by som proti nemu nejako silno neútočila. Ale mu hovorím, že nemá pravdu, že nie je odôvodnené diskutovať na tomto mieste v tomto čase, t. j. v najvyššej štátnej inštitúcii, resp. inštitúcii štátu o tomto probléme. Treba o tom diskutovať. Totiž výrok, ktorý bol prvopočiatkom vôbec tejto iniciatívy, „Slovensko si podpísalo svoj ortieľ smrti,“ je veľmi silné vyjadrenie od europoslanca, ktorý tieto svoje názory tlmočí aj na pôde Európskej únie. Ale, prosím, pán poslanec Mikloško má taký názor, ja mám opačný názor. Dokonca si dovolím povedať, že zo strany KDH, pretože dlhé roky bol členom KDH, je to určitá dvojtvárnosť. A mám preto argumenty, ktoré aj tu už zazneli, jednak prezentovanie veľkej lásky a chcenia riadiť tento štát, na druhej strane nepodporenie snahy o jeho zvrchovanosť, nepodporenie základného zákona, bez ktorého ťažko si možno chod nášho nového štátu predstaviť, t. j. ústavy. To sú veci, ktoré sú v kontradikcii, jednoznačne. Takisto aj iných otázok mohla by som, ako sledujem postoj z ich strany, vymenovať viac. Ale poviem len to, čo sa týkalo mojich legislatívnych návrhov s pani poslankyňou Muškovou. Vždy KDH hovorilo o rodine, o veľkej starostlivosti o rodinu. A keď tu boli zákony, ktoré vlastne riešili otázku, ktorá sa nesmierne dotýkala rodiny, zákaz pitia maloletých a mladistvých, vždy bolo proti návrhom. Čiže tým chcem len dokumentovať, že trošku voda sa hlása a víno sa pije. Ja som rada, že o tejto otázke diskutujeme, pretože, ako už tu bolo povedané, mnohé vyhlásenia na seba nadväzujúce mohli mať a mali v živote štátov ďalekosiahle dôsledky až do vojnových konfliktov. A myslím, že treba vždycky minimalizovať a hasiť takéto prejavy, pretože hasiť, keď už sa láme, ako sa vraví, chlieb a dochádza k ozbrojenému konfliktu, už je neskoro. Naviac, máme akosi aj skúsenosti, že na svojom území nie vždycky sme mohli byť my pánmi a práve Maďari boli tí, ktorí sa zmocňovali tohto územia, tiež to tu už bolo naznačené. Moji rodičia v roku 1939, matka vo vysokom štádiu tehotenstva so mnou musela utekať, museli bežať z Košíc, pretože otec pracoval na správe dráh, bol štátny zamestnanec, áno, bol Slovák, bolo treba odísť a zachrániť seba a svoju budúcu rodinu. Napriek tomu necítim nejakú nenávisť. Mám manžela maďarskej národnosti a dobre žijeme spolu. Čiže nie nenávisť, ale videnie veci v ich realite, ich posúdenie a vyjadrenie svojho názoru považujem za tú správnu cestu. A preto znovu hovorím, áno, treba na takéto výroky reagovať. Ono ja som zažila s prijatím ešte pôvodného znenia štátneho jazyka dosť veľký cirkus, vtedy som bola podpredsedníčkou vlády, ten istý scenár, tie isté klišé, také isté deformovanie vlastného obsahu ako dnes. Pán vysoký komisár Max van der Stoel sem chodil takmer pravidelne. Takmer pravidelne sme mu museli vysvetľovať, že všetko, čo bolo vtedajšou opozíciou, neskôr vládnou koalíciou nosené do Rady Európy a Európskej únie, nebolo pravdou. A raz som sa ho pýtala, konkrétne vysokého komisára Maxa van der Stoela, práve tou otázkou, ktorú tu povedal pán poslanec Rafaj, ako to, že vlastne my máme v zákone o štátnom jazyku štandard, nič mimoriadne a sú tu útoky a vy sem chodíte a sledujete ľudské práva, menšiny, dodržiavanie práv menšín a maďarská ústava jednoznačne zakotvuje, že v parlamente každá menšina v Maďarsku má mať zastúpenie v parlamente, a vtedy už asi dva-tri roky to boli, sa neuplatňuje. To nie je problém? A vtedy mi bolo naznačené: „Jaj, nepoukazuje sa na to, neriešime to.“ O vašom zákone o štátnom jazyku stále máme informácie, stále sme bombardovaní, tak to riešime. Preto si myslím, že nemožno mlčať. Preto, keď bola prijatá novela, doplnenie nášho zákona o štátnom jazyku, som vyzvala aj ministra zahraničných vecí otázkou, ako to, že ešte nie je znenie preložené do angličtiny, pripravené, aby hneď momentom, keď tento zákon bude prijatý v parlamente, mohol byť rozposlaný na všetky zastupiteľstvá, mimovládnym organizáciám v zahraničí, nech si pozrú, čo v ňom je, nech neveria tým dezinformáciám, našim „priateľom“, ktorí tam nosia klebety a nepravdy, pretože ja som skutočne zažila, že sa klebety a nepravdy robili. Urobila som tlačovku vo Viedni, ešte keď som bola vo funkcii podpredsedníčky vlády. Prišli tam novinári a zástupcovia z rôznych ambasád. A boli otázky, prečo nedovolíme občanom maďarskej národnosti na území Slovenska na ulici rozprávať ich materinskou rečou a prečo im to zákonom zakazujeme. To je pravda, ja mám o tom záznamy, takéto otázky boli. A keď sme im rozdali do angličtiny a do nemčiny preložené zákony a sme sa opýtali, no ktorý paragraf je to, kde je to, tak potom trošku ustúpili a boli aj referencie iné. Teda čo týmto všetkým chcem povedať. Ak niekto cíti a deklaruje, že nie je náležité, aby v parlamente sa o tých otázkach hovorilo, ja si myslím, že práve parlament je miesto, kde sa má stretať paleta názorov. Preto sú aj rôzne politické subjekty v parlamente. Každý politický subjekt prezentuje určitú názorovú skupinu občanov. A že občania nemajú rovnaké názory, to je samozrejmé. Preto tu treba diskutovať. Preto aj ja vystupujem, pretože niektoré telefonáty a listy ma k tomu zo strany mojich voličov vyzvali, aby sme túto otázku nepodceňovali, aby sme o nej diskutovali. Samozrejme, mojím želaním je diskutovať kultúrne, diskutovať mierne a povedať, čo je naša pravda, aká je naša pravda skutočná, čo je proste podstatou zákona o štátnom jazyku, čo je podstatou zákona o vlastenectve, lebo toľko dezinformácií, ktoré bežia teraz v tlači a v zahraničných médiách, to je až neskutočné, a kľudne, trpezlivo vysvetľovať. V každom prípade však nemožno mlčať. Ďakujem vám za pozornosť.