L. Szigeti, poslanec: (2008-05-13):
Keď v Programovom vyhlásení vlády Slovenskej republiky hľadáme úlohu vypracovať zákon o organizácii a podpore športu, nenájdeme ju. Je tam ale úloha, citujem z programového vyhlásenia vlády, „vláda vypracuje nový zákon o podpore športu, ktorý v plnej miere prevezme komunitárnu úpravu športu v rámci Európskej únie s dôrazom na boj proti dopingu, zabráneniu násilia na štadiónoch s cieľom podporiť štátne reprezentácie regionálneho mládežníckeho a akademického športu“. Koniec citátu. Zákon, ktorý máme pred sebou, hovorí nielen o podpore športu, ale navyše aj o organizácii, čo možno na prvý pohľad je aj v poriadku, ale po preštudovaní návrhu si uvedomujeme, že to nie je náhoda. Nie náhodou máme pred sebou zákon o organizácii a podpore športu. Práve pod prívlastkom o organizácii športu chce podľa môjho posúdenia ministerstvo školstva presadiť niektoré spôsoby centrálneho riadenia a snaží sa zavádzať direktívne prvky riadenia a možno naštartovať netransparentné procesy hlavne v oblasti poskytovania dotácie zo štátneho rozpočtu. Príprava a vypracovanie takého významného zákona, ktorý by mal korešpondovať s programovým vyhlásením vlády v zmysle vyššie uvedenej citácie nie je jednoduchá úloha a môže byť problematický pre zložitosť tematiky, o čom sa píše aj v dôvodovej správe návrhu zákona. Žiaľ, bez podrobnej analýzy a hlavne bez vízie na najbližšie obdobie v oblasti športu sa to celkom dobre ani nedá. Ministerstvo školstva Slovenskej republiky dodnes nevypracovalo koncepciu rozvoja športu na Slovensku. Bez koncepcie, bez vízie sa veru ťažko robí dobrý zákon. Čo sa týka prevzatia komunitárnej úpravy športu v rámci Európskej únie, musím skonštatovať, že v zákone nie je žiadna zmienka  napríklad o právnom postavení športovca, športového klubu, športového zväzu, športovej reprezentácie, nehovorí sa o právnych vzťahoch vznikajúcich v súvislosti so športom, ale chýbajú aj opatrenia na zabránenie násiliu pri športových podujatiach. Veľmi podivne sa hovorí o podpore regionálneho a mládežníckeho športu a o podpore akademického športu vôbec. Spôsob, akým je návrh zákona štruktúrovaný a predložený je zaujímavý a zároveň aj poburujúci. Keďže ide aj o zmeny a doplnenie niektorých existujúcich zákonov, a to predovšetkým zákona č. 288/1997 Z. z. o telesnej kultúre, ďalej je to zákon č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní a o zákone Národnej rady Slovenskej republiky č. 226/1994 Z. z. o používaní a ochrane olympijskej symboliky a o Slovenskom olympijskom výbore, ktoré sú novelizované v druhom a treťom článku návrhu. Článok prvý, ktorý tvorí podstatnú časť návrhu zákona, je sčasti spracovaný takým spôsobom, že zo súčasného zákona č. 288 o telesnej kultúre sa presunie značná časť takmer bez zmeny do prvého článku nového návrhu. Touto zmenou pôvodný zákon o telesnej kultúre takmer stráca svoju opodstatnenosť, veď aj podľa predkladateľa jeho ostávajúce ustanovenia sa budú  vzťahovať pre oblasť turistiky, aerobiku a iných telesných aktivít. Návrh zákona, ktorý máme pred sebou, nerieši zásadné problémy športu na Slovensku, a netvrdím to len ja, ale mnohí renomovaní odborníci, ale aj športovci. Dá sa hodnotiť tento návrh aj takým spôsobom, že v podstate nerieši nič, ale ani nikomu neublíži. A to zrejme súčasnej vláde a ministerstvu školstva vyhovuje. Hlavne, aby bolo splnené programové vyhlásenie vlády, ako, to už nie je podstatné. Nový zákon kodifikuje Arbitrážny športový tribunál, ktorého vytvorenie bude vyžadovať nemalé finančné prostriedky. Športové subjekty takúto inštitúciu až na futbal vôbec nepotrebujú a futbal si ju zriadil nezávisle od zákona. Majú vlastné mechanizmy na riešenie sporov, ako je disciplinárna komisia, výkonný výbor alebo valné zhromaždenie. A v prípade, že tieto nepostačujú, je možné riešiť problém na civilnom súde alebo na Športovom súde v Lausanne.  Je nezodpovedné presúvať zodpovednosť za športovanie detí mimo vyučovania na športové zväzy a súčasne krátiť počet hodín telesnej výchovy v niektorých ročníkoch základných škôl a stredných škôl. Športové zväzy sú na to, aby sa starali o svojich členov. Na úlohu, ktorú im zákon chce uložiť, nemajú ľudské zdroje ani dostatok finančných prostriedkov. A keď už hovorím o financiách, v programovom vyhlásení vlády sa hovorí, že štát zabezpečí postupný nárast financovania športu. Musím konštatovať, že práve naopak, hodnota prostriedkov vyčlenených v štátnom rozpočte pre šport je reálne z roka na rok nižšia. V súčasnosti sa pohybuje okolo jednej miliardy Sk, nehovoriac o tom, že štátny rozpočet pre šport, pre rok 2008 práve v olympijskom roku je o 9 miliónov korún nižší, ako tomu bolo. Aby som sa vrátil k pôvodnej téme, ceny stúpajú, pribúdajú nové športové podujatia aj nové úlohy, ktoré musia riešiť športové subjekty, len, bohužiaľ, často nemajú z čoho. Nedodržuje sa ani platný zákon o telesnej kultúre, ktorý vyčleňuje pre šport pol percenta zo štátneho rozpočtu. V tomto roku je to necelých 27 stotín percenta zo štátneho rozpočtu. A práve v roku, keď sú Olympijské hry v Pekingu, ministerstvo školstva, ale ani vláda nepridali po prvý raz žiadne osobitné finančné prostriedky na zabezpečenie prípravy a účasti našich športovcov na olympijské hry. Potreby Slovenského olympijského výboru boli pokryté tak, že boli krátené iné položky v rozpočte športu. Inak povedané, všetky športové subjekty sa museli poskladať na zabezpečenie našej účasti na olympijských hrách. Čo sa týka rozvoja infraštruktúry, okrem futbalových ihrísk s umelým trávnikom v podstate sa nič nedeje, rozvoj infraštruktúry stagnuje. Hovoril som o tom, že zákon sa zbytočne zaoberá do hĺbky nepodstatnými detailmi a snaží sa zavádzať direktívne prvky riadenia. Na druhej strane mnohými vecami, ktoré by mali byť transparentné a jednoznačne sa ani nezaoberá. Ministerstvo školstva si ponecháva centrálne riadenie napríklad pri podrobnostiach o úlohách a organizačnej štruktúre Antidopingovej agentúry pri poskytovaní dotácií zo štátneho rozpočtu. Z návrhu zákona sa nedozvieme, kto, akým spôsobom, na základe čoho rozhodne o poskytnutí dotácií. Podobne vidieť netransparentnosť a centralizačné prvky pri zriadení a fungovaní Akreditačnej komisie pre oblasť telesnej kultúry. Zákonom navrhovaný informačný systém je teda zbytočne byrokratický, požaduje pod hrozbou pokuty od športových subjektov podrobné informácie o celej členskej základni, o činnosti a objektoch a o iných záležitostiach. Ak by sa takto navrhovaný systém mal reálne napĺňať, museli by športové subjekty vyčleniť zodpovedných pracovníkov, na ktorých však nemajú finančné prostriedky, respektíve by ich museli vziať z rozpočtu na činnosť, čím sa zníži aj tak slabá podpora tréningového procesu a súťaží. Prístup Ministerstva školstva Slovenskej republiky a vlády Slovenskej republiky k športu, bohužiaľ, nie je v súlade s programovým vyhlásením vlády, o čom svedčí aj obsah a kvalita predloženého návrhu zákona. Odborná a laická športová verejnosť nepocítila od nástupu novej vlády žiadne pozitívne kroky k zlepšeniu situácie v športe na Slovensku. Návrh zákona o organizácii a podpore športu a o zmene a doplnení niektorých zákonov je skôr o organizácii, a nie o podpore športu, pretože v skutočnosti nejde o žiadnu podporu ani pomoc športu na Slovensku. Z tohto dôvodu v mene poslaneckého klubu SMK – MKP v zmysle § 73 rokovacieho poriadku Národnej rady Slovenskej republiky dávam procedurálny návrh, aby Národná rada Slovenskej republiky nepokračovala v prerokovaní predloženého návrhu zákona. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)