B. Bugár, podpredseda NR SR: (2004-06-16):
D. Podracká, poslankyňa: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážené panie poslankyne, páni poslanci,  začnem príkladom rovno zo života. Nie je mysliteľné, aby 18-ročný mládenec alebo dievčina, ako sme to nedávno videli v televíznej relácii aj Múdry schybí, títo čerstvo doštudovaní alebo ešte stále študujúci nevedeli rozlíšiť kocku od štvorca, aj keby to boli štvorkári. Nechcem tým povedať, že je za to zodpovedný minister školstva, skôr kvalita výchovy a vzdelávania, akú na Slovensku máme. Zo správy, o ktorej diskutujeme, vystupujú na povrch najmä čísla, teda peniaze. O peniazoch  hovorili všetci moji predrečníci a takmer vo všetkom sa s nimi stotožňujem, rovnako ako sa stotožňujem so šiestimi požiadavkami, ktoré odzneli na študentskej demonštrácii na Námestí slobody 5. mája tohto roka. A bola to demonštrácia proti spoplatneniu vysokoškolského štúdia  s výstižným názvom Proti deforme školstva, čiže zhruba v období, keď táto správa vznikala a bola rozposielaná poslancom v tej prvej verzii. Dodnes sú ich požiadavky prilepené na odpadkovom koši pri  trolejbusovej zastávke pred Prezidentským palácom, kde je napísané po prvé, „budeš platiť do 22 000 ročne“, po druhé, „ak nezaplatíš, vyhodia ťa zo školy“, po tretie, „sociálne štipendiá dostane len tretina študentov“, po štvrté, „náklady na úhradu budú predstavovať 84 %“, po piate, „dotácie na internáty sa zrušia“, po šieste, „výška poplatkov niektorých študijných odborov sa vyšplhá až na 120 000 korún“. Takto je to teda cez prizmu študentov ich očami. Možno sú  tieto tézy expresívne, ale sú pravdivé a hrozivé. Hovoria o peniazoch vo všetkých  rodoch a pádoch, najmä o rodičovských peniazoch a o ich nedostatku, o sociálnej hanbe tohto štátu, o paradoxe chcieť študovať, ale nemať za čo. Ale teraz chcem  načrieť do trochu iného súdka, lebo nie je všetko, aspoň dúfam, vždy a všade len o peniazoch. Chcem poukázať na krízu vzdelania v duchovnom slova zmysle, na krízu autorít, na to, o čom som zatiaľ počula meritórne hovoriť na pôde parlamentu iba niektorých, naposledy z úst prof. Devínskeho. Ide o personálnu reformu, časť toho bola  uverejnená aj v Parlamentnom kuriéri. Medzi 50 najrenomovanejšími univerzitami na svete nefiguruje ani jedna univerzita zo Slovenska. Nie je mysliteľné, aby vysokoškolský profesor nebol vo svojom odbore čímsi ako majstrom mysliteľom, objaviteľom, hľadačom a tvorivým majákom v jednej osobe, osobnosťou par excellence, ktorú študenti dokážu počúvať celé hodiny, pretože vo svojom odbore je nielenže doma, je ním fascinovaná a túto fascináciu dokáže prenášať aj na študentov. Počas svojho vysokoškolského štúdia som narazila iba na dvoch takýchto profesorov, pritom na strednej škole iba na jednu profesorku, konkrétne profesorku slovenčiny. Neviem, kedy budeme mať na univerzitách také celebrity a osobnosti ako, povedzme, bol Heidegger, keď vykladal o filozofii a študenti ho jednoducho žrali a boli ochotní počúvať ho do noci. Nie je mysliteľné, aby ktorýkoľvek zo študentov  vedel o odbore viac ako jeho učiteľ. A rovnako nie je mysliteľné, aby sám učiteľ potláčal scholastikou a dvadsaťročnou rutinou bez sebavzdelávania tvorivé myslenie svojich študentov len preto, že je iné, originálne. Nie je možné, aby vyžadoval len namemorované informácie namiesto toho, aby do odboru zasvecoval, odkrýval ho ako modernú Tróju, na konci ktorej nie je známka v indexe, ale cesta, vlastná cesta hľadania tvorivého študenta. Obávam sa, že aj Univerzita Komenského  postupne stráca svoj kredit, ale zatiaľ to umne zakrýva, že ani tam  už nie je dostatok autorít, postupne sa vytrácajú a všetko zaplavuje trh vrátane trhu so vzdelanosťou, vzdelancami a študentmi. Hovorím stále o kríze autorít. Kríza autorít strháva totiž so sebou všetky fasády a odhaľuje skutočnú duchovnú krízu na Slovensku, ktorá súvisí s politikou. Inak povedané, strata autority v oblasti politickej sa prenáša až do súkromia. Čím radikálnejšia je nedôvera k autoritám vo verejnej sfére, tým viac prerastá aj do sféry neverejnej. Práve cez autoritu rodičov voči deťom, ako aj autoritu učiteľov voči žiakom môžeme uvidieť autoritu politickú a porozumieť jej. A tá má čoraz klesajúcejšiu krivku. Deň pred vstupom do Európskej únie odzneli z úst najvyšších domácich a zahraničných  štátnych predstaviteľov  krásne prejavy. Predseda rakúskeho parlamentu Khol povedal: „Europa braucht die Seele,“ teda, „Európa potrebuje dušu.“ Predseda slovenského parlamentu Hrušovský hovoril o novej tvári Slovenska a Európy, do ktorej prinesieme vzdelanosť a kultúru, hovoril o srdci, duši a svedomí. Na národnej púti v Nitre konanej 1. mája Ján Chryzostom kardinál Korec upozornil v kázni na to isté: „Európa musí mať dušu, Európa potrebuje kultúru a vzdelanie, Slováci tiež.“ V pripravovanej Ústave pre  Európu v oddieli 4 čl. III-182 sa hovorí, že Únia „plne rešpektuje zodpovednosť členských štátov za obsah výučby  a organizáciu vzdelávacích systémov, ako aj ich kultúrnu a lingvistickú rozmanitosť“. Inak povedané, kultúra a vzdelanosť je plne v rukách politiky národných štátov. Ako si mládež vychováme, takú ju budeme mať. Dobre vieme, že spoplatňovanie smeruje k meritokracii, kde meritom bude solventnosť bez ohľadu na premárnené talenty, na úteky za lacnejším vzdelaním za hranice na duchovný výpredaj štátu. Rímsky klub vytvoril prognostickú štúdiu k obsahu školstva v spoločenstve európskych národov. Zo záverov tejto štúdie vyplýva, že naša technická  spôsobilosť je a bude obrovská, ale všetko, čo sa týka morálky, ducha a kultúry, je a bude nedostatočné, ako ľudia nestíhame duchovne dorásť do technickej spoločnosti, ktorú sme si sami vytvorili. Aby budúca vzdelaná technokracia a jej nevzdelaná či polovzdelaná väčšina bola pod politickou kontrolou, teda ľahšie manipulovateľná, budujú sa aj u nás  štruktúry novej čipovej spoločnosti. Niet si čo zakrývať. Stojíme na prahu čipovej spoločnosti ako novej totality kontroly a zákonných noriem  spoločnosti, ktorá bude možno ešte utláčajúcejšia ako totality, s ktorými sme sa stretli v minulom storočí. Ale všetko je  v našich rukách. Európska únia sa intelektuálne poistila. Brusel bude rozhodovať o kvantite, teda o balíkoch a balíčkoch peňazí, ale doma sa má rozhodovať o kvalite, predaji alebo nepredaji, a teda nevýpredaji všetkého. Na záver skôr podobenstvo, ale pravdivé. Na jednodolárovej bankovke je nápis Novum ordo seclorum. Značí to Nový poriadok sveta. Na eurobankovkách takýto nápis nie je, ale princíp je a bude rovnaký. Pán minister, stojíte na vrchole pyramídy, kde sa rozhoduje o tom, aké to so vzdelaním budeme mať tu doma. Nenechajte si vnútiť taký nový poriadok sveta, ktorý by bol voči vzdelaniu nie kultúrny, ale barbarský. Namiesto slajdu pre prípadného záujemcu tu mám takýto jeden dolár, kde je to napísané. A môžem ho venovať nie ako úplatok či tvrdú menu,  ale ako duchovné vlastníctvo amerického ľudu s intelektuálnym varovaním pre Európanov vrátane Slovákov. (Potlesk.)