R. Bauer, poslanec: (2009-04-23):
Dámy a páni, teší ma veľký záujem koaličných poslancov o tento bod. Chcem povedať, že proces integrácie Európskej únie je podľa niektorých historikov postavený na princípe, ktorý nazývajú Monetovou metódou alebo slovom po francúzsky engrenage. Jean Monet je tu spomínaný preto, lebo celý život presadzoval integráciu Európy a aj sa mu to darilo a pretože podľa týchto historikov spolu s Paulom Henri Spakom majú takisto veľkú zásluhu na vzniku a vývoji Európskeho spoločenstva ako kresťanskí demokrati Konrád Adenauer, otec Európy Robert Schumann, či Alcide De Gasperi. Slovo engrenage je francúzskeho pôvodu a znamená ozubené súkolie. Tento princíp, na ktorom je postavený proces integrácie Európskej únie, táto tzv. Monetova metóda sa uplatňuje pomocou troch stratégií. Využívaním zákonodarných právomocí obsiahnutých v základných zmluvách, vyvíjaním tlaku na vlády členských krajín na prenos pôsobnosti na európsku úroveň aj v ďalších oblastiach a rozširovaním spoločenstva. Proces integrácie Európskej únie je podľa tohto pohľadu skokovitý a jednotlivým skokom ako Rímska zmluva, Zmluva z Nice, Maastrichtská zmluva alebo Európska ústavná zmluva či Lisabonská zmluva predchádza vždy nejaká problémová, či až krízová situácia. Skok pri Európskej ústavnej zmluve sa nepodaril. Dve krajiny, Francúzsko a Holandsko sa v referendách vyjadrili proti jej prijatiu. To, že sa v demokratických referendách vyjadrili desiatky miliónov obyvateľov dvoch zakladajúcich členov, ale zástancom integrácie nebránilo pripraviť ďalší skok k integrácii, Lisabonskú zmluvu. Lisabonskú zmluvu skoro nikto nečítal. Lisabonská zmluva je ale na 95 % identická s Európskou ústavnou zmluvou, ako to potvrdil aj jej autor Valéry Giscard d´Estaing, ale to sa už zabudlo. V Lisabonskej zmluve bolo urobených zopár kozmetických úprav oproti predchádzajúcej ústavnej zmluve. Napríklad Charta základných práv sa z II. hlavy ústavnej zmluvy dostala do prílohy Lisabonskej zmluvy. Je rovnako právne záväzná, ale niektorých to zmiatlo. To, čo je ale zvlášť dôležité v Lisabonskej zmluve, je klauzula passarelle, ktorá konečne nedovolí bežným ľuďom viac do európskeho projektu hovoriť. Tomu ale rozumie málokto. Len na pripomenutie klauzula passarelle alebo aj tzv. eskalátorová či v preklade výťahová klauzula, poskytuje šéfom štátov a vlád, teda národným exekutívam, nie národným parlamentom, právo, aby sa právomoci Európskej únie, pre ktoré platí požiadavka jednomyseľnosti, zmenili na právomoci, aké je možné vykonávať na základe väčšinových hlasovaní. Inými slovami, exekutíva je zmocnená, aby svojvoľne a bez nutnosti získať súhlas národného parlamentu, menila medzinárodnoprávnu zmluvu, ktorá má pre každý členský štát fundamentálny význam. Charta základných práv zasa zavádza riskantné neodskúšané nové ľudské práva a nie je už postavená na prirodzenom práve, tak ako Všeobecná deklarácia ľudských práv z roku 1950. Obrovský rozdiel je napríklad v základnom práve na založenie manželstva a rodiny. Oddelením práva na manželstvo a práva na založenie si rodiny charta umožňuje omnoho širší výklad manželstva, nielen ako posvätný zväzok muža a ženy. Opýtajte sa pani Pietruchovej. Dámy a páni, Európska únia je projekt, ktorý má obrovské pozitíva – sloboda pohybu ľudí, kapitálu, služieb, informácií, pokojné spolunažívanie krajín členov Európskeho domu. Voči súčasnému vývoju Európskej únie však existujú aj výhrady. Hlavnými výhradami voči európskemu projektu sú nedostatok demokracie, netransparentná plazivá centralizácia a z nej vyplývajúce oslabovanie suverenity národných štátov. Pokiaľ ide o demokraciu, centrálnu rolu v Európskej únii stále zohráva Rada ministrov. Tým, že je zložená na jednej strane z rezortných ministrov členských štátov, teda zo zástupcov exekutívy, na druhej strane však stojí formálne vedľa Európskeho parlamentu, no de facto pred ním ako časťou európskej legislatívy má akési postavenie uprostred. Dôležité európske legislatívne funkcie vykonávajú v protiklade k všetkým princípom deľby moci členovia exekutívy. Toto bolo možné, možno prijateľné v počiatočnej fáze európskej integrácie, keď išlo najmä o odbúravanie prekážok obchodu. Dnes má však Brusel v zásadnej miere regulačné kompetencie. Práve preto je súčasné postavenie Rady ministrov veľmi problematické. Ústavné kompetencie štátnych orgánov v členských štátoch, najmä národných parlamentov, sú vystavené substancionálnemu procesu vyprázdňovania. A to platí aj napriek tomu, že Lisabonská zmluva čiastočne posilňuje postavenie Európskeho parlamentu. A ako je to so suverenitou členských štátov? Podľa už staršej analýzy, v ktorej nemecké spolkové ministerstvo spravodlivosti v rámci obdobia rokov 1998 – 2004 porovnalo počet právnych aktov Spolkovej republiky Nemecko s počtom právnych aktov Európskej únie, 84 % z nich pochádzalo už v tom období z Bruselu, len 16 % bolo originálnych z Berlína. Ak sa pozrieme na zákony, ktoré sa v posledných rokoch schvaľovali tu, v Národnej rade, takisto vysoká väčšina predložených vládnych návrhov bola predložená na základe prijatých smerníc Európskej komisie. Čo sa týka druhej hlavnej výhrady centralizácie, príkladom môže byť to, čo sa v Bruseli nazýva „hra za čiarou“. Nejaké národné ministerstvo, napríklad francúzske ministerstvo životného prostredia, ktoré nie je schopné nejaký regulačný návrh presadiť na národnej úrovni, pretože napríklad francúzsky minister práce tomu kladie odpor alebo by to v parlamente nemalo šancu, povzbudí diskrétne príslušný generálny direktoriát v Európskej komisii, aby takýto návrh vypracovalo pre celú Európsku úniu. V Bruseli sa to zväčša stretne s výraznou ochotou. Návrh Európskej únie potom prejde obvyklou procedúrou. Na konci o tom rozhoduje Rada ministrov, kde však sedia obyčajne zástupcovia toho ministerstva, ktoré daný návrh podnietilo a príslušní ministri z iných štátov, teda napríklad 27 ministrov životného prostredia. Iné ministerstvá či parlamenty v členských štátoch nie sú ani približne vtiahnuté do rozhodovacieho procesu, ako je to samozrejmosťou pri právnych aktoch na národnej úrovni a ako to predpisujú ústavy členských štátov. Mnohé z toho, čo sa nedá presadiť na národnej úrovni, sa takto okľukou cez Brusel presadí, teraz však už pre celú Európu. Dôsledkom je pokračujúca centralizácia, na počiatku ktorej stáli partikulárne národné záujmy. Dámy a páni, v histórii Slovenska zostane zapísané, že práve za vlády súčasných opozičných strán, vrátane poslancov Konzervatívnych demokratov Slovenska sa Slovensko stalo členom Európskej únie. Udialo sa to za pomoci mimoriadneho úsilia, ktoré bolo potrebné vynaložiť na zvrátenie vtedy nepriaznivého postavenia Slovenska, do ktorého ho dostala vláda Vladimíra Mečiara, v ktorej bolo aj HZDS, aj SNS, súčasné koaličné strany. Práve preto, že dnes sme plnoprávnym členom Európskej únie, je aj našou povinnosťou sledovať integračný vývoj a vyjadrovať sa k nemu. Chceme zabezpečiť všetky pozitíva, výhody, ktoré projekt Európskej únie priniesol. Preto, ak vidíme nezdravú plazivú centralizáciu, obchádzanie demokratických mechanizmov a podceňovanie ľudí, tak sme povinní sa ozvať. Aby nedochádzalo k neželanému presunu právomocí z národných na európsku úroveň, Roman Herzog už dávnejšie navrhol vytvoriť konečný katalóg kompetencií, ktorý by presne vymedzoval pôsobnosť Európskej únie a jej členských štátov. Toto ale ústavný konvent odmietol. Preto navrhujeme povinné referendum a ústavný zákon pri každom presune pôsobností z národnej úrovne Slovenska na európsku úroveň. Tým bude najširším demokratickým mechanizmom zaistené, že integračný proces Európskej únie a jej ďalšia neželaná centralizácia nebude pokračovať obchádzaním ľudí a bez ich vedomia. Únia má patriť všetkým jej obyvateľom a pôsobnosť má byť rozdelená medzi národnú a európsku úroveň na základe princípu subsidiarity, to znamená, že to, čo je možné riešiť na národnej úrovni, tak nech tam aj zostane a to, čo je lepšie riešiť na úrovni európskej a je to pre všetkých lepšie a všetci s tým súhlasia, sa bude riešiť na tejto úrovni. Len tak môže byť projekt únie zavŕšený a Európska únia sa stane plnohodnotným svetovým hráčom. Ako jeden z predkladateľov ústavného zákona Konzervatívnych demokratov Slovenska sa uchádzam o vašu podporu tohto zákona. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)