F. Mikloško, poslanec: (2004-09-23):
Navrhujem takýto pozmeňujúci návrh – a potom ho odôvodním: 1. V § 11 ods. 1 sa vypúšťajú slová „podľa vládneho návrhu zákona o štátnom rozpočte“. 2. V § 11 ods. 2 úvodná veta znie: „Rozpočtové hospodárenie Slovenskej republiky a vzťahy medzi štátom a inými subjektami sa počas rozpočtového provizória spravujú zákonom o štátnom rozpočte na predchádzajúci rozpočtový rok.“ O čo ide? Už v roku 1995 pre mňa z neznámych dôvodov vtedy vláda HZDS prijala zákon, v ktorom, ak parlament neprijme rozpočet, tak sa ide ďalej podľa uznesenia vlády. Je to precedens, ktorý je v parlamentnej demokracii proste neprijateľný. Nie je možné... Ináč povedané: Teoreticky, ak by 4 roky parlament neprijal rozpočet, tak 4 roky môže ísť Slovenská republika podľa toho, čo je uznesenie vlády. Nie je to ničím limitované, nie je to ničím ohraničené. Ináč povedané: Uznesenie vlády sa stáva vlastne zákonom alebo dekrétom. Toto v parlamentnej demokracii nie je možné! Vôbec, samozrejme, nechcem porovnávať tu... (Potlesk.) Ďakujem, že mi Smer tlieska, aj keď nie som príliš na to hrdý. (Smiech v sále.) Pani poslankyňa Tóthová mi tlieska skôr z osobnej sympatie ako stranícky. (Smiech v sále.) Nechcem, samozrejme, za žiadnych okolností robiť historické paralely, ale pripomínam – a upozorňoval ma na to tu kolega zo Slobodného fóra –, že k takémuto voľačomu došlo, keď sa Hitler dostal k moci. A bolo to také zaujímavé, že ríšsky parlament jednoducho získal právomoc prijímať dekréty, hlasovali paradoxne vtedy aj kresťanskí demokrati za to. A známa je Hitlerova veta, že: „A teraz vás už nepotrebujem.“ So žiaľom musím konštatovať, že takéto isté sa udialo za slovenského štátu, keď slovenský snem dal možnosť vláde prijímať dekréty, teda uznesenia, čo takisto dopadlo tragicky. Chápem komplikovanosť dnešnej politickej situácie a to, že prechádzame veľkým obdobím premien a že v takýchto chvíľach sú isté provizóriá, no nazvem to politické provizóriá. Ale nemôžeme prijať toto ako precedens. Pretože ak by sme my dnes, ktorí sa hlásime k demokratickému zmýšľaniu, prijali a akceptovali takýto precedens, tak nemôžeme zaručiť do budúcnosti, spokojne sa niekto na tento precedens odvolá a znovu si niektorý zákon alebo niektorú činnosť vlády jednoducho v zákone upraví tak nejaká väčšina, že bude vládnuť pomocou vládnych uznesení a dekrétov. Ak toto parlament prijme – a verím a čisto to zastávam z hľadiska parlamentarizmu –, bude to obrovský tlak pri rozpočte na ministra financií najmä, ale aj na ministrov, ktorí požadujú zvýšenie, logicky požadujú zvýšenie rozpočtu vo svojich rezortoch na dohodu. A iný dôvod je ten, že musí byť vôľa na dohodu. Rozpočet býva, ja si pamätám ešte z rakúskeho parlamentu, aj teraz po novembri, keď boli veľké koalície socialisti, ľudovci, tak na konci roka, keď sa prijímal rozpočet, tak vždy hrozilo, že sa rozpadne vláda. Je to zákon najväčší, povedal by som, samozrejme, ústava je zákon zákonov, ale rozpočet je najvážnejší zákon a na ňom vždy hrozí rozpad vlády, lebo každá strana, ktorá je vo vláde, chce byť úspešná. Veď nikto nechce, aby jeho minister zlyhal len preto, že nemá peniaze. To nie je stranícky egoizmus, to je nakoniec aj vôľa čosi dokázať. Čiže veľmi by som bol za to, aby sme toto prijali. Čím zároveň zvýšime naozaj tlak na vôľu ministrov, ale aj ministra financií a, samozrejme, ďalších kompetentných ľudí vo vláde dohodnúť sa. Pretože hrozí provizórium podľa minulého roku, ktoré však je, samozrejme, komplikované a môže byť dokonca aj horšie pre ministrov, ako som počul. Ale to neprekáža, proste. Toto je principiálna otázka, po prvé, ako politický precedens aj do budúcnosti a, po druhé, musí tu byť vôľa dohodnúť sa za každú cenu pri tomto vážnom zákone, ktorý vo všetkých krajinách sveta, keď ide o rozpočet, tak ide o všetko. Dámy a páni, vážený pán minister, želám ti v tvojej náročnej práci veľa úspechov a verím, že parlament tento môj pozmeňujúci návrh prijme. Ďakujem.