B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-02-03):
Otváram všeobecnú rozpravu. Pýtam sa či, sa hlási niekto ústne do rozpravy, nakoľko som nedostal žiadnu písomnú prihlášku do rozpravy. Konštatujem, že nikto. Končím možnosť prihlásiť sa do rozpravy. Vyhlasujem rozpravu za skončenú. A prerušujem rokovanie o tomto bode programu. Ďalším bodom je prvé čítanie o návrhu poslancov Národnej rady Slovenskej republiky Branislava Opaterného a Jozefa Hurbana na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 595/2003 Z. z. o dani z príjmov v znení neskorších predpisov (tlač 1014). Dávam slovo pánovi poslancovi Opaternému, aby návrh zákona uviedol. Nech sa páči. B. Opaterný, poslanec: Ďakujem, pán predsedajúci. Vážení kolegovia, kolegyne, tento zákon je v podstate veľmi jednoduchý. Navrhuje zníženie sadzby daní z príjmu fyzických aj právnických osôb z 19 na 15 %. Vychádzame z jednoduchého faktu. Ministerstvo financií predpokladalo, že pri sadzbe 19 % vyberie na daniach z príjmu zhruba 40 mld. korún. Aj keď nemáme ešte záverečné účty pred sebou, už teraz je zjavné, že výber daní bude vyšší, resp. výber daní bude predstavovať viac ako 50 mld. korún. Znamená to, že na pôvodne plánovaný výber 40 mld. by určite stačila sadzba aj 15 %. Svedectvo o tom, že znižovanie daní a verejných výdavkov je správny krok, môžeme nájsť ako v ekonomickej teórii, tak i v nespočetnom počte praktických príkladov. Znižovanie celkového daňového zaťaženia má totiž niekoľko pozitívnych efektov. Prvým je to, že čoraz viac kapitálu je využívaného efektívne, prostredníctvom podnikateľov, jednotlivcov, a nie prerozdeľovaného štátnou byrokraciou. Výsledkom je viac pracovných miest, menej nezamestnaných, bohatší jednotlivci a i celá spoločnosť. Druhým pozitívnym efektom je to, že štátna byrokracia má menej finančných prostriedkov, nemôže sa tak intenzívne rozrastať, čoho výsledkom je menej regulácií, bohatých lobistických skupín a menej obmedzení obchodovania. Preto znižovanie celkového daňového zaťaženia je pre slušných občanov, ktorí chcú pracovať, zarábať si a nežiť na úkor ostatných, vždy prospešné. Priame dane nás prakticky oberajú o tú časť mzdy, ktorá patrí len a len občanom. A potom s týmito peniazmi hospodária politici, úradníci, ktorí rozhodujú o peniazoch za ľudí a bez ľudí, podľa svojho mnohokrát mylného úsudku a v prospech záujmových skupín. Menej daní a menej verejných výdavkov vôbec neznamená koniec poskytovania istých služieb zo strany štátu. Znamená ale viac peňazí vo vreckách daňových poplatníkov a odštátnenie týchto služieb. Viac peňazí vo vreckách daňových poplatníkov bude použitých na tie statky, ktoré budú jednotlivcami preferované, zdravotníctvo i školstvo. Peniaze sa nikdy nikam nestratia a dosiahne sa ešte i pozitívny výsledok. Na trhu vieme totižto zhodnotiť požiadavky a prianie jednotlivcov lepšie, efektívnejšie, ako to robia politici, a priamo, bez pôsobenia neefektívnej byrokracie. Nebojme sa, že by ľuďom zostalo viacej zo zarobených peňazí, s ktorými by nakladali podľa vlastnej potreby a uváženia, bez rozhodovania štátu a úradníkov, v duchu hesla Keď ľudia nemôžu vedieť lepšie ako my úradníci, čo je pre nich dobré. Niekto vždy platí účty, ale väčšina ľudí si chce nechať zarobené peniaze a sama sa rozhodnúť, čo z nich zaplatia a čo nie, chcú si svoj účet vyrovnať sami podľa vlastného rozhodnutia a bez prostredníkov. Iný pohľad je, ak účty platí niekto iný a ten niekto rozhoduje o tom, čo sa bude platiť. Na to je potrebná armáda sprostredkovateľov. A na jednej strane potom vzniká skupina ľudí, ktorá nie je spokojná s tým, čo v ich mene bolo objednané, na druhej strane sú ľudia, ktorí sú nespokojní s tým, čo ako dodávatelia, napr. učitelia či zdravotníci, za takúto objednávku dostali vo forme mzdy zaplatené. A, samozrejme, sú tu sprostredkovatelia, byrokracia, ktorá tiež pýta svoje. Medzinárodné údaje Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj z rokov 1975 až 2001 hovoria jasne. V roku 1982 bol hrubý domáci produkt na hlavu meraný pomocou parity kúpnej sily vo Francúzska na 82 % úrovne Spojených štátov amerických. Francúzske dane dosahovali 46 % HDP, v USA to bolo iba 29,4 %. Výsledkom bol pokles úrovne francúzskeho HDP na hlavu na úroveň 71 % amerického. Podobná situácia nastala aj v Nemecku či v Kanade. Daňové kvóty v Austrálii, Južnej Kórei a Írsku sú v porovnaní s americkými len nepatrne nižšie a ich rast bol preto po celé sledované obdobie relatívne vysoký. Čo Slovensko? V roku 2002 pred voľbami u nás dominovala téma tzv. menšieho zla. Až v druhom slede bola pravicová idea zníženia daní a rovnej dane, ktorú z dnešných koaličných strán presadzovalo práve Kresťanskodemokratické hnutie. Pán Mikloš vtedy odkázal voličom, že rovná daň je z hľadiska udržateľnosti verejných financií problematická. O pár mesiacov sa táto téza práve vďaka KDH dostala do vládneho programu. Sadzba mohla byť aj nižšia, ale opäť od pána Mikloša, tentoraz už ministra financií, počujeme, že by to bolo problematické. Ďalšie znižovanie daní podmieňoval pozitívnym vývojom verejných financií. Stalo sa. Dnes ten istý minister hlási, že príjmy štátneho rozpočtu sú aj oproti opatrnejším odhadom vyššie. Ako teda pravicovo naložiť s príjmami v rozpočte? Vráťme ich ľuďom, znížme dane. Na záver treba povedať, že jedna z príčin, prečo Slovensko nezažíva ešte väčší a rýchlejší ekonomický rozmach je stále vysoké daňové a odvodové zaťaženie, ktoré je udržiavané sčasti pre negatívne direktívy Európskej únie, sčasti pre nedôsledné reformy v oblasti výdavkov rozpočtov jednotlivých ministerstiev, dôchodkového zabezpečenia či zdravotníctva. A ako hovorí Milton Friedman, nositeľ Nobelovej ceny za ekonómiu, tá z ekonomicky vyspelejších krajín, ktorá bude výrazne znižovať dane z príjmu, ako prvá zažije nevídaný rozmach. Preto znižovať dane a daňové zaťaženie sa oplatí. Ďakujem.