Mikloško, Jozef, poslanec NR SR (2015-06-26):
Vážený pán, pani podpredsedníčka, vážený pán minister, vážený pán spravodajca, vážení kolegovia, ktorí mi tuná nevhodnými poznámkami strpčovali život. Ja som bol 760 dní na vojne za kubánskej krízy a vy, chlapci, všetci ste si vybavili modré knižky a neviete, čo to je vpravo bok. Ale stále som desiatnik, takže ja už 20 rokov prosím všetkých ministrov, či by sa to nedalo vybaviť, ale už ma vyradili celkove z vojenskej tejto, takže, bohužiaľ, umriem ako desiatnik v zálohe, no dobre. Teraz už vážne. Pán minister, prepáčte za tento vyprovokovaný mojimi kolegami z KDH. Však ja im to zajtra v rade KDH osladím. Ja som dal 27. 11. 2012, deň po tom, ako sa v Sýrii použili kazetové bomby svojím, by som povedal, katastrofálnym účinkom, naozaj tam pobili, zabili a zmrzačili veľa ľudí, to bolo 26. 11. 2012, deň na to som dal interpeláciu na ministra Lajčáka s otázkami, prečo vlastne sme ešte k tomu dohovoru nepristúpili. Ba už vtedy existovalo uznesenie Európskeho parlamentu o zákaze kazetovej munície ešte z novembra 2011 v Štrasburgu, kde naliehavo vyzývali všetky členské štáty a kandidátske krajiny EÚ, aby tento dohovor podpísali a ratifikovali najmä tí, ktorí to ešte neurobili. Napriek týmto okolnostiam vtedy ešte Slovensko nedokázalo po štyroch rokoch od začatia od procesu v Osle jasne vyjadriť svoj postoj a podpísať dohovor. Takže sme ostali jedným vtedy z posledných štátov, ktoré to nepodpísali. Ja som vtedy dal ministrovi niektoré otázky, asi to patrilo aj ministrovi zahraničia, či to ešte vyrábame, či s tým obchodujeme, aké sú príčiny nepodpísania dohovoru a ešte niekoľko iných. Pán minister mi celkom seriózne odpovedal, našlo si to aj v médiách dosť veľa ohlasov, pokiaľ sa pamätám, no a odpovedal mi najmä to, že ten dohovor vníma ako významný prvok medzinárodného humanitárneho práva, čoho potvrdením je široká podpora tohto dohovoru vo svete a jej cieľ je aj zapojenie aj najväčších výrobcov a užívateľov kazetovej munície do tohto, USA, Ruská federácia, Čína a Pakistan. Tak neviem, ako to doteraz je, to by bolo zaujímavé vedieť, že či niektoré z týchto krajín už to tiež podpísali, alebo ratifikovali. Teraz, samozrejme, jedno z dopadov uplatňovania dohovoru je eliminácia možnosti odbytu kazetovej munície. Bolo zaujímavé prehlásenie, že dôsledkom je skutočnosť, že slovenský výrobca kazetovej munície v Dubnici nad Váhom, ZVS, utlmil výrobu a Slovensko už kazetové munície za posledné roky nevyviezlo. Samozrejme, upozorňujem na to, že likvidáciu rieši ministerstvo obrany a bude riešiť, pričom ide o technicky a finančne náročný proces. A že teda treba zohľadniť aj potrebné obranné a ekonomické obchodné aspekty, čo bolo, samozrejme, pravdou, ale čas sa pohol a za tri roky teda prichádzame už k druhému, tretiemu čítaniu. Ospravedlňujem sa za tento úvod, ktorý snáď s druhým čítaním a tretím až tak nesúvisí, ale pripomenúť to treba a samozrejme, do dohovoru sa už nedá dať žiadna zmena, čiže vlastne tam dávať nejaké námietky alebo otázky je zbytočné. Vláda toto schválila 15. januára, však je to v správe, aj ďalšie ministerstvá sa s ním stotožnili, zahraničie a hospodárstvo pred tým, určite je to humanitárny krok, ktorý treba oceniť, lebo každá munícia je najmä hrozbou pre civilné obyvateľstvo. To zakazuje aj všetky manipulácie s ňou, samozrejme, predaj, výrobu, aj použitie pochopiteľne, no a dáva štátu osem rokov na ničenie toho, pán minister povedal. Mne sa to zdá aj dosť veľa, lebo osem rokov je dlhý čas, to sú dve vlády, sa za ten čas vymenia a potom, keby to ešte ani vtedy nešlo, potom dáva ďalšie štyri roky a potom znova ďalšie štyri roky, čiže 16 rokov tým najpomalším likvidátorom. To sa mi zdá dosť, neviem, prečo tak veľa? Iste je to technologicky náročné, to ničiť, a aj finančne, ale možno pán minister nám ešte k tomu niečo povie. To, že sa Slovensko v 2008 nepripojilo k tým 94 signatárom, to teda bolo zaujímavé a bolo to v roku 2008, tak už tí vtedajší ministri musia o tom uvažovať, že prečo to tak nebolo, súviselo s tým, že sme to mali asi na sklade a ja mám vážny dojem, že sme to aj predávali, pretože občas aj v novinách sa objavilo, že slovenské kazetové bomby vybuchujú. Viete, že kazetová bomba je bomba, v ktorej ďalších 20, 30 bolo trieštivých a si nevyberá vojenské ciele. Míny do toho nepatria, to je zaujímavé, že tam je to, k tomu sa ešte vrátim, ale už nebudem dlho. V zmluve sa myslelo odovzdanie na ich okamžitú likvidáciu a napriek tomu potom v ďalšom sa dáva osem rokov na, to je troška rozpor. V preambule je veľa pekných zásad a toto je jedna z nich na okamžité likvidácie. Je tam zaujímavá pasáž, že štát, ktorý má s týmto niečo dočinenia, sa by mal postarať aj o obete kazetovej munície, zaručene uplatňovanie ich práv. Tak neviem, či to nie je niečo také ako reštitúcia, rehabilitácia, odškodnenie, či my máme také prípady, samozrejme, nie ani u nás, u nás ťažko boli asi tie bomby používané, však už sme 70 rokov v mieri. Ale niekde vonku s našimi bombami, keby náhodou niekto pýtal si od nás odškodnenie, že či to je právne ošetrené, či naozaj sa nemáme o tieto obete aj nejakým spôsobom postarať a to sa tam opakuje? Neviem, koho sa to teda potom týka, keď bomba vybuchne v Sýrii, pozrú, bola taká a taká. Ďalej, nevzťahuje sa to na míny. Tak tam je, samozrejme, otázka aj neodborníka, lebo mína môže byť tiež kazetová, vybuchne a vyletí, čiže míny, my sme v tom špecialisti na ich likvidáciu a ja som v Bosne, keď som videl, čo robia míny, keď proste desať tisíc ľuďom odtrhlo nohy a tam na desiatom poschodí panelákov si museli žiť bez výťahov, lebo elektrika nebola, nebola to žiadna švanda. Čiže tie míny sú tiež, by som povedal, vážnym svinstvom, prepáčte za výraz, a teda, keď môžu byť kazetové? To ja neviem, ako desiatnik v zálohe som sa to nedozvedel. Až vtedy, keď žiadame o predĺženie, musíme požiadať, informovať, koľko máme tých kazetových munícií a ich typy. Tak to nechcem sa tuná na verejnom rozhodnutí pýtať, ale zrejme ešte niekde v skladoch je ich dosť. Odstránenie iste je náročné, tam som sa nedozvedel, niekto mi to aj pripomenul, že to tam je, ale nenašiel som tam, že koľko to asi môže stáť, aká je to vlastne technológia? Toto bude z rozpočtu ministerstva. O tom postupe a technológii, ani nie technológii, skôr jak sa to vlastne robí, možno krátku otázku, ale nie je to záväzné. No a to, či máme obete na našom území, to som sa už pýtal. Samozrejme, aj to ma trocha zaujíma, že kedy sme posledné predali, či už nevyrábame, to som už pred troma rokmi sa dozvedel, že nie, len my sme boli, proste ľudia, ktorí, teda štáty, ktoré vyvážali dosť toho. Veľmi často sa Havlovi dáva na krk, že on vlastne nám zakázal túto výrobu a tak ďalej, ja si myslím, že to nebolo vtedy tak. Vtedy sa proste prestali predávať tanky a kanóny, ktoré sme vedeli vyrábať, dokonca sme ich za desatinu ceny nové ponúkali všelikomu. Ja som raz dokonca aj rokoval aj v Bombaji s Indiou, keď som tade prelietaval o tom, aby sme nedali štyridsaťdva tankov Pakistanu, lebo India sa, a tak ďalej. Vtedy išiel prudko dole, chvalabohu, v mieri predaj zbraní a teda aj toto sa tým pádom zrejme utlmilo a mnoho iné. To, že naraz 300-tis. ľudí nemalo prácu z našich vysoko kvalifikovaných zbrojoviek a aj vysoko kvalifikovaných ľudí, samozrejme bolo náhle mínus. To sem nepatrí, tá reštrukturalizácia na inú výrobu išla veľmi pomaly, ale myslím, že aj dneska ešte úspechy v automobilizme vďačia za to, že sme tam mali veľa inžinierov, aj máme, ktorí vlastne z tých čias boli zvyknutí na veľmi precíznu prácu. Samozrejme by ma aj zaujímalo, či už Amerika podpísala toto? Ja si pamätám, že dohovor o ľudských právach detí ešte nepodpísala, to občas pripomínam, neviem prečo, ale viem, lebo tam je 50 federálnych zákonov a nie v každom sú to schopní dodržať. Ale, čiže, či takú otázku, až by ste to vedeli, ale to môžeme aj v kuloári. Pán minister, ďakujem pekne a samozrejme, dohovor podporím a možno som troška viac vyprával, ako bolo treba. Ďakujem pekne. (Potlesk.)