Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2013-03-15):
Vážená pani predsedajúca, vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, rozprúdila sa veľmi vášnivá debata, ale pôvodne som k tejto téme nechcela vôbec nič povedať, chcela som sa zamerať na tému, ktorú som v predchádzajúcom vstupe rozvinula. Ale nedá mi, možno len pár vetami. Obávam sa, že všetci chceme to isté a tým spôsobom, ktorý na to ideme použiť, nevieme nájsť spoločný spôsob, ako dospieť k rovnakému bodu. Obávam sa, že toto bude asi rozdeľovať a polarizovať toto osadenstvo stále, ale možnože nie vecne, ale skôr ideologicky, že jedni proti druhým to musíme. Každopádne poviem len svoj názor ako neprávnika. Určite som za to, aby tí, ktorí len prechovávajú to množstvo, si neviem ani predstaviť, možnože len preto, lebo som nemala nikdy osobnú skúsenosť s ľuďmi, ktorí priamo sa dostali do styku s drogami a tvrdo za to zaplatili, neviem posúdiť, rovnako ako neviem posúdiť, či § 172 Trestného zákona sa vyslovene týka len dílerov. Každopádne ak sa podarí oddeliť hranicu alebo nájsť riešenie, ako oddeliť tých, ktorí len užívajú drogu, a tých, ktorí drogu posúvajú ďalej, tak to bude možno malé víťazstvo celého parlamentu. Práve to, že to sa nedá, takže ten spor bude pretrvávať. Ale na druhej strane to, čo hovoril Martin Poliačik, s tým množstvom drogy, ak má niekto predsa len, fakt neviem si predstaviť, že koľko to je dostatočné množstvo drogy, alebo teda malé množstvo drogy na to, aby som to len sám používal, keď sa stretnem na večierku s niekým ako užívateľ, mám pri sebe niekoľko dávok, ponúknem ich automaticky aj druhým, takže ja tam už teda možnože tú nejakú trestnú zodpovednosť potom vidím a môže sa to posúvať takýmto smerom ďalej a rozširovať ďalej, bohužiaľ. Ďalšiu vec, ktorú takisto otvoril Martin Poliačik, tou by som mohla možnože nadviazať na to, čo chcem povedať, alebo k čomu chcem ten svoj príspevok smerovať. Začal hovoriť o tom, že tí postihnutí, tí, ktorí sa, myslím, postihnutí v tom zmysle, že sú trestne stíhaní, nevedia využívať svoje možnosti, ktoré v zákone už teraz majú. Toto musím podporiť, pretože chcem hovoriť o tom, ako máme nastavené procesy, čo som opäť už spomenula v predchádzajúcom vstupe, ale tí ľudia nedostávajú dostatočné informácie. Ak by boli všetci skutočne vyškolení tak, ako sa patrí, možno mnoho prípadov by sa nemuselo riešiť alebo dostať do takého štádia, v akom ich máme dnes. Takže dovolím si týmto premostiť. Celý Trestný zákon alebo možnože to hlavné, alebo teda nie hlavné, vidím, že sú drogy, ale možnože väčšia časť toho Trestného zákona sa týka transpozícií troch záväzných aktov Európskej únie. Hej, ide o dve smernice a jedno rámcové rozhodnutie. Tu by som možno upozornila pána ministra, že takú drobnú technickú chybu sme našli, že v celej vládnej novele aj v dôvodovej správe sa nachádza chybne uvedené číslo... (Reakcia ministra.) Áno. Hej, že namiesto čísla 2011/93, ktoré sa uvádza, by malo byť správne 2011/92 Európskej únie. A za dôležitejšie však považujem okolnosť, ktorá sa týka obsahu transpozície smerníc do národného zákonodarstva. V jednom z článkov smerníc sa píše, že „členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a právne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou“. A toto je vec, v ktorej by som chcela ďalej pokračovať, rozvinúť ju, kde by som chcela apelovať nielen na ministerstvo spravodlivosti. Podľa navrhovanej novely a skúseností z praxe to totiž vyzerá tak, že v našej legislatíve síce premietneme navrhované zmeny do zákona, do Trestného zákona, resp. Trestného poriadku, neimplementujú sa však do nemenej dôležitých iných právnych predpisov a právnych opatrení. Často sú preto naše úpravy a podmienky aplikácie zákonných opatrení pekné na papieri, tak ako to už vlastne aj Martin Poliačik odprezentoval, ale nerealizované v praxi. Podľa dôvodovej správy, nebudem ju tuná čítať, ale došlo k rozporu medzi ministerstvom zdravotníctva a ministerstvom práce v súvislosti so zabezpečením požiadaviek obidvoch smerníc vo vzťahu k prístupu obetí trestných činov patriacich do predmetu týchto smerníc. V otázke prístupu k právnej pomoci má ministerstvo spravodlivosti rovnako za to, že ciele smerníc sú naplnené prostredníctvom právnej úpravy Trestného poriadku, ktorá garantuje obetiam prístup k právnej pomoci prostredníctvom informačnej povinnosti orgánov činných v trestnom konaní a tak ďalej. A toto považujem za kameň úrazu. Nie je totiž vôbec dostatočné, že máme dobre naformulované procesné práva obetí, keďže ich uplatnenie v praxi je veľmi limitované. Upozorňujú na to akademické kruhy, profesné odborné skupiny, mimovládne organizácie i hodnotenie všetkých zahraničných expertov. Je pravda, že Trestný poriadok ukladá orgánom činným v trestnom konaní povinnosť informovať poškodených o existencii bezplatných služieb pre obete, tu sú však hneď dve prekážky, a to spôsob informovania je skutočne veľmi formálny. Jeho zmysel, bohužiaľ, často nechápu ani sami informátori, to znamená, policajti, ktorí sú ako prví v styku s obeťami, a bolo by veľmi žiaduce v budúcich úpravách myslieť práve aj na túto okolnosť. Druhá vec je, samotná informácia nijako negarantuje prístupnosť a kvalitu potrebnej služby. Predovšetkým preto, že služby poskytujú mimovládne organizácie, ktoré nemajú garantované vôbec existenčné podmienky a namiesto toho, aby rozširovali a skvalitňovali svoje služby, bojujú každoročne o prežitie a každoročne sa musia uchádzať o finančnú pomoc iba z grantových programov, prípadne dotácií. A každoročne, musia to robiť skutočne každý rok, z roka na rok sú ich podmienky horšie a sťažené. Ani u tých najosvedčenejších organizácií, ktoré sú zaradené do nadnárodných sietí a spĺňajú medzinárodné štandardy, nie je záruka, že nejakú finančnú podporu získajú. Toto sa mi zdá značne choré. (Ruch v sále. Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)