V. Tomanová, ministerka práce, sociálnych vecí a rodiny SR: (2007-03-22):
Musím však povedať, že sociálne služby neriešia len stav sociálnej núdze, riešia aj stav hmotnej núdze, pretože v § 40 – 47a je presne zakotvená sociálna ochrana občana pred úhradou za sociálnu službu neprimeranou jeho príjmu a majetku. Pripomínam, že množstvo občanov, ktorí sú v stave sociálnej núdze, to znamená, že sa nevedia postarať sami o seba, nevedia si sprostredkovať kontakt so spoločenským prostredím, nevedia dostatočne chrániť svoje práva a právom chránené záujmy, vlastne táto skupina ľudí a to, či už z titulu veku, nepriaznivého zdravotného stavu, spoločenskej neprispôsobenosti, táto skupina ľudí často je aj v hmotnej núdzi, to znamená, že nemá dostatok finančných zdrojov na to, aby zaplatila za poskytnutú sociálnu službu. V rámci sociálnej pomoci sociálne služby sú jediným nástrojom sociálnej pomoci, za ktorý občan platí úhradu. Všetky ostatné nástroje, či už ide o sociálne poradenstvo, sociálnu prevenciu do prijatia zákona č. 305/2005 Z. z., teda zákona o sociálnoprávnej ochrane detí a sociálnej kuratele to bol ešte aj nástroj sociálnoprávnej ochrany, potom sú to peňažné príspevky na kompenzáciu sociálnych  dôsledkov ťažkého zdravotného postihnutia. Všetko toto sú príspevky, ktoré občan, ktorý je v sociálnej núdzi, dostáva. Za sociálnu službu platí úhradu a tú úhradu platí zo svojho príjmu a majetku. To však neznamená, že občan, ktorý nemá príjem alebo má nízky príjem, nedostačujúci na úhradu požadovanú od neho za poskytnutú sociálnu službu, nemá nárok na sociálnu službu. Práve tu spočíva taký zásadný problém, ktorý so sociálnymi službami sa prakticky ťahá a to už od roku 1991, kedy, dá sa povedať, po prvýkrát by mohlo byť hovorené a konštatované, že sociálne služby s výnimkou poskytovania opatrovateľskej služby pre starších ľudí bolo možné a v nadväznosti na prijatie zákona 195 od 1. 7. 1998 bolo možné zo strany obcí poskytovať vlastne všetky sociálne služby s výnimkou opatrovateľskej služby pre dospelých občanov. Od 1. 7. 1998 to bolo možné aj pre deti. Čiže dá sa povedať, že už v roku 1991 zákonom teda 518 boli prenesené určité kompetencie v oblasti sociálnych služieb na obce. Išlo o zriaďovanie zariadení typu strediska osobnej hygieny, práčovne, opatrovateľskej služby, jedálne s vlastnou kuchyňou pre dôchodcov, kluby dôchodcov a na území Bratislavy to bola aj zriaďovateľská pôsobnosť k domovom dôchodcov a k domovom penziónom. Bratislava bola taká jediná, kde tieto zariadenia, ktoré boli zriadené v pôsobnosti štátu, už s účinnosťou od 1. januára boli odovzdané práve do zriaďovateľskej pôsobnosti hlavného mesta Bratislavy, magistrátu hlavného mesta Bratislavy. Ďalšia teda transformácia nasledovala v sociálnych službách od 1. 7. 1998 prijatím zákona o sociálnej pomoci a vlastne tu začal byť aj problém, pretože zákon, dá sa povedať, druhýkrát nanovo upravoval poskytovanie sociálnych služieb fyzickými a právnickými osobami. Dá sa povedať, že doplnením § 70a do zákona 100/1988 Zb., myslím, že tá účinnosť bola od 1. septembra, bola vlastne doplnená možnosť už predtým poskytovať sociálne služby a vyhláška k zákonu 135 umožňovala aj poskytovanie príspevkov fyzickým a právnickým osobám práve na úhradu nákladov za poskytované sociálne služby. Od 1. 7. 1998 bola upravená osobitne časť, a to paragrafom 72 – 88 zákona o sociálnej pomoci, teda zákona č. 195/1998 Z. z. a tento zákon vlastne taktiež vymedzil, o ktoré sociálne služby ide a ktoré sociálne služby je možné, aby poskytovali fyzické a právnické osoby. Sú to vlastne totožné služby, ktoré do účinnosti zákona č. 416/2001  Z. z., ktorý v časti VIII. menil a dopĺňal zákon o sociálnej pomoci, preniesli sociálne služby do originálnej pôsobnosti vyšších územných celkov s účinnosťou od 1. 4. 2002, 1. 7. 20002, 1. 1. 2003 a 1. 1. 2004. Čiže vlastne boli odovzdané sociálne služby ako originálna pôsobnosť obcí a vyšších územných celkov. Pri schvaľovaní zákona č. 416 boli navrhované sociálne služby a ich odovzdanie do zriaďovateľskej pôsobnosti vyšších územných celkov a do zriaďovateľskej pôsobnosti obcí prerozdelené na princípe subsidiarity. Dá sa povedať, že všetkými ďalšími novelami, do ktorých sa vstupovalo, pretože bol eminentný záujem tretieho sektora prostredníctvom tohto nástroja využiť tento nástroj a treba povedať aj skutočne pravdu, že sociálne služby boli nedostatočne rozvinuté. Je ich nedostatočná sieť na Slovensku, nedokážu pokryť všetok záujem o poskytovanie sociálnych služieb a s účinnosťou od 1. 7. sa zmenil aj charakter sociálnych služieb ako-takých a zmenila sa aj štruktúra klientov, ktorým sa sociálne služby poskytujú. Pripomínam to z toho dôvodu, že kým do tohto obdobia sociálnej služby napríklad v domove dôchodcov starostlivosť bola poskytovaná aj dôchodcovi, ktorý nemal nepriaznivý zdravotný stav, po 1. júli 1998 táto skutočnosť neplatí a skutočne iba tí občania, ktorí majú nepriaznivý zdravotný stav, ktorým nepostačuje poskytovanie inej sociálnej služby, sa mohli dostať do zariadenia, trebárs, typu domova dôchodcov. Práve zákon 416, ktorý vlastne odovzdal originálnu pôsobnosť na úseku sociálnych služieb, rozdelil služby do takých dvoch balíkov, kde vlastne v rámci obcí zostalo poskytovanie tých sociálnych služieb, ku ktorým občan má skutočne najbližšie. Boli to denné pobyty, boli to zariadenia a teda bola odovzdaná aj opatrovateľská služba. Problém na úseku opatrovateľskej služby a pri príprave zákona 416 na všetky negatíva aj riziká, vyplývajúce z odovzdania kompetencií na úseku sociálnych služieb boli predmetom rokovania. Napriek tomu predchádzajúca vláda mala záujem tieto služby dostať do originálnej pôsobnosti. Pomerne necitlivo bolo k sociálnym službám pristupované aj v ďalšom období a to napriek tomu, že v roku 2000 bola podaná súhrnná správa o tom, ako vyzerá stav sociálnych služieb na Slovensku a koľko je žiadateľov a  súčasne  bolo aj uvedené to, že čakacia doba na poskytovanie vybraných druhov služieb sa pohybovala od 2 do 14 rokov. Čiže to znamenalo, že sme neboli schopní a nie sme dodnes schopní okamžite poskytnúť sociálnu službu tomu občanovi, ktorý sa ocitne v sociálnej núdzi, tak, aby sme zabezpečili jeho dôstojný život. Kým Česká republika od roku 1993 do roku 2000, a mala oveľa lepší štandard vybavenia sociálnych služieb, investovala do rozvoja sociálnych služieb zhruba 13 mld., my sme v roku 2000 konštatovali, že nám chýba na rozvoj sociálnych služieb a aké-také vykrytie siete, rovnomernej siete na Slovensku sociálnymi službami zhruba 4,4 mld. korún. Napriek tomu, že tento údaj sme zverejnili, že sme rokovali, že bol predmetom rokovania vlády, tomuto problému nebola venovaná pozornosť a sociálne služby boli odovzdané do originálnej pôsobnosti obcí. Tá prvá várka, kde boli odovzdávané s účinnosťou od 1. 7. zariadenia sociálnych služieb do zriaďovateľskej pôsobnosti vyšších územných celkov a obcí, a to tých zariadení sociálnych služieb, ktoré boli zriadené do 30. 6. 2002 v zriaďovateľskej pôsobnosti orgánov štátnej správy, táto prebehla relatívne bez komplikácií, pretože bol vyčíslený presný stav, potreba nákladov na financovanie a osobitným spôsobom financovanie tak, ako to bolo zabezpečené až do prijatia fiškálnej reformy, tieto zariadenia prakticky boli vyfinancované. Úplne iná situácia bola na úseku sociálnych služieb a to konkrétne opatrovateľskej služby, kde bolo veľké riziko, pretože je to pomerne variabilná služba, ktorá skutočne v jednej chvíli môže byť poskytovaná 10 občanom a na druhý deň to nemusí byť pravda, môže to byť raz toľko občanov, ale nemusí to byť ani jeden občan. A tie bývalé okresné úrady, odbory sociálnych vecí vedeli pomerne pružne reagovať v teréne a tam, kde obec nečerpala prostriedky, vedeli teda, kde a v ktorom území sa nečerpali prostriedky na opatrovateľskú službu, okresné úrady vedeli veľmi seriózne, pružne a flexibilne manipulovať s balíkom peňazí a odovzdávať tieto peniaze tam, kde tá potreba vznikla. Ministerstvo práce v roku 2003 zvolilo taký neštandardný  prístup a nadväzne upravilo v právnom predpise a pridalo prílohu. Práve § 86, ktorý pojednáva o príspevkoch na poskytovanie nielen opatrovateľskej služby, ale všetkých druhov služieb a upravila ich  príloha č. 14. Táto príloha sa počas mesiaca menila, pretože vtedy ministerstvu práce dokonca vypadol jeden druh zariadení z tejto prílohy č. 14, išlo o domovy sociálnych služieb pre dospelých. Keď hovorím o opatrovateľskej službe, ktorá je vlastne alfou a omegou a dnes možno hovoriť, že táto služba je v teréne prakticky zdecimovaná a v súčasnosti sa poskytuje o viac ako 1/3 nižšiemu počtu občanov, ktorí sú na ňu odkázaní, ako to bolo pri odovzdaní opatrovateľskej služby z podmienok orgánov miestnej štátnej správy. Je to, samozrejme, spôsobené tým, že ministerstvo práce zvolilo za jediné kritérium vek rozhodný na poskytnutie príspevku a prerozdelenie peňazí. Bolo to zhruba 900 mil. korún, necelá  miliarda, ktorú prerozdelila do obcí podľa počtu 62-ročných a starších občanov. Ale opatrovateľská služba, pripomínam. sa neposkytuje iba občanom starším ako 62 rokov. Poskytuje sa deťom s ťažkým zdravotným postihnutím, poskytuje sa deťom, ak starostlivosť o tieto deti nevedia zabezpečovať rodičia alebo osoby nahrádzajúce starostlivosť rodičov. Poskytuje sa deťom v tom prípade, ak sa rodičom súčasne narodili 3 a viac detí alebo opakovane v rozpätí 2 rokov za sebou dvojčatá. Čiže, vlastne toto vôbec nebolo zohľadnené. Navyše v prílohe č. 14 sa nevychádzalo tak ako predtým do upraveného § 86, kde sa vychádzalo z priemerných nákladov na poskytovanú sociálnu službu, ale sú tam upravené sumy a poviem len taký príklad, je to napríklad 120 tis. na zariadenie opatrovateľskej služby na občana a na rok v porovnaní s domovom dôchodcov, kde je to 110 tis. na občana a na rok.  Pričom rozsah starostlivosti v domove dôchodcov so zariadením opatrovateľskej služby je absolútne neporovnateľný. A to, ja poviem len príklad, kým v domove dôchodcov tomu občanovi nielenže poskytujeme bývanie, stravovanie, zaopatrenie, ale mu poskytujeme v prípade, že na to nemá, aj osobné ošatenie, obutie. A keď hovorím ošatenie, ide aj o bielizeň, aj o vrchné ošatenie. Sprostredkúvame kultúrnu, záujmovú, spoločenskú činnosť, rehabilitačnú starostlivosť. Pri zariadení opatrovateľskej služby ide o zariadenie, ktoré skutočne slúži na nejaké prechodné obdobie vtedy, keď rodina potrebuje odľahčiť situáciu v rodine a nezvláda situáciu a vlastne toto zariadenie poskytuje na prechodnú dobu bývanie, stravovanie a zaopatrenie a môže, ak má na to vytvorené podmienky, poskytovať ošetrovateľskú starostlivosť, či už prostredníctvom zdravotníckeho zariadenia, agentúry domácej ošetrovateľskej starostlivosti zriadenej podľa osobitného predpisu alebo prostredníctvom, v súčasnosti prostredníctvom zdravotných sestier, ktoré získali licenciu od komory, teda zdravotných sestier a pôrodných asistentiek. Nie je tu pán minister, ale ak by som sa pomýlila, určite ma opraví. Čiže, tá situácia v súčasnosti je taká, že, a pripomínam, že kým v zariadení opatrovateľskej služby, tak toto zariadenie dostane 120 tis. korún na občana na rok, v domove dôchodcov, ktorý zabezpečuje oveľa väčší rozsah starostlivosti, je v tejto prílohe stanovený príspevok len 110 tis. korún na občana a na rok. V tejto súvislosti pripomeniem ešte to, čo som povedala v úvode, že občan, ktorému sa poskytuje nielen opatrovateľská služba, ale ktorýkoľvek druh sociálnej služby, platí za ňu úhradu a to zo svojho príjmu a majetku. § 40 až 44 a § 45 hovorí však o tom, že úhradu platí zo svojho príjmu a majetku tak, aby mu bol zabezpečený určitý zostatok. Pokiaľ ide o terénne sociálne služby, opatrovateľskú službu –   prepravnú službu, je to zostatok vo výške 1,2-násobku sumy životného minima. Ak by sa jeho príjem rovnal tejto sume alebo bol nižší, úhradu za túto službu poskytovať nebude. Taktiež je stanovený zostatok a to v závislosti od rozsahu starostlivosti a od druhu zariadenia, v ktorom sa poskytuje starostlivosť. Poviem napríklad, ak sa občanovi poskytuje dlhodobá starostlivosť v domove dôchodcov s celoročným pobytom, zostatok pri komplexne poskytovanej starostlivosti, ktorý mu je garantovaný, je vo výške 20 % sumy životného minima, čiže to je 996 Sk v súčasnosti. Napríklad v zariadení, trebárs, v domove – penzióne, pokiaľ sa mu neposkytuje strava, musí mu zostať 75 % sumy životného minima. Ak sa mu poskytuje jedno hlavné jedlo denne, musí mu zostať 60 % sumy životného minima. Samozrejme, ak občan nemá na úhradu, za túto službu môže platiť čiastočnú úhradu alebo neplatí úhradu, vymáha sa úhrada, ale zákon v § 45 presne vymedzuje od koho. Sú to len rodičia, deti a manželia medzi sebou navzájom, čiže je tam oveľa užší rozsah tej vyživovacej povinnosti stanovený na úhradu stanovenú za poskytovanú sociálnu službu, ako je v zákone o rodine, teda v zákone 36/2005 Z. z. Navyše treba povedať ešte aj tú skutočnosť, že aj občania, ktorí by mali platiť úhradu, teda, trebárs, manžel za manželku alebo deti za svojich rodičov, resp. opačne rodičia za svoje deti, sú chránení pred úhradou neprimeranou ich príjmu a majetku a taktiež do výšky 1,2-násobku sumy životného minima. To znamená, že občan, ktorý svojím spôsobom by nemal na zaplatenie úhrady, je to manželka a manžel by mal za ňu platiť úhradu, jemu a osobám spoločne s ním posudzovaným, napríklad ak má nezaopatrené deti, bude musieť im zostať príjem a iba vtedy budú platiť úhradu za svoju manželku, prípadne matku, ak ich zostatok po zaplatení tejto úhrady bude vyšší ako 1,2-násobok na fyzickú dospelú osobu a plus počet detí, nezaopatrených detí, ktoré má. Pokiaľ hovorím ešte o týchto sociálnych službách, musím povedať, že ... (Hlasy v sále.)