M. Číž, podpredseda NR SR: (2007-03-27):
Vážené kolegyne, kolegovia, naozaj nie je tu vytvorený priestor na korektnú diskusiu a teraz už asi verejnosť posúdi, vďaka komu a kde a akým spôsobom sa argumentuje, čo je vlastne predmetom toho, čo má v konečnom dôsledku dokumentovať dôstojnosť tohto parlamentu. Vystúpenie pána kolegu Horta bolo tiež demonštrovaním záujmu o odborný obsah našej diskusie, navysvetľoval, akej koristi sa všetci ako snažíme zmocniť a podobne a kopu iných vecí, ktoré naozaj naznačili, že to nie je vnútropolitická záležitosť. Myslím si, že to, o čom hovoríme, je veľmi dôležité, dotýka sa to osudu a záujmov jedného veľkého národa v Srbsku, možno aj niektorého iného v Kosove. Ide o problém, ktorý naozaj má istým spôsobom už minimálne desaťročnú aktuálnu históriu, ktorú vnímame my, ale, samozrejme, mnohí dokumentovali aj históriu, ktorá je oveľa dlhšia. Porozprávali sme tu všeličo, ale faktom je, že ak som sa odhodlal vystúpiť, tak iba k tomu, že naozaj, ak niečomu nerozumiem, to je motivácia pána Dzurindu, ale dokonca aj pána Kukana, kde som obvykle nevyvolával rôzne konfrontácie, lebo naozaj priznám sa, že v tom roku 1999 sme preciťovali všetci tú situáciu. Všetci sme cítili iste istú aj slovanskú spolupatričnosť, cítili sme akési nie vždy pochopenie a nie vždy korektné riešenie podľa hesiel, ktoré nás v tom roku 1990 primäli k tomu, že sme aktívne vošli do tých ulíc, že sme verili tomu, že ľudské práva, aj individuálne, že treba rokovať, že v medzinárodnej politike je nutnosť hľadať konsenzuálne riešenie prioritou, že ideme do 21. storočia, kde humanita a kvalita vzťahov a tak ďalej stoja na trošku iných hodnotách. A diskusia dneska, v roku 2007, o tom, že teda aký bol Miloševič vrah a tak ďalej, samozrejme, ide o kontroverzné a zložité otázky. Len ak zoberiem tú paralelu a hodnoty, ktoré sú demonštroval napríklad pán Dzurinda, veď tam tiež nejde o nič. Tam ide iba o tých 600-tisíc mŕtvych, pre istotu, pán Dzurinda, o 600-tisíc! O 600-tisíc! Nezávislá americká zdravotnícka organizácia hovorí o počte 600-tisíc ľudí, ktorých zahynulo. Denne zomierajú desiatky až stovky ľudí v tom Iraku pri tom geniálnom riešení, ktoré ste presadzovali vtedy a o ktorom s nesmelou hrdosťou hovoríte, že by ste ju presadzovali aj teraz. Existuje iba váš osvietený názor a istej skupiny ľudí a neexistuje čosi, o čom máme viesť spory a naozaj hľadať ťažko a komplikovane dobré riešenia. To je sféra humanity, sféra dopadov. Ide o veci, ktoré sú pre slušného človeka nesmierne kontroverzné. Nesmierne kontroverzné. Naozaj, kde silu a kde trpezlivosť, kde pokoru a kde široké porozumenie a kde nie je iba bohapusté uplatňovanie vlastných záujmov. Slovensko v tomto smere je pre mňa jednoznačne malou krajinou a celá táto diskusia jednoducho nie je schopná obsiahnuť ten kontext, že či my tu prijmeme akékoľvek vyhlásenie, tak bude to kurióznym vyhlásením, na ktoré, samozrejme, pán politikov zareaguje, ale veci nijakým spôsobom nepomôže. Ale vážne tu už štyri hodiny vyprávať o tom, aká je to len kontinuita v politike SDKÚ po tom, čo sa dialo v roku 1999, ako sa teraz prejavuje v parlamente tým, že znovu teraz zrazu, pán Dzurinda, akéže národné záujmy Srbov, nebodaj, veď vy ste nepoznali ani národný, slovenský národný záujem, čo to vlastne je. Nikdy ste... (Potlesk.) Vo vašom vystúpení, ja to nerád opakujem, len pripomínam, v roku 1998, keď ste sa sem postavili ako nový predseda vlády, tak ste povedali, že ako vy neviete, čo je to národnoštátny záujem a keby vám to len niekto vysvetlil. Ja som nepátral a nechodil po archívoch parlamentu, ja si to jednoducho pamätám, pán Dzurinda. Bez problémov vám to, samozrejme, ale nájdem, keby to bolo treba. Ale to nie je dôležité, lebo toto vystúpenie naozaj netreba strácať tým, že budem s vami viesť takýto nezmyselný konflikt. Chcem povedať zásadné veci. Slovensko musí nájsť vzťah a myslím si, že to je úloha našich humanitných elít, čo je to vlastne lojalita? Ako sa má prejavovať naša lojalita pronatovská, ako sa má prejavovať naša lojalita proeurópska? Je priestor na to, čo z tej Ameriky k nám prichádzalo a bolo najsympatickejšie, a to je sloboda názoru. Pán Dzurinda je osvietený a teraz zrazu zistil, že jeho nesmierne dobrý osobný priateľ Bush, som cítil z tých novín, keď som čítal to vaše interview, že ako teda je to váš priateľ blízky a tak ďalej, však mu zavolajte, zavolajte mu teda, že sa mýli, a keď je taký veľmi dobrý priateľ, vás vypočuje. Problém je to, že pre slovenskú vládu nie je žiadny problém hľadať optimálne východiská pre to, aby formulovalo politiku Slovenska tam, kde to má istý význam, to znamená aj v Bezpečnostnej rade. Veď my predsa vedieme diskusiu o stanovisku Slovenska. Predseda vlády ju veľmi jasno zadeklaroval, dokonca vy ste mu ho niekoľkokrát, pán Dzurinda, zacitovali. Veď tam je to úplne jasné. Náš problém je, že hoci nejde nikomu o vnútropolitický a iný priestor, ktorý treba využiť alebo zneužiť, alebo hľadať rehabilitáciu, pán Dzurinda. Trošičku tých 4-tisíc, 5-tisíc, 6-tisíc Srbov, to niekedy trošku cítiť. To rozhodnutie, ktoré ste zobrali na seba veľmi nelegitímne, stačilo požiadať Národnú radu, aby sa k tomu vyjadrila. Urobili ste všetko pre to, aby ste to urobili sám. Vošli ste do dejín a máte tú obrovskú smolu, že história je neúprosná. Za 5, 10, 15, 20 rokov tento váš počin bude v učebniciach dejepisu, ale nemyslím si, že to bude už tam napísané ako niečo, na čo máme byť ako Slováci hrdí. Určite som presvedčený, že to v tejto polohe tam nebude. Ak by vás teraz osvietilo slnko poznania, aj to som povedal tisíckrát, ja si to budem ceniť, lebo je to dobré, Slovensko potrebuje naozaj na obidvoch stránkach politického spektra ľudí, ktorí vedia, čo sú to základné konštanty európskeho usporiadania štátneho a nadštátneho. To znamená istá miera národnej suverenity, hodnoty s tým späté a, samozrejme, aj potreba spolupracovať a hľadať strategické ciele vo vyššom spoločenstve, ktoré chceme nejakým spôsobom zabezpečiť. Ony tu sú. Ešte raz opakujem, časť problémov, o ktorých sa bavíme, je úplne legitímna, bavia sa o nich všade inde, pán Dzurinda. Ale tá diskusia má vtedy význam, keď nevyprávame dopredu veci, ktoré sú objektívne v rozpore s elementárnou logikou. Čím ste začali váš prejav, ste sa sem postavili, predpokladám, že ste si dali na úvod tie najdôležitejšie argumenty, začali ste tým, že je nesmierne smutné, že vláda Slovenskej republiky porušila svoje ústavné povinnosti, nezaujala žiadne stanovisko k situácii v Kosove, veď aj Európska únia dokonca ako nesmierne rýchlo vo výbore zareagovala na čosi. Pán Dzurinda, ak toto vážne chcete hovoriť, tak ja mám pochybnosti o elementárnej odbornej erudícii. Veď potom by sa patrilo povedať, nie čo robila Európska únia, ale čo robili aj iné národné štáty, lebo predpokladám, že vo vzťahu k medzinárodným otázkam je postavenie slovenskej vlády a parlamentu presne také isté, ako je v krajinách iných, v Maďarsku, Poľsku, Belgicku a kdekoľvek inde. Ale bezostyšne ste zacitovali výbor Európskej únie ako jediný, ktorý sa týmito vecami začal zaoberať týmto spôsobom, a vydávali ste to dokonca za nejaké nesmierne smutné, tragické a neviem aké pochybenie slovenskej vlády. To je nezmysel! Na tom sa nedá postaviť seriózna diskusia, preto aj prevažná väčšina našich ľudí mlčí. Čakáme, kým sa naozaj budeme baviť o tom, čo reálne Slovensko môže spraviť, aby sme si zadefinovali a ujednotili sa aspoň na základných hodnotách a východiskách, a má to istý význam, alebo aspoň aby sme zadefinovali korektne stav diskusie, ako to vnímame, akým spôsobom veci fungujú, aby sme sa okamžite nevyčlenili na jednotlivé spektrá toho poznania s tým, že jeden aj druhý potom už drží, samozrejme, tú floskulu a stráca schopnosť počúvať toho druhého a hľadať dobré riešenia. Pán Dzurinda, ani na sekundu sme nevytvorili situáciu, že my môžeme ako v parlamente hľadať teraz dobré riešenie. S tým, že prejavíte aspoň elementárnu empatiu pozícii vlády, bez vzájomnej situácie, ktorá tu funguje, záujem Slovenska ako takého, reálne možnosti, ktoré sú v danej situácii k dispozícii, to je to smutné. Budeme ešte možno ďalšie tri hodiny, možno viac na túto tému diskutovať s tým, že základné otázky, ktoré tu sú: Prečo vláda potrebuje také stanovisko? Aké je to stanovisko v kontexte iných krajín? Čo sa stane s takým stanoviskom? Či bude mať situáciu A alebo B, či to bude teda stanovisko toho uznesenia, ktoré sme dali my, alebo bude niektoré iné a podobne? Čo reálne budeme robiť v Bezpečnostnej rade? Ak ide iba o hlasovanie v Bezpečnostnej rade, pravdepodobne tá diskusia by mala mať celkom iný charakter. Celkom iný charakter, ako má teraz. Pretože potom sa bavme o tom, že chceme alebo nechceme ministrovi, bez ohľadu na to, aký bude stav za týždeň, za tri týždne, za šesť týždňov, odporovať nejaké riešenie. Alebo budeme potom nejako tvrdiť, všeobecne zadefinovať v hodnotách základných ten postoj, ale potom musíme sa pýtať, či to naozaj treba, aký to má význam, či to vláda náhodou sama nevie, keďže poznáme jej stanoviská, ako sa bude správať a podobne. Čiže toto všetko je vlastne pre mňa iba vnútropolitický cirkus, pán Dzurinda, prepáčte, ale priznám povedzme subjektívne stanovisko, chcete sa trošku rehabilitovať, chcete nájsť nový vzťah vašej strany k týmto udalostiam, lebo ste zistili, že škodia, že ľudia si to stanovisko nevážili, cítili sa podvedení a niektorí sa hanbili, že sme Slováci, že sme mali takú vládu, ktorá sa správa tak, ako sa správala vtedy napriek tomu, že to bolo veľmi ťažké rozhodnutie a nie jednoduché. Ten tlak Spojených štátov naozaj bol veľmi veľký. Ale ten vzťah a lojalita k Spojeným štátom ako taká v našich podmienkach, predsa veď ona, ako je zadefinované právo, aby sme videli vlastnými očami ten problém, ktorý tu je? Aký stupeň nevyhnutnej empatie k požiadavkám veľmocí, ktoré okolo nás sú, musíme ho mať, aby boli naše stanoviská dobré, a do akej miery teda si môžeme formulovať zmysluplné vlastné stanoviská, aká je tá väzba a siločiary? A diskutovať o tom význam má, pán Dzurinda, ale nie takýmto spôsobom. Ďakujem veľmi pekne za pozornosť. (Potlesk.)