D. Jarjabek, poslanec: (2008-09-17):
Ono je to zdanlivo jednoduché. A mnohí predrečníci začali tým, čo je napísané aj v tej dôvodovej správe a nakoniec v samotnom zákone, a síce, že Alexander Dubček sa mimoriadne zaslúžil o demokraciu a slobodu a o ľudské práva. Samozrejme, myslí sa toto všetko, čo bolo napísané, v dobe, v ktorej žil, v dobe, v ktorej pôsobil, a v dobe, ktorá určite mala iné kritériá ako tá dnešná, keď už po bitke je každý generálom. Treba jednoznačne povedať, že žiaden náš politik nevstúpil tak razantne a trvalo do kontextu európskej a svetovej politiky a histórie ako práve Alexander Dubček. Celkom určite sa Dubček stal symbolom pokusu o socializmus s ľudskou tvárou, teda o spoločenské zriadenie, ktoré sa malo vrátiť k zásade slobodnej diskusie a spoločenského hľadania tých najoptimálnejších riešení spoločenských problémov. A len tak na margo tohto všetkého pri kritike tejto časti existencie vôbec rozpravy, ktorá vtedy prebiehala v rámci Alexandra Dubčeka a vtedajšieho spoločenského zriadenia, ma napadá, ako radi by sme vtedy boli, keby ten socializmus s ľudskou tvárou sa podarilo nejakým spôsobom inštalovať. Samozrejme, dnes vieme, že to bola nerealizovateľná predstava. Ale dnes to vieme iba z hľadiska poznania toho, čo sme vtedy nevedeli, čiže ako radi by sme brali v tom čase ten socializmus s ľudskou tvárou. A rovnako to celkom určite bol Alexander Dubček, kto tu v susedstve v Bratislavskom hrade na sklonku roku nádeje a zármutku v roku 1968 spoločne spolu s prezidentom Ludvíkom Svobodom, šéfom Národného zhromaždenia Josefom Smrkovským a predsedom vlády Oldřichom Černíkom podporili zákon o federatívnom usporiadaní vtedajšieho Česko-Slovenska. Ja som vtedy mal štrnásť rokov a naozaj som veľmi citlivo vnímal to všetko, čo sa dialo, pretože tak to vnímali moji rodičia. Aj s tými negatívami, aj s tými pozitívami sme o tom často rozprávali. A ja sa pamätám aj na to heslo, ktoré bolo na tých českých múroch, určite si to pamätáte mnohí, ktorí boli odporcovia tohto režimu vtedy, odporcovia federácie, určite si pamätáte na to heslo: „Chtěli jste federaci a máte okupaci.“ Ja si to veľmi dobre pamätám. A to bolo práve to znamienko rovnosti, ktoré kdesi každému nám tuto v zadnej časti hlavy bolo, či naozaj to nie je niečo za niečo. Ale hovorím, toto už je otázka pre historikov. Od tých čias prešlo 40 rokov a polovicu z nich prežil Alexander Dubček prenasledovaný.  Stal sa prominentným objektom mocenského aparátu, ktorý už síce nemal silu a odvahu vrátiť sa k arzenálu hrdelných politických procesov, ale svojím odporcom dokázal život riadne znepríjemňovať. No Dubčekov význam netreba odvodzovať od jeho osobného utrpenia, hoci aj to martýrium tak akosi k významným postavám našich dejín neodmysliteľne patrí. A prešla ním každá výnimočná osobnosť našich dejín. Dôvod, prečo sa nazdávam, že navrhnutý zákon by sme mali podporiť a prijať ho, je podľa môjho názoru predovšetkým v tom, že sa ním Alexandrovi Dubčekovi a jeho úsiliu o otvorenosť a humanizmus v politike nielen prihlásime, ale že budeme mať aj vôľu toto Dubčekovo politické posolstvo chápať ako výzvu pre nás a pre budúce generácie. Samozrejme, vidím, ako sa niektorí kolegovia a kolegyne „zježili“, preto opakujem, ide o Alexandra Dubčeka a jeho úsilie o otvorenosť a humanizmus v politike. Nehlásam tu návrat ku kolektivizácii a popretiu individuálneho vlastníctva. Ten význam je úplne niekde inde. Vážené kolegyne a kolegovia, som si vedomý toho, že Alexander Dubček bol synom svojich, nazvime to, turbulentných čias, a preto sa naše názory na jeho jednotlivé aktivity môžu čiastkovo líšiť. Akokoľvek kriticky by sme však príp. chceli byť, treba povedať, že je tu Dubčekova významná politická misia v rokoch 1968 a 1969, ktorá je podstatná, dôležitá a, dovolím si tvrdiť, aj z hľadiska historického ojedinelá, pretože nebyť obrodného procesu, nebyť tých niekoľko mesiacov, keď sa ľudia slobodne nadýchli a stali sa opäť občanmi, nebyť tých mesiacov, keď sa zrodila idea federalizovaného štátu, bola by celkom naisto i dnešná realita iná. A nepochybujem, že nebyť česko-slovenskej jari a ústavného zákona o federatívnom usporiadaní Česko-Slovenska, asi by sme tu dnes nesedeli s mandátom prijímať legislatívu a kontrolovať exekutívu samostatného štátu. O tom som presvedčený, že aj v tom kontexte dejín aj z hľadiska toho obdobia, v ktorom vznikla federatívna republika, proste boli to základy na to, aby samostatná Slovenská republika mohla vzniknúť, preto, lebo aj to Federálne zhromaždenie sa predsa opieralo o istú historickú súvislosť. Patrím k tým, ktorí sme sa atmosféry roku 1968 nadýchli veľmi mladí. Ale zažili sme tieto roky a po celý čas normalizácie sme sa k týmto spomienkam mohli utiekať a mohli sme čerpať z nich nádej, že žiť sa dá aj inak, slobodne a dôstojne. Alexandra Dubčeka sa v sedemdesiatych rokoch neúspešne pokúsila moc vytesniť z našej historickej pamäti, ale jeho, nazvime to tak ľudsky, povedzme, sympatický úsmev a politický odkaz, ktoré reprezentoval, predstavovali pre mnohých alternatívu a nádej. A práve preto sa nazdávam, že jeho zásluhy o demokraciu, slobodu slovenského národa i ľudské práva treba zakotviť v našej legislatíve. Ja si myslím, že ešte inak sa na toto treba pozrieť. A to je tá asi najzákladnejšia otázka, na ktorú by sme si mali v tejto snemovni dať jednoznačnú odpoveď, či z hľadiska hodnotení a z hľadiska významu Alexandra Dubčeka je Dubček tou osobnosťou slovenských politických historických dejín, na ktorú majú právo byť Slováci hrdí. Pokiaľ to tak je, tento zákon by sme mali prijať. Pokiaľ to tak nie je, musíme sa baviť o nejakých iných hodnotách. Ďakujem za pozornosť.