Chren, Martin, poslanec NR SR (2015-12-03):
Ďakujem veľmi pekne, vážená pani predsedajúca, ctené kolegyne, ctení kolegovia, návrh zákona, ktorý sme pod vedením a gesciou Mira Kadúca a pána kolegu, ktorý práve dohovoril, predložili, je podľa mňa veľmi dôležitým. Dáva nám totiž dve možnosti. Prvá možnosť naozaj dať vláde priestor a zároveň ju konfrontovať s tým, ako dokáže plniť svoje vlastné programové vyhlásenie, a to aj do budúcnosti a druhá je možnosť nám ako opozícii, keďže takéto vyhodnotenie plnenia s výnimkou nejakého odfajkúvania sociálnych balíčkov pred televíznymi kamerami, ktoré sú vždy pustené, v zásade neexistuje. Ja som pôvodne neplánoval vystúpiť v tejto rozprave, avšak keď som počul včerajšiu a dnešnú rozpravu a uvedomil som si, že nikto z kolegov nedáva odpočet úspechov vlády v ekonomickej oblasti, tak som sa rozhodol, že aspoň v dvoch pomerne úzko vymedzených témach sa tento odpočet pokúsim dať a pokúsim sa tým teda demonštrovať, ako by vyzeralo fungovanie zákona, ktorý predkladáme, v praxi. Ako by to vyzeralo, keby vláda naozaj musela dávať odpočet plnenia svojho programového vyhlásenia. Oblasti, na ktoré sa chcem zamerať, pritom sú určite tými najdôležitejšími. Rozhodne, keď sa spýtate ľudí, tak vám povedia, že zamestnanosť, pracovné miesta a roztváranie rozdielov medzi ľuďmi v sume sú tými dvoma najdôležitejšími problémami, ktoré sa objavujú v prieskumoch verejnej mienky, objavujú sa v diskusiách s občanmi, keď chodíme po Slovensku a keď sa s nimi rozprávame. A práve tu musím povedať, že vláda podala najslabší výkon. Ak by sme sa zamysleli nad tým, ako bude raz hodnotené historikmi, dejepiscami obdobie tejto vlády Roberta Fica, tak na jednej strane musíme povedať, že určite budú niektoré stránky jeho vlády hodnotiť pozitívne. Určite budú pozitívne hodnotiť kvalitu jeho politického marketingu, to, ako dokázal vyzametať počas celých štyroch rokov s opozíciou, to, ako dokázal uchopiť a vykonávať moc v štáte, čo robil naozaj v podstate bez zaváhaní, dalo by sa povedať, takpovediac až bez kontroly. Tak isto mu budú musieť nechať aj to, že sa mu podarilo udržať stabilitu verejných financií, napriek tomu, že dlh Slovenska naráža na hranicu dlhovej brzdy a napriek tomu, že sa našej ekonomike relatívne darí a zvyšuje sa aj napriek tomu zadlženie ľudí na Slovensku, len za tento rok dlh na každého občana stúpol o približne 300 eur, o viac než 300 eur. Treba povedať, že naozaj sa Slovensko blíži do doby, kedy v priebehu dvoch rokov, ak budú dodržané predsavzatia vlády, prvýkrát v histórii môže dosiahnuť vyrovnaný rozpočet. A to nie je málo. Povedzme si úprimne, aj v čase, keď Slovensko malo 10-percentnú mieru hospodárskeho rastu, nemalo vyrovnaný rozpočet. Ani Ivan Mikloš, keď bol ministrom, nikdy nedosiahol vyrovnaný rozpočet. Na druhej strane, keď sa chceme pozrieť, že v ktorých oblastiach vláda zlyhala, sú to v prvom rade štyri oblasti. A ja som presvedčený, že vláda vie, že v týchto štyroch oblastiach zlyhala, pretože to reflektuje. Reflektuje to jednak vo výmenách ministrov, ktorí sa striedali na rezortoch, ktoré spravujú tieto štyri oblasti a reflektuje to nakoniec aj na kandidátke strany SMER – sociálna demokracia, pretože práve ministri zodpovední za tieto rezorty sa na tú kandidátku nedostali. Tými rezortmi sú spravodlivosť, o čom hovoril kolega Miro Kadúc, potom hospodárstvo a zamestnanosť, zdravotníctvo a školstvo. Zlyhania v týchto oblastiach boli také, že sa ministri menili ako na bežiacom páse, na hospodárstve traja počas jedného volebného obdobia, na zdravotníctve a školstve dvaja. A práve hospodárstvo, čo je téma, ktorá ľudí, (reakcie z pléna) traja dokonca, aj na školstve, a práve hospodárstvo, ktoré ľudí najviac trápi, pretože to je rezort, ktorý keď viedol Juraj Miškov, tak pomohol vytvoriť 50-tisíc pracovných miest na Slovensku, pomohol riešiť tú najzásadnejšiu otázku zamestnanosti a práce, tak práve ten rezort podal úplne zo všetkých najslabší výkon. A ja chcem hovoriť o dvoch problémoch, ktoré si vláda dala vo svojom programovom vyhlásení a pritom ich nedokázala riešiť. A to sú problémy rovnosti, spoločnosti a problém zamestnanosti. Za 20 rokov striedavej vlády ľavicových a pravicových vlád na Slovensku sa na Slovensku poroztváralo obrovské množstvo nožníc. Pootvárali sa nožnice medzi jednotlivými regiónmi, poroztvárali sa nožnice medzi ľuďmi, poroztvárali sa nožnice medzi pravidlami, zákonmi a ich dodržiavaním. Bohužiaľ, hoci si strana SMER vo svojom programovom vyhlásení kládla za cieľ to, čo je pre ľavicové strany obvyklé, posilňovať rovnosť spoločnosti, je to prvá oblasť, v ktorej fatálne zlyhala. Roztvárajú sa nožnice takmer na všetkých frontoch, kde si vláda predsavzala, že tieto nožnice bude zatvárať. Výrazne sa roztvorili nožnice medzi bohatými a chudobnými. Bohatí sú ešte bohatší a chudobní sú ešte chudobnejší. Prehlbujú sa rozdiely medzi Bratislavou a zvyškom Slovenska. Roztvorili sa nožnice medzi občanmi a politikmi. Taká medzera, taká obrovská nedôvera voči politikom na Slovensku nikdy neexistovala, aká je dnes. Roztvárajú sa nám nožnice v ďalších oblastiach, nožnice medzi počtom škôl a medzi kvalitou, ktorú na druhej strane vo vzdelaní poskytujú. Zahraničná politika vlády roztvára nožnice medzi Slovenskom a Európou. Znovu sa roztvárajú nožnice medzi poctivými ľuďmi a papalášmi, medzi schvaľovanými zákonmi a vymožiteľnosťou práva. Roztvárajú sa nožnice medzi tým, čo ľudia na jednej strane do systému vkladajú a na druhej strane, čo z neho môžu čerpať. Veď aj samotné sociálne balíčky vlády sú vlastne priznaním, že v desiatkach oblastí vláda zlyhala. Riešenie chudoby, drahé lieky, najvyššia DPH na potraviny v strednej Európe, nízka materská, nedostatok škôlok. Keby toto vláda dokázala za štyri roky riešiť, nemusela by prijímať sociálne balíčky. Sociálne balíčky sú dôkazom zlyhania vlády v týchto oblastiach. Sociálne napätie a nerovnosť sa na Slovensku prehlbujú už celých 20 rokov a rovnako to bolo aj za posledné štyri roky vlády Roberta Fica. Vláda mala riešiť to, čo ľudí najviac trápi. Tri najväčšie problémy, ktoré ľudí na Slovensku trápia, sú nezamestnanosť, nespravodlivosť a beznádej. Nezamestnanosť zahŕňa približne 300-tisíc ľudí bez práce. Mnohí z nich sú bez práce už tak dlho, že v podstate pracovať ani nedokážu, stratili pracovné návyky a ak sa budú chcieť pracovať naučiť, budú musieť znova začínať od nuly. Avšak nejde len o nich. Okrem nezamestnaných máme na Slovensku stovky tisíc ďalších ľudí, ktorí síce prácu majú, ale každý deň do nej chodia s obavami, že ju stratia. A ďalšie stovky tisíc máme takých, ktorí napriek tomu, že do práce chodia, doslova žijú z ruky do úst, pretože ich mzda je taká nízka, že predstavujú pracujúcu chudobu. Ľudí, ktorí síce pracujú, ale zarábajú tak málo, že z toho nedokážu slušne vyžiť. Nespravodlivosť v spoločnosti znamená, že ľudí frustruje rozkrádanie na tej najvyššej a zároveň na tej najnižšej priečke spoločenského rebríčka, že politici a oligarchovia, tí tam hore rozkrádajú krajinu vo veľkom, až tak, že tým ohrozujú samotnú podstatu demokratického zriadenia na Slovensku. A že zároveň tí dole, najmä tí neprispôsobiví, najchudobnejší občania znepríjemňujú život svojim susedom stovkami drobných priestupkov a krádeží, za ktoré nikdy nie sú poriadne potrestaní. A stredná trieda, poctiví ľudia, tí trpia. Tí musia poctivo platiť dane, musia poctivo platiť odvody, musia poctivo plniť všetky svoje povinnosti, musia dodržiavať zákony a nezostáva im nič, len sa prizerať, ako tí hore a aj tí dole tie zákony zneužívajú a obchádzajú a nikdy za to nie sú potrestaní. Tretí najväčší problém – beznádej – je spoločným menovateľom týchto dvoch faktorov. Ľudia na Slovensku dnes nevidia skutočnú nádej, že by sa veci mali obrátiť k lepšiemu. Nevidia zmysel a ani priestor, že by sa sami mali podieľať na zlepšovaní spravovania našej krajiny. Ľudia na Slovensku vedia, že štát nefunguje. A to by nebolo to najhoršie, pretože ten štát by sa dal opraviť. Ale ľudia na Slovensku si už zvykli, že štát nefunguje a už ani neočakávajú, že by vôbec fungovať mal. Idú do nemocnice a automaticky si zbalia svoj toaletný papier. Ochorejú a automaticky po známosti zháňajú lekára, pretože vedia, že v nemocnici ho nedostanú, že nedostanú kvalitnú zdravotnú starostlivosť bez toho, aby ju nezháňali po známosti. To je absolútna rezignácia na dôveru voči štátu, že sa dokáže o občanov postarať a že dokáže poskytnúť kvalitné služby. To je to najhoršie, čo na Slovensku dnes máme. Ľuďom nasľubovali istoty, ale nesľúbili im zlepšenie. A dokonca aj medzi, nožnice medzi tými sľubovanými istotami a medzi skutočnými istotami sa tiež roztvárajú. Vláda si vo svojom programovom vyhlásení stanovila niekoľko cieľov v oblasti zamestnanosti a v oblasti rovnosti. Musím povedať, že samotné slovo rovnosť v zmysle sociálnej rovnosti nie je v programovom vyhlásení vlády použité ani raz, čo ma naozaj šokovalo. Avšak používajú sa tam rôzne alternatívy tohto slova. Sociálna súdržnosť, sociálna stabilita, rovnosť šancí, ani raz samotný pojem sociálna rovnosť. V preambule programového vyhlásenia si vláda stanovila desať základných cieľov a medzi nimi sú tri, ktoré sa priamo týkajú rovnosti a zamestnanosti. Po prvé, zmiernením dopadov krízy posilniť istoty ľudí, štvrtý cieľ znížiť vysokú nezamestnanosť mladých ľudí a systematicky riešiť problém dlhodobej, najmä regionálnej nezamestnanosti a po ôsme, posilniť hospodársku, sociálnu a územnú súdržnosť spoločnosti. A ja teraz, dámy a páni, dokážem, že vláda zlyhala v napĺňaní cieľa rovnosti a že vláda zlyhala v napĺňaní cieľa znižovania nezamestnanosti a že klesajúce čísla nezamestnanosti, ktoré nám prezentuje, sú len podvodom, sú len účtovným trikom, ktorý sa využil formou zmeny metodiky a že v skutočnosti nezamestnanosť na Slovensku neklesá a ak tieto účtovné triky odpočítame od vykazovania nezamestnanosti či už štatistickým úradom alebo úradom práce, tak nezamestnanosť na Slovensku neklesá, naopak, v niektorých sférach sa za štyri roky vlády Roberta Fica prehĺbila. Začnime ale otázkou rovnosti, pretože rovnosť, sociálnu rovnosť a rovnosť v príjmoch predseda tejto vlády a vláda samotná riešili veľmi intenzívne. Možno si pamätáte, že druhá vláda Mikuláša Dzurindu v rokoch 2002 až 2006 zaviedla rovnú sadzbu dane. Všetky sadzby dane, daň z príjmu fyzických a právnických osôb a aj daň z pridanej hodnoty sa zjednotili na 19 %. Ak nerátam zavedenie tzv. milionárskej dane z roku 2007, tak rovná daň vydržala až do druhej vlády ľavicového politika Roberta Fica, ktorý ju v roku 2013 definitívne zrušil. Najskôr sa zvýšila sadzba dane z príjmov právnických osôb na 23 % a zavedená druhá sadzba dane z príjmu fyzických osôb pre vyššie príjmové skupiny vo výške 25 % bola zavedená následne. Tieto zmeny zapadali do rétoriky programového vyhlásenia vlády o zvyšovaní sociálnej súdržnosti, o potrebe znižovania rozdielov medzi bohatými a chudobnými. Skutočnosť je však opačná. Zmeny v daňovej oblasti dopadli oveľa viac na chudobných. Chudobní platia viac daní a kvôli zmenám v daňovej oblasti sa nerovnosť v slovenskej spoločnosti za posledné štyri roky zvýšila, čo dokazujú samotné vládne inštitúcie v štatistikách, ktoré zverejňujú. Vláda totiž v rámci zmien v daňovo-odvodových zákonoch zaviedla ešte ďalšie dodatočné opatrenia, ktoré dopadli negatívne najmä na chudobných. Ide predovšetkým o zaťaženie dohodárov odvodmi. Na Slovensku si ešte v roku 2012 privyrábalo prácou na dohodu asi pol milióna ľudí. Z dát Sociálnej poisťovne vyplýva, že približne tretina dohodárov si týmto spôsobom privyrábala popri zamestnaní a viac ako tri štvrtiny zarábali do 200 eur mesačne, 90 % z nich menej ako minimálnu mzdu na dohodu. Dá sa teda predpokladať, že išlo najmä o nižšie príjmové skupiny, ktoré si takto snažili prilepšiť. Do roku 2013 platili dohodári len priamu daň vo výške 19 % a ich zamestnávatelia odviedli do garančného a úrazového fondu sociálneho poistenia dokopy 1,05 % z hrubej mzdy. S rokom 2013 však prišli spomínané zmeny v odvodoch a dohodári museli začať platiť rovnaké odvody ako klasickí zamestnanci. To znamená, že okrem 19 % dane, museli zamestnanci odviesť 13,4 % a zamestnávatelia až 35,2 % z hrubej mzdy. Ak sa potom zamestnávateľ rozhodol udržať rovnaké náklady na zamestnanie dohodára, znížil mu tým príjem pred zdanením na 65 %, teda na menej než 2/3 pôvodnej mzdy na dohodu. Zamestnávatelia však, samozrejme, nedokázali presunúť celé daňové bremeno na dohodárov, takže nasledoval druhý krok, ich prepúšťanie. Podľa štatistík Sociálnej poisťovne prinieslo zavedenie odvodov na dohody medziročný pokles o 200-tisíc kontraktov, čo predstavuje tretinu všetkých uzatvorených dohôd. Počet samotných dohodárov, keďže jeden dohodár môže mať jeden, ale aj viac kontraktov, poklesol o 25 %. Vplyv týchto zmien v daňovo-odvodom zaťažení – a tu sa dostávam k tej príjmovej rovnosti – spätne tento rok analyzovala Rada pre rozpočtovú zodpovednosť, nezávislý orgán nominovaný parlamentom a vládou. Tá s pomocou ekonometrického modelu a individuálnych dostupných dát posúdila okrem iného aj vplyv týchto opatrení na vývoj príjmovej nerovnosti spoločnosti. A viete, na čo prišli? Na porovnanie použili dva najrozšírenejšie ukazovatele rovnosti v spoločnosti, tzv. Giniho index, ktorý zachytáva nerovnosť v príjmoch, čím je bližšie k jednotke, tým sú príjmy nerovnomernejšie rozdelené a Kakwaniho index, ktorý zachytáva progresivitu daňovo-odvodového systému. Vyššia hodnota znamená vyššiu mieru progresivity, čiže ľavicoví ekonómovia, ak to nie je oxymoron, by povedali, že je sociálne spravodlivejší. Z výsledkov analýzy Rady pre rozpočtovú zodpovednosť vyplýva, že aj napriek vládnej rétorike zmeny v daňovo-odvodových zákonoch za posledné štyri roky, páni kolegovia, neznížili príjmovú nerovnosť v Slovenskej republike, Giniho koeficient ostáva relatívne nízky na úrovni 0,27, ale naopak, celkovo zvýšili progresivitu daňovo-odvodového systému. Kakwaniho index daňovej progresivity sa znížil z 0,068 na 0,065. Vidíme tak, že ľavicová vláda svojou rovnostárskou rétorikou nakoniec ešte zvýšila daňové zaťaženie nízko príjmových obyvateľov. Chudobní platia po zmenách, daniach a odvodoch za posledné štyri roky viac. To nehovorí Martin Chren, to nehovorí SKOK, to hovorí Rada pre rozpočtovú zodpovednosť na základe analýz konkrétnych dát. Navyše do tejto analýzy ešte neboli započítané ďalšie opatrenia vlády. V roku 2012 bolo silne zvýšené degresívne zdanenie tabakových výrobkov o 2,59 %. Chudobní fajčia viac ako bohatí, ako ukazujú prieskumy a dáta, a preto zvýšenie dane z tabakových výrobkov sa ich dotkne viac ako bohatých. Vláda obmedzila nezdaniteľnú časť základu dane na manžela alebo manželku. Vláda zrušila plánované zrušenie koncesionárskych poplatkov, čo je daň na hlavu, ktorú platí každý bez ohľadu na výšku svojich príjmov a vláda zrušila zníženie dočasného zvýšenia DPH o jeden percentuálny bod, aj keď už pominuli poriadne dôvody na jej zvýšenie. Tieto opatrenia rovnako prispeli k relatívnemu presunu daňovo-odvodového zaťaženia na chudobných. Na príklade Slovenska tak vidno, že vláda, hoci mala ľavicovú rétoriku snažiac sa zakryť diery vo verejnom rozpočte, vo výsledku siahla na príjmy tých najzraniteľnejších, tých najchudobnejších, tých sociálne najodkázanejších a z ich peňaženiek riešila problémy verejných financií. Z pohľadu vlády to môže byť najjednoduchší spôsob, ako sa dostať k potrebným peniazom predovšetkým v sociálnom štáte, ktorý je financovaný vysokým odvodovým zaťažením, ktoré ničí pracovné miesta a nepriamymi daňami ako daň z pridanej hodnoty. Na Slovensku totiž veľkú časť HDP, veľkú časť toho, čo sa na Slovensku za rok vytvorí, tvoria veľké zahraničné a silno kapitálovo vybavené spoločnosti, ktoré veľkú časť svojej produkcie vyvážajú do zahraničia. Toto je pridaná hodnota, na ktorú politici nemajú dosah na Slovensku a nedokážu ju zdaniť, preto musia brať zamestnancom, preto musia brať ľuďom. Keď si zoberiete štatistiky, tak z celej eurozóny Slovensko má druhý najnižší podiel miezd na HDP. Časť bohatstva, ktoré sa na Slovensku vytvorí, ktorá ide k zamestnancom, je u nás, po Grécku, druhá najnižšia v eurozóne. Prečo? Pretože mzdy sú obrovsky zdanené, zatiaľ čo kapitál je zdanený veľmi nízko. Zo správy PricewaterhouseCoopers o platení daní – to nie je správa súkromnej firmy, to je jeden z indikátorov ročenky Doing biznis, ktorá hodnotí kvalitu podnikateľského prostredia – vyplýva, že celosvetový priemer daňového zaťaženia je 41 %, z toho daňové zaťaženie práce, firmy, zamestnávateľa je 16 % v priemere a zdanenie zisku spoločnosti je ďalších 16 % v priemere. Na Slovensku máme nadmerne zaťaženú prácu, nadmerne zaťažených ľudí, až 39 %, 39 % zaťaženie práce na Slovensku oproti 16 % svetového priemeru. A naopak, zdanenie zisku tvorí len 10 % celkového zaťaženia. Dámy a páni, v prvej časti svojho prejavu som teda dokázal, že výsledkom štyroch rokov vlády Roberta Fica je nedodržanie záväzkov o sociálnej súdržnosti a o znižovaní rozdielov medzi bohatými a chudobnými. Vláda svojimi opatreniami najmä v daňovej a odvodovej oblasti na trhu práce naopak viac zdanila chudobných, siahla do peňaženiek chudobných a z nich brala peniaze na pokrytie svojho hospodárenia. Trh práce, hospodárstvo, to, kde naša predchádzajúca vláda bola taká úspešná, tá oblasť, kde Juraj Miškov ako minister pomohol vytvoriť 50-tisíc nových pracovných miest. Úspešnosť politiky v tejto oblasti sa však dá merať aj inými indikátormi. Vláda sa zaviazala znižovať nezamestnanosť. A teraz v druhej časti svojho prejavu dokážem, že vláda zlyhala v znižovaní nezamestnanosti a že dáta a štatistiky, ktoré využíva, sú len podvodom a klamom, že v skutočnosti nezamestnanosť na Slovensku neklesá, že za pozitívnymi číslami o nezamestnanosti sú len metodické zmeny v jej vykazovaní. Dovoľte mi začať predstavením takého slova – neviem, koľkí z vás ho poznajú – doketizmus. Viete, čo je doketizmus? Doketizmus je známy ako heréza v kresťanstve, ktorá tvrdí, že Ježiš Kristus nezomrel na kríži, že len vyvolal zdanie svojej smrti, pretože jeho božská podstata nemohla uviaznuť v ľudskom tele. A ja mám taký dojem, že takáto dokézia pomaly, ale iste vplynula aj do nášho vykazovania nezamestnanosti a začíname mať doketickú mieru nezamestnanosti. Prečo? Prednedávnom priniesol dokonca aj ultrapravicový denník N článok, ktorý konštatuje, že všetky hlavné ekonomické údaje sú za terajšej Ficovej vlády lepšie, ako boli pri preberaní moci v roku 2012 a že sa miera evidovanej nezamestnanosti blíži k jednociferným číslam. Ak sa spoľahneme len na prvý pohľad na štatistické údaje o zamestnanosti a nezamestnanosti, je to tak. Skutočnosť je však oveľa, oveľa prozaickejšia a menej optimistická, než deklaruje ministerstvo práce a osobitne vláda Slovenskej republiky, ktorá neustále pripomína nejakých 60-tisíc vytvorených pracovných miest, kde, zopakujem, aj keby tých 60-tisíc vytvorených pracovných miest za štyri roky vlády Roberta Fica bola pravda, tak my sme za necelé dva roky vytvorili 50-tisíc pracovných miest a boli sme teda úspešnejší. Ale ani tých 60-tisíc pracovných miest vlády Roberta Fica nie je pravdivých. Dokonca aj keď povieme, že išlo o nejakých 60-tisíc dočasných pracovných miest, aj to je spochybniteľné. To sa len vytvára to zdanie, tá dokéza, že je to tak. Zoberme si najprv čísla o zamestnanosti. Zdrojom zisťovania, a to jediným zdrojom zisťovania miery zamestnanosti na Slovensku je výberové zisťovanie pracovných síl, v ktorom sa štvrťročne zisťuje kľúčový údaj pre enumeráciu miery zamestnanosti, a to je počet pracujúcich osôb. Počet zamestnancov sa zisťuje aj v iných štatistických zisťovaniach, napr. v podnikových štvrťročných výkazoch cez informačný systém o cene práce. Avšak ten počet pracujúcich jedine cez výberové zisťovanie. Pozrime sa na vývoj počtu pracujúcich, tak ako ho vykazuje Štatistický úrad Slovenskej republiky vo svojom zisťovaní. Rád by som vám, ťažko sa prednášajú tabuľky, dovoľte mi povedať, výrazné zvýšenie počas vlády Roberta Fica, počtu zamestnaných sa prejavilo trikrát za celé obdobie vlády Roberta Fica. V druhom a treťom štvrťroku 2014 o 22 %, medziročne a v druhom štvrťroku 2015 o 24,8 % medziročne. Ten skok v počte pracujúcich medzi prvým a druhým kvartálom 2014 je extrémne zvláštny a treba sa pozrieť, v čom tkvie čaro päťnásobne zvýšeného prírastku pracujúcich voči prvému kvartálu 2014, voči situácii rok predtým. Lebo je rozdiel, že či naozaj na Slovensku pribudli pracujúci, alebo či išlo o nejaký administratívny zásah, ktorý zvýšil počet vykazovaných osôb, ktorí pracujú, oproti minulosti. No faktom je, že došlo k metodickým zmenám. Štatistický úrad zahŕňa od druhého štvrťroka 2013 vo výberovom zisťovaní pracovných síl, zahŕňa aj osoby, ktoré vykonávajú aktivačné práce. Tie sa dovtedy ako pracujúci nevykazovali. Aktivačné práce sú vykonávané zväčša formou menších obecných služieb, a preto tlak na vykonávanie menších obecných služieb spôsobený novým zákonom o pomoci v hmotnej núdzi č. 417/2013, preto sa vláda tak snažila čo najviac ľudí zahrnúť do aktivačných prác a ktoré účinky sa začali v štatistikách prejavovať práve od druhej polovice roku 2014 a ovplyvňovali rast zamestnanosti aj bez toho, aby sa reálne vytvorilo čo i len jedno skutočné pracovné miesto na Slovensku. Tento skok v počte pracujúcich je neprehliadnuteľný a ťažko vysvetliteľný bez podrobnejších údajov, ale keď sa pozrieme na podrobnejšie tabuľky, dajú sa tie podrobnejšie údaje získať. Porovnávaciu bázu v celom svojom prejave hovorím, používam ako druhý štvrťrok 2012, pretože vtedy došlo k striedaniu vlády Ivety Radičovej vládou Roberta Fica, a tu možno kvantifikovať teda, že v akom stave bola preberaná krajina vládou Roberta Fica, ktorá sa v programovom vyhlásení zaviazala znižovať mieru nezamestnanosti. Výberové zisťovanie pracovných síl za druhý kvartál rokov 2014 a 2015 uvádza v publikácii Štatistického úradu Slovenskej republiky nasledujúce fakty. Vláda Roberta Fica tvrdí, že zvýšila počet zamestnancov, počet pracovných miest na Slovensku o 63 200 osôb. Z nich však 8 100 tvoria ľudia, ktorí migrovali za prácou do zahraničia. Čiže ľudia, ktorí na Slovensku prácu nedostali a museli sa odsťahovať za hranice, to je 8 100 ľudí z tých 60, ktoré si vláda Roberta Fica prisvojuje ako úspech. No a ten zvyšný nárast počtu zamestnancov vo výške 56,1-tisíc osôb je z 95,9 % spôsobený nárastom dočasnej a príležitostnej práce, z ktorej 30,3 % tvoria aktivačné práce a 69,7 % tvorí dočasná a príležitostná práca. Čiže zhrňme si to. Vláda Roberta Fica sa tvári, že vytvorila 63-tisíc pracovných miest. Z toho ale 8 100 sú ľudia, ktorí sa odsťahovali za prácou do zahraničia a štvrtina sú ľudia, ktorí nepracujú reálne, chodia len na aktivačné práce. To nie sú skutočné pracovné miesta. A ten ďalší zvyšok, to je len dočasná a príležitostná práca, nie skutočné pracovné miesta. Počet zamestnaných osôb sa teda na Slovensku zvýšil o 56,1-tisíca, ale vytvorilo sa v skutočnosti za štyri roky vlády Roberta Fica len 2 300 stálych pracovných miest. Len 2 300 stálych pracovných miest za štyri roky oproti 50-tisícom, ktoré sa vytvorili, keď ministrom hospodárstva bol Juraj Miškov za rok a pol. Aby ste si nemysleli, že vymýšľam, toto sa konštatuje aj v publikácii štatistického úradu za druhý kvartál 2015, citujem: „Z hľadiska stability zamestnania rast počtu pracujúcich bol opätovne spôsobený prírastkom dočasne a príležitostne pracujúcich osôb o 30,3 % a aktivačných prác o 34,5 %.“ Ďalej uvediem ďalšiu tabuľku. Bilancia zamestnanosti na Slovensku. Pracujúcich celkovo bolo 2 416-tisíc. Pracujúcich bez pracujúcich v zahraničí 2,2 mil. a pracujúcich bez pracujúcich v zahraničí a bez aktivačných prác 2 211 300. Z tejto tabuľky sa dá ľahko určiť počet osôb, ktoré pracujú v zahraničí a počet osôb na aktivačných prácach a počet skutočne zamestnaných. To, samozrejme, stavia rast počtu pracujúcich do iného svetla, ako ho predstavuje vláda a pán premiér, lebo ide o prevažne rast založený na zmene metodiky vykazovania počtu pracujúcich. A za to treba poďakovať súdruhom z Medzinárodnej organizácie práce, ktorá metodicky zastrešuje výberové zisťovanie pracovných síl. Kto má najlepšie kontakty na Slovensku na Medzinárodnej organizácii práce? Strana SMER, ktorá presadila zmenu metodiky. Je pravda, že za pracujúceho sa považuje osoba, ktorá v referenčnom období vykonáva aspoň jednu hodinu akúkoľvek prácu za mzdu, plat alebo iný druh odmeny. Ale ja som si naozaj nie istý, či aktivačný príspevok a aktivačné práce spĺňajú túto podmienku. Za vlády Ivety Radičovej sa títo ľudia nevykazovali medzi zamestnaných. Nevykazovali sme ich do štatistík, že sme vytvorili ďalšie pracovné miesta. To sme mali desiatky tisíc ľudí, ktorí pracovali na tých hradbách, ktorí pracovali na obnove hradov s pomocou nezamestnaných, čo je projekt, ktorý rozbehol Daniel Krajcer. Nefalšovali sme štatistiky týmito ľuďmi. O skutočnej úspešnosti politiky zamestnanosti od prebratia vlády Roberta Fica do konca druhého štvrťroka 2015 hovoria nasledujúce dáta. Počet pracujúcich rástol, môžem vám ich ukázať, ten rozdiel voči druhému kvartálu 2012 v roku 2015 tvorí až -9,9 %, mínus. Mínus 9 900 osôb, pardon. Počet pracujúcich rástol vďaka zvýšenej migrácii za prácou do zahraničia. Počet zamestnancov rástol z dôvodu dočasného prechodného zamestnania a z dôvodu zahrnutia aktivačných prác ako formy zamestnanosti. Samozamestnané osoby ovplyvnili vývoj počtu pracujúcich veľmi málo, iba o 5 900 pracovných miest za tri roky. Pri klesajúcej miere nezamestnanosti, ktorú vykazuje štatistický úrad aj úrad práce, v skutočnosti na Slovensku klesol počet stálych pracovných miest voči druhému kvartálu 2012 o 9 900 osôb. Klesol počet stálych pracovných miest za štyri roky vlády Roberta Fica. Čiže čo máme povedať o takejto politike zamestnanosti vlády Roberta Fica, ktorej hnacím motorom sú nezamestnaní, ktorí vykonávajú aktivačné práce, krátkodobé zamestnania a to, že zúfalí Slováci musia odchádzať za prácou do zahraničia? Na toto máme byť hrdí? Týmto sa chceme chváliť? To je tá dokézia rastu zamestnanosti, v ktorej na jednej strane vláda tvrdí, že miera nezamestnanosti klesá a na druhej strane počet pracovných miest, počet pracujúcich na Slovensku sa znižuje. To je to, že Ježiš na kríži zomrel, aj nezomrel. To je debakel ministra hospodárstva, ktorý bol tak neschopný za Ficovej vlády, že ho trikrát museli meniť. To je debakel ministra práce, pretože ako inak sa má hodnotiť kvalita práce ministra práce, ak nie v stabilite zamestnania, ak nie v tom, že na Slovensku majú ľudia istú, dobrú aj dobre platenú a stabilnú prácu? Veď stabilita bolo to čarovné slovíčko, ktorého sme sa napočúvali do aleluja za posledné štyri roky. Tak, vážení, stabilita sa znížila, nestabilita rastie aspoň v oblasti zamestnanosti. Je teda možné, aby som zhrnul túto prvú časť, prvý bod témy nezamestnanosti, že na Slovensku vzniklo 60-tisíc nových pracovných miest podľa vlády Roberta Fica, avšak časť týchto pracovných miest vznikla v zahraničí, keď zúfalí Slováci museli odísť za prácou. Najväčšia časť nie sú skutočné pracovné miesta, len dočasná príležitostná práca, keď si Slováci nevedia nájsť dobrú robotu a preto si musia len privyrábať a zvyšok, veľká časť sú aktivačné práce, ktoré nie sú skutočnou robotou, sú len verejnými prácami prideľovanými nezamestnaným. Dovoľte mi teraz pozrieť sa bližšie na zúbok ďalšiemu z cieľov programového vyhlásenia vlády Roberta Fica, a to je cieľ znižovať dlhodobú nezamestnanosť. Konkrétne bod 4 preambuly, systematicky riešiť problém dlhodobej, najmä regionálnej nezamestnanosti. Je známym faktom, že bolestivým miestom v slovenskej politike zamestnanosti je dlhodobá nezamestnanosť, ktorú sa zatiaľ nedarí zvládať. Trh práce na Slovensku potrebuje nový impulz na absorbovanie tej ťažko zamestnateľnej pracovnej sily. Ja mám na toto jeden taký možno alternatívny pohľad, s ktorým sa možno veľa ľudí so mnou nebude zhodovať. Ale vždy som tvrdil, že dnes sa na dlhodobo nezamestnaných, aj na tých Rómov pozeráme hlavne ako na náklad, na mínusovú položku, ktorá nás stojí peniaze a stále ich tam musíme tlačiť. Pre mňa je práve toto oblasť, ktorá skrýva najväčší potenciál Slovenska. Predstavte si, že by sme dokázali tých 200-tisíc nezamestnaných využiť, že by sme im dokázali dať prácu, dokázali by sme ich integrovať do spoločnosti, dokázali by sme im vrátiť pracovné návyky. To je najväčšia zásobáreň rastu HDP, výberu daní, všetkého, kde sa Slovensku môže dariť. Z tabuliek štatistického úradu a úradu práce je zrejmé, že miera dlhodobej nezamestnanosti narastala aj v roku 2013, narastala aj v roku 2014 a náznak drobučkého poklesu dlhodobej miery nezamestnanosti nastal až v druhom kvartáli 2015. Podľa výberového zisťovania pracovných síl je dokonca situácia v miere dlhodobej nezamestnanosti odlišná. Podľa VZPS je miera evidovanej nezamestnanosti vyššia ako podľa merania ústredia práce a výrazne klesá v roku 2015. Opäť sa ale škriatok, problém skrýva v zmene metodiky. Túto zmenu ale vieme kvantifikovať. Ide opäť o započítanie osôb vykonávajúcich aktivačné práce medzi pracujúcich. Ak eliminujeme metodickú zmenu, potom je situácia odlišná. Bez započítania tejto metodickej zmeny je fakt taký, že dlhodobých nezamestnaných, oproti koncu vlády Ivety Radičovej, je po štyroch rokoch na Slovensku o 1 200 viac. Priemerná ročná dĺžka evidencie navyše stúpla. Čiže aj pri miere dlhodobej nezamestnanosti, kde si vláda strany SMER dala za cieľ jej znižovanie, sa bez podvodov, bez účtovníckych trikov a bez zmeny metodiky tento cieľ naplniť nepodarilo. Naopak, dlhodobo nezamestnaných je na Slovensku o 1 200 viac na konci obdobia vlády Roberta Fica. Miera evidovanej nezamestnanosti. Doteraz som ukázal, že sa nevytvorili reálne pracovné miesta, že dlhodobá nezamestnanosť vzrástla. Pozrime sa na mieru celkovej evidovanej nezamestnanosti. Takto, že ak ste ekonómovia a trošku sa v tom vyznáte, tak tie nekonečné debaty o tom, ako zisťuje mieru nezamestnanosti štatistický úrad a ako úrad práce, sociálnych vecí rodiny, majú svoje čaro. To spočíva v tom, že hoci to obidvaja merajú úplne inými spôsobmi, úplne inými nástrojmi, tak vo svojich hodnotách sa za posledné roky priblížili tak blízko, že je to až čudné. Len niekoľko rozdielov v metodike zisťovania a dajme bokom, že v jednom prípade ide o nezamestnaných, ktorí sa zaradia do evidencie uchádzačov o zamestnanie, čiže tých, čo sa prihlásia na úrade práce a v druhom prípade sa to robí výberovým zisťovaním. Čiže anketári štatistického úradu chodia za ľuďmi a na uliciach sa ich pýtajú, že či pracujú, alebo či nepracujú. Do štatistického zisťovania sa za nepracujúce osoby považujú: osoby na rodičovskej dovolenke, čo je zhruba 80-tisíc osôb, títo nie sú zaradení do evidencie nezamestnaných na úradoch práce, osoby, ktoré v referenčnom týždni vykonávali aspoň jednu hodinu platenú prácu, osoby, ktoré v mesiaci majú príjem zo zárobkovej činnosti vo výške 75 % životného minima ostávajú v evidencii uchádzačov o zamestnanie. Čiže aj keď pracujú, ale zarábajú príliš málo, zostávajú v evidencii uchádzačov. Osoby vykonávajúce aktivačné práce sú považované za pracujúce osoby v štatistickom systéme a len časť z nich je považovaná za nedisponibilné osoby v systéme ústredia práce. Napríklad v druhom kvartáli 2015 bolo v štatistickom systéme za pracujúcich považovaných 63,6-tisíc osôb vykonávajúcich aktivačné práce a len 14,3-tisíc z nich bolo považovaných za nedisponibilných. Teda rozdiel je na hranici 50-tisíc ľudí medzi štatistickým úradom a úradmi práce. Už len z týchto rozdielov v metodike možno usúdiť, že je zázrak, že vykazované hodnoty nezamestnanosti sú takmer totožné, aj podľa štatistického úradu aj podľa úradu práce. Druhý problém pri vykazovaní miery nezamestnanosti je zase určenie ekonomicky aktívneho obyvateľstva. Ten rozdiel medzi ÚPSVaR-om a štatistickým úradom sa ešte v roku 2004 pohyboval na úrovni 40-tisíc ľudí a znížil sa do roku 2014 na 24-tisíc. Tým, že nastavíme, keďže miera nezamestnanosti sa meria podielom ľudí, ktorí sú bez práce alebo tvrdia, že sú bez práce, na celkovom množstve ekonomicky aktívneho obyvateľstva, keď upravíme počet ekonomicky aktívneho obyvateľstva, môžeme opticky, metodicky upravovať aj mieru nezamestnanosti, tváriť sa, že je nižšia. Odhady ekonomicky aktívneho obyvateľstva ÚPSVaR alebo teda toho človeka, ktorý na ÚPSVaR-e robí, sú pritom konzervatívne oproti štatistickému úradu a paradoxne z toho dôvodu je miera vykazovanej evidovanej nezamestnanosti z dôvodu počtu ekonomicky aktívnych osôb ešte možno o trošku vyššia, než by v skutočnosti mala byť na úrade práce. Čo sa ale stalo za posledné štyri roky? Najprv, pokiaľ sa týka samotnej metodiky zisťovania miery evidovanej nezamestnanosti, došlo v priebehu vlády Roberta Fica k zásahom do spôsobu zaraďovania do evidencie, ktorých dopad je len veľmi ťažké kvantifikovať. V skratke možno povedať, že sa zaviedla akási čakacia doba, kým sa žiadateľ o zaradenie v skutočnosti aj zaradí do evidencie a vznikol preto posun pri vykazovaní prítoku nezamestnaných. To má za následok napríklad takýto jav: ak sa pred rokom 2013 niekto prihlásil do evidencie nezamestnaných do siedmich dní od vzniku nezamestnanosti, tak sa tam zaradil ku dňu skončeniu pracovného pomeru. Teraz platí, že sa čaká 7 dní a ak žiadateľ počas týchto 7 dní napríklad ochorie, tak ho medzi nezamestnaných už nezaradia, čím si opticky pomáhajú. Druhá vec je zaradenie časti aktivovaných nezamestnaných medzi nedisponibilných nezamestnaných. Tým, že zhruba 15-tisíc ľudí, ktorí chodia na aktivačné práce, zaradili medzi ekonomicky neaktívnych, došlo k metodickej zmene, ktorú ak eliminujeme, tak sa zvýši miera evidovanej nezamestnanosti na úradoch práce v roku 2014 a 2015 zhruba o pol percentuálneho bodu. Ak sa zbavíme tejto metodickej zmeny, tak nezamestnanosť podľa úradu práce je o pol percenta vyššia, než vykazuje vláda Roberta Fica. Keď si zoberieme čísla zo štatistického úradu podľa výberového zisťovania pracovných síl, tak ten pokles nezamestnanosti v druhom kvartáli roku 2015, ktorým sa vláda hrdí, je tiež len zdanlivý. Opäť ide o nezapočítanie osôb, ktoré vykonávajú aktivačné práce medzi nezamestnaných. Ak by sme započítali osoby, ktoré vykonávajú aktivačné práce, medzi nezamestnaných, tak rozdiel spôsobený zmenou metodiky je až 2,3 %. Miera nezamestnanosti je podstatne vyššia, než hovorí vláda Roberta Fica. No a posledný štvrtý bod v oblasti zlyhania vlády Roberta Fica v politike zamestnanosti, o ktorom chcem hovoriť, je taký prenesený a týka sa miery pôrodnosti, natality. Aj s vedomím, že tie pronatalitné štátne iniciatívy majú vždy obmedzený efekt, nie je možné pri stave pôrodnosti na Slovensku rezignovať na odstraňovanie ekonomických bariér k rodičovstvu. Ľudia na Slovensku nechcú mať deti, pretože mať deti sa stalo luxusom a pokračovalo to za vlády Roberta Fica. Zhoršovalo sa to za štyri roky vlády Roberta Fica. Podľa Štatistického úradu Slovenskej republiky sa na Slovensku narodilo stále menej detí. Rozdiel v roku 2013 oproti roku 2012 bolo -2 709 detí. V roku 2014 sa narodilo o 2 869 detí menej, než na konci vlády Ivety Radičovej. Ľudia na Slovensku nechcú rodiť deti, pretože je to pre nich stále ťažšie a ťažšie. Z tabuľky, z čísiel, ktoré som prezentoval, je jasné, že vláda rezignovala v rodinnej politike, a to aj napriek niektorej zrade, aj napriek tomu, že KDH sa dohodlo so SMER-om na zmene ústavy, kde presadili vo svojej SMER – KDH koalícii úplne nezmyselné ustanovenia, ktoré rodičovstvu a rodine nijako nepomôžu. Ukazuje sa, že počet detí na Slovensku klesá a že sa rodí stále menej detí, že aj táto politika, aj napriek kolaborácii zo strany opozície alebo časti opozície, konzervatívnej, absolútne zlyhala. Až teraz tesne pred voľbami vláda zvyšuje niektoré rodinné dávky, pričom rodičovský príspevok a prídavky na deti zostali nezmenené počas celého obdobia vládnutia. Čiže, dámy a páni, dovoľte mi zhrnúť. Vo svojom prejave, kde som sa snažil vyhodnotiť plnenie cieľov programového vyhlásenia vlády tak, ako by to vyhodnocovanie malo prebehnúť, keby platil zákon, ktorý sme spolu s pánom Kadúcom a ďalšími kolegami predložili, som dokázal dve veci. Po prvé, jednoznačne som dokázal, že politika hlavne v oblasti daní a odvodov, politika vlády Roberta Fica zvýšila nerovnosti v slovenskej spoločnosti za posledné štyri roky. A po druhé, dokázal som, že zamestnanosť sa počas štyroch rokov vlády Roberta Fica zlepšuje len opticky a len vďaka účtovným trikom a podvodom, vďaka zmene metodiky a že v skutočnosti sa zamestnanosť na Slovensku zhoršila. Miera zamestnanosti rástla len vďaka migrácii Slovákov za prácou, len vďaka rastu dočasnej a príležitostnej práce a kvôli účinku metodických zmien vo vykazovaní počtu aktivovaných nezamestnaných medzi pracujúce osoby. Na trhu práce sa ale v skutočnosti za štyri roky stratilo takmer desaťtisíc stálych pracovných miest. O desaťtisíc stálych a udržateľných pracovných miest máme na Slovensku menej. Miera nezamestnanosti vykazovaná ÚPSVAR-om klesala pod vplyvom metodických zmien, ktoré znižujú mieru evidovanej nezamestnanosti o zhruba pol percentuálneho bodu oproti realite. Miera nezamestnanosti vykazovaná štatistickým úradom klesala síce tiež, ale k výraznejšiemu poklesu voči druhému kvartálu 2012 došlo len pod vplyvom metodických zmien. Dlhodobá nezamestnanosť podľa čísiel ÚPSVAR-u stagnovala, mierne zníženie miery dlhodobej evidovanej nezamestnanosti je prítomné až na konci roku 2015. Podľa štatistického úradu je ale v skutočnosti tendencia opačná a bez zmeny metodiky posudzovania aktivovaných nezamestnaných v skutočnosti narástol počet dlhodobo nezamestnaných o 33,5-tisíc oproti druhému kvartálu 2012. To v skutočnosti aj koreluje s uvádzaným zvýšením priemernej dlhodobej evidencie o zhruba tri mesiace od roku 2012. No a natalita, pôrodnosť na Slovensku sa zhoršila. Počet narodených detí klesol oproti roku 2012 o 2 869. To všetko preukazuje fatálne zlyhanie ministra hospodárstva a ministra práce strany SMER vo vláde strany SMER, fatálne zlyhanie v oblasti práce, pracovných miest, zamestnanosti. Slováci majú menej práce, Slováci majú menej pracovných miest a Slováci sú stále rovnako zle platení, ako boli na začiatku vlády Roberta Fica, pričom tým chudobnejším vláda podľa dát Rady pre rozpočtovú zodpovednosť berie viac, ako tým bohatším. To je fatálne zlyhanie v napĺňaní programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky. Ďakujem veľmi pekne za pozornosť.