J. Rydlo, poslanec: (2007-10-26):
Slávna snemovňa, v Národnej rade Slovenskej republiky je predložený návrh poslancov, dokonca v trojitej verzii, na prijatie Vyhlásenia Národnej rady Slovenskej republiky k 100. výročiu masakry v Černovej. Mojím želaním i želaním mojich voličov je, aby slovenský parlament naprieč celým politickým spektrom vzdal hold celého slovenského národa obetiam masakry v Černovej, bez ich obetí by sme dnes neboli slobodní. Slovenské dejiny za minulých 300 rokov sú poznačené množstvom politických procesov. Z tucta najvýznamnejších patrí popredné miesto práve procesu proti Andrejovi Hlinkovi a procesu po černovskej masakre. V chronologickom poradí by som procesy uviedol nasledovne: Jánošík – 1713, Štefan Marko Daxner a Ján Francisci – 1848, Svetozár Hurban Vajanský – 1892, Andrej Hlinka – 1906, Černová – 1908, Vojtech Tuka – 1929, Jozef Tiso – 1947, Anton Tunega, Eduard Tesár, Albert Púčik – 1949, Viliam Žingor – 1950, biskup Ján Vojtaššák, Michal Buzalka a Pavol Gojdič – 1951, Vladimír Clementis – 1952, Gustáv Husák a spol. – 1954. A k tomu môžeme pripojiť neslávny proces proti bratislavskej päťke. Podľa historického obdobia majú tieto procesy odlišnú povahu. Sú dôsledkom slovenských zápasov za sociálnu spravodlivosť (Jánošík) alebo za národnopolitickú rovnosť (Daxner, Francisci, Vajanský, Hlinka, černovská masakra, Tuka, Clementis), alebo za štátnu nezávislosť (Tiso, Žingor), ale i za politickú a náboženskú slobodu. Proces proti trom slovenským biskupom je povahy ideologickej. Ak náboženstvo bolo podľa marxizmu-leninizmu ópiom ľudstva, proces proti biskupom bol prejavom boja proti predstaviteľom idealistického svetonázoru, ktorý je opačným pólom materializmu. Proces proti sprisahaneckému centru na čele s Rudolfom Slánským, ktorý mal jasne antisemitský obsah a ktorého jednou z hrdelných obetí bol slovenský komunista Vladimír Clementis, či proces proti slovenským buržoáznym nacionalistom, ktorého jednou z obetí bol Dr. Gustáv Husák, boli výsledkom neľútostného mocenského boja počas stalinizácie tzv. ľudovej demokracie v zaniknuvšom Česko-Slovensku. Černová patrí teda do kategórie slovenského boja za národnú rovnoprávnosť, ktorý charakterizuje slovenské dejiny nielen v 19., ale i v 20. storočí. Černovskú masakru nemožno chápať ako hrom z jasného neba alebo ako číru žurnalistickú efemeridu či novinársky scoop. Možno ju však rozumieť ako ohnivko v reťazi útlaku maďarskej politiky od roku 1867 do 1. svetovej vojny. Černovská masakra či tragédia, alebo udalosti v Černovej sú preto len následným výbuchom dusnej atmosféry Uhorska, ktoré ju tam vytváralo prinajmenej 40 rokov predtým. Černovská masakra dokázala, že nebola pravda, čo uverejnil Tolnai világ lexikon o Slovákoch, že im možno na chrbte aj drevo rúbať. Maďarský útlak tu dosiahol hranicu, ktorú bolo neradno prekročiť – iba ak cez mŕtvoly. A toto je jeden z rysov slovenskej povahy. Slováci vedeli dlho znášať ujmu na majetku, na svojich občianskych právach, na osobnej slobode. Ale trpezlivosť mala medze! Za svoje práva boli nielen ochotní alebo aj schopní obetovať svoje životy. Černová odkryla pred očami Európy klam tzv. maďarského liberálneho štátu, odkryla rozpor medzi maďarskou teóriou a praxou, medzi peknými rečami maďarského feudála grófa Alberta Apponyiho, vtedy ministra školstva, a brutalitou maďarských žandárov a vojakov; medzi civilizátorským velikášstvom Maďarov a historickou sklerózou Uhorska. Keď sa po Černovej v roku 1907 konal v Haagu z iniciatívy ruského cára Mikuláša II. povestný Medzinárodný kongres mieru, nórsky spisovateľ Björnstjerne Björnson sa tam pred výkvetom európskeho štátnictva osopil na maďarského grófa Apponyiho, ktorý zastupoval liberálne Uhorsko. Škót Seton-Watson alias Scotus Viator, Švajčiar William Ritter a iní významní spisovatelia vtedajšej Európy sa v tlači a prednáškach zastali slovenskej kauzy. Takto sa Slováci ako národ dostávajú vari po prvý raz od Hurbanovho povstania z rokov 1848 až 1849 na politickú scénu Európy. Černová tiež dokázala, že univerzálne princípy slobody a rovnosti sú v konečných dôsledkoch účinnejšie než partikularizmus, šovinizmus a machiavellizmus. Každá mravná zásada má líce i rub. Obe strany sú ostré ako meč. V mocenských konfrontáciách utlačovateľa a utláčaného sa utlačovateľ darmo dovoláva historickej nadradenosti. Zásada rovnosti mu jasne ukazuje, kde sú hranice jeho slobody a kde sa začína sloboda toho, koho utláča. To, čo sa stalo v Uhorsku, nemohlo sa stať a ani sa nestalo v iných krajinách civilizovanej Európy. Francúzsko má Baskov i Bretóncov. Španielsko Baskov a Kataláncov. No nič také drastické sa v tejto dobe oným národnostiam v tých krajinách neprihodilo. Preto keď 1. svetovou vojnou prišiel maďarský gróf Apponyi do Spojených štátov amerických na prednáškové turné, Slovenská liga v Amerike nielen vehementne, ale opodstatnene protestovala proti jeho ceste osobitným memorandom a indignačnými zhromaždeniami. Univerzálne zásady sú teda najväčšou a najmocnejšou oporou Slovákov v boji za národné bytie. V konfrontácii s mocnejšími susedmi, ktorí boli i sú v mocenskej prevahe a používali – i dodnes používajú – sofistickú dialektiku, náš malý slovenský národ ťažko odolával. Avšak národ úzko zrastený so svojou historickou vlasťou v strednej Európe vedel prekonať všetky úklady, osídla, pasce a prekážky, ktoré mu v jeho geopolitickom priestore nastražila história. Ako vedel prežiť maďarský pseudoliberalizmus v Uhorsku a Masarykovu i Benešovu pseudodemokraciu v Československu, prežil aj záplavu oboch totalít, čierneho nacizmu i červeného boľševizmu. Viera v Boha a v spravodlivosť svojho národného úsilia Slovákom umožnili preniesť sa aj ponad komunistickú a internacionalistickú periódu stredoeurópskych dejín. Táto dvojitá viera vtláča slovenskému politickému mysleniu pečať optimizmu. Slovenky a Slováci sa nezožierajú skepsou pri pohľade na minulosť. Naopak. Oni sa dívajú optimisticky do budúcnosti. A práve viera, kresťanská viera udržala slovenský národ pri živote. Keď som žil v dobrovoľnom exile, oné skutočnosti som si uvedomoval vari najintenzívnejšie. V exile som prežil väčšiu čiastku svojho aktívneho života a takmer každý boží deň som sa mohol presvedčiť, že viera a optimizmus sú ešte v nás. Mám v živej pamäti nejednu slovenskú púť či v rakúskom Mariazelli, v nemeckom Reichenau a Ellwangene, vo francúzskom Lourdes, v portugalskej Fatime, vo švajčiarskych Einsiedelne a Mariasteine, v Ríme, v severoamerickom Washingtone, v kanadskom Galte či v argentínskom Lujane. Vždy, keď organista hral pieseň „Ó, Mária bolestivá, naša ochrana, slovenský náš národ volá, oroduj vždy za náš národ u svojho Syna“, uvedomil som si tú transcendentálnu silu, tú zmyslami nepozorovateľnú, nepostihnuteľnú, nepoznateľnú nadprirodzenú silu, ktorá nás zachovala pri živote ako národ. Bol to vždy nádherný pohľad a hlboký zážitok. Zvuky tejto chrámovej piesne takrečeno hrmeli ponad vysokou klenbou spomenutých svätýň. I spomenul som si na tradičné púte do Šaštína, Marianky, na Staré Hory, do Levoče, Klokočova a inde a na tú náboženskú vervu, ktorá vyše tisícročie hýbala naším slovenským národom a drží ho pri živote aj dnes. V čase, keď sa na oltári globalizácie mnohé duchovné hodnoty drobia pod hrozivým zjavom zločinnosti, pornografie a omamných drog, keď sa rodiny rozkladajú, uvedomujem si kladný význam nášho malého národa pre konsolidovaný život v Európe. Koľko pekných rodín, koľko dobre vychovaných synov a dcér predstavuje naše Slovensko. Toto a vysoká pracovitosť našich ľudí je skvelým prínosom Slovákov pre Európsku úniu. Dúfajme, že raz to pochopia aj naše vlády, aj Európska komisia. 27. október 1907 v Černovej nebol „tragickou udalosťou“ ani „tragédiou“, bola to masakra – padli v nej za obeť bezbranné Slovenky a Slováci, muži, ženy, deti, ľudia, ktorých viedla viera v Boha a viera v spravodlivosť ich slovenského národného presvedčenia. Na veľkých slovenských dejateľov zvykneme aplikovať známu hymnickú pieseň „Sláva šľachetným“ Karola Kuzmányho: „Kto za pravdu horí v svätej obeti, kto za ľudstva práva život posvätí, kto nad krivdou biednych slzu vyroní, tomu moja pieseň slávou zazvoní!“ Nech tieto slová znejú aj pri spomienke na černovských martýrov, ženy a mužov, ktorí padli za právo nášho národa, bohabojných žien a spravodlivých mužov, ktorí milujúc právo, pravdu a slobodu, milovali svoj slovenský národ. Kiež slovenský parlament prostredníctvom volených zástupcov a naprieč celým politickým spektrom im vzdá hold celého národa prijatím Vyhlásenia Národnej rady Slovenskej republiky k 100. výročiu masakry v Černovej. Bez ich obety by sme dnes neboli ani slobodní, ani samostatní. Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem. (Potlesk.)