B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-12-07):
V. Ďaďo, poslanec: Ďakujem pekne. Pán podpredseda, vážené panie poslankyne, páni poslanci, pán minister, je  to poslednýkrát v tomto volebnom období, keď prijímame zákon zákonov – rozpočet na rok 2006. Moje vystúpenie sa bude viesť v dvoch rovinách. Tá prvá bude taký stručný politický pohľad, kde sa snáď chápeme, aké sú rozdielne naše názory a názory v rozpočte, a tá druhá bude mať alebo pokúsim sa v nej mať vecné stanovisko. Najskôr teda to politické hľadisko. Celkom sa mi javí, že je nevyhnutné pri tomto rozpočte povedať, že je volebný nie z nejakých len čísiel, ale predovšetkým z hľadiska rétoriky a taktiky súvisiacimi s blížiacimi sa parlamentnými voľbami. Tejto taktike, pochopiteľne, sa rovná rétorika niektorých špičkových politikov koaličných strán, ktorí vidiac reálnu možnosť výmeny tejto vlády sa uchyľujú aj k takým manierom, ktoré sú pre radového občana a celkove demokraciu Slovenskej republiky niekedy smiechom. Na čo narážam? Nedávno bolo Mikuláša a ten má kamaráta čerta. Prvý je dobrý a nosí darčeky a ten druhý straší deti. Na tento princíp je používaný i princíp strašenia obyvateľov Slovenskej republiky. Demokrati sa „obliekli“ za čertov a strašia ľudí komunistickým nebezpečenstvom pri akomkoľvek rozdielnom názore či návrhu, a to nielen o rozpočte. Nie je to seriózne, nie je  to ani z politického hľadiska normálne. Je prirodzené, že máme rozdielne názory, ale takéto metódy strašenia a používania na verejnosti sú nie celkom fér. Je to nechutné a zároveň aj málo efektívne, lebo ľudia za 16 rokov pochopili, že jediní, kto sú komunisti, tak to sú členovia Komunistickej strany Slovenska, a nie členovia iných politických strán. Bol by som veľmi rád, keby aj vrcholní predstavitelia tohto štátu vrátane vás, pán podpredseda vlády, a premiéra, ak chcú s komunistami bojovať na poli rečníckom, tak používali tie výrazy voči KSS, a nie voči inej strane, ktorá má nejakú inú cestu. To je jednoducho to politické hľadisko, kde konštatujem, že ten, kto sa bojí, tak straší niekoho ďalšieho, a pritom mu naháňa body do košiara. Teraz niektoré vecné hľadiská smerom k rozpočtu, lebo tak by to asi malo byť. Prečo tie rozdielne názory nás ľavičiarov a komunistov a snáď pravice alebo iného spektra. Je to pochopiteľné. Máme inú filozofiu, filozofiu tvorby. My nepokladáme za správne, aby sa na naplnení rozpočtu podieľali len dane a tento rozpočet je skutočne z rozhodujúcej časti naplnený daňami občanov v takzvanej nediferencovanej dani z pridanej hodnoty i v spotrebnej dani. Príjem z dane právnických osôb je niečo okolo 13 až 14 percent. Teda môžeme konštatovať, že tie ďalšie dve tretiny tvoria dane občanov. Je to asi logické, keď porovnáme príjem dane od fyzických a právnických osôb a príjem dane od občanov, respektíve pardon, opravujem sa, príjem z daní právnických osôb a príjem z daní občanov. S určitou polemikou možno prijať názor, že zvyšovať dane u podnikateľov  nie je dobré na neúnosnú mieru, pretože tým zabránime modernizácii a môžeme i negatívne zasiahnuť do oblasti zamestnanosti. Ale vôbec sa nedá súhlasiť s tým, aby sme namiesto príjmu napríklad 12 miliárd z určitého podniku dostali do štátneho rozpočtu len jeho daň zo zisku, a pritom sa smeje spoza kúta, ako je ochotný zaplatiť aj vašu jednomiliardovú pokutu, hoci sa tvári, že sa odvoláva a bude sa odvolávať, nezaplatí. Tá pokuta bola určená správne, ale povedzme si, nemohlo byť tých 12 miliárd celých v štátnom rozpočte? Musela tam byť len časť zisku z tohto podniku? To je otázka toho, kde sa my v tej filozofii jednoznačne oddeľujeme. Je to otázka týkajúca sa strategických podnikov, kde, žiaľ, prevláda názor, že štát je zlým vlastníkom. Ja som na túto tému diskutoval tu už tri roky alebo diskutujem tretíkrát, ale znova mi to nedá zopakovať. Ak skutočne je štát zlý vlastník a lepšie dokážu riadiť súkromné podniky alebo podniky súkromníci, tak sa potom pýtam, ako je to možné, že vyspelí odborníci, ktorí riadia tento štát, sú predstavitelia, ministri, majú okolo seba stovky odborníkov, nedokážu tento podnik riadiť lepšie, ako ho riadi jeden súkromník s pár ľuďmi, ktorých má vo svojom manažmente. S tým teda my súhlasiť nemôžeme a to je ten rozdielny prístup k filozofii tvorby štátneho rozpočtu, kde na jednej strane vy sa snažíte napĺňať rozpočet daňami, my konštatujeme nielen daňami, ale aj výrobou a ziskami podnikov, ktoré sú vo vlastníctve štátu. Druhý rozdiel je asi v tom, že hovoríme o účasti našich zahraničných investorov súkromných podnikov a v niektorých prípadoch je tu dokonca vysoká štátna pomoc. Ako sa má na tento trend pozerať domáci podnikateľ, ktorý má spracovaný projekt a tiež by chcel zamestnať viac ľudí a podpora pre neho ako súkromníka je iná ako pre inú zahraničnú firmu. V tomto prípade si myslím, že sa nemýlim. Nám vadí aj to, že temer bez problémov je možný presun výhodne vytvoreného zisku s nízkou cenou práce mimo územia Slovenskej republiky pri takýchto podnikoch. A stáva sa to. Vadí nám nie to, že je tu zahraničný investor a vytvorí pracovné miesta. To je pozitívne. Ale vadí nám na tej situácii to, že sa ide niekto s prepáčením roztrhať od radosti, že náš pracovník dostane mesačne 20-tisíc korún, pozri KIA, a pritom práve tento investor by musel doma dať pracovnej sile o dve tretiny viac. To nám vadí, lebo takýmto systémom nie je možné, aby sa náš občan dostal na úroveň životnej úrovne občanov iných krajín. Ja viem, ako by ste mi chceli na to odpovedať, ale prosím, radšej nie. Takto rozdiely jednoducho neodstránime. Do minulosti sa dívať aj pri tomto probléme je zbytočné, kto to zapríčinil. Dívajme sa dopredu, ako ich treba odstrániť. Myslím si, že takýto postoj, a to je posledná veta k tomuto druhému bodu, je určitým podcenením našej kvalifikovanej pracovnej sily. Je to skutočne situácia, ktorá, dá sa povedať, brzdí i psychický rozvoj človeka. Po tretie. Filozofia oživenia hospodárstva je na základe zámerov vlády postavená na zahraničných investoroch. Ja som už povedal, že s tým súhlasím v určitom slova zmysle, pokiaľ budú podmienky vytvorené podobne aj pre domácich podnikateľov, pokiaľ dokážu zabezpečiť nielen pracovné miesta, ale aj nárast miezd. Je s tým ale však spojená nevyhnutne aj úloha dobudovania infraštruktúry, čo pokladáme snáď všetci v tejto budove, všetci poslanci za významnú úlohu. Je síce pravda, že k najvýznamnejším položkám výdavkov v kapitole ministerstva dopravy, pôšt a telekomunikácií sú výdavky na cestnú infraštruktúru a železničnú prepravu. No, takisto pravdou je to, že v porovnaní s rozpočtom roku 2005 na cestnú infraštruktúru je návrh roku 2006 nižší o 119 miliónov korún. Rozpor v tejto kapitole vidím v skutočnosti aj niekde inde. Vidím to v tom, že v návrhu rozpočtu na rok 2006 v tabuľkovej časti sa konštatuje, že úsek diaľnice po Žilinu bude odovzdaný v roku 2006. V uznesení vlády Slovenskej republiky, pán minister, z toho roku je rok 2007. Je tu určitý rozdiel, s ktorým súhlasiť nemôžem a poprosil by som vás potom o vysvetlenie tu v tomto parlamente, čo je teda pravda, či uznesenie vlády hovorí pravdu, alebo pán minister dopravy, ktorý spracoval rozpočet a predložil ho Národnej rade v takom znení, ako je. Za nesprávne v tejto oblasti považujem aj to, že investície na diaľnicu sú v podstate rozrobené do viacerých úsekov a v porovnaní s inými krajina, čo sa, samozrejme, premieta u vás vo financiách v rozpočte, máme nielen pomalé tempo aj vysoké náklady na výstavbu diaľnice na jeden kilometer. Domnievam sa tiež, že v tejto oblasti aj pri rozpočte mali byť stanovené priority výstavby, teda čo je skôr potrebné postaviť. Či je skôr potrebné v tej tabuľkovej časti a financiách postaviť cestu ako diaľnicu, alebo vedľa nej stavať všetku vybavenosť a služby, ktoré potom odčerpávajú finančné prostriedky na to, aby sme mohli vytvoriť to, čo potrebujeme. Žiaľ, z môjho hľadiska to v tejto oblasti jej chýba. To je, prosím, môj názor. Môžeme o ňom diskutovať. Prijmem akýkoľvek kompromis, pokiaľ bude možný, ale skutočne za absurditu, čo pokladám v kapitole Ministerstva dopravy, pôšt a telekomunikácií je jedna taká zaujímavá veta, ktorá snáď možnože ušla. Zvýšenie prostriedkov alebo financií na získanie pre diaľničnú spoločnosť v roku 2006 sa počíta zo zvýšenia cien diaľničných známok. Je to, prosím pekne, na strane 12. Ďakujem aspoň za úprimnosť, že už teraz pri rozpočte v roku 2005 sa dozvedáme, že v roku 2006 sa počíta so zvýšením diaľničných známok. V ďalšej časti, tej štvrtej, kde mám výhrady, beriem, pán minister, poznámku, tak je to otázka rozpočtovania riešenia ministerstva práce a sociálnych vecí a v ňom je riešená politika zamestnanosti, ktorá je neprijateľná nielen pre mňa, ale dovolím si tvrdiť aj pre drvivú väčšinu občanov Slovenskej republiky. Toto konštatovanie má prirodzenú kontinuitu s nedávnou minulosťou volebného obdobia, tohto volebného obdobia. V ňom sa posunula hranica nárokovateľného veku na odchod na dôchodok. To bolo antisociálne a nehumánne. Bolo to antisociálne a nehumánne vo vzťahu k občanovi, ktorý si zaslúži pokojný odchod na dôchodok tak, aby si ten dôchodok mohol ešte užiť. Ale má to aj inú kontinuitu. Má to dopad na zníženie nezamestnanosti. Dôkazom toho je tá skutočnosť, že dlhodobá nezamestnanosť tvorí polovicu celkovej nezamestnanosti. Skutočne je to tak. Podľa štatistických údajov úradov práce a sociálnych vecí dlhodobá nezamestnanosť tvorí viac než polovicu celkovej nezamestnanosti. Dá sa vôbec s týmto súhlasiť? A mám teda právo ako poslanec, ľavicový poslanec súhlasiť s takýmto názorom? A keď sa ešte aj opriem napríklad o prevzatia OECD, ktoré konštatujú, že je tu úloha v krajinách v roku 2006 pokles nezamestnanosti dosiahnuť na úroveň 6,4 percenta. Na rozdiel od vlády ja teda nezdieľam názor, že ľudia nechcú pracovať. Som iného názoru. Takéto vyjadrenie považujem za dehonestujúce viac než 100-tisíc nezamestnaných, ktorých je, ako vieme, skoro pol milióna. Pre občana bolo, je i bude vždy prvoradé pracovať, a nie žiť z mizerných sociálnych dávok, až na malé výnimky. Nezamestnaným by mala byť skutočne zo strany štátu poskytnutá pomoc pri hľadaní zamestnania, nie štatistika pečiatok na úradoch práce. Už som to neraz spomínal a nedá mi, aby som to nespomenul i tu. Pracovníci úradu práce a sociálnych vecí majú napísané sprostredkovateľ zamestnania. Ich činnosť je zameraná na lístky s pečiatkami o návšteve hľadania si zamestnania. Aktívna politika práce zamestnania nám skutočne chýba a táto predstava je ďaleko od našich predstáv. Je tu kapitola Ministerstva školstva, ktorá má nedostatok financií a tie financie sú na všetky potreby škôl. Tak na platy učiteľom, ktoré by mali byť primerané, ako aj na ďalšie výdavky. Sám minister hovorí o nutnosti spoplatnenia vysokoškolského štúdia. No a ja sa obrátim na jednu vec. My v kapitole Ministerstva obrany počítame s výdavkami 1,3 miliardy na vojenské misie. Niektoré sú so súhlasom OSN, ale máme aj takú, kde sme bez súhlasu OSN. No a tu ja vidím rezervu neefektívnych výdavkov. V Iraku alebo respektíve z Iraku odchádzajú, dámy a páni, už aj iné krajiny, ako je Slovenská republika. Ja sa len tak chcem opýtať, my ako Slováci sa neustále budeme niekde tlačiť, neustále budeme niekomu slúžiť celý náš život? To sme vymenili jedno heslo z Washingtonom na večné časy? Aj tu by sme mali zvážiť, či zbytočné výdavky práve na túto misiu by sa nemohli i pri tvorbe rozpočtu presunúť smerom k ministrovi školstva na to, aby mohol riešiť svoje problémy, ktoré sa potom odzrkadlia, samozrejme, vo vzdelanosti ľudí, vo vyššej kvalite pracovnej sily a, samozrejme, aj vo vyšších ekonomických výsledkoch. Poslednú oblasť, ktorú chcem rozobrať, je oblasť kultúry. V oblasti kultúry je prijatý program Obnovme si svoj dom. Aj v nedávnom liste som sa o tom dozvedel od pána ministra, ale viem to už aj z predchádzajúcej mojej činnosti. Nehovorím to ironicky, ale chcem skonštatovať, že v tejto oblasti sú vyčlenené financie na podporu návštevnosti kultúrnej aktivity, podporu národnostných menšín, čo je, samozrejme, dobré a ja to vítam. Čo je však absurdné, tak podľa mňa je to, že po celé volebné obdobie sa nikto z vlády Slovenskej republiky nezaoberal potrebou pomôcť tomu, čo táto Národná rada schválila zákonom, a to je centrum kultúry Slovákov žijúcich doma a v zahraničí, ktoré okrem iného dokázateľne prispelo k emancipačnému úsiliu Slovákov za posledných 150 rokov. Takýmto mestom je známe mesto Martin. Hovorím to tu tretíkrát. Toto potrebuje na rekonštrukciu Národného domu 150 miliónov korún. Okrem toho sú tu aj iné sídla. Na území tohto mesta, ako je Matica slovenská, pamätník národnej kultúry, Slovenské národné múzeum, Múzeum Andreja Kmeťa, Múzeum slovenskej dediny, Slovenské komorné divadlo, Turčianska galéria, Živena a ďalšie inštitúcie, ktoré sú spojené historicky s dlhodobým zápasom Slovákov o svoju emancipáciu. Áno, poviete si, je to lokálpatriotizmus. Áno, ja som hrdý aj na toto mesto a som aj hrdý na to, že som lokálpatriot v tejto oblasti. No, pýtam sa vás všetkých. Nemali by sme byť my Slováci hrdí aj na našu emancipačnú minulosť? Nemali by sme my byť vo vzťahu Slovenskej republiky k našej histórii, ku kultúre všetci lokálpatrioti? Všetci poslanci v Národnej rade Slovenskej republiky? Tobôž, keď sme si prijali takýto zákon, ktorý o tom hovorí. Nemali by sme na rovnakú úroveň postaviť Bratislavský hrad, jeho obnovu, ktorý je vo vlastníctve Národnej rady, Devína, Slovenského národného divadla, Banskú Štiavnicu, Levoču, Bardejov, Kremnicu, nemalo by tu byť miesto i pre centrum kultúry Slovákov mesto Martin? Medzinárodné záležitosti sú jednou vecou. Druhou vecou podľa mňa je to, že sme tu, sme tu zákonodarný zbor Slovenskej republiky a tento by si mal svoje uznesenia a zákony ctiť, a nielen ctiť, ale ich aj plniť. Vzhľadom na tieto skutočnosti i vzhľadom na to, že v odpovedi pána ministra na moju interpeláciu sa uvádza, citujem jednu vetu: „Mesto Martin môže sa uchádzať o finančné prostriedky poskytované z grantového systému Ministerstva kultúry Slovenskej republiky Obnovme si svoj dom.“ Takže v mene občanov mesta Martin, a ja ako poslanec i možnože v mene poslancov okresu Martin, ktorí sú tu poslanci, predkladám dva pozmeňujúce návrhy. V tom jednom pozmeňujúcom návrhu konštatujem, aby sme urobili zmenu z rezervy vlády Slovenskej republiky 200 miliónov 505 tisíc korún, ktorú neviem, či už koalícia nerozdelila, túto rezervu znížiť o sumu 30 miliónov korún a túto sumu presunúť do kolónky dotácie v kapitole Všeobecná pokladničná správa, kde je potrebné v písmene b) za mestá Banská Štiavnica, Bardejov, Bratislava, Levoča a Kremnica doplniť mesto Martin a uvedenú sumu prideliť mestu Martin ako centru národnej kultúry Slovákov žijúcich v Slovenskej republike a v zahraničí. Následne korunku rezerva vlády upraviť o sumu pripadajúcu mestu Martin. Zdôvodnenie som skonštatoval, čiže nebudem ho opakovať. Druhý pozmeňujúci návrh sa týka toho istého problému, však vzhľadom na to, že momentálne neviem, koľko rezerva na prostriedky Európskej únie a odvody je skutočnou rezervou, čo je na odvody a čo je na akú činnosť, nechávam možnosť ministrovi financií a podpredsedovi vlády i koaličným poslancom pri porade pred schválením rozpočtu i túto druhú možnosť, ktorá je taká, aby sme rezervu na prostriedky Európskej únie znížili o sumu 30 miliónov korún a túto sumu presunuli do kapitoly dotácie Všeobecná pokladničná správa, kde je potrebné v písmene b) za mestá Banská Štiavnica, Bardejov, Bratislava, Levoča, Kremnica doplniť mesto Martin a uvedenú sumu prideliť mestu Martin ako centru národnej kultúry Slovákov žijúcich v Slovenskej republike i v zahraničí. Následne kolónku rezerva vlády upraviť o sumu pripadajúcu mestu Martin. Nech sa páči. Vážený pán minister, vážený pán podpredseda vlády, je mi jasné, že ja stojím na ľavicovom spektre a vy na pravicovom. Každý máme nárok na svoj názor. Ale história a kultúra, dedičstvo našich praotcov a otcov by malo byť vedomím všetkých občanov, všetkých politikov bez rozdielu toho, či stoja na pravej strane politického spektra, alebo na ľavej strane politického spektra. História a kultúra sa nedá oklamať, respektíve meniť. Dá sa len oklamať. My by sme mali stáť na základe toho, aby sme skutočne takto postupovali. Aj z toho dôvodu vás chcem požiadať, aby ste opäť, tak ako som to v interpelácii konštatoval, svojou autoritou pri stretnutí poslaneckých klubov koalície pred rozpočtom snažili sa tento problém jedenkrát v tomto volebnom období vyriešiť. Dámy a páni, vážení kolegovia, kolegyne, veľmi pekne vám ďakujem za pozornosť, ktorú ste mi venovali a zároveň vás chcem požiadať o podporu týchto pozmeňujúcich návrhov. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)