Chmel, Rudolf, podpredseda vlády SR pre ľudské práva a menšiny (2011-04-01):
Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, dovoľte mi, aby som na záver povedal niekoľko slov, ktoré by ešte možno mohli dopovedať moje úvodné slovo, ale nerád by som reagoval na osobné invektívy a konfabulácie, ktoré tu odzneli, aj keď sa tomu asi celkom nevyhnem. Bol som už do roku 1994 zopár ráz dočasne členom tohto parlamentu, ale za tých niekoľko mesiacov som sa zrejme celkom nestihol ešte adaptovať na túto štylistiku. Trocha sa však o to predsa len asi pokúsim. Škoda, že nemám taký vytríbený bernolákovský jazyk, ktorým by som tu možno ešte osviežil túto diskusiu, ale od čias, kedy Ľudovít Štúr kodifikoval slovenčinu, tak sa pokúšame hovoriť v tejto kodifikácii aj v parlamente. Nechcem preto odpovedať na niektoré konfabulácie pána poslanca Jarjabka vo veci Slovenského národného divadla, lebo to sú, aj keď sa dovolával svedectiev, trošku mylné obvinenia. Takisto ako by som nerád odpovedal na obvinenia nebodaj zo zrady záujmov či priamo z vlastizrady. Keď si viacerí z vás ešte na čestnom mieste svojej vitríny ukazovali komunistické legitimácie, keď ešte boli vernými proletárskymi internacionalistami a svoje národné ego vystavovali tak maximálne v kúpeľni, ja som pripravoval a vydal diela Jozefa Miloslava Hurbana, Ľudovíta Štúra, Mikuláša Dohnányho, Alexandra Matúšku, Antológiu myslenia o slovenskej otázke v 20. storočí a mohol by som uvádzať donekonečna, lebo som už predsa len takpovediac autorsky na dôchodku. Nemyslím si, že som vo svojom živote, že som sa nevyvíjal, ale myslím si, že som vo svojom vývoji nemusel absolvovať také zmeny, také ruptúry, za ktoré by som sa dnes musel tu hanbiť. Poldruha desiatky mojich kníh mi snáď dovolí za tých štyridsať rokov, čo som ich popísal a povydával, mi snáď dovolí povedať, že sa nemám za čo hanbiť a že nemám čo odvolávať. Takže na vyučovanie o tom, čo kto urobil pre slovenský národ či jeho kultúru, by som od viacerých poprosil, ak už nie väčšiu skromnosť, tak aspoň toleranciu. Je mi to ľúto, najmä keď vidím to trápenie poslancov SMER-u – sociálnej demokracie, ktorí sa na môj vkus trošku prehnane pretekajú s poslancami, ktorí vytiahli do boja svoj obľúbený nacionalistický arzenál, a vytiahla sa zase obľúbená maďarská karta, ktorá, samozrejme, má vždy zabrať. Nikdy však neboli tradície sociálnej demokracie, pokiaľ sa pamätám, ani národnosocialistické, či nacionalistické, skôr boli komunistické a za prvej republiky, samozrejme, ešte aj čechoslovakistické. A tak mi je naozaj dvojnásobne ľúto, že sociálni demokrati nastúpili do už i tak plného kupé vlaku, ktorého strojvodca, ako je známe, je často dosť veľkou hrozbou premávky. Preto sa trochu čudujem, že ste sa stali hovorcami menšín, ktorí takýto zákon podľa mnohých z vás nepotrebujú. Aj to ma utvrdzuje v mojom presvedčení, že vo veciach identity národnostných menšín by nemala byť prípustná majorizácia. Keďže však Ústava Slovenskej republiky neaplikuje princíp, princíp, ktorý by ho zakazoval, teda neuplatňuje princíp zákazu majorizácie, príslušníci menšín sú takpovediac odkázaní na väčšinu, potrebujú pri schvaľovaní zákonov, ktoré upravujú ich práva, dobrú vôľu väčšiny. Ignorovanie podpory zo strany väčšiny môže totiž ďalej iba prehlbovať nedôveru zo strany príslušníkov národnostných menšín. Na potreby príslušníkov národnostných menšín sa totiž treba pýtať predovšetkým ich samých. Ja vás ubezpečujem, že som sa v posledných mesiacoch stretol s predstaviteľmi vyše stovky občianskych združení, spolkov, kultúrnych združení všetkých národnostní, s rusínskou stranou Náš kraj dokonca a nemám vedomosti o jednom takomto združení či o jednom občanovi príslušníkovi menšiny, ktorý by nesúhlasil či ktorý by nechcel zákon o používaní jazyka národnostných menšín. Všetci, všetci vyslovili tejto novele podporu. Táto novela je totiž pre nich, vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, a my im tu neudeľujeme niečo veľkorysé, my im tu nedávame niečo navyše, my im blahosklonne neudeľujeme nejaké veľké vymoženosti, mimoriadne, sú to naši občania, ktorí platia tu dane, ktorí sa sem neprisťahovali, ktorí tu žijú so svojimi predkami už po stáročia a aj tu žiť chcú. K niektorým dezinterpretáciám by som sa však predsa len chcel vyjadriť, aby sme sa vyhli aj neskorším možným nedorozumeniam. Predkladaný návrh zákona zachováva princíp jednosmernej dvojjazyčnosti, čiže neukladá za povinnosť príslušníkom väčšinového národa ovládať jazyk menšiny. Predkladaný návrh teda len upresňuje a rozširuje rámec používania jazykov národnostných menšín a nie podmienky dvojjazyčnosti. S problémov ovplyvňujúcich osud, budúcnosť, vzťah ku štátu príslušníkov menšín sú v súčasnosti pre nich isto najdôležitejšie jazykové práva a podmienky podpory, teda financovania kultúry menšín. Kým používanie jazykov menšín nie je dostatočne upravené, vedie to, samozrejme, k zbytočným konfliktom. Chcem podčiarknuť, že podporiť tento zákon by nemalo byť také ťažké, lebo táto novela k obmedzeniu práva používania štátneho jazyka vôbec, vôbec nesmeruje. Ak vychádzame z praxe, zákon o používaní jazykov národnostných menšín v tejto podobe garantuje ešte menej práv, koľko sa ich fakticky uplatňuje v praxi. Vážené pani poslankyne, páni poslanci, žiaľ, vedomie našej spoločnosti je paradoxne v tom čase demokracie a slobody, teda najmä v tom dvadsaťročí, ktoré sme tu odžili, deformované. Deformované najmä v slovensko-maďarských vzťahoch takým množstvom predsudkov historických tráum, často priam iracionálnych, že ich ťažko možno čo i vyrátať. Dovolím si uviesť jeden príklad. Asi pred pätnástimi rokmi mi jeden môj dobrý priateľ dal základnú otázku, takpovediac existenciálnu: Prečo sa tí Maďari chcú odtrhnúť? Ja som sa ho opýtal, že ako na to prišiel. A on mi povedal: Cítim to v kostiach. Tak asi takto je to s nami aj dnes. Istý významný americký politológ, ktorý sa narodil v medzivojnovej Prahe, má také pekné meno Karl Deutsch, hovorí, že „národ je spoločenstvo ľudí založené na averzii voči susedom a na úplne odlišnom chápaní vlastných spoločných dejín“. Nuž slovensko-maďarské vzťahy sú pre takéto pochopenie priamo modelovým príkladom. Inak, keď sme už pri tých Maďaroch, lebo samozrejme, že na ostatné menšiny nezvýšilo, odporúčal by som opatrnejšie v súvislosti so stranou MOST – HÍD zaobchádzať s pojmami ako Budapešť, FIDESZ či Viktor Orbán. Ak by vás to uspokojilo... (Prinesenie rečníkovi pohára s džúsom.) Vďaka. Ak by vás to uspokojilo, nemáme s Budapešťou ani s FIDESZ-om, či s Viktorom Orbánom žiadny kontakt. Žiadny doslova. O príčinách, samozrejme, teraz tu nebudem hovoriť, ale my sme ešte zatiaľ suverénna strana, a ak dovolíte, naša hrdosť, ak to tak pateticky poviem, nie je založená na etnickej báze, ale na univerzálnejšom a hlbšom humánnom pocite. To len na margo. Vážené pani poslankyne, páni poslanci, sú naozaj dve možnosti aj v prístupe k tomuto predkladanému zákonu. Buď ten osvedčený, vždy zaberajúci konfrontačný, konfliktný, alebo empatický, tolerantný. Buď budeme tento zákon chápať ako nástroj porozumenia, dorozumenia, ak chcete, aj zmierenia, alebo ako prostriedok na vedenie ľúteho boja. Cítim v kostiach, napriek depresii, ktorú môže mať človek, ktorý strávi tri dni v tejto snemovni váženej, že by mohol zvíťaziť napokon zdravý rozum. Ďakujem vám. (Potlesk.)