R. Fico, poslanec: (2005-01-19):
Podobne, ako to urobil pán minister, chcem aj ja na úvod oceniť prácu všetkých členov komisie pre rekodifikáciu trestného práva hmotného a procesného, pretože nebola to ani mesačná, ani dvojmesačná robota, je to niekoľkoročný proces, do ktorého prispeli právnici rôznym spôsobom, a preto im treba poďakovať za všetko to úsilie, ktoré v tomto období vynaložili. Ja som pozorne sledoval prácu tejto komisie, ktorá má svoje počiatky už v roku 1990 – 1991, keď krátko po roku 1989 vznikla potreba začať práce na novom Trestnom zákone a Trestnom poriadku. Zdá sa, že až teraz dochádza na stôl dokument, o ktorom sa dá serióznejšie diskutovať. Na druhej strane, napriek tomu, že som ocenil úsilie ľudí, ktorí pracovali v rekodifikačných komisiách, musím postaviť otázku, či sme mali ísť na Slovensku pri vypracovaní nového Trestného zákona a Trestného poriadku cestou prehlbovania a zlepšovania existujúceho európskeho modelu trestného práva alebo či sme mali ísť do kombinácie kontinentálneho systému s prvkami angloamerického práva. Zdá sa, že najmä v Trestnom poriadku je táto kombinácia európskeho a angloamerického systému veľmi-veľmi viditeľná. Neviem teraz v žiadnom prípade odhadnúť, či takýto systém môže fungovať v reálnej praxi, ale spomínam si na slová jedného známeho trestného právnika z Českej republiky, ktorý povedal, že vnášať prvky amerického trestného práva do európskeho práva je, ako dávať karburátor z cadilacu do škodovky, a potom sa nečudujme, že tá škodovka nebude fungovať. Keď si prečítame návrh Trestného zákona, ako je predložený, v každom prípade z neho cítiť základ z existujúceho platného Trestného zákona prijatého v roku 1961. Teda nemôžeme povedať, že by v prípade Trestného zákona došlo k nejakým prevratným zmenám, zmenám, ktoré by robili z tohto Trestného zákona niečo úplne iné, nové. Na jednej strane sa snažíme v tomto Trestnom zákone prechádzať z materiálneho chápania alebo poňatia trestného činu k formálnemu, ale sú tam aj ustanovenia, ktoré zase vracajú naspäť formálny pohľad na trestné činy k materiálnemu. Vidíme tam návrat k rozdeleniu trestných činov na závažnejšie a menej závažné. To sme všetko mali. Boli trestné činy, boli prečiny, kde sme to nazvali zločiny a prečiny. A boli tu mnohé iné prvky v minulosti, ktoré sa osvedčili a ku ktorým sa opäť predkladatelia Trestného zákona vracajú. Spomeniem napr. inštitúty, rôzne ochranné opatrenia, ktoré boli zrušené a potom sa znovu objavili či už v novelách trestného práva, alebo v samotnom rekodifikovanom návrhu Trestného zákona. Nebudem sa preto zaoberať jednotlivými časťami alebo ustanoveniami Trestného zákona, pretože ku každej časti Trestného zákona, už keby sme hovorili o podmienkach trestnej zodpovednosti, o systéme trestov, keby sme hovorili o samotnej osobitnej časti, by sme mohli hodiny a hodiny rozoberať, či to riešenie, ktoré je navrhované, je práve najlepšie. Čo by nás však malo zaujímať, je, že či to, čo predkladá vláda Slovenskej republiky do Národnej rady, je čosi premyslené, či je to výsledok jasnej trestnej politiky, alebo je to iba súhrn názorov, ktoré dali dohromady právnici v rámci rekodifikačnej komisie a to potom dali do parlamentu ako návrh nového Trestného zákona. Nemôžem sa, vážené dámy a páni, zbaviť dojmu, a to vôbec nie je v žiadnom prípade znevažovanie práce rekodifikačnej komisie, že nový Trestný zákon, ako je predložený, je skôr súhrnom názorov a podkladov, ktoré títo právnici dali, a chýba v tomto Trestnom zákone ucelený pohľad na trestnú politiku štátu, lebo vláda Slovenskej republiky žiadnu trestnú politiku jednoducho nepredstavila. My dnes nevieme, čo je trestnou politikou štátu. Keď sa spýtame kohokoľvek, dokonca ani vláda sa takýmto čímsi nezaoberala. A keď som sa pána ministra v jednej rozhlasovej relácii na toto spýtal, tak odpovedal, že trestnú politiku treba nájsť vraj v Trestnom zákone, že on ju formuluje. Ale to je zlý prístup. Trestný zákon má byť východiskom trestnej politiky a nemá formulovať zásady trestnej politiky štátu ako takého. Chcem preto využiť túto príležitosť na pár poznámok k trestnej politike a potom aj urobiť niekoľko pozmeňujúcich návrhov. Dnes – a na balkóne hore sedia ľudia, ktorí sa v tom nepochybne dobre vyznajú – sme konfrontovaní s obrovským nárastom trestnej činnosti. Napriek tomu, že sa urobili mnohé novelizácie Trestného zákona, ktoré neustále zdvíhajú rôzne podmienky, že čo je vlastne trestný čin, je dnes na Slovensku páchaných toľko trestných činov, ako sa predtým páchalo na celom území česko-slovenskej federácie. Musíme si uvedomiť, že nám prudko stúpajú mnohé závažné trestné činy, či sú to lúpeže, predovšetkým nám ide hore majetková trestná činnosť. Porovnajme si krádeže áut, porovnajme si mnohé iné veci, ktoré sú alarmujúce. A preto je namieste postaviť – a možno aj pánovi ministrovi, ja predpokladám, že na to bude reagovať – otázku, čo štát na toto hovorí, aká je jeho reakcia. Ja si myslím, že je málo, vážené dámy a páni, ak prídeme do parlamentu s Trestným zákonom, kde sa zdvojnásobia alebo strojnásobia trestné sadzby, a myslíme si, že všetko je v poriadku, lebo máme prísne trestné sadzby. Veď každý vie, že len trestným právom sa problematika kriminality na Slovensku nedá riešiť. Preto mi absentuje a je mi to trošku ľúto, že predtým, ako sme sa začali baviť o Trestnom zákone, sme si neprebrali v Národnej rade v podobne nejakej všeobecnejšej diskusie trestnú politiku vlády Slovenskej republiky. Dovoľte mi, aby som v piatich bodoch povedal nejaké základy trestnej politiky, ako si ju predstavujeme v Smere, pretože treba využívať tento priestor na formulovanie vlastných pohľadov. Po prvé, základom trestnej politiky, v prípade, že Smer by bol súčasťou vládnej moci, by bola prevencia. V tomto štáte neexistuje žiadna prevencia. Pozrime sa na aktivity ministerstva vnútra, ako aj na aktivity iných rezortov, do ktorých by prevencia mala spadať. Neexistuje nielenže ucelená predstava, ale predovšetkým nikto nerealizuje žiadne preventívne aktivity. Čiže základom akejkoľvek trestnej politiky musia byť preventívne mechanizmy. Žiaľ, na tieto sa vláda Slovenskej republiky nespolieha ani nesústreďuje. Nikto z nás určite nechce spochybňovať význam represie v trestnom práve a v trestnej politike, pretože každému, kto si zaslúži – a ja osobne uznávam aj princíp zásluhovosti – nejaký trest za spáchaný trestný čin, treba mu takýto trest uložiť. Na druhej strane vnímame trestné právo ako ultima ratio prostriedok, teda ako prostriedok krajného riešenia, keď všetko ostatné zlyhá, potom by sme mali použiť trestné právo. Niekedy mám pocit, že na všetky neduhy, ktoré v tejto spoločnosti vznikajú, automaticky prijímame trestnoprávne normy a nepokúšame sa využiť iné netrestné formy postihu za rôzne nežiaduce javy alebo negatívne javy. Ak som teda povedal, že na prvom mieste je to prevencia, ale nespochybňujeme represiu síce ako ultima ratio prostriedok, hovoríme o kombinácii prevencie a represie ako jedinom možnom prístupe k riešeniu problematiky kriminality, ktorá pred nami vážne stojí. Veľa by sme mohli určite s pánom ministrom viesť diskusiu, ale nebudeme to robiť, lebo to je skôr na odborný seminár ako na pôdu Národnej rady, o tom, či ísť cestou depenalizácie a dekriminalizácie, ktorou ide Európa, alebo či ísť cestou kriminalizácie a penalizácie, ktorou ide tento Trestný zákon. Kriminalizácia a penalizácia znamená, že zvyšujeme trestné sadzby a rozširujeme okruh trestných činov, za ktoré postihujeme ľudí podľa Trestného zákona. Kým v Európe, najmä v nemeckom práve, rakúskom práve, ktoré by mohlo byť pre nás väčším vzorom, ako je teraz, sme skôr svedkami odbúravania trestného práva, zužovania okruhu trestných činov a pokiaľ možno aj znižovania trestných sadzieb. Lebo nie je dôležité mať prísny trest, dôležité je mať istotu, že páchateľ je chytený. My môžeme mať aj najbrutálnejšie tresty v Trestnom zákone, preženiem to, ako prehnal pán minister ten príklad s binom Ládinom, my môžeme mať aj trest odsekávania rúk za krádeže, pokiaľ nebude istota, že niekoho chytíme, tak tam pokojne ten trest môžeme mať, pretože nikoho neodstraší. Takže my by sme skôr išli cestou depenalizácie a dekriminalizácie, ale opakujem, pokiaľ ide o represiu, všade tam, kde si to páchatelia zaslúžia, by boli odsúdení za trestný čin na zaslúžený trest. No a potom je to piata zásada, pre nás mimoriadne dôležitá, že stredobodom pozornosti trestnej politiky na Slovensku nesmie už byť páchateľ. Stredobodom pozornosti trestnej politiky musí byť obeť a potom, samozrejme, občan, ktorého záujmy sa trestným právom chránia. Preto by sa v Trestnom zákone a Trestnom poriadku určite objavili ďalšie a ďalšie inštitúty, ktoré by posilnili postavenie poškodeného. Viem, že bude pravdepodobne pán minister argumentovať tým, že sa rozširuje okruh podmienok nutnej obrany, krajnej núdze. Zaviedli sme taký ten typický amerikanizmus, že kto vstúpi do obydlia, tak budeme proti nemu môcť použiť strelnú zbraň. Neviem, či niekto pozerá moc americké filmy, ale trošku sme to asi prehnali s tým použitím zbrane, pretože môže to viesť k rôznym situáciám, ktoré budú ťažko orgány činné v trestnom konaní zvládať. Ale prosím, ak sa vydala vláda touto cestou kriminalizácie a penalizácie a ak nájde na to podporu v tomto parlamente, my to budeme rešpektovať, pretože taký je legitímny politický súboj. Čiže obeť by bola stredobodom trestnej politiky v prípade, že by sme ju mohli ovplyvňovať. Toto som si teda dovolil veľmi stručne pomenovať, aspoň niekoľko zásad trestnej politiky, ako by sme ju formulovali v prípade, že by takáto možnosť existovala. Vzhľadom na to, čo som teraz povedal, má poslanecký klub strany Smer veľmi opatrný postoj k návrhu Trestného zákona aj Trestného poriadku. Nechceme znevažovať tú robotu, naozaj sa tam urobilo pomerne veľa. Objavili sa aj niektoré veľmi zaujímavé veci v Trestnom zákone a Trestnom poriadku. Ale predsa len si kladieme otázku, či je možné, aby potom, čo je návrh zákona daný do legislatívneho procesu v Národnej rade, ako aj návrh Trestného poriadku, sa objavia stovky pozmeňujúcich návrhov, dokonca veľká časť z nich priamo z rezortu spravodlivosti, ktorý zlepšuje to, čo sám predložil do Národnej rady. Toto všetko môže vyvolávať odôvodnenú obavu, že návrh Trestného zákona a Trestného poriadku nie je stále ešte v takom stave, aby mohol byť schválený. Ja, samozrejme, vítam, ak prejde Trestný zákon aj Trestný poriadok, posunutie dňa účinnosti, dúfam, že v tomto je dohoda, že nemôže byť v žiadnom prípade Trestný zákon a Trestný poriadok účinný od 1. apríla, ako bolo pôvodne navrhované, pretože tisícky ľudí sa budú musieť naučiť pracovať s novým Trestným zákonom a Trestným poriadkom, a najmä s Trestným poriadkom, ktorý zavádza úplne, ale úplne nové inštitúty, dohadovacie konania a ďalšie, ktoré doteraz v našom Trestnom poriadku neboli. Aby som trošku aj ja prispel do tej odbornej stránky a pokúsil sa prispieť aj k zlepšeniu niektorých navrhovaných ustanovení, dovolím si predložiť len dva pozmeňujúce návrhy. Jeden sa týka § 24 a druhý § 25, to znamená, jeden sa týka krajnej núdze a druhý sa týka nutnej obrany. Je to návrh, ktorý je podpísaný v jednom aj v druhom prípade príslušným počtom poslancov, a potom prosím, aby sa o obidvoch návrhoch hlasovalo samostatne, lebo sú aj samostatne podané. Pokiaľ ide o prvý návrh, ktorý sa týka novej formulácie krajnej núdze. Krajnú núdzu formulujeme úplne nanovo, myslím, nedávame nejaký pozmeňujúci návrh k § 24, ale formulujeme úplné znenie § 24, teda ustanovenia, ktoré upravuje krajnú núdzu, a formulujeme ho takto: 1. § 24 ods. 1 by znel: „(1) Čin inak trestný, ktorým niekto odvracia nebezpečenstvo priamo hroziace záujmu chránenému týmto zákonom, nie je trestným činom.“ Nič nové, je to presne tá istá formulácia krajnej núdze, ako ju poznáme z doteraz platného Trestného zákona. Potom však dodávame odsek 2 a v tomto odseku 2 sa uvádza, že: „(2) Nejde o krajnú núdzu, ak bolo možné toto nebezpečenstvo za daných okolností odvrátiť inak alebo spôsobený následok je celkom zjavne závažnejší ako ten, ktorý hrozil.“ Opäť je to skôr informácia pre ľudí, ktorí sa tým budú zaoberať. V odseku 2 sme odstránili zásadu proporcionality. Jednoducho sme presvedčení, že nie je spravodlivé pri krajnej núdzi vyžadovať od toho, kto koná v rámci krajnej núdze, že nemôže spôsobiť väčší následok, ako je ten, ktorý hrozí. Aj preto si myslím, a myslia si to aj mnohí ďalší právnici, že krajná núdza nie je využívaná v praxi, lebo ľudia sa obávajú ju použiť. Preto nechávame podmienku subsidiarity, že nejde o krajnú núdzu vtedy, ak je možné ten útok odvrátiť inak, ale meníme proporcionalitu tak, že spôsobený následok môže byť závažnejší ako ten, ktorý hrozil. Neprikláňame sa celkom k názoru, ktoré prezentovalo ministerstvo spravodlivosti v návrhu, že tam treba dávať aj prípady zľaknutia, zmätku alebo iné pocity, do ktorých sa môže dostať osoba, keď koná v rámci krajnej núdze. Predsa len krajná núdza, to sú iné situácie, ako je nutná obrana. Krajná núdza je napr. práca požiarnika pri zasahovaní, krajná núdza je napr. prípad, keď niekto si dá nejaký alkohol, ale potom musí odviezť ťažko zraneného rodinného príslušníka do nemocnice. Čiže predsa len v prípadoch krajnej núdze nedochádza k takým akútnym stavom, ako to pomenúva ministerstvo spravodlivosti. A myslíme si, hovorím za predkladateľov, že by úplne stačilo, keby sme tam dali iba tú zjemnenú podmienku, že môže spôsobiť aj väčšiu škodu alebo následok ako ten, ktorý hrozil. Toto je, čo sa týka krajnej núdze. Veľmi nám záležalo na tom, aby boli použité také formulácie, ktoré sa teraz vyskytujú v Trestnom zákone, aby orgány činné v trestnom konaní nemali s týmto síce krátkym, ale veľmi komplikovaným ustanovením ťažkosti pri jeho výklade a aplikácii, pretože predsa len od roku 1961 sa prax nejako vyvíjala, aj pokiaľ ide o terminológiu. Druhý návrh sa týka § 29 a to je nutná obrana. Tu opäť nedávame pozmeňujúci návrh k § 25, ale nanovo formulujeme celú nutnú obranu ako takú. A po prvé. „Čin inak trestný“, alebo ods. 1 § 25: „(1) Čin inak trestný, ktorý niekto odvracia priamo hroziaci alebo trvajúci útok na záujem chránený týmto zákonom, nie je trestným činom. Nejde o nutnú obranu, ak bola obrana celkom zjavne neprimeraná útoku.“ Čiže odsek 1 je pokračovanie právnej úpravy, ktorú teraz máme v Trestnom zákone a nič na tejto právnej úprave nemeníme. Dokonca sme prevzali aj tú drobnú zmenu, ktorá bola urobená v roku 1994, keď sme zaviedli to slovné spojenie „celkom zjavne neprimeraná útoku“. Avšak v odseku 2 sa zaoberáme situáciami, ktoré sme odmietli pri krajnej núdzi, do ktorých sa môže dostať napadnutý vzhľadom na útok. Ja plne rešpektujem a veľmi si vážim stanovisko Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, keď Najvyšší súd povedal v jednom zo svojich rozhodnutí, že všetky riziká spojené s útokom musí znášať útočník. Útočník má vždy čas na prípravu svojho útoku, kým napadnutý takýto čas nemá a nie je možné mu pripočítavať ako k jeho škode rôzne situácie, v ktorých koná a v ktorých povedzme neovláda svoje konanie tak, ako by mal – zmätok, strach, zľaknutie, momentálne prekvapenie a podobne. Preto opäť pri použití presnej terminológie, ktorá je obsiahnutá v dnešnom Trestnom zákone, sme naformulovali odsek 2 nasledujúco: „(2) Obrana celkom zjavne neprimeraná útoku nie je trestným činom, ak bola výsledkom strachu, úzkosti, zľaknutia, silného rozrušenia alebo momentu prekvapenia vyvolaného útokom podľa odseku 1.“ V podstate sa dostávame na tú istú rovinu, ako navrhujú predkladatelia v § 25, s tým iba, že nepoužívame nové formulácie. Snažili sme sa, aby sme zachovali pre orgány činné v trestnom konaní určitú kontinuitu použiť tie vety a tie slová a tie pojmy, ktoré v príslušných paragrafoch Trestného zákona boli. Dodám ešte, že nie celkom sme sa stotožnili s návrhom predkladateľov, ktorí ešte upravili tzv. domnelý útok, kde priamo sa vylučuje trestná zodpovednosť osoby, ktorá koná proti domnelému útoku, tzv. putatívna obrana. Tu sa domnievame, že už súčasná právna úprava umožňuje, ak niekto použije silu na svoju obranu proti útoku, ktorý fakticky neexistuje, toto oprávňuje použitie právnej úpravy, ktorá oslobodzuje takéhoto človeka, teda nevyvodzuje trestnú zodpovednosť. Je tu názor, ktorý si aj ja plne osvojujem, že v takomto prípade by mal napadnutý požívať dobrodenie skutkového omylu, teda nemala by v žiadnom prípade nastať trestnoprávna zodpovednosť. Preto by som nešiel do expressis verbis právnej úpravy, že pri domnelom útoku neexistuje v žiadnom prípade trestnoprávna zodpovednosť, lebo môžu byť prípady, kde aspoň z nedbanlivosti by sme mali vyvodiť voči napadnutému trestnoprávnu zodpovednosť, lebo následok, ktorý spôsobí, môže mať katastrofálne dôsledky. Toto sú dva návrhy, ktoré sú podpísané, vyprecizované a odôvodnené, ktoré odovzdám pánovi spoločnému spravodajcovi. Verím, že tu vznikne zaujímavá diskusia aj k iným inštitútom Trestného zákona a Trestného poriadku. Opakujem, postoj poslaneckého klubu je veľmi opatrný, čakáme, ako sa budú vyvíjať pozmeňujúce návrhy, čo všetko prejde, čo neprejde, a najmä budeme sledovať, do akej miery sa zaviedli do týchto kódexov prvky amerického práva, pretože nie sme veľkými nadšencami zavádzania takého, by som povedal, až násilného prvku angloamerického práva do systému kontinentálneho európskeho, ktorý má svoju históriu a vývoj. Ďakujem pekne. (Potlesk.)