M. Kondrót, poslanec: (2008-01-30):
Po nástupe vlády Mikuláša Dzurindu v roku 1998 došlo priam k hysterickému chovaniu sa členov vlády z pohľadu ekonomiky. Čierne knihy a reprivatizácia boli témou dňa. Zároveň podpredseda vlády Ivan Mikloš spolu s ministerkou financií Brigitou Schmögnerovou nastavili agresívnu infláciu v tempe temer 1 % mesačne, ktoré vyvolalo na občanov ohromný ekonomický a psychologický tlak, cieľom ktorého bolo nové prerozdelenie majetku na ekonomických princípoch. Vláda Mikuláša Dzurindu to obhajovala zlým stavom  hospodárstva. Realitou ale bola skutočnosť, že išlo o sofistikovaný spôsob prevodu majetku zo štátu na súkromné osoby, do značnej miery cez emitované dlhopisy Fondu národného majetku vo vlastníctve občanov Slovenskej republiky. V zákone o privatizácii došlo k zrušeniu dolnej hranice, za ktorú sa smel dlhopis Fondu národného majetku ako najnižšie predávať, predtým to bolo 75 % z menovitej hodnoty. A výsledok bol, že po uvoľnení obchodovania, pri súčasnom verejnom spochybňovaní o schopnosti splatenia dlhopisov Fondu národného majetku, sa cena zrútila na 2 000 až 3 000 korún dlhopisu Fondu národného majetku. Tento dlhopis si za predchádzajúcej vlády udržiaval svoju reálnu hodnotu na úrovni emitovaného nominálu 10 000 korún. Následne došlo k masívnemu skúpeniu týchto dlhopisov od občanov za smiešne ceny, pohybujúce sa od 2 000 do 3 500 korún za dlhopis. Projekt pokračoval ďalej tým, že vláda prerokúvala návrh vypracovaný Fondom národného majetku a ministerstvom privatizácie, podľa ktorého sa mali dlhopisy Fondu národného majetku vymeniť za akcie bonitných spoločností. Je len samozrejmé, že na prvom mieste figurovali akcie SPP. Pomerne jednoduchá finančná analýza hovorí, že občan, ktorý predal dlhopis Fondu národného majetku pod 6 000 korún, sprivatizoval veľkú Miklošovu nulu, pretože 5 000 korún mu vzala inflácia a 1 000 korún bol poplatok za kupónovú knižku, o pokuse skúpením dlhopisov ovládnuť Slovenský plynárenský priemysel. Základnou premisou uvedenou vo vládnom materiáli o spôsobe a časovom postupe splácania dlhopisov predloženého do vlády ministerkou Machovou bolo, že približne 20 % zo základného imania najvýznamnejších podnikov, tu sa myslí SPP, Slovenské elektrárne, Transpetrol ap., je potrebné umoriť voči dlhopisom Fondu národného majetku ešte pred privatizáciou týchto podnikov. Konkrétne v SPP so základným imaním 17,2 mld. korún bolo navrhované, že 3,444 mil. kusov akcií, to bolo tých 20 % SPP, s menovitou hodnotou 1 000 korún by sa malo umoriť voči 286 000 dlhopisov pri cene za jednu akciu 1 000 korún, t. j. za jeden dlhopis 12 akcií SPP. Ak občan bol motivovaný predávať jeden dlhopis za 5 000 korún, potom jednu akciu pri kurze 12 akcií za jeden dlhopis je možné kúpiť za 416,60, ak za 2 500 korún predal dlhopis, potom cena klesla na 208,30 Sk. Ratingová agentúra Fitch ocenila SPP v rozmedzí od 6 mld. do 8 mld. USD. A vtedy sa cena jednej akcie pohybuje od 16 395 korún do 21 860 korún pri tej istej emisii základného imania 17,2 mld., ktoré som spomínal. Ak potom takúto akciu kúpim za 416,60, tak za jednu investovanú korunu dostávam 39,3 Sk až 64,50. Čiže takýmto spôsobom bola snaha približne za 1 mld. až 1,8 mld. Sk kúpiť 20 % akcií SPP, ktoré mali hodnotu 60 mld. až 80 mld. Sk. SDĽ-ka, Strana demokratickej ľavice po analýze na Koaličnej rade sa nakoniec postavila proti celému tomuto projektu. Uvedomila si aj ďalšie nebezpečenstvo spočívajúce v tom, že ak sa sprivatizuje 34-percentný balík pre zahraničného strategického investora v SPP spolu s 20-percentným balíkom umoreným voči dlhopisom, získajú majitelia spolu absolútnu kontrolu nad podnikom a štát stratí vplyv. To znamená, že takýto 20-percentný balík má často dvojnásobnú až trojnásobnú hodnotu a v prípade SPP môže nadobudnúť hodnotu 100 mld. až 160 mld. Sk, príp. aj vyššiu. To nakoniec potvrdili privatizačné zmluvy, kde nadobúdateľ žiadal zakotviť predkupné právo na 3 % akcií SPP za dvojnásobnú cenu. Dlhopisy Fondu národného majetku sa stali nástrojom na získanie lacného platidla. Druhou podstatnou podmienkou pre ciele privatizácie pod taktovkou Ivana Mikloša bolo dočasné zníženie hodnoty podniku cez vykázanie čo najnižšieho zisku. Ale ako znížiť zisk o miliardy korún bez toho, aby došlo k zdokladovateľnému tunelovaniu, a navyše zabezpečiť pre privatizéra do budúcnosti tento zisk? Kvalifikovaný predajca hodiniek pán Kinčeš vo funkcii generálneho riaditeľa to dokázal. Stačilo nepredložiť návrh ekonomického riaditeľa Jamricha ohľadom štandardnej finančnej operácie a podnik prišiel o približne 14 mld. Sk. Podstatou bolo, aby po zistení tejto situácie nekonala ani Dozorná rada SPP a ani ministerka Schmögnerová, ktorá bola o situácii detailne informovaná. V stručnosti je možné povedať len toľko, že napriek tomu, že útvary príslušné v SPP tieto materiály spracovali, pán Kinčeš vo funkcii generálneho riaditeľa odmietol prerokovanie týchto materiálov vo vedení spoločnosti, či už v správnej rade alebo v dozornej rade. A vzhľadom na rozsah týchto nákladov odhadnutých ministerkou Schmögnerovou na 14 mld. Sk javí sa, že prekročil svoje právomoci s podozrením, že pri správe cudzieho majetku spôsobil podniku škodu veľkého rozsahu, čo opäť zakladá minimálne podnet na prešetrenie orgánmi tomu príslušnými. Tretím podstatným krokom pri privatizácii bol výber poradcu Credit Suisse First Boston. Nebudem sa zaoberať procesom výberu, to nech posúdia tomu kompetentní. Ja len uvediem, koho to vláda vybrala. Na tomto mieste je potrebné uviesť, že Credit Suisse First Boston sama skúpila bezmála 100 000 kusov dlhopisov Fondu národného majetku. Kauza výberu privatizačného poradcu. Aféry v spoločnosti Credit Suisse First Boston boli dostatočne popísané v dennej tlači a majú priam bulvárny charakter. To, samozrejme, zaraďuje na dlhé obdobie v normálnom finančnom svete banku do polohy nedôveryhodnej inštitúcie. A dištancuje ju to od obchodov na úrovni štátu, ibaže by to bol štát s vysokým stupňom korupcie. Svojím návrhom ako poradca vlády spoločnosť Credit Suisse First Boston zdegradovala privatizáciu SPP na bezduchý, nevýhodný predaj 49 % akcií. Vážené kolegyne, kolegovia, po páde technologickej burzy, najväčšom krachu na burze v dejinách, médiá prinášali jedno za druhým škandalózne odhalenie týkajúce sa činnosti Credit Suisse First Boston. Hospodárske noviny dňa 16. júna 2001 uverejnili nasledovné informácie. Credit Suisse First Boston prepustila svojho doterajšieho riaditeľa. Banka v súčasnosti čelí obvineniam z prijímania nezvyčajne vysokých provízií. Medzinárodná investičná banka Credit Suisse First Boston prepustila Allena Wheata, svojho doterajšieho výkonného riaditeľa. Náhly odchod Allena Wheata prichádza uprostred celosvetových prieskumov týkajúcich sa činností bánk pri obchodovaní na trhoch s cennými papiermi a riadení verejnej ponuky akcií. Niektorí analytici sa domnievajú, že zmena šéfa banky je pokus materskej spoločnosti Credit Suisse Group v Zürichu demonštrovať vládnym splnomocnencom zodpovedným za bankovníctvo, že spoločnosť nestráca kontrolu nad riadením CSFB. Allen Wheat sa dostal pod silný tlak po tom, čo sa v USA začalo vyšetrovanie a Credit Suisse First Boston bola obvinená z nečestného rozdeľovania akcií v prvých verejných ponukách preferovaným zákazníkom. Investičná banka bola obvinená z prijímania neobvykle vysokých provízií, ktoré by sa dali považovať za úplatky. CSFB však odmieta akékoľvek obvinenia napriek tomu, že v júni prepustila už troch maklérov zo svojej technologickej skupiny, ktorá bola spájaná práve s týmito obvineniami. Banka mala problémy aj v Indii. V apríli jej bolo zakázané obchodovanie po obvineniach, že pomáhala niektorým investorom manipulovať s trhom. Minulý mesiac bol takisto v Japonsku odsúdený vysokopostavený zamestnanec CSFB za porušovanie trhových smerníc a za marenie vládneho vyšetrovania. Pred dvoma rokmi sa dostalo banke nevídanej pozornosti, keď bola skupina obchodníkov CSFB pod názvom Flaming Ferraris prepustená po obvineniach z manipulácie švédskeho trhu cenných papierov. Hovorkyňa Credit Suisse však povedala, že Allen Wheat bol prepustený z iných dôvodov a jeho odchod nesúvisí s vyšetrovaním v USA. Nekonečný príbeh Credit Suisse First Boston s manipuláciou cien na kapitálových trhoch. Takto uviedol svoj článok redaktor renomovaného denníka Financial Times dňa 1. marca 2002, v ktorom podal informácie o tom, aké služby poskytovala Credit Suisse First Boston  spoločnosti Enron a akou významnou mierou prispela k jej krachu. Jadrom spolupráce medzi spoločnosťou Enron a CSFB bolo udržiavanie dubiózneho majetku v podobe cenných papierov na úrovni miliárd dolárov tak, že nakoniec tento balík investícií prispel k bankrotu spoločnosti. Spolupracovníci Financial Times odhalili, že hodnota spoločnosti Enron veľmi významne závisela od ceny aktív spravovaných spoločnosťou Credit Suisse First Boston. Služby, ktoré CSFB poskytovala spoločnosti Enron, sa týkali finančných služieb riešených podľa cieľa spoločnosti Enron vo vzťahu k daniam, legislatíve a iným regulačným obmedzeniam. Za tieto služby len za rok 2000 spoločnosť Enron vyplatila spoločnosti Credit Suisse First Boston 250 mil. USD. Pracovníci CSFB pracovali veľmi úzko s hlavným finančným riaditeľom a jeho zástupcami spoločnosti Enron s cieľom vytvorenia ochrany pre neziskové aktíva spoločnosti Enron až do času, keď Enron zbankrotoval. Ide rádovo o 4 mld. dolárov aktív, ktoré nevykazovali zisk a ktoré bolo možné zaradiť do dubiózneho majetku. Na tieto aktíva boli vydané dlhopisy, ktoré pomohli rozpredať Deutsche Bank a Bankers Trust a ďalšie banky z Wall Street. Podobnú neblahú rolu zohrala spoločnosť Credit Suisse First Boston v prípade ďalšieho veľkého krachu na burze spoločnosti, WorldComu. V tomto prípade, vážené kolegyne, kolegovia, si investori vytvorili výbor. A ten cez súdne žaloby vymohol odškodnenie. Medzi inými odškodnenie v miliónoch dolárov platila aj spoločnosť Credit Suisse First Boston. Americkou komisiou pre cenné papiere bolo ocenené pre CSFB preukázanie nekalých praktík pokutou vo výške 20 mil. USD, ktoré spoločnosť uhradila. Burzová komisia zverejnila aj tritisícstranový dokument, ktorý zahŕňa množstvo interných materiálov dokazujúcich, že analytici síce oficiálne odporúčali akcie nakupovať, neoficiálne však mali iný názor. Zverejnenie tohto dokumentu spustilo celý reťazec žalôb. Je možné len vysloviť predpoklad, že podstatou výberového konania poradcu pre privatizáciu SPP bolo kritérium, podľa ktorého čím skorumpovanejšia spoločnosť, tým lepší poradca pre komisiu Ivana Mikloša. Niet sa potom čo čudovať, že je tu dôvodné podozrenie, že pravdepodobne došlo k protizákonnému výberu privatizačného poradcu. To nech posúdia kompetentné orgány. Kolegyne, kolegovia, k cene podniku SPP. Ocenenie podniku Slovenského plynárenského priemyslu je pomerne jednoduchou záležitosťou. Obrazne povedané, cez tranzitnú rúru pretečie ročne objem plynu od 75 mld. metrov kubických do 90 mld. metrov kubických plynu a to tvorí rozhodujúcu hodnotu podniku. Spolu so spotrebou 7 mld. metrov kubických plynu v Slovenskej republike umožňuje stanoviť voľný tok hotovosti v rozsahu od 16,5 mld. ako pesimistického variantu do 28,5 mld. Sk ako realistického variantu v závislosti od rozhodnutia vlády, koľkými peniazmi bude dotovať spotrebu plynu v Slovenskej republike. Ak zapracujeme do riešenia aj postupné znižovanie rizika z hodnoty približne 10 % v roku 2000 na hodnotu 4,5 % v minulom roku, dostaneme rozpätie cien od 165 mld. do 620 mld. – 630 mld. Sk. Je evidentné, že vstupom do Európskej únie sa skokom zmenilo finančné riziko Slovenskej republiky, a teda aj riziko spojené s podnikaním SPP, čo vidno na ocenení štátnych dlhopisov. Len pre spresnenie uvádzam, riziko podnikania spojené s SPP je nižšie ako riziko spojené so Slovenskou republikou. Je potrebné povedať, že agresívny nárast ceny plynu počas rokov 2001 až 2006 na trhové hodnoty bez premyslenej politiky v oblasti absolútneho znižovania spotreby energií v domácnostiach spôsobil na jednej strane enormný nárast ziskov spoločnosti SPP, ale zároveň aj zbedačenie značnej časti obyvateľstva Slovenskej republiky. Pre názornosť uvádzam, že vývoj zisku po zdanení mal nasledovný stúpajúci trend postupne od roku 2001 do roku 2006, bolo to 4,5 mld., 8,7 mld., 20,45 mld., 21,6 mld. takmer, 20,4 mld. a 24 mld. Sk v roku 2006. Inými slovami povedané, indikatívna cena stanovená ratingovou  agentúrou Fitch v rozmedzí 400 mld. až 600 mld. Sk mala svoje racionálne jadro. Vtedajšie analýzy poukazujúce na znižovanie rizika z 10 % na približne 5 % po vstupe do EÚ viedli k stanovisku, že pre riešenie dôchodkového systému Slovenskej republiky je výhodnejšie vyčleniť 25 % akcií SPP, ktorých hodnota sa počas štyroch nasledujúcich rokov od roku 2002 zdvojnásobí, pričom navyše odpadnú transakčné náklady spojené s predajom a následným nákupom cenných papierov. Odpadá, samozrejme, ale aj provízia. To, že riziko kleslo na polovicu, dokumentuje riziko spojené so štátnymi dlhopismi, ktoré klesli z roku 2001 z hodnoty 8,3 % na dnešnú hodnotu 4,3 %, inými slovami, na polovicu. Riešenie, ktoré predostrel minister Magvaši na rokovanie vlády, aby sa vyčlenili na riešenie dôchodkového systému zdroje v podobe akcií SPP v rozsahu 24 %, znamenalo, že krytie reformy dôchodkového systému bude dvojnásobné, približne vyššie o 40 mld. až 50 mld. Sk, a namiesto 65 mld. korún bude možné rátať s hodnotou cirka 100 mld. korún. Po rozprave v parlamente v súvislosti s návrhom na odvolanie Ivana Mikloša nakoniec vedenie SDĽ cúvlo z tohto riešenia a odsúhlasilo predaj akcií za hotovosť, čo bola vážna chyba. Takto definovaný spôsob predaja priamo navodzuje najlepšie podmienky korupčného predaja so všetkými podozreniami vôbec možnými. Je pomerne jednoduché vytvoriť parametrizovaný model ocenenia SPP, a teda aj jeho akcií a na základe stanovenia príslušných parametrov prediskutovať tento model v korelácii s reálnym svetom a určiť najpravdepodobnejší scenár vývoja, a teda aj vývoja ceny SPP. A vtedy prirodzeným spôsobom je možné vylúčiť špekulatívnych investorov, ako aj nežiaduce podmienky predaja SPP, či už je to nežiaduci vplyv na ekonomiku Slovenskej republiky alebo na Slovenský plynárenský priemysel ako taký. Pár poznámok k toľko diskutovanej kurzovej strate. Vážené kolegyne, kolegovia, aj bežný podnikateľ v období rokov 1990 až 2005 bežne používal nasledovné vyjadrenie ceny. Cena je stanovená v USD pri kurze jeden USD rovná sa 50 korún alebo sa používalo nasledovné znenie, cena je stanovená pri kurze platnom v deň podpisu zmluvy. Nie sú potrebné zaisťovacie rizikové operácie typu hedging na finančných trhoch a ani iné podobné sofistikované operácie kapitálového trhu, bolo potrebné použiť normálny sedliacky rozum. Takisto nám pán Mikloš nevysvetlil, prečo riziko kurzovej straty prevzala na seba Slovenská republika, prečo sa, ak by bola cena určená v slovenských korunách, hedgingom nezaoberal kupujúci. Stratu v dôsledku zmeny kurzu slovenskej koruny voči USD spôsobil poradca. A podľa príkladov už uvedených je absolútne korektné, ak Slovenská republika požiada poradcu, teda Credit Suisse First Boston, aby svoju chybu uznal a stratu Slovenskej republike nahradil. Je zrejmé, že bez súdneho sporu sumu 7,373 980 mld. Sk spoločnosť CSFB nevydá. Podobne je asi vhodné zažalovať poradcu za neplnenie si úloh v oblasti stanovenia ceny, a tým vytvorenie odporučenia pre vládu Slovenskej republiky, podľa ktorej je možné vyčísliť škody v rozsahu niekoľkých desiatok miliárd slovenských korún. Zatiaľ ich platí občan Slovenskej republiky svojou životnou úrovňou. A na záver dávam do pozornosti „predaj práva manažérskej kontroly“. Mám za to, že zákon neumožňoval podpísanie takejto akcionárskej zmluvy a čo nie je dovolené v zákone, to vláda nesmie. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)