B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-05-24):
P. Finďo, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, najprv aby ste ma dobre pochopili, čo chcem povedať, a aby ste si nemysleli, že sa chcem zdravotníkov zastávať, musím povedať, že odsudzujem akúkoľvek formu korupcie v zdravotníctve a to je jedno, či je to na úrovni manažmentu nemocníc, lekárov alebo je to na úrovni distribučných firiem alebo výrobných farmaceutických firiem, ktoré korumpujú ľudí rozličným spôsobom. A pokladám to naozaj za neférové a je slabosťou tejto spoločnosti, že nenašla mechanizmy ako určité oblasti takejto činnosti, ktorá nie je ani v etickom, ani v morálnom rozpore vo svojej vlastnej podstate, legalizovať. Takže to je na úvod. A hneď by som pristúpil k meritu veci. Meritum veci je to, že či za socializmu alebo teraz je zdravotníctvo vlastne celospoločensky najvykorisťovanejšou oblasťou, pretože od zdravotníctva sa vždy očakáva, aby poskytlo viacej, ako táto spoločnosť je schopná do tohto zdravotníctva vložiť. Táto spoločnosť si spravila spoločenskú objednávku absolútne umelo. Táto spoločenská objednávka vôbec nereflektuje ani potreby na jednej strane, ani možnosti tejto spoločnosti. Zdravotníctvo môže byť celkom inak konštruované, môže byť celkom inak konštituované, môže byť oveľa funkčnejšie aj za tie peniaze, ktoré tu sú, ale spoločenská objednávka je totiž celkom iná. Spoločenská objednávka je mať nemocnicu v každom kúte, háji, spoločenská objednávka je mať veľa doktorov, mať osobného doktora, ale zo všeobecného zdravotného poistenia, ktorý bude mojím dôverníkom a mojím kamarátom, ale za to sa nesmie nič oficiálne zaplatiť, pretože máme takú legislatívu. To znamená, že nie je tu možnosť ani keď som, dajme tomu, bohatý podnikateľ a chcem si zaplatiť niečo u doktora, aby som mal lepšiu starostlivosť, ja vlastne na to nemám právo. A na druhej strane keď je niekto chudobný a dostane sa do krízovej životnej situácie, je ochotný čokoľvek spraviť za to, aby získal či už bežnú zákonom oprávnene požadovanú službu alebo aby získal určité výhody. A preto ja sa pozerám na kritiku zdravotníctva ako na vyňatý rezort, ktorý sa kritizuje mimoriadne často a po všetkých stránkach, ako na značne nespravodlivú, pretože nenazdávam sa, že by bola situácia na súdoch podstatne lepšia, v školstve podstatne lepšia, v štátnej správe podstatne lepšia. A dokonca si dovolím tvrdiť, že zdravotníctvo je v tomto smere iba odrazom nás Slovákov, zatiaľ čo všade inde tá požiadavka vzniká ako požiadavka príslušných ľudí, ktorí pracujú v tých organizáciách, v ktorých sa korupcia odohráva. Čiže tak ako povedal aj pán minister, aj pani poslankyňa Aibeková, je potrebné zase aj to ohodnotiť – ako trochu prehnaný výraz – v prípade, keď hovoríme o korupcii pri tom, že niekto dostane bonboniéru, fľašu alebo kvety. A dovolil by som si tvrdiť, mám skúsenosti napr. zo Spolkovej republiky Nemecko ešte spred mnohých rokov, kde som mal priateľa a známeho, ktorý mal karcinóm hrtana, rakovinu hrtana. A tam bolo celkom bežné, že keďže pracoval s drevom, tak daroval lekárovi na Innenausbau, na vybavenie celého svojho domu rodinného a neviem čoho drevo, obloženie a tak ďalej. A vôbec to nikto nepokladal za korupciu ani za nijaký problém. A ja sa nazdávam, že takýchto prípadov by sme mohli aj na Slovensku uviesť hocikoľko. Na druhej strane v tom prípade, ak je podmienené poskytovanie zdravotnej starostlivosti peňažnou určitou platbou alebo teda vymáhaním si finančných alebo iných darov lekárom, pokladám to za krajne neetické a je to odsúdeniahodné. A ja si myslím, že všetci, ako tu sedíme, vieme, že sa takéto veci dejú. Avšak tí, ktorí tie dary dávajú, sú nie ochotní vystúpiť v nejakom súdnom spore, nie sú ochotní zájsť za vyšetrovateľom, za prokurátorom. A potom sa tu odohrávajú také veci, že sa vytiahne jeden prípad a ten jeden prípad má sa vzorovo potrestať. Takže ja si myslím, že je dôležité, aby sme o tomto hovorili a aby sme prestali tabuizovať situáciu, že táto krajina má väčšie požiadavky na zdravotníctvo, ako sama je schopná poskytnúť tomu zdravotníctvu po zdrojovej stránke. Tá nevyváženosť medzi tým, že máme prakticky ústavou a zákonom o Liečebnom poriadku právo na totálnu zdravotnú starostlivosť. Pozrite si Liečebný poriadok, tam nemáte prakticky zdravotnú starostlivosť, ktorá by nebola krytá. Tuná neexistuje priestor na pripoistenie, na doplnkové poistenie a na iné poistné produkty, neexistuje. A to je len úlohou tohto parlamentu, resp. budúceho parlamentu a budúcej vlády, aby pripravila takú legislatívu, ktorá toto umožní. Ja som zásadne proti tomu, aby sme zužovali rozsah zdravotnej starostlivosti, ale nie celá zdravotná starostlivosť musí byť uhrádzaná 100-percentne zo zdrojov povinného zdravotného poistenia. A takto vznikne priestor na to, aby sa aj nad rámec napr. tých 14 %, ktoré sa teraz odvádzajú, finančné prostriedky v podobe priamych platieb, podobne ako je to pri liekoch, odvádzali aj pri určitých medicínskych výkonoch, aby si pacienti platili za pobyt v nemocnici, pretože aj doma ich život niečo stojí, aby si platili za stravu, aby si priplácali za dopravu. Prečo v Nemecku, ktoré je socialistickejšie, ako bolo socialistické Česko-Slovensko, vedeli už v polovici osemdesiatych rokov zaviesť paušálne poplatky za dopravu na sanitke kvôli tomu, aby si každý prepočítal, či mu je lepšie si zavolať príbuzného alebo si sadnúť do vlastného auta, ako zavolať sanitku. Veď to sú nie veci, na ktorých zdravotníctvo bude zarábať. To sú čisto motivačné otázky. A toto tuná nikto nechce počuť. V tomto štáte nikto nechce počuť, že čím je chudobnejšia krajina, tým viacej ľudia musia platiť na zdravotníctvo, tým menšie percento hrubého domáceho produktu sa dáva na zdravotníctvo. Pozrite si svetové štatistiky, tam máte priame úmery a my na Slovensku chceme mať kapitalistické zdravotníctvo, v tom dobrom slova zmysle kapitalistické, ale chceme ho mať socialisticky financované. No to nejde. Vidíte, ten konflikt potom vzniká na všetkých úrovniach. A táto úroveň, do ktorej sme sa v dnešnej debate dostali, to je čisto výplod nedostatku. Tu nech mi nikto nehovorí, že si ľudia neplatia preto, že oni by nedostali to, čo je ústavou garantované. Oni, tí ľudia si preto platia. Oni si to dobrovoľne platia, ale ten lekár tiež je len človek. A on má vo svojom podvedomí tiež isté mechanizmy rozhodovania. A to si treba uvedomiť, že keď dnes nedbáme na to, ako vyzerá primárna starostlivosť, my sa tu rozprávame o nemocniciach. V novinách sa píše o kardiochirurgii, o tom, ako sa helikoptérou prevážajú pacienti za 120 000 korún na kardiochirurgický zákrok. Viete, aké je naše zdravotníctvo? Kardiochirurgiu by sme vôbec nemali financovať zo zdravotného poistenia. To je úlohou štátnej politiky, že sa štát rozhodne, že toto nepoistiteľné riziko, ktorým je ischemická choroba srdca, transplantácie, dialýza a tak ďalej, bude financovať štát z titulu politického rozhodnutia, pretože na to nemáme. My na to naozaj nemáme. Takže toto si treba uvedomiť, pokiaľ ľudia nezačnú pozerať na zdravotníctvo takto, ale pokiaľ sa budú pozerať naň, že to sú len skorumpovaní lumpi, ktorí nás vydierajú. A oni to môžu robiť, však čo, jeho to nič nestojí, keď napíše na recept kvalitný liek a tak ďalej. Ale stojí ho to niečo, on potom nedostane prístroj, on potom nemá ochranné prostriedky, on má nízku mzdu. Keď lekár bude zarábať 50 000 korún, tak sa bude báť zobrať úplatok, ak by prišiel o ten pracovný post. Ak bude zarábať 15 000 korún, no tak viete, medzi nami bratmi, 15 000 korún je ponižujúci príjem dnes už aj pre stredoškolsky vzdelaného človeka. Takže povedzme si pravdu o zdravotníctve a nerozprávajme furt o zdravotníctve iba ako o nejakom prepadlisku, ktoré pohlcuje nesmierne zdroje. Áno, je aj prepadliskom, ale nie je len prepadliskom. A aby sme sa z týchto slatín dostali von, musíme o tom začať čestne diskutovať aj na pôde parlamentu, aj na verejnosti. Ďakujem.