Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2014-05-14):
Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, o zákone o sociálnej práci a jeho potrebe sa hovorí už skutočne dlho a tomu sa nemožno ani čudovať. Sociálna práca je niečo, o čom každý niečo vie, vykonáva sa na mnohých úsekoch, robia ju ľudia vysoko kvalifikovaní i bez kvalifikácie a slovenské školy každoročne produkujú tisícky absolventov. Podľa dôvodovej správy v roku 2012 to bolo 7 500 absolventov. Dovolím si povedať, že kvalita absolventov a ich schopnosti sa dosť líšia podľa toho, na ktorej škole ste študovali. V tejto súvislosti ešte musím dodať, že sa mi vonkoncom nepozdávajú argumenty predkladateľov zákona z dôvodovej správy, ktoré hovoria, že ročne síce končia sociálnu prácu stovky absolventov, avšak len niektorí z nich skutočne sociálnu prácu v praxi aj vykonávajú, pričom dnes, ako pred dvadsiatimi rokmi, vykonávajú aj ľudia, ktorí nemajú zodpovedajúce vzdelanie. Podľa predkladateľov ťažiskovým dôvodom je, že pre sociálnu prácu neexistujú žiadne oficiálne pravidlá výkonu. Tomuto Česi hovoria „lhát si do kapsy“. Ale hovorme si radšej pravdu. Dôvodom veľkého počtu absolventov a nízkeho počtu kvalifikovaných sociálnych pracovníkov v teréne je skutočnosť mimoriadne jednoduchého prístupu k štúdiu, ktoré je považované za veľmi ľahké v porovnaní s inými odbormi. Študentom ide predovšetkým o formálne splnenie podmienky vysokoškolského vzdelania a nikdy nechceli a nebudú chcieť sociálnu prácu naozaj vykonávať. Takto to vníma väčšina ľudí, ktorých som sa na to pýtala, a som si istá, že aj väčšina z vás, ak poctivo priznáte, čo si o tom myslíte. Ale určite nie o tomto som chcela iba rozprávať. Očakávala som, že zákon o sociálnej práci prinesie zásadnú zmenu kvality v tom, že zadefinuje, čo je sociálna práca, kde sa vykonáva, aj to, kto a ako ju vykonáva. Myslím si, že to mala byť hádam podstata a určite neodmysliteľná súčasť tohto zákona. Definícia, že, zjednodušene povedané, sociálna práca je to, čo vykonáva sociálny pracovník, ako to hovorí § 2, je naozaj pre mňa neprijateľné a hneď v § 5 ods. 1 písm. a) je sociálny pracovník, ďalej sociálny asistent definovaný cez získané vzdelanie. Návrh sa podľa môjho názoru tvári ako niečo, čím v skutočnosti nie je, pôsobí skôr ako forma bez obsahu. To, čo najviac chýba, je práve zadefinovanie sociálnej práce, teda vlastne predmetu zákona. Pravdepodobne to chýba aj odborníkom a tým, ktorých sa to týka. Nepochybujem, že sa to v konečnom dôsledku najviac dotýka cieľových skupín, resp. kvality služieb, ktorú majú dostávať. Tým nechcem povedať, že užívatelia alebo klienti majú byť spolutvorcami zákona. Chcem tým povedať, že zákony by sme mali tvoriť predovšetkým s ohľadom na to, čo prinesú ľuďom a ako ovplyvnia ich život a ako sú prakticky použiteľné. Predkladatelia zákona si uvedomovali absenciu zadefinovania sociálnej práce a snažili si urobiť z núdze cnosť, keď v dôvodovej správe uvádzajú, že definície, ktoré nemajú normatívny obsah, resp. nie sú potrebné pre ďalšiu legislatívnu úpravu, patria teórii a ani právna úprava nemôže prebrať, resp. nahrádzať rolu teórie. S tým určite súhlasím, zákon nemôže nikdy nahradiť teóriu, ale aby zákon upravoval niečo, o čom má každý inú predstavu, sa mi zdá prinajmenšom samoúčelné. Mám však návrh. Nesnažme sa super vedecky definovať sociálnu prácu ako vedu, zadefinujme ju ako súbor činností, ktoré sa reálne vykonávajú, lebo o to najmä ide alebo by aspoň malo ísť. Z pripomienkového konania sa mi zdá, že prebehlo len tak akoby mimochodom. Z pripomienok viacerých rezortov je zrejmé, že to zobrali len ako povinnú jazdu, dali nejaké pripomienky, ktoré často idú mimo podstatu veci. Veľmi veľká časť pripomienok, až 75 % subjektov pripomienky vôbec nezaslali alebo ich nemali. Vyzerá to tak, že neveľmi vedeli, o čo v skutočnosti ide. Za kvalitné a naozaj zásadné považujem pripomienky ministerstva zdravotníctva. Niektoré boli akceptované, niektoré boli v rozporovom konaní akceptované čiastočne, ale čo úplne postrádam, a to ma prekvapilo, väčšinou sa do pripomienkového konania zapájajú aj organizácie, ktoré prakticky pomáhajú, alebo jednoducho neziskové organizácie. Teraz tam nebola ani jedna pripomienka. Po tom všetkom, čo pán minister povedal, že ako široko prebiehala diskusia k tomuto zákonu, ako boli robené konferencie, odborné konferencie, tak mi z toho vychádza, že tie konferencie buď neboli robené s praktikmi, teda tými, ktorí praktizujú túto sociálnu prácu, ale boli robené len s akademikmi, ale inak si to neviem vysvetliť, lebo teraz keď som sa rozprávala s ľuďmi z praxe, tak tí veľmi pozitívne naklonení tomuto zákonu neboli. Text zákona však nesie naozaj aj zásadný nedostatok, hovorí a rieši niečo, o čom ani navrhovatelia vlastne nevedia, čo to je. Je to ako yeti. Všetci o ňom hovoria a nikto ho nevidel. Registrujem skutočne nespokojné hlasy z praxe, ktorí chcú vyjadriť svoje stanoviská k navrhovanému zákonu. Jedna z takýchto diskusií bude napr. aj 3. júna, takže verím, že ministerstvo sa určite zúčastní tohto stretnutia, pretože tam budú naozaj všetci tí, ktorí prakticky prichádzajú do styku so sociálnou prácou. Pre mňa je záverom tohto predstavenia zákona to, že ide o nedorobok. Osobne navrhujem, aby sa návrh vrátil na dopracovanie, aby bol podrobený naozaj širokej odbornej diskusii a potom aby bol predstavený nanovo. Ešte by som sa vrátila k podstate celého zákona, áno, týka sa podmienok výkonu sociálnej práce, zriadenia komory sociálnych pracovníkov, využívaniu profesijného titulu sociálny pracovník, výkonu samostatnej zárobkovej činnosti, úpravy podmienok ďalšieho vzdelávania, najmä akreditované vzdelávanie v sociálnej práci, takže to naozaj vyzerá, že ide o komplexné riešenie. Len poviem to, čo som povedala na začiatku, mne príde, že je to forma bez obsahu, a to je to najsmutnejšie na tomto návrhu. Ak by zákon platil a mala by som pôsobiť ako sociálna pracovníčka, mohla by som tento profesný titul využiť iba v prípade, že vyštudujem sociálnu prácu a aktívne v tejto oblasti pôsobím. Vieme, že súčasný stav je však taký, že sociálnu prácu ešte stále vykonávajú ľudia, ktorí možno nemajú vysokoškolské vzdelanie alebo sú z iných profesijných pomáhajúcich profesií. Z môjho pohľadu mnohí z nich sú plne v súlade s odborným vymedzením sociálnej práce. Návrh čiastočne pracuje s možnosťou pôsobenia iných profesií, a to vo výkone tzv. nadstavbových, odborných činností. Nie je však celkom zrejmé, ako sa bude môcť nazvať osoba, ktorá ich bude realizovať. Ak bude robiť psychológ takúto prácu, tak budeme mu hovoriť sociálny pracovník, nebude to nejaká následná degradácia možno iných názvov profesií, ktoré pomáhajú práve pri sociálnej práci? Okrem štandardnej sociálnej práce je v návrhu zakomponovaný aj výkon špecializovaných odborných činností. Môžem uviesť dávkové systémy, sociálne posudkové činnosti, sociálna kuratela, sociálne poradenstvo, ale už z týchto, ktoré sú vymenúvané, je jasné, že pri niektorých profesiách ide o takú úradnícku sociálnu prácu a tam, či by nestálo za zmienku, možno hovoriť o nejakých referentoch sociálnych služieb. Za špecializované odborné činnosti potrebné pre prax považujem napr. terénnu sociálnu prácu alebo sociálnu prácu s jednotlivými cieľovými skupinami. Tieto špecializované odborné činnosti budú vyžadovať absolvovanie akreditovaného vzdelávania. Uvažujem, že ak by bol ich počet vysoký, nedehonestujeme tým hodnotu vysokoškolského vzdelávania sociálnej práce? Prečo by dostatočnú kompetentnosť pre ich výkon nemohol nadobúdať človek už počas štúdia? Novinkou alebo veľkou vecou, ktorá je prestavovaná, a možno, že to tak aj bude, je zriadenie komory. Orgánov v tejto inštitúcii má byť skutočne dosť, otázka je, že či bude dostatočne široká členská základňa. Dôležité je, naozaj ako tá komora si bude svoju prácu vykonávať. Ak ju bude vykonávať zodpovedne, bude to určite skvelá vec, ktorá pomôže sociálnym pracovníkom. Horšie bude, ak bude vykonávať agendu pre agendu. Dosť významná časť návrhu je aj venovaná špecializovanému akreditovanému vzdelávaniu. Zámerom je vytvoriť podmienky pre vznik špecifického vzdelávania v sociálnej práci. To, o čo sa návrh pokúša, je podľa mňa už možné aj v súčasnosti. Existujú vzdelávacie programy akreditované v zmysle zákona o ďalšom vzdelávaní. Existujú kurzy, ktoré majú blízko k sociálnej práci, napr. terénna sociálna práca, a ich absolventi a absolventky by mali mať garantovanú možnosť pôsobiť v oblastiach, ktoré tieto kurzy ponúkajú. Čo bude s týmito kurzami ďalej? To sa zrejme ešte len bude riešiť. Čo ma možno prekvapilo, pri každom akreditovanom vzdelávaní je, prirodzene, potrebná istá lektorská a odborná spôsobilosť. Odborná spôsobilosť sa nevyžaduje od vysokoškolských pedagógov, to je § 19, no lektorská spôsobilosť sa vyžaduje u skutočných praktikov. Rozumiem, že pre pedagóga pracujúceho na plný úväzok na katedre je náročné splniť podmienku praxe, to isté však platí o praktikoch. Ak niekto pracuje ako sociálny pracovník na plný úväzok v teréne, je potom ťažké plniť podmienku troch rokov nepretržitej pedagogickej alebo lektorskej praxe. Prečo toto zvýhodnenie platí len jedným smerom? Novinkou je aj možnosť výkonu samostatnej zárobkovej činnosti v profesii sociálny pracovník. Je to podľa mňa zaujímavá, možno aj dobrá myšlienka, len ešte ten spôsob alebo tak, ako to bolo prestavené, že možnože je to nejaký druh slobodného povolania. Zdá sa mi to, ako keby to ešte nebolo celkom domyslené, že či by nestálo za úvahu skôr dať to napríklad do zoznamu viazaných živností. To boli zhruba postrehy k tomuto zákonu. Ja zopakujem to, čo som povedala pred chvíľou, že myslím si, že zákon nie je dostatočne pripravený na to, aby sme o ňom mohli rokovať. Preto opätovne žiadam o stiahnutie a požiadavka na dopracovanie ako procedurálny návrh. To znamená, že za tento návrh v žiadnom prípade nebudem hlasovať. Ďakujem pekne.