Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2014-01-29):
Ďakujem. Ďakujem za slovo. Písal som si ešte poznámku. Vážený pán minister, vážený pán podpredseda vlády, vážený pán spravodajca, pani podpredsedníčka, kolegyne, kolegovia, dovoľte mi niekoľko slov. No, ja sa tak pozerám na život zase cez takú prizmu optimizmu a vždycky na ten budúci deň, ale aj budúcu hodinu optimisticky sa pozerám. Ja keby som tak pesimisticky žil, tak ja by som asi umrel na druhý deň alebo do druhého dňa. Aj keď musím sa priznať, že nie vždy v živote sa mi darí a všetko to, čo chcem dosiahnuť, tak tip-top dopadne. Veľakrát sa potknem a mám aj nedostatky a tu ma aj vidíte koľkokrát, aj v pléne Národnej rady koľkokrát som kostrbatý a nedopoviem vety a možno aj myšlienky nedotiahnem a niekedy proste skomolím vec, ktorú chcem podať tak jasnejšie. Ale aby sme nehľadali na, myslím si, že dobrom úmysle to zlé a možno takú tú prognózu videli v takej tej čiernej farbe. Ja sa budem pozerať na to pozitívne a tá tradícia, ktorá je tuná na Slovensku a ten potenciál v slovenskom ľude, ktorý stále tuná je, tak treba na ňom budovať. Tie peniaze na jednej strane, to je pravda, že môžu nás rozhádať a keď chceš stratiť priateľa, požičaj mu peniaze. Ten Dodo mal v tomto zase smere pravdu, ale tých 5 miliónov eur, ja si nemyslím, že to je, tie peniaze, ktoré sa dajú konkrétnym ľuďom, ale konkrétnym dobrovoľníckym hasičským zborom a to podstatný rozdiel. A tie peniaze, moja predstava je tá, že to bude na vylepšenie tej techniky, možno tých budov, tak jak to bolo spomínané, aby to neboli tie kôlne. Spomínali ste pôvodne, aj pán minister to spomínal, aj tuná kolegovia z roku 2010. Pán minister spomínal rieku Nitru. Ja som z oblasti Levočského pohoria, okres Kežmarok a my v tomto roku sme zažili tiež obrovskú prívalovú vlnu, kedy sme si mysleli, že sa pretrhla priehrada a zaplavila hneď prvú obec Ľubica. Ja, dá sa povedať, som bol tam aj s mojimi troma synmi, takmer po pás sme boli vo vode a pomáhali sme tým ľuďom pri evakuácii a pobehovali okolo nás hasiči, o ktorých som si ja celý čas myslel, až na druhý deň som sa dozvedel, že to boli dobrovoľníci. Oni boli naozaj aj oblečení v mundúroch, mali aj hasičské auto Renault to bol nejaký dvanásťmiestny alebo šestnásťmiestny, ktorým sa podarilo ten Renault nakoniec tam aj utopiť. Na ulici vleteli do rigolu a proste sa nepohli. Hej, veď samozrejme stávajú sa aj také veci, ale ľudia boli vďační za tú pomoc pri tej evakuácii, ktorá tam bola a ľudia dokážu sa naozaj tak prirodzene zorganizovať a pomáhať si. Pán Blanár, keď to tak spomínal „Bohu na slávu a blížnemu na pomoc“, to nie je taká prázdna fráza. Patrónom hasičov je svätý Florián, hej a to v podstate poveriť ich inými úlohami, tak ja by som Dodovi skúsil takto povedať, že čo ja si predstavujem práve tie iné úlohy, tak iné úlohy, to je napísané v tej druhej časti toho hesla – byť blížnym na pomoc – a to nemusí byť práve požiar, ale to môže byť naozaj snehová kalamita, kedy treba vyslobodiť možno uväznených ľudí na samote a sú bez prístupu potravín a to veľakrát môže byť aj pri iných živelných pohromách, to nemusí byť len požiar, ale to môže byť naozaj aj tá voda, ale môžu to byť veľakrát, a to už chodí väčšinou profesionálny hasičský zbor a to sú dopravné nehody, ale viem si predstaviť, že pri takej dopravnej nehode dobrí kvalifikovaní dobrovoľníci – hasiči, aby dokázali pomôcť pri vyprosťovaní. Ja si to viem predstaviť. Ale na to, aby to mohli robiť títo hasiči, tak potrebujú mať aj to náradie, potrebujú mať tú základnú techniku vybavenú. Pred dvoma rokmi som bol v Poľsku, okrem iného zastavili sme sa aj v Osvienčime v koncentračnom tábore. Nechcem o tom hovoriť, ale to bola taká tá cesta aj v Krakove a dostali sme sa do Nepokalanowa. Toto mestečko poľské je príznačné dvomi významnými vecami a súvisí to práve s touto témou. Jedna téma je tá, že preto som spomenul aj ten Osvienčim a chcem spomenúť tuná svätého Maximiliána Kolbeho, ktorý zahynul v bunkri hladu, hej v podstate od hladu. Dva týždne bol zatvorený tam a zomrel. Bol františkánom. Chcem to spomenúť v tej súvislosti, že práve v Nepokalanowe františkáni, kde som sa bol pozrieť, aj kde žil tento svätec, bol som aj v tej cele, v bunkri hladu, ale boli sme aj u tých františkánoch. Tak oni nám ukázali ten kláštor a okrem iného tam mali proste jednu budovu, v ktorej mali perfektné hasičské auto vyblýskané prilby, proste náradie, zariadenie a techniku a oni ako františkáni, už teraz si to nepamätám, možno to bola nejaká tradícii 120 rokov, kde oni prevádzkovali vlastne ako dobrovoľníci tie hasičské služby. No aká delikatesná vec, úplne super, ale, aby si ty mohol pomáhať ľuďom, no tak dneska už nebudeme hasiť ten oheň s vedrami a budeme si podávať vedrá a budeme takto hasiť, že ale však dneska už máme, nemusia byť akurát tie ručné pumpy, ale niekedy aj tie sú dobré, keď nie je elektrika a diesel nie je poruke, tak hasí sa aj rukami, aj čo má ruky a nohy. Takže myslím si, že tie peniaze a tie finančné prostriedky, no dneska bez peňazí sa naozaj ťažko hýbe aj tým dobrovoľníkom, aj všetkým. Ale čo je potrebné ešte viac, aby tí dobrovoľníci mali ako 5 mil. eur, pán minister, tak to je nadšenie. A to je nadšenie, to je práve ten prvý predpoklad a na tom treba stavať. A tie peniaze, tie sú v podstate tým takým podporným prvkom. Možno ja si to viem tak aj predstaviť a myslím si, že to aj budete aj realizovať, aj to budete robiť. Dodo tak trošku tak zapichol ako do toho, tak to je aj to zadosťučinenie. A to sú slová vďaky a možno udelenie nejakých vyznamenaní za nejaké výnimočné skutky, ktoré naozaj títo dobrovoľníci veľakrát riskujú svoje vlastné životy, ako ste tu spomínali, sú nonstop v obci k dispozícii, či je noc, či je deň, či s rodinou je zadobre alebo za zle, vždy je k dispozícii pomáhať tým druhým. Myslím si, že to nadšenie, to je oveľa viac ešte, ako sú nejaké peniaze. Ja spomeniem obec Ľubicu, aj keď nie som rodákom ako odtiaľ, ale je mi blízka táto obec, tak chcem spomenúť, že tam veľmi zaujímavo funguje dobrovoľnícky hasičský zbor a príznačný je aj týmto, ja neviem, možnože nemám také skúsenosti, pán minister by to vedel povedať, ale tam napríklad veľmi aktívne sú dievčatá zapájané do toho, hej, baby a to je úplne super, lebo v podstate je to čosi delikatesné, ak tieto dievčatá trávia voľný čas tým, že sa cvičia pri tých zásahoch. Je to vždycky lepšie, ako dnes, keď ja vidím mladých ľudí a dievčatá a musím to povedať, že aj, žiaľ, tuná aj v Bratislave nie raz, nie dva razy som ich videl, ako pri pive a pri poháriku sedia a vlastne takto zabíjajú nečinne čas. Tak myslím si, že keď podporíme aj finančne tieto dobrovoľnícke zbory, nebude to na škodu. Ja chcem veriť, že to naozaj bude dobré. Don Bosco, ktorý bol takým vychovávateľom mládeže 19. storočia, dovolím si ho takto spomenúť, aby som potvrdil v podstate ešte to nadšenie, tak on mal teóriu takú, že vytvoriť podmienky, nechajte ľudí, aby mohli robiť dobre. Vytvoriť im ten priestor. No a myslím si, že pán minister prichádza tuná s týmto návrhom zákona, aby vytvoril tento priestor na to, aby tí ľudia, ktorí sú nadšení a chcú dobrovoľne pomáhať ľuďom, ako ktorí sa nachádzajú v núdzi, veľakrát v ohrození života, tak chcú im pomáhať. Myslím si, že je to dobrá vec a ja tento návrh zákona, určite ho podporím. Ja som ho podporil aj v prvom čítaní, podporím ho aj v druhom čítaní. Tuná ešte ku kolegovi sa vrátim, tak ja som to už tuná hovoril, ale zopakujem to, len aby sme to tak nezabudli na to, ja to tak aj veľmi často hovorím aj vo svojom živote, nič nie je zadarmo, pán minister, naozaj nie je nič zadarmo a všetko čosi stojí. Ani láska nie je zadarmo. Nie je zadarmo. A láska, tá má vysokú cenu, pán minister, to je obeta, to je oveľa viac, ako by sme si čokoľvek povedali. Keď si spomínam na jeden taký príbeh, ktorý sa naozaj ako stal, do kancelárie za mnou prišla žena, mladí manželia a ma oslovili, ja som riaditeľom hospicu a hovoria: „Pán riaditeľ, chceli sme vás poprosiť o jednu láskavosť“. Ja si myslím, páni moji, tak že čo je, nech sa páči. Mali sme dievčatko, ktoré bolo telesne aj psychicky poškodené na hospici a oni ma prišli o toto dieťa požiadať a ja som sa tak usmial a hovorím, že Mária, myslíte si, že ja mám takú moc a ona mi to potvrdila, že áno. Tak som tak narástol, si myslím, teda fíha, tak ja môžem rozhodnúť o cudzom dieťati, tak to bolo, hej, tak som si to len tak ako pomyslel a ja tak humorne som povedal a položil som jej otázku: „Dobre, koľko zaňho dáte?“ A teraz toto dievča sa zamyslelo a to bola úplne vážna otázka: „Koľko zaňho dáte?“ Ja som to povedal tak cez zuby a úsmevne a ona nádherne odpovedala, povedala cenu toho dieťaťa. Keby som sa Helenky pýtal, koľko by si za to dala dieťa? Alebo pán minister, vy by ste koľko dali? A to bolo ešte dieťa, ktoré bolo ťažko choré. Pán spravodajca Milan, ty by si koľko za to dieťa dal? Hovorili peniaze aj všeličo, aj hovorili aj o tej láske, ale toto dievča zfleku povedalo: „Ja dám zaňho život.“ A si myslím, fíha, tak ty by si bola naozaj veľmi vhodná adoptívna matka. Takže vidíme, že stále to nie sú len peniaze, čo všetko ako vyvažujú, hej, ale je tu naozaj, to je to nadšenie a to je tá obeta a to je, aj dávam k dispozícii, aj riskujem svoj vlastný život. My keď sme v Ľubici, si to tak spomíname, je to štyri roky dozadu, keď mi zavolali, že potrebujú dievčatá pomoc a keď v podstate najprv ako s technikou potrebovali pomôcť, aby sme ju evakuovali, ale keď som videl, aká voda sa valí a to bolo v podstate v uliciach obce, celá Kruhová ulica a Vrbovská ulica zaliate a to dole, však niekde miestami bola voda vyše a dva a pol metra a v tých miestach, ako sme my boli, tak bola vyše kolien až po pás a to bola na ulici. No a keď sme prišli, nedalo sa prejsť. Ja som zobral, chlapci naši boli akurát doma, tak som ich naložil do auta a šli sme do tej obce. Ale dostali sme sa len k mostu a teraz sme sa postavili pred ten most a cez most, cez to zábradlie, u nás je terminus technicus, že cez gelender, to je to zábradlie, to je výraz spišský, gelender, tak cez ten gelender, tak sa valila tá voda. A teraz naši chlapci, Miško hovorí, že tatko, čo, ideme na druhú stranu? A bolo nám treba prejsť na tú druhú stranu. Vtedy som si tak uvedomil, že je to obrovské riziko. Je to obrovské riziko, lebo tá voda, ja som nevedel, aký je ten most a akú má statiku, starý most to je, hej. Starosta nakoniec, my sme zachránili aj ten most a starosta hovorí: „Mali ste ho nechať, nech ho voda zoberie.“. Pán minister by dal teraz peniaze na nový, no ale zachránili sme ten most, však sme mali dobrý úmysel. Ale to samozrejme až v tej záverečnej fáze, lebo sme najprv zachraňovali ľudí. Ale to chcem povedať, že to nadšenie a tá ochota pomáhať ako tým druhým a zachrániť tých druhých, tak ja som našim chlapcom, boli traja synovia, hovorím, držme sa tak pokope, a v mene božom ideme na druhú stranu a sme prechádzali cez ten most a búriacu sa vodu, cez túto vec. Takže vlastne tá druhá časť toho výroku, ktorú mnohí dobrovoľníci, „Bohu na slávu a blížnym na pomoc“, ak by sme sa utopili, tak bolo by to Bohu na slávu, obetovali sme život za niekoho druhého. Niet väčšej lásky, ako položiť život za toho druhého, niet väčšej lásky. A to je rovnako aj v dobrovoľníckom hasičskom zbore. Koľkokrát sú situácie také, a to sú nielen dobrovoľníci, ale to sú aj hasiči, kedy oni riskujú svoje životy a naozaj aj položia život za to, aby zachránili toho druhého. Pán minister, ja tento zákon podporím a nebudem viac rozprávať, aby som tak nezdržiaval všetkých. Sľúbil som, že do 15 minút to zvládnem, tak všetkým vám želám všetko dobré. Ďakujem.