V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-03-17):
D. Podracká, poslankyňa: Ďakujem za slovo. Vážený pán predsedajúci, panie poslankyne, páni poslanci, chcela by som nadviazať na slová pani spravodajkyne, že by bolo treba zákon novelizovať ako celok, pretože ani som nevedela, že tam je až 15 ďalších miest, ktoré by bolo treba opraviť. Osobne, keď sa zaoberám televíznym vysielaním či spravodajstvom televízneho vysielania, ma zaujal jeden problém, ktorý, si myslím, by bolo treba tiež v tomto zákone upraviť a to je problém, ktorý sa netýka dieťaťa ako objektu násilia, o čom je vlastne aj predkladaná novela, ale zaujíma ma problém dieťaťa ako subjektu násilia, dieťaťa ako subjektu práva, dieťaťa ako subjektu, keď je podľa môjho názoru istým spôsobom zneužité v istej zlomovej životnej situácii priamo povedzme v spravodajstve. Dieťa ako subjekt, teda dieťa, ktoré je priamo účastné vo vysielaní, podľa môjho názoru dostatočne ochránené nie je. Predkladatelia novelizujú to, čo novelizujú, a mňa teda v tejto súvislosti zaujíma § 20 tohto zákona, ktorý je hneď za tým § 19 ako ďalší. A ako príklad teraz uvediem, o čo mi vlastne ide. Tento paragraf sa volá Ochrana maloletých a v spomínanej časti zákona je zabezpečené všetko pre to, aby vysielateľ, citujem, „zabezpečil vysielanie programov alebo iných zložiek programovej štruktúry tak, aby nenarušili psychický alebo morálny vývin maloletých, najmä takých, ktoré obsahujú pornografiu alebo hrubé neodôvodnené násilie“. Takisto sa mi zdá, že toto dieťa je len objektom tohto násilia vo všetkých formách a počíta sa s dieťaťom, ktoré buď sedí doma pred televízorom, alebo nejakým iným spôsobom je nejakým spôsobom ním manipulované a je objektom násilia. Ako príklad tohto dieťaťa ako subjektu chcem uviesť takúto skutočnosť, ide o vysielanie televízie Markíza z dní 11. februára, 14. februára a 16. februára tohto roku, kde dieťaťom podľa mňa subjektom násilia bola 8-ročná Majka z obce Sucháň pri Veľkom Krtíši, ktorá sa pokúsila o samovraždu kvôli navonok proklamovanej hádke s bratom o bicykel. Všetci ste to videli. Bolo to dostatočne medializované. A ja považujem za neetické toto vysielanie, najmä to prostredné 14. 2., keď kamera nasnímala šokujúci záber krku dievčatka, na ktorom bola zreteľná ryha po povraze. Dieťa bolo po 48-hodinovej hypoxii mozgu zachránené a prebraté k životu. Moderátor namiesto toho, aby po takomto traumatickom zážitku zachoval súkromie a intimitu dieťaťa, s mikrofónom vošiel až vlastne do veľkého detailu tváre, aby sa dieťaťa opýtal, prečo sa vôbec neteší domov, a aby si počkal na odpoveď, kým mu psychicky i fyzicky oslabené dieťa odpovie, že sa neteší, lebo je veľmi smutné. To, čo malo byť čímsi ako spovedným tajomstvom alebo čímsi, čo sa uchováva v spise psychoanalytika alebo psychiatra a má byť utajené a má byť súčasťou integrity detskej osobnosti, v podstate bolo medializované a použilo sa ako nástroj trhového zvýšenia sledovanosti alebo, ako by som to nazvala, proste bolo to zaujímavé a myslím si, že aj tu musí byť miera, pokiaľ sa má zájsť. Medializovať detský pokus o samovraždu takýmto spôsobom považujem za bezprecedentné, ale to je otázka etická, ktorá by sa možno nestala, keby nebola legislatívna diera práve v zákone o vysielaní a retransmisii. Za takýto prístup k dieťaťu ako subjektu práva by mala byť televízia po patričnej úprave v zákone podľa môjho názoru pokutovaná. Dieťa, aj keď to nedokáže v životnej zlomovej situácii proklamovať, má právo na ochranu svojej osobnosti a na nezasahovanie médií do jeho psychického súkromia trhovým spôsobom, ktorého vyústením je vyššia sledovanosť spravodajstva bez ohľadu na jeho psychický stav. V Dohovore o právach dieťaťa, ktorý prijalo Valné zhromaždenie Spojených národov 20. novembra 1989, sa v čl. 16 pod názvom Ochrana súkromia uvádza: „Žiadne dieťa nesmie byť vystavené svojvoľnému zasahovaniu do súkromného života rodiny, domova alebo korešpondencie ani nezákonným útokom na svoju česť a povesť.“ V nadväznosti na tento citovaný čl. 16 a v nadväznosti na príklad, ktorý som uviedla, myslím si, že toto právo dodržané nebolo, vynasnažím sa po porade s právnikom aj po konzultácii na Slovenskom národnom stredisku pre ľudské práva upraviť paragrafované znenie zákona o vysielaní a retransmisii v § 20 tak, aby sa takéto prípady neopakovali, a dúfam, že zákon prejde do druhého čítania. Ďakujem.