R. Rafaj, poslanec: (2007-09-18):
Z hľadiska moderného štátotvorného národa v zmysle princípov demokracie a spod zorného uhľa prirodzeného práva každého národa na vlastný štát, boj o samostatnosť a jej uskutočnenie je morálne aj právne správny čin a oslobodenie každého národa je nepísanou povinnosťou. Demokratická koncepcia práv národa a funkcie štátu kladie rovnako záujem národa nad záujem štátu, a preto história pokladá bojovníkov za samostatnosť každého národa za vlastencov a ich boj o samostatnosť za mravne a politicky vysoko pozitívny a záslužný čin. Preto takýmto osobnostiam, ktoré sa zaslúžili o slobodu národa a vznik štátu, patrí čestné miesto vrátane ich ocenenia zákonom. Poslanci za SNS pristúpili k zásluhovému zákonu aj v kontexte tradície zákonov oceňujúcich osobnosti v  slovenskom, českom a v československom zákonodarstve. Vôbec prvým zo série osobnostných zákonov bol Lex Masaryk, oficiálny zákon č. 22/1930. Stal sa vzorom a precedentom pre obdobné zákony o Milanovi Rastislavovi Štefánikovi a Edvardovi Benešovi v rámci československého, resp. českého zákonodarstva. Podobný zákon v tomto rade schválilo Federálne zhromaždenie k ucteniu pamiatky ďalšieho zo zakladateľov štátu, a to Štefánika, ako zákon č. 117/1990 o zásluhách Milana Rastislava Štefánika. V Českej republike ako paralelu k Lex Masaryk schválili zákon č. 292/2004 s označením zákon z 13. apríla o zásluhách Edvarda Beneša. Chcem tiež pripomenúť, že Snem Slovenskej republiky 25. apríla 1939 vydal zákon č. 83 z toho istého roku hovoriaci o zásluhách Andreja Hlinku. Nakoniec spomeniem zákon Národnej rady Slovenskej republiky č. 402/2000 o zásluhách Milana Rastislava Štefánika o Slovensko. Návrh zákona o zásluhách Andreja Hlinku teda kontinuálne nadväzuje na sériu zásluhových zákonov v našom zákonodarstve. Dejiny ovplyvňujú a tvoria osobnosti. Kto nepozná svoju minulosť, nemôže zodpovedne tvoriť ani prítomnosť, a kto nezohľadňuje minulosť, nebude mať budúcnosť. To sú známe tézy. Ale ako ich naplniť v praxi. Národ, ktorý si necení otcov národa, nemôže mať predsa ani budúcich lídrov. Slovensko potrebuje budovať piliere hrdosti a vďačnosti a aby mohlo čerpať silu a nádej aj do budúcnosti. Preto potrebujeme zodpovedne oceniť našich velikánov, aby sme si cez nich mohli vážiť obete desaťtisíce nemenovaných a často nevinných ľudí, ktorí sa obetovali za slobodu, demokraciu, vlasť a národ. Osobnosť Andreja Hlinku, jeho pôsobenie, činy, odkaz a zásluhy sú vedomou súčasťou slovenského národného bytia v jeho trvalej kontinuite k nemennému cieľu a poslaniu každého národa, teda samostatnosti. Jeho myšlienka a realizácia autonómie Slovenska ako realistickej formy nezávislosti, zvrchovanosti a svojbytnosti v zložitom medzivojnovom čase, kedy prevažne pôsobil, bola historickou oporou pre pamäť národa a silou posúvania štátotvorného ideálu stále ďalej a bližšie k úplnej slobode a nezávislosti k vlastnej suverénnej štátnosti, ktorú my dnes žijeme. Práve preto náš návrh hovorí v § 1 aj o zásluhách Andreja Hlinku o štátotvorný národ, ktorý je z medzinárodnoprávneho hľadiska subjektom neodcudziteľného práva národa na svojbytnosť, teda samourčovacie právo. Kľúčová otázka znie, prečo práve ocenenie Andrejovi Hlinkovi. Asi preto, že sloboda, svojprávnosť a zvrchovanosť ako ideály, za ktoré Andrej Hlinka bojoval a pre ktoré obetoval svoj život životu národu a vlasti by si mali ctiť aj zákonodarcovia. V dejinách Slovenska nemáme nazvyš také významné osobnosti, ako bol monsignore Andrej Hlinka, farár a kňaz, pápežský prelát, infulovaný pápežský protonotár, ale aj národobuditeľ, politik, poslanec, publicista, vydavateľ, predseda strany, predseda Spolku svätého Vojtecha, podpredseda Matice slovenskej, čestný predseda Slovenského kresťanského robotníckeho hnutia, predseda akciových spoločností a banky, vedúca osobnosť, mravný vzor a dovolím si povedať skutočne otec národa. Jeho pôsobenie významne prispelo najskôr k pozviechaniu, potom k zachovaniu a nakoniec aj k aktívnemu rozvoju našej národnej identity počnúc Rakúskom-Uhorskom a končiac v zložitom období predvojnovej Československej republiky. Aj preto mohol Milan Hodža na jeho pohrebe povedať: „Prebývali v ňom revolučné sily, aké prebývajú v hrude sociálne ujarmenom, akoby len túžil po posvätení viery. Kto mohol byť útočnejší, v kom mohlo byť viac revolty, v kom viac viery než v Hlinkovi.“ Chcem zdôrazniť, vážení kolegovia, že miesto Andreja Hlinku v našom zákonodarstve nedávame len týmto špecifickým zákonom. Spomeniem zákon o štátnych vyznamenaniach č. 37/1994, ktorý vytvoril tri triedy a dva rady a tri osobnosti okrem radu Bieleho dvojkríža, ktoré nesú meno Štefánika, Štúra a Andreja Hlinku. Pripomeňme si, že na rube vyznamenania Radu Andreja Hlinku, či už radovej hviezdy, alebo radovom kríži, je text: Za zásluhy o vznik Slovenskej republiky. A tiež, že v strede kríža aj hviezdy je pozlátený medailón s plastickým profilom Andreja Hlinku. Čo to znamená? Že osobnosti súčasnosti, ktoré nominuje vláda a ktorým hlava štátu, prezident Slovenskej republiky prepožičiava druhé najvyššie vyznamenanie v súčasnosti, nosia na svojej hrudi emblém Andreja Hlinku a názov tohto vyznamenania je pomenovaný po Andrejovi Hlinkovi. Hlinka je aj na tisíckorunovej bankovke Národnej banky Slovenskej republiky, pričom na hrubovej strane sú zobrazenia všetky z miesta jeho pôsobenia. Či už Madona ochrankyňa, obraz Rímskokatolíckeho kostola sv. Ondreja v Ružomberku, či plášť Madony, kde je zakomponovaný motív Hlinkovho mauzólea. Prečo o tom hovorím? Aj kvôli skutočnosti, ktorú som uviedol, ale aj kvôli kompatibilite so zákonom o Milanovi Rastislavovi Štefánikovi navrhujeme v § 4 Mauzóleum Andreja Hlinku podobne ako Mohylu na Bradle vyhlásiť za pietne miesto a súčasne upraviť aj vhodnosť správania sa v jeho okolí. Hlinka bojoval za Slovensko, za národ, za suverenitu, za princíp spravodlivosti. Výrazne ovplyvnil národnouvedomovací proces a spoločensko-politický pohyb na Slovensku, a to na mnohých frontoch a v rôznych štátnych útvaroch. Stačilo by len spomenúť roky 1905 až 1907, kedy Hlinka získal aj medzinárodný rozmer, pretože historici často o ňom hovoria, že na rozdiel od Štefánika je skôr regionálny alebo domáci politik. Nuž pozrime sa, ako neohrozene sa postavil voči uhorskej cirkevnej a politickej vrchnosti. Jeho autorita a vplyv mu priniesli problémy. Stačí spomenúť prenasledovanie zo strany biskupa Párvyho. V roku 1906, keď sa konali kľúčové voľby v Uhorsku, Hlinka neváhal a aktívne sa zapojil do agitovania v prospech Vavra, Šrobára a ďalších poslancov. Na cirkevnom poli ho za to čakalo suspendovanie a na svetskom ho za údajné poburovanie čakalo dvojročné väzenie a tisícpäťsto korún pokuty. Práve vďaka predvolebnému agitovaniu Hlinku a jeho argumentácii upozornili českí intelektuáli Lederer, Heyduk a Kálal nórskeho spisovateľa Björnstjerne Björnsona na duchovnú genocídu Slovákov maďarskými úradmi. Na čo Björnson vydal článok pod titulom Maďari ako utláčatelia. Do povedomia a najmä svedomia vtedajšej Európy vstúpili utláčaní Slováci práve vďaka Hlinkovi, bohužiaľ, počas černovskej masakry. 27. októbra 1907 maďarskí slúžni odpovedali na odpor bezbranných Slovákov príkazom na streľbu, čo malo za následok 15 vyhasnutých nevinných životov. Táto udalosť otriasla nielen Slovenskom, ale aj celým kultúrnym a civilizačným svetom. Hlinka bol teda nielen subjektom černovských udalostí predovšetkým ako iniciátor a realizátor zbierky, ale aj objektom. Pretože kvôli nemu Slováci v Černovej revolučne a odhodlane bránili nielen svoje majetkové práva, keď môžem povedať ako akcionári zbierky na kostol, ale aj svoje politické, národné a náboženské práva pri dôslednom trvaní, aby ich kostol vysvätil práve ich rodák Andrej Hlinka. Práve tu Hlinka potvrdil silu charizmatickej vodcovskej osobnosti, ktorá hýbe masami v dejinnom pohybe za ich právami a súčasne aj ojedinelosť osobnosti, pre ktorú človek, skupina alebo národ neváha obetovať svoje životy. Teda to najcennejšie, čo potvrdzuje oprávnenosť boja za práva, ľudské slobody a vlastný štát a čo súčasne prisudzuje výnimočnosť takýmto národným lídrom a vodcovským osobnostiam. Bol to totiž Hlinka, čo sa zaslúžil o to, že slovenská otázka v Uhorsku na začiatku 20. storočia sa stala otázkou medzinárodnou nielen politickým, ale najmä morálnym rozsahom. A práve kvôli morálnemu rozmeru a kvôli ojedinelosti preliatia nevinnej krvi v spojitosti so zápasom o národné a politické práva Slovákov a najmä pre pamiatku obetí 100. výročia tragickej udalosti a kľúčovej osobnosti Andreja Hlinku navrhovatelia zaradili aj samostatný § 5 konštatujúci, že streľba na príkaz maďarských orgánov do bezbranného ľudu v Černovej v októbri 1907 je odsúdeniahodný čin. Poslanecký návrh SNS zo zásluh Andreja Hlinku je komplexný nielen štatisticky, preto v § 2 navrhujeme, že Andrejovi Hlinkovi patrí aj čestný titul otec národa. Hlinka je osobnosť viacerých prienikov a viac generačných synergií, keď v kontexte so Štefanom Moyzesom môžeme hovoriť a prisúdiť Hlinkovi právom tiež titul otec národa. Pretože svojho času si pripomeňme, že aj, nie je to teda precedens,  ktorý by sa zavádzal, ale už o storočie pred ním takto titulovali Štefana Moyzesa, prvého predsedu Matice slovenskej a biskupa. Hlinka prevzal tento titul na seba už v prvej dekáde 20. storočia a odvtedy ho nikto neprekonal, pretože národ, historici, politici ani publicisti, ani novinári nikomu inému už tento titul neudelili. Aspoň ja takúto vedomosť nemám. Tento titul je teda v slovenskom spoločenskom živote zaužívaný, ale nie zneužívaný. Prisúdením čestného titulu Otec národa Štefanovi Moyzesovi vznikol teda, opakujem, slovenský precedens. Tiež je tu podobnosť s Andrejom Hlinkom, pretože Moyzes s Kuzmánym tvorili dvojicu symbolizujúcu preklenutie komfesných rozporov v druhej polovici 19. storočia ako symbol jednoty národa, bez ktorej nie je ani dosiahnutá štátnosť. Toleranciu a vznik moderného ekumenizmu, ktorú v prvej polovici 20. storočia znovu potvrdili a do života definitívne uviedla dvojica Rázus, Hlinka. Titul otec národa, alebo ak chcete aj otec vlasti má však starobylú tradíciu a je prejavom vyspelých a sebavedomých i vďačných národov svojim osobnostiam. Tak tomu bolo už v staroveku, kde starí Rimania oceňovali titulom „Pater patriae“. Česi nazvali otcom vlasti svojho kráľa a cisára Karola IV. a titulom Otec národa poctili tiež Františka Palackého, prezidentovi Masarykovi udelil parlament titul Prezident osloboditeľ. Hlinka vstúpil do povedomia ako otec národa, dovolím si povedať ako slovenský Gándhí, ktorý nenásilím bojuje za práva utláčaných. Hlinka sa teda stal už v prvej dekáde 20. storočia nielen politickým vodcom na Slovensku, ale najmä morálnou a duchovnou autoritou, ktorá mobilizovala národ do akcie za svoje práva. Podľa mňa to dokazuje aj 30-tisíc podpisov pod petíciu za Andreja Hlinku v jeho spore s biskupom Párvym a neskoršie rozhodnutie Pápeža Pia X., ktorý dal za pravdu Hlinkovi, keď vo februári 1909 Kongregácia Koncilu odmietla potvrdiť cirkevné tresty voči slovenskému kňazovi. Hlinka už od tohto času pôsobil teda ako morálna autorita, ako otec národa, ktorý svojimi posolstvami, osobnosťou a výzvami významne formoval presvedčenie a štátotvorné postavenie a práva Slovákov a dával predovšetkým silu za zápas o autonómiu, čiže o svojbytnosť a zvrchovanosť Slovenska v tom čase pôsobenia. To, že za národ Hlinka cítil zodpovednosť aj ako otec, čiže subjektívnu stránku, dokazujú jeho slová, ktoré napísal práve v liste z väzenia z roku 1920. Citujem: „Pozdravte mi môj ľud slovenský národ. Zaň som pracoval zamladi, jemu som obetoval svoj mužský vek, jemu bude patriť i posledný tlkot môjho srdca.“ Koniec citátu. Hlinka na zhromaždeniach začínal svoje prejavy oslovením Národe môj. Teda ako otec národa. „Národe môj, milujem ťa a či budem žiť, alebo v hrobe hniť, milovať ťa neprestanem.“ Toto je posledné posolstvo Andreja Hlinku na poslednom stretnutí s masou národa 5. júna 1938. Vážení zákonodarcovia, je zrejmé, že máme povinnosť a záväzok prideliť Andrejovi Hlinkovi tento čestný titul a vôbec o ňom ani v kútiku duše nezapochybovať. Dovoľte ale, aby som  vyzdvihol osobnosť Hlinku aj o štátotvorný národ a Slovenskú republiku predovšetkým v jeho zjednocujúcej funkcii. Hlinka ako zjednotiteľ národa v časoch najťažších sa preukázal opakovane napríklad v programovom dokumente Zvolenský dokument s nadčasovým významom dohody spolu s Rázusom, kde išlo o znovu potvrdenie a vyvrcholenie troch veľkých podaní si rúk v národnom živote Slovákov. Ak si pripomenieme to prvé ako jazykovú dohodu Štúra s Hollým z roku 1843, druhú národnokultúrnu jednotu reprezentovanú spomínaným Moyzesom s Kuzmánym z roku 1863 a tretiu politickú dohodu z roku 1932 vo Zvolene. Hlinka sa pričinil o zjednotenie národa a politických priorít na ceste k sebaurčeniu aj pri Pribinových slávnostiach v Nitre v roku 1933, keď jednoznačne a priam revolučne dôsledne povedal, citujem: „Dnešné víťazstvo, ktoré sme nad vládou a nad jej radcami bezprostredne docielili, musí byť medzníkom v živote slovenského národa.“ Hlinka teda dodával silu a odvahu na verejných zhromaždeniach, dával Slovákom pocit dôležitosti ako jedinému oprávnenému nositeľovi neodcudziteľných národných a politických práv. Hlinka sa zaslúžil o nastolenie, prebojovanie, presadenie takých dejinných, demokratických, revolučných, štátotvorných a politických krokov, ako je rozhodnutie opustiť uhorský žalár národov. Známa je jeho veda: „Skončilo sa tisícročné manželstvo s Maďarmi, musíme sa rozísť.“ Pôsobenie v Slovenskej národnej rade v roku 1918 a kreovanie dokumentu Martinská deklarácia. Vznik spoločného štátu Čechov a Slovákov. V januári 1918 urobil Hlinka medializované vyhlásenie, „Slováci do státu Česko-slovenského,“ kde jasne formuloval, že za úplné samourčovacie právo slovenského národa a vytvorenie spoločného štátu s českým národom. Už v máji 1918 na užšej porade vedenia SNS jednoznačne vyhlásil a formuloval štátotvorné smerovanie Slovákov po prvej  svetovej vojne. To, čo som citoval, rozchod s Maďarmi, von z Uhorska. Práve z tejto schôdzky, ktorá predchádzala Martinskej deklarácii, vzniklo posolstvo do Prahy, že Slováci stoja na stanovisku bezpodmienečného sebaurčovacieho práva slovenského národa a na tomto základe citujem: „Indikuje slovenský národ účasť na vytvorení samostatného štátu.“ Ďalej 17. novembra 1918 dal Hlinka odhlasovať na ľudovom zhromaždení žiadosť na základe samourčovacieho práva národov vybudovať na území Slovákmi obývanými samostatný slovenský štát v rámci ľudovej republiky česko-slovenských zemí. Hlinka videl, že deklaratórne sa toto právo ťažko dosiahne, preto v decembri 1918 obnovil v Žiline Slovenskú ľudovú stranu, ktorá sa stala kľúčovým najvplyvnejším politickým medzivojnovým subjektom presadzujúcim samostatnosť Slovenska v rámci legitímneho autonomistického programu. Hlinka je autor dokumentu, ktorý predložil na mierovej konferencii v Paríži v roku 1919 a za ktorý bol, bohužiaľ, tiež väznený na Mírove s názvom Za mier v strednej Európe, memorandum Slovákov na mierovej konferencii v Paríži. Kľúčovým bol boj za autonómiu Slovenska v rámci republiky. Vlastne dôsledné plnenie pôvodných dohôd z Clevelandu a Pittsburghu ako trvalú zásadu sebaurčovacieho práva Slovákov. Už spomenutý autor a spoluautor Zvolenského manifestu z roku 1932 a významnej Nitrianskej rezolúcie z roku 1933. Politické štátotvorné a duchovné a morálne zásluhy Andreja Hlinku preto konštatuje § 1 predloženého zákona a podľa názoru predkladateľov sú ťažko prekonateľné svojím rozsahom a dosahom v politických dejinách Slovenska minimálne v prvej polovici 20. storočia. Ide o najvýznamnejšiu komplexnú osobnosť prvého polstoročia 20. storočia, ktorá má zásluhy na trvalom povzbudzovaní národa, na rozvoji nedeľných a ľudových škôl. Je to muž rozhodujúceho slova, ktorý odmietol ponuku ostrihomského kardinála na vytvorenie autonómie v Maďarsku, nositeľ najvyššieho vyznamenania Rumunskej a Poľskej republiky. Je to morálna a duchovná autorita s oceneniami pápežskej stolice ako pápežský prelát. Bol to väzeň za presvedčenie, politický väzeň, martýr a trpiteľ za národ. Také väzenie ako Mírov, Szeged alebo Brodek mali česť ho hostiť. Zaslúžil sa o slovenskú podnikateľskú sféru, keď inicioval vytvorenie Ľudovej banky. Uvedomoval si, že ak sa chcú slovenskí podnikatelia presadiť v celouhorských pomeroch, potrebujú kapitál a úrokovo prijateľné a dlhodobé úvery. Významne sa zaslúžil aj o postavenie cirkvi na Slovensku, o autonómne postavenie cirkvi ako apoštolský protonotár, ako zakladateľ Koňavskej rady, ktorá po roku 1918 významne ovplyvnila vývoj cirkvi na Slovensku, pretože až do roku 1977 sme patrili pod cirkevnú provinciu Ostrihom a Hlinka má nesmiernu zásluhu na tom, že slovenský klérus zostal verný v rámci hraníc Česko-slovenskej republiky. Hlinka je známy aj takými elektrizujúcimi posolstvami, ako je záver kázne z apríla 1938, citujem: „Slovenský národ už nik nezničí. Slovenský národ bol, je a bude. Amen.“ Hlinkov politický testament, ktorý odovzdal poslancom strany v apríli 1938, je nadčasový, prelomovo dejinne zásluhový a striktne dôsledný, pretože v ťažkom medzivojnovom čase, ére a praktikách čechoslovakizmu, snahám o presadenie politického jednotného československého národa, dokonca jednotného československého pravopisu dokázal presvedčiť národ o jeho osobitosti, a tým aj o jeho neodcudziteľnom práve na samobytnosť. Citujem, a toto sú podľa mňa slová, ktoré by pokojne mohli byť povedané v dnešnej modernej ére 21. storočia: „Nikto na svete okrem samých Slovákov nemá právo rozhodovať o otázke, či Slováci sú osobitným národom. Toto právo nepatrí ani Čechom, ani vláde, a tým menej synom slovenských materí, ktoré sa zriekli svojho národa.“ Pred Hlinkom mnohí, je pravda, artikulovali podobné zásady, napríklad Štefan Marko Daxner, podľa ktorého politika je obrana záujmov, alebo Charles Montesquieu s jeho zásadou, že iba národ má zvrchovanú moc a musí ju vykonávať sám pre seba a tak, ako najlepšie sa dá. Alebo výrok nášho štátovedcu Baxu, ktorý zdôraznil suverenitu národa, bez ktorého nie je štátu. Alebo pri aplikovaní zásluh Andreja Hlinku si stačí spomenúť výrok abbé Grégoire a tretí článok Deklarácie práv človeka a občana z roku 1789, podľa ktorých princíp každej zvrchovanosti tkvie v zásade a len v národe. Nijaký spolok ani jednotlivec nemôže mať inú autoritu než tú, ktoré sú výslovnými nositeľmi. Toto je politický program Andreja Hlinku, toto dôsledne realizoval v časoch Uhorska aj predvojnovej Česko-slovenskej republiky. Šestnásteho augusta 1938, žiaľ, dotĺklo srdce Andreja Hlinku, ktoré tĺklo len a len pre dobro svojho národa. Za práva a postavenie bojoval, trpel, bol väznený, zatracovaný, ale nikdy neuhol z priamej cesty boja za posvätné, neodcudziteľné, nepremlčateľné právo národa na sebaurčenie. Preto mu za túto výnimočnosť po 69 rokoch už v zákonodarstve zvrchovanej demokratickej suverénnej Slovenskej republiky prostredníctvom nás, teda volených zástupcov patrí splatiť morálny dlh a priznať Andrejovi Hlinkovi samostatným zákonom zásluhy o slovenský štátotvorný národ a Slovenskú republiku. Dámy a páni, jedno zákonodarné krídlo už patrí Milanovi Rastislavovi Štefánikovi, evanjelikovi, diplomatovi na medzinárodnom poli, to druhé by malo patriť Andrejovi Hlinkovi, katolíkovi a domácemu slovenskému politikovi, pretože obaja zakladatelia spoločného štátu nespochybniteľne sa zaslúžili aj o samostatné Slovensko. Vzdajme, prosím, česť, ctení zákonodarcovia, svojim predchodcom, vďaka ktorým dnes môžeme slobodne a demokraticky nielen žiť, ale aj zvrchovane spravovať našu republiku. A pretože osobnosť Andreja Hlinku je nadčasová, nadkonfesijná i nadstranícka, dovolím si teraz, hoci je len prvé čítanie, v mene navrhovateľov záväzne prečítať kompromisný návrh textu, ktorý predložíme do druhého čítania a súčasne vyzvať skupinu navrhovateľov z KDH, aby vzhľadom na tento ústretový posun neskôr po rozprave stiahli svoj návrh, aby sme tak počas jednej rozpravy mohli všetci vyjadriť, verím, že spoločnú vôľu a záujem nielen obsahom zákona, na ktorom sa v podstate zhodneme, ale aj formou jeho prijímania prispieť k dôstojnosti schválenia zásluhového zákona o Andrejovi Hlinkovi. Nech Boh všemohúci vedie naše kroky a naše slová. Ak dovolíte, prečítam pozmeňujúci návrh, ktorý považujem v mene skupiny poslancov za záväzný. Paragraf 1. Andrej Hlinka sa mimoriadne zaslúžil o to, že slovenský národ sa stal štátotvorným národom. Jeho osobnosť, dielo a odkaz prispeli k vzniku samostatnej Slovenskej republiky v roku 1993. Paragraf 2. Andrejovi Hlinkovi patrí čestný titul Otec národa. Paragraf 3. Na ocenenie mimoriadnych zásluh Andreja Hlinku uvedený v § 1 sa umiestni v budove Národnej rady Slovenskej republiky busta Andreja Hlinku a pamätná tabuľa, na ktorej sa uvedie text: „Andrej Hlinka sa zaslúžil o slovenský národ a Slovenskú republiku.“ Tu chcem povedať, že tu došlo k prvej redukcii textu na základe viacerých rokovaní a dohôd. Paragraf 4. Podobne, ako je to v zákone Lex Štefánik. Mauzóleum Andreja Hlinku v Ružomberku je pietne miesto. Bod 2. Návštevník mauzólea a jeho blízkeho okolia je povinný správať sa s úctou voči osobe Andreja Hlinku a zdržať sa všetkého, čo by mohlo narušiť pokoj pietneho miesta. Úplne identický text. Paragraf 5. Streľba na príkaz maďarských orgánov do bezbranného ľudu v Černovej v októbri 1907 je odsúdeniahodný čin. Paragraf 6. Tento zákon nadobúda účinnosť 1. januára 2008. Chcem zdôrazniť, že poslanci za SNS v ústretovosti a dobrej vôli po jednote vypustili celý § 5, ktorý konštatoval, že konanie vedúce k poškodeniu dobrého mena Andreja Hlinku na verejnosti by bolo možné postihnúť podľa zákona. Takže došlo celkovo k úprave v troch paragrafoch. Ja verím, že táto ústretovosť poslancov za Slovenskú národnú stranu sa odrazí aj v diskusii a forme prijímania tohto zákona, o ktorý vás prosím a žiadam a ďakujem týmto za vašu pozornosť. (Potlesk.)