I. Mikloš, poslanec: (2007-02-07):
K tomuto zákonu už tu bolo povedané mnoho aj pri prvom čítaní, aj teraz v rozprave v druhom čítaní, aj vo výboroch a musím povedať, že všetky prednesené výhrady, či už boli ústavné, legislatívnoprávne, vecné, prípadne výhrady súvisiace s nesúladom s európskymi pravidlami, s európskymi smernicami a s európskou politikou, myslím si, že boli vážne a svedčia o tom, že hovoríme o jednom z najhoršie pripravených zákonov či už z legislatívnoprávneho hľadiska, alebo z hľadiska vecného. Mohol by som dlho opakovať všetky tie veci, ktoré sú na tomto zákone zlé, ale myslím si, že by som opakoval to, čo kolegovia hovorili, preto len preletím tie najväčšie výhrady, tie najdôležitejšie výhrady a potom sa sústredím na jednu vec, ktorá s tým súvisí, ktorá tu síce tiež bola spomenutá, ale myslím si, že nie dostatočne komplexne a nie dostatočne presne. Po prvé, to kľúčové a podstatné, čo na tomto zákone je, že tento zákon je ďalším v rade krokov v mocenskom ovládnutí tých inštitúcií, ktoré majú byť nezávislé od štátu. Nezávislosť týchto inštitúcií od štátu je v záujme spotrebiteľov, je v záujme rozvoja, zdravého rozvoja aj sektora, ktorý je regulovaný. Nie je to teda v prospech ľudí, v konečnom dôsledku je to v neprospech ľudí. Vládna koalícia a vláda týmto zákonom sa tvári, že dáva ľuďom 5 korún, ale zároveň im, ľavou rukou im dáva 5 korún a pravou rukou im skryte berie 10 korún. Pán poslanec Petrák sa opýtal, a dovolím si využiť jeho otázku na môj názor na to, prečo je to tak. Pán poslanec Petrák sa opýtal, od čoho bol ÚRSO nezávislý, keď až po tlaku vlády sa znížili ceny. Pán poslanec Lipšic reagoval, že znížili sa ceny najmä kvôli zníženým svetovým cenám ropy a zemného plynu, čo je pravda, ale na druhej strane ja si myslím, že aj kvôli politickému tlaku sa tieto ceny znížili. Jednoducho preto, že bol vykonaný hrubý nátlak zo strany vlády na regulačný úrad aj nátlak týmto návrhom vládneho zákona, ktorý bol predkladaný v inom znení, ešte v surovejšom znení, aj keď aj dnešné znenie po úpravách znamená obmedzenie nezávislosti regulačného úradu, ale ten tlak bol aj inými krokmi, verejnými vyhláseniami, spochybňovaniami, spochybnením činnosti regulačného úradu, útokmi a tlakom na dodávateľov energie a plynu. Čiže áno, ceny sa znížili a sú v tomto okamihu zrejme nižšie, ako by boli, keby boli stanovené regulačným úradom bez tlaku vlády. Ten problém ale je v tom, že takéto krátkodobé zníženie cien, ak sú ceny znížené pod úroveň skutočných ekonomických cien, teda takých, ktoré obsahujú opodstatnené náklady a primeraný zisk, síce môže vyzerať z krátkodobého hľadiska výhodne, lebo ceny sú nižšie, ale z dlhodobého hľadiska zakladá omnoho, omnoho vyššie náklady a aj ceny pre odberateľov. Chcem vás upozorniť a pripomenúť vám, že analogickú situáciu, kedy do roku 2003 priamo vláda určovala ceny, a ceny boli stanovené nižšie, ako bola ich ekonomická úroveň, znamenalo obrovské straty pre ekonomiku a znamenalo, že v konečnom dôsledku ceny museli neskôr vzrásť oveľa viac. Takže ak dnes umelo stlačíte a budete tlačiť ceny na nižšiu úroveň, ako je ekonomická, bude to znamenať, že v budúcnosti skôr alebo neskôr budú musieť ceny vzrásť oveľa viac, ako by vzrástli, keby existovala normálna regulácia, ktorá by bola stanovovaná nezávislým regulačným úradom a navyše naozaj ohrozíte energetickú bezpečnosť krajiny, pretože v dôsledku toho, že ceny budú stanovené nižšie, ako je ich skutočná ekonomická úroveň, sa investorom neoplatí v odvetví investovať, najmä ak môžu investovať v iných krajinách, kde tá miera zisku a miera návratnosti investícií bude vyššia. V situácii, v akej sme, že sa zvyšuje spotreba elektriny a že dochádza k odstavovaniu blokov, to znamená naozaj ohrozenie energetickej bezpečnosti krajiny. Takže nie náš návrh, nie náš zákon o regulácii sieťových odvetví, nie vytvorenie nezávislého regulačné úradu, nie privatizácia energetických podnikov, ale vaše obmedzovanie nezávislosti regulačného úradu a politické ovplyvňovanie cien spôsobí, môže spôsobiť s veľkou pravdepodobnosťou ohrozenie energetickej bezpečnosti a v konečnom dôsledku vyššie ceny. Mimochodom na pripomenutie vám na ilustráciu poviem, že iste si pamätáte, že sme tu mali aj mlieko za 2 koruny a kam to viedlo? Jednoducho systém, ktorý sa snažil administratívne držať ceny na nízkej úrovni skolaboval a následne tie nepriame náklady a konečné nevyhnutné zvýšenie cien bolo omnoho, omnoho vyššie. Takže ja netvrdím, že v činnosti regulačného úradu neexistovali žiadne rezervy a že by sme nemali hľadať nástroje, akými by sme zefektívňovali jeho činnosť tak, aby tam naozaj neboli rezervy, aby tam naozaj nebola vata, ale vy idete opačne, pretože tým najefektívnejším nástrojom na takéto zefektívňovanie činnosti ÚRSO by bolo posilňovanie jeho nezávislosti a zároveň posilňovanie konkurencie, pretože konkurencia je tým najefektívnejším nástrojom na znižovanie nákladov, a teda aj znižovanie cien a zvyšovanie kvality služieb. No a preto z tohto dôvodu popri všetkých tých výhradách legislatívnych, nesúladu s európskymi smernicami za najzávažnejší nedostatok tohto návrhu zákona považujem zrušenie nezávislosti, výrazné obmedzenie nezávislosti regulačného úradu najmä § 19a ods. 1, ktorý znie, „že dňom nadobudnutia účinnosti tohto zákona sa končí funkčné obdobie doterajších členov regulačnej rady“ a tiež § 9 ods. 4 písm. b), „keď člen regulačnej rady môže byť odvolaný, ak koná v rozpore s regulačnou politikou, pričom rozpor alebo súlad s regulačnou politikou bude posudzovať, samozrejme, vláda“. Keď som rozmýšľal nad tým, čo môže byť skutočnou príčinou toho, prečo tak vehementne vláda tlačí tieto návrhy, tak mi pomohol článok, ktorý bol zverejnený minulý týždeň v denníku Pravda, pretože tento článok, a spomínal to tu aj myslím, že pán poslanec Brocka, pán poslanec Janiš a ďalší, poukázal na niektoré zaujímavé súvislosti, ktoré priznal vo svojom vystúpení vo výbore pre hospodárstvo, privatizáciu a podnikanie aj pán minister Jahnátek, keď povedal, že jedna z možností je aj mimosúdne vyrovnanie s firmami, ktoré podali žalobu na Ústavnom súde. Dovoľte mi preto, aby som sa venoval tejto kauze, pretože podľa môjho názoru, a rád by som vás oboznámil aj s informáciami, ktoré neboli v tom článku a ktoré neboli povedané ani mojimi kolegami, pretože ich považujem za zásadné, za dôležité a považujem ich za také, ktoré výrečným spôsobom objasňujú a ilustrujú, o akú veľkú nehoráznosť tu ide. Takže dovoľte najskôr chronologicky, čo sa vlastne udialo a dialo. Najskôr mi dovoľte povedať, že do roku 2003 sme tu mali krížové dotácie, mali sme ceny za plyn a za elektrinu a energetické médiá, ktoré boli nižšie ako skutočné ekonomické ceny, a teda v konečnom dôsledku sme tu mali situáciu, keď štát a daňoví poplatníci dotovali, a to výrazne dotovali súkromné podnikateľské subjekty, najmä odberateľov, a dotovali aj domácnosti, to je pravda. Na základe toho, že sme museli prijať smernice Európskej únie, ale aj na základe toho, že tento stav bol neakceptovateľný, neudržateľný, nespravodlivý a vyslovene asociálny, došlo k zmene a v roku 2001 vláda, ešte prvá vláda Mikuláša Dzurindu, pripravilo ministerstvo hospodárstva zákon o regulácii sieťových odvetví, v rámci ktorého sa predpokladal aj vznik Úradu pre reguláciu sieťových odvetví. 1. 8. 2001 Úrad pre reguláciu sieťových odvetví vznikol, ale ešte zhruba rok a pol mal čas na prípravu regulácie. Pripravovali sa regulačné smernice, zriaďoval sa úrad tak, aby regulácia mohla byť efektívna od 1. 1. 2003. Po prvé, chcem pripomenúť, že už vtedy, keď sme tento zákon diskutovali vo vláde a pripravovali, došlo k obrovskému tlaku, lobistickému tlaku najväčších odberateľov priemyselných podnikov, odberateľov plynu a elektriny, dokonca došlo k tomu, a dobre si to pamätám, pretože som v tom čase viedol tripartitu, že Asociácia zamestnávateľských zväzov prerušila sociálny dialóg a odišla z tripartity. Pripomínam, že šéfom Asociácie zamestnávateľských zväzov, podpredsedom asociácie a šéfom delegácie asociácie v tripartitných rokovaniach bol pán Kollár, majoritný vlastník Dusla Šaľa a Duslo Šaľa bolo najväčším podnikom, ktorý na tom zarábal. Ktorý jednoducho nakupoval plyn aj elektrickú energiu, ale najmä plyn za ceny dokonca nižšie, než za aké Slovenský plynárenský priemysel dovážal plyn z Ruska. Keďže si tieto podniky uvedomovali, že sa toto zlaté obdobie končí, tak bol tu obrovský tlak proti tomu, aby došlo k takejto regulácii. Zároveň sme mali aj vo vládnej koalícii isté problémy so schválením tohto zákona, najmä s jedným z koaličných partnerov, so Stranou demokratickej ľavice, ktorá mala a neustále sa snažila, aby tá nezávislosť regulačného úradu nebola taká silná a aby to bolo možné politicky ovplyvňovať. Následne ale bol zákon schválený, ÚRSO vznikol a ÚRSO od 1. 1. 2003 určil regulované ceny, ktoré sa zvýšili aj pre domácnosti, ale aj pre týchto odberateľov. Hneď v prvom mesiaci fungovania týchto zvýšených cien 24. a 27. 1. 2003 išlo podanie na Ústavný súd, keď 7 akciových spoločností najväčších alebo jedných z najväčších odberateľov plynu podali tento podnet na Ústavný súd a čuduj sa svete, tieto akciové spoločnosti boli zastupované docentom Fogašom, tým istým docentom Fogašom, ktorý v rokoch 1998 až 2002 bol podpredsedom vlády zodpovedným za legislatívu a ktorý viedol aj Legislatívnu radu vlády Slovenskej republiky, v ktorej legislatívnej rade aj vo vláde bol prerokovávaný aj návrh zákona o regulácii sieťových odvetví. Podstata podnetu na Ústavný súd bola v tom, že vraj mal ÚRSO konať protiústavne, keďže rozhodol o regulácii na základe vlastných rozhodnutí, a nie na základe všeobecne platného právneho predpisu. Absurdné na tom je, že ÚRSO, keďže znenie zákona bolo v tomto nejednoznačné, či teda môže ÚRSO konať na základe vlastného rozhodnutia, alebo na základe všeobecne platného právneho predpisu, tak ÚRSO pripravil návrhy všeobecne platných právnych predpisov ešte v priebehu roka 2002 a išiel s tým do medzirezortného pripomienkového konania a do legislatívnej rady vlády. V legislatívnej rade vlády bol ÚRSO, ale s touto iniciatívou odmietnuté predsedom legislatívnej rady, ktorí, ale legislatívna rada celá, nielen predseda, tvrdili, že je to protiústavné a že jednoducho sa to takto robiť nedá. Nato teda ÚRSO neprijal, resp. neprijal sa všeobecne platný právny predpis, ale ÚRSO v priebehu novembra a decembra 2002 rozhodol svojimi vlastnými rozhodnutiami. Ako som povedal, v januári 2003 bol podaný tento podnet, o ktorom plénum, resp. senát Ústavného súdu rozhodol, čuduj sa svete, po takmer po 3 rokoch 7. 7. 2006, teda mesiac a pol po parlamentných voľbách, 3 roky nič, mesiac a pol po parlamentných voľbách, a druhé rozhodnutie prišlo 29. 11. 2006. V tejto súvislosti je zaujímavé, bolo to už povedané, ale nie úplne, že senát rozhodoval v trojčlennom zložení, predsedom senátu bol doktor Babjak a členmi senátu boli doktor Barányi a doktor Dobrík. Doktor Barányi zhodou okolností, možno zhodou okolností bol predtým poslancom za Stranu demokratickej ľavice a doktor Dobrík pôsobil predtým aj vo funkcii štátneho tajomníka ministerstva spravodlivosti za HZDS. Toto rozhodnutie, ktoré prijali hneď po voľbách, bolo v prospech  sťažovateľov, teda v prospech 7 spoločností, ktoré sa sťažujú na Ústavnom súde, ale bolo prijaté hlasovaním 2 hlasy za, proti 1, pričom predseda senátu Ústavného súdu doktor Babjak bol proti a nielenže bol proti, ale jeho stanovisko bolo tak zásadne odlišné, že svoje stanovisko zverejnil ako súčasť nálezu Ústavného súdu. Odporúčam vám tento nález Ústavného súdu do pozornosti, je pod číslom I.US 95/03 a myslím, že sa oddá zacitovať zo stanoviska doktora Babjaka, pretože uvádza zásadné argumenty v neprospech rozhodnutia, ktoré bolo prijaté. Budem niektoré z jeho argumentov citovať. Doktor Babjak, predseda senátu, píše: „Nesúhlasím najmä s výrokmi o porušení práva sťažovateliek.“ Sťažovateľky, to je tých 7 akciových spoločností, teda „nesúhlasím najmä s výrokmi o porušení práva sťažovateliek na podnikanie podľa čl. 35 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky napadnutými rozhodnutiami Úradu pre reguláciu sieťových odvetví o zrušení týchto rozhodnutí, ako aj s odôvodnením uvedených výrokov“. Takéto stanovisko väčšiny senátu a naň nadväzujúci postup odporuje právnej realite. Základnou myšlienkou rozhodnutia väčšiny senátu je protizákonnosť všetkých napadnutých rozhodnutí vydaných v období november až december 2002, pretože im nepredchádzalo vydanie všeobecného záväzného predpisu úradom na základe § 12 ods. 4 zákona o regulácii. Keď však úrad takto postupuje, zrejme aj v dôsledku napadnutia rozhodnutí na Ústavnom súde a vydá všeobecne záväzné  právne predpisy podľa § 12 ods. 4 zákona o regulácii, konkrétne výnosy č. 1 z roku 2003 a č. 2 z roku 2003, ktoré sú základom pre zánik právnej existencie napadnutých rozhodnutí, väčšina senátu to neakceptuje. Zdá sa teda, že väčšine senátu nevyhovuje ani nesprávny, ani správny postup úradu. Na vysvetlenie. Úrad pre reguláciu sieťových odvetví po tom, ako začalo byť napádané a spochybňované to, že prijal tie rozhodnutia bez všeobecne záväzného predpisu začiatkom roka 2003, prijal rozhodnutia, prijal tento všeobecne  záväzný právny predpis, ale senát tvrdil, že aj jedno je zlé, aj druhé je zlé. Ďalej citujem: „Na rozhodovaní o regulácii cien sa podľa § 14 ods. 5 zákona o regulácii nevzťahuje všeobecný predpis o správnom konaní. Rozhodnutie nie je preskúmateľné súdom, autoremedúra, ktorou argumentuje, väčšina senátu tu teda nemá opodstatnenie.“ Ďalej citujem: „Skutočnosť, že možno zmeniť a rušiť vlastné rozhodnutie vydané pri regulácii cien, nie je výslovne uvedená v zákone o regulácii, je irelevantná, pretože táto možnosť implikovane vyplýva z pôsobnosti úradu regulovať ceny v sieťových odvetviach. Rozhodnutie väčšiny senátu o vyslovení porušenia práva sťažovateliek napadnutými rozhodnutiami a o ich zrušení teda odporuje právnej realite v tom, že sa vyslovuje porušenie práva v čase rozhodovania Ústavného súdu právne neexistujúcimi rozhodnutiami, lebo boli medzičasom zrušené a ruší sa to, čo už bolo zrušené.“ Ďalej. V naznačenom trojuholníku vecí spomína doktor Babjak iné dve veci, a teraz, „z prejednávanej veci sa potom javí, že rozhodovanie senátu nemá logiku a princípy právnej istoty a rovného prístupu k Ústavnému súdu nie sú realizovateľné. Keď teda k podnecovateľovi, resp. sťažovateľovi nebol v dvoch označených predchádzajúcich veciach umožnený prístup na Ústavný súd, aby nastolený problém meritórne aj posúdil a rozhodol, tým viac sa tak potom malo stať aj v tejto veci a ohľadne napadnutých rozhodnutí malo byť konanie zastavené. Právne existujúce napadnuté rozhodnutie je napokon aj nevyhnutnou podmienkou konania Ústavného súdu“. Zase inými slovami a možno zrozumiteľnejšie povedané, doktor Babjak poukazuje na dva podobné prípady, keď neboli prijaté tieto prípady ani na konanie pred Ústavným súdom, pričom išlo o analogické prípady. Ďalej. „Napadnuté regulačné rozhodnutia úradu nemôžu ustanovovať zásadné podmienky podnikania sťažovateliek, pretože tieto rozhodnutia sa vzťahujú na podnikateľov, ktorí vykonávajú regulovanú činnosť, podnikanie v sieťovom odvetví, ktorými sú výroba, výkup, tranzit a rozvod elektriny a plynu a výroba, výkup a rozvod tepla.“ Inými slovami, a to je zásadná vec, sťažovatelia vôbec nepodnikajú v tých oblastiach, na ktoré sa vzťahuje zákon, ktorého porušenie napadli na Ústavnom súde, preto už z tohto dôvodu nemal tento podnet byť prijatý na konanie. Ďalej. „Podľa právneho názoru Ústavného súdu sa právo podnikať podľa ústavy zaručuje len fyzickým osobám, pretože čl. 35 ods. 1 ústavy sa nevzťahuje na právne postavenie právnických osôb.“ Teda ďalší dôvod, prečo podľa doktora Babjaka nemal byť tento podnet prijatý na konanie. Mohol by som citovať ďalej, ale myslím si, že každý si to nakoniec  môže pozrieť sám, je to verejne prístupný dokument. O čo teda ide? Teraz by som rád hovoril, toto boli citáty, stanoviská predsedu senátu doktora Babjaka, teda právne stanoviská. Ja by som sa rád teraz vyjadril k ekonomickej a politickej rovine tohto problému, ktorú považujem za zásadnú. Myslím si, že pán poslanec Brocka to tu nazval slovom nehoráznosť. Obrovská nehoráznosť. Táto iniciatíva, tieto kroky, ktoré by mohli viesť buď k mimosúdnej dohode, alebo k úspechu na súdoch, na všeobecných súdoch na základe nálezu Ústavného súdu, ak by boli zrealizované, považoval by som to za najväčšiu donebavolajúcu nehoráznosť. Prečo? Po prvé. Treba povedať a vrátim sa k tomu, že podniky, o ktorých hovoríme, boli do roku 2003, kým ceny nedosiahli skutočnú ekonomickú úroveň zo strany štátu a daňových poplatníkov dotované rádovo v čiastkach miliárd korún. Nepreháňam, miliárd korún a poukážem to aj na konkrétnom roku, za ktorý to mám vyčíslené. Ide teda o 7 podnikov, medzi ktorými, ako som povedal, najväčším odberateľom na ilustráciu bol podnik Duslo Šaľa. Len v roku 2000, len v jednom z tých rokov, v roku 2000 týchto 7 podnikov zaplatilo za plyn Slovenskému plynárenskému priemyslu o cca 1,5 mld. korún menej, ako by boli platili, ak by ceny boli stanovené na ekonomickej úrovni a ak by ceny neboli dotované. Inými slovami, Slovenský plynárenský podnik by len v roku 2000 mal len z titulu reálnych cien pre týchto 7 najväčších odberateľov vyššie príjmy o 1,5 mld. korún. Teda môžeme predpokladať, že aj vyššie zisky zhruba o toľko korún a že napríklad aj do štátneho rozpočtu by odviedol oveľa viac peňazí, ale aj to, že hodnota, trhová hodnota tohto podniku by bola oveľa, oveľa vyššia, pričom 100  % akcií v tom čase vlastnil štát. Ak teda štátny podnik dotuje v jednom roku len 7 najväčších odberateľov, všetky súkromné firmy väčšinou privatizované v polovici 90. rokov podnikateľom blízkym vláde za smiešne symbolické ceny, ak teda tento najväčší štátom vlastnený podnik dotuje súkromné odberateľské firmy len za 1 rok vo výške zhruba 1,5 mld. korún, už tomu hovorím nehoráznosť. Toto sa dialo počas všetkých tých rokov. Urobil tomu koniec zákon o regulácii sieťových odvetví. Samozrejme, podnikom sa nepáčilo, že nepokračuje takýto biznis, preto dali toto rozhodnutie na Ústavný súd. Ústavný súd rozhodol, tak ako rozhodol. Ak by sme dnes akýmkoľvek spôsobom, či už mimosúdnou dohodou, alebo rozhodnutím súdov priznali týmto firmám, že majú právo na odškodnenie, tak by mali právo na odškodnenie za to, že nepokračovali v nehoráznom, že štát nepokračoval v ich nehoráznom dotovaní. Že by sme teda tak mali ešte robiť naďalej, lebo boli poškodené. Mimochodom, chcel by som povedať, že nielen kvôli tomuto dôvodu, nielen z dôvodu Európskych pravidiel, ku ktorým sme sa, samozrejme, zaviazali a museli zaviazať v procese prístupových rokovaní, ale aj z toho dôvodu, že ak by tieto firmy pokračovali v takomto, resp. štát by pokračoval v takomto nepriamom dotovaní týchto firiem, tak tieto firmy by prehrali súdne spory. A to nebola teória. Okolo roku 2000 – 2001 Železiarne Podbrezová už boli napadnuté na súde za dumping práve preto, že ich konkurenti, ktorí odoberali plyn za nedotované ceny sa cítili poškodení na trhu a cítili teda krivdu v tom zmysle, že im nemohli, Železiarňam Podbrezová, konkurovať, pretože Železiarne Podbrezová mali dotované ceny, vstupy, a teda náklady mali nižšie, mali nižšie náklady. Môže sa objaviť argument, a možno sa objaví, že či tých 1,5 mld., že či tá cena, oproti ktorej to porovnávame, lebo tých 1,5 mld. vyplýva z ceny, akú odhadoval ÚRSO, že by mala byť v roku 2000, ak by bola regulovaná tak, že by obsahovala opodstatnené náklady a primeraný zisk, že či tá cena bola stanovená presne. Áno, to je otázka, ja nemám dôvod spochybňovať tie výpočty, ale v poriadku, ak aj vezmeme iný prepočet a porovnáme ceny, za aké týchto 7 podnikov odoberalo plyn nie s tými, ako je určené ako ekonomicky oprávnené, ale len s tými cenami, za ktoré SPP dovážal plyn z Ruska, a to iste uznáte, že to nie sú úplné náklady SPP, lebo to sú len náklady, ktoré priamo zaplatí do Ruska, SPP má ešte náklady ďalšie, s dopravou toho plynu so zariadeniami a ešte k tomu treba prirátať primeraný zisk, ale teda dobre, keby sme brali len ceny, za aké SPP nakupuje z Ruska, tak by sme prišli k tomu, že len týchto 7 odberateľov zhruba za 1 rok, za ten rok 2000 nakúpilo o miliardu lacnejšie, ako boli náklady SPP na nákup plynu z Ruska. Teda dotovanie v konečnom dôsledku zo štátneho rozpočtu, pretože opakujem, znamenalo to nižšie príjmy SPP, štátneho podniku, a dokonca, aj keď by ste argumentovali tým, že keď sa predala časť SPP, tak potom už nie všetky akcie mal štát, to je síce pravda, ale pravda tiež je, že ak by SPP mal príjem, skutočný príjem, ak by nedotoval takto tieto podniky, tak aj cena pri predaji by bola vyššia, samozrejme, pretože by to znamenalo pri predaji akcií SPP, pretože by to znamenalo vyššiu hodnotu akcií podniku a SPP. Teda štát strácal. Jednoznačne strácal. Štátny podnik, štátom vlastnený podnik strácal na úkor podnikov vlastnených privátne. A musím povedať, že aj dnes v tej dnešnej logike návrhu tohto zákona, kedy sa často argumentovalo tým, že sú poškodzovaní odberatelia, a musím povedať, že ministerstvo sa ani nejako neskrývalo s tým, že presadzuje záujmy odberateľov, veď si spomeňte na predkladaciu správu prvého vládneho návrhu tohto zákona, kde bolo jasne napísané, že na tomto znení ministerstvo hospodárstva úzko spolupracovalo so Združením odberateľov od energií a s Klubom 500 atď. atď., pričom teda je tu snaha zvýhodňovať odberateľov, ktorí sú čisto privátne firmy na úkor príjmov spoločnosti energetických, ktoré sú stále čiastočne vlastnené aj štátom. No, myslím si, že z toho, čo bolo uvedené, je zrejmé, že ide o záležitosť, ktorá, ak by mala viesť k mimosúdnej dohode alebo k tomu, že by súdy skončili v prospech týchto sťažovateľov, by bola nehoráznosťou. A teraz mi dovoľte povedať, v čom vidím dôvod, prečo je taký tlak na výmenu celej regulačnej rady. Regulačná rada v jej dnešnom zložení zväčša pozostáva z ľudí, ktorí všetkým týmto prešli, ktorí boli pri založení regulačného úradu, ktorí boli v tej legislatívnej rade, ktorí pripravili tie všeobecne záväzné právne predpisy, ktorí vedia o podaní na Ústavný súd aj a ktorí poznajú celú túto kauzu, celý jej vývoj. A títo ľudia jasne a jednoznačne odmietajú zodpovednosť úradu za to, že by bol porušený zákon a jasne odmietajú akékoľvek nároky odberateľov, a teda sťažovateľov na to, že by mali byť ich údajné straty kompenzované. A myslím si, že v tom je zámer alebo jeden zo zámerov tejto predkladanej novely zákona o regulácii sieťových odvetví. Myslím si, že zámer je v tom, aby nové vedenie regulačného úradu nekládlo odpor a aby sa jednoducho tento kšeft dotiahol do konca. Myslím si, že o tom minimálne nepriamo svedčia aj tie citácie, ktoré boli uverejnené v dennej tlači o liste docenta Fogaša ministrovi hospodárstva, v ktorom spomína aj to, že predseda vlády je o tom informovaný. Myslím, že o tom svedčia aj isté väzby a spojenia, ktoré som spomínal. Myslím, že o tom svedčia dátumy, v akých boli rozhodnutia prijímané. Tie možnosti sú v zásade dve. Ak sa úspešne naplní, ak odhlasujete, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, toto znenie návrhu zákona o regulácii sieťových odvetví, tak sa jednoducho dňom účinnosti zákona odvolajú všetci členovia regulačnej rady. Vieme, a nielen z regulačnej rady, ale aj z iných inštitúcií, akým spôsobom sa dnes nominujú predstavitelia do všetkých orgánov, kde má štát moc a potom sú tu otvorené dve možnosti. Tá prvá možnosť je mimosúdna dohoda. Už lieta v médiách aj cifra, že teda oni tvrdia, že mali škodu 17 mld., ale uspokojili by sa s 2,7 mld. koruny, o mimosúdnom vyrovnaní by ale musela rozhodnúť vláda. Neviem, či si to vláda trúfne. Dúfam, že nie, pretože by išlo naozaj o nehoráznosť najhrubšieho zrna, ale je tu ešte aj iná možnosť. A tá druhá možnosť spočíva, pretože rozhodnutie Ústavného súdu ešte nedáva, samozrejme, právny nárok na to, aby si vymáhali údajnú škodu sťažovatelia, o tom by museli rozhodnúť všeobecné súdy. Ale to riziko spočíva v tom, že ak nové vedenie regulačného úradu nebude klásť aktívny odpor, ak nebude spochybňovať, ak nebude argumentovať, ale ak pripustí, že možno došlo zo strany minulého odvolaného vedenia regulačného úradu k pochybeniu, môže to byť dôležitý krok k tomu, aby súdy, všeobecné súdy rozhodli tak, že túto škodu priznajú, odvolajúc sa na nález Ústavného súdu. Takže dovoľte mi uzavrieť toto a považujem to naozaj za nehorázne aj z toho dôvodu, že priamo človek, ktorý bol pri schvaľovaní toho zákona a ktorý potvrdil ÚRSO, že nie sú potrebné, nie je potrebný všeobecne, dokonca ani možný všeobecne záväzný právny predpis, potom zastupuje firmy s hlavným argumentom, že to bolo protiústavné, lebo to nebolo vydané na základe všeobecne platného právneho predpisu. Považujem to za absolútne nehorázne, a preto o tom hovorím otvorene, tak otvorene, ako o tom hovorím, pretože myslím si, že už tie informácie, ktoré sú dnes k dispozícii, svedčia o tom, že tomu, kto toto organizuje nejde o záujmy ľudí. Ide mu o záujmy úzkej skupiny podnikateľov, ktorí dlho profitovali na štáte, na štátnom rozpočte, na daňových poplatníkoch, a ide o to, aby dokonca boli odškodnení za to, že nemohli v takomto spôsobe podnikania pokračovať aj naďalej. A toto považujem za absolútne neakceptovateľné. Ďakujem pekne. (Potlesk.)