L. Szigeti, poslanec: (2009-12-01):
Naša legislatíva pozná síce zákon o ďalšom vzdelávaní z roku 1997, ale celoživotné vzdelávanie sa chápe v Európskom spoločenstve oveľa komplexnejšie ako ďalšie vzdelávanie. Jedným z nedostatkov vládneho návrhu zákona je práve obmedzený pohľad na celoživotné vzdelávanie, pretože okrem školského a ďalšieho vzdelávania nehovorí o takej súčasti celoživotného vzdelávania, ako je napríklad celoživotné poradenstvo. Pričom uznesenie Rady a zástupcov vlád členských štátov Európskej únie zo zasadnutia 21. novembra roku 2008 konštatuje potrebu zvýšenia úsilia zameraného na poskytovanie poradenských služieb vyššej kvality. Predložený návrh zákona je v 99 % podľa môjho posúdenia venovaný len ďalšiemu vzdelávaniu, teda v podstate máme pred sebou nový zákon o ďalšom vzdelávaní, žiaľ, nie komplexný zákon o celoživotnom vzdelávaní. Ako najväčší problém predloženého zákona vidím potrebu vykonávania skúšky na overenie odbornej spôsobilosti. Považujem to za nadbytočný inštitút, ktorý byrokratizuje celé ďalšie vzdelávanie. Ani doterajší zákon o ďalšom vzdelávaní nepozná tento inštitút. Položme si otázku, akú váhu má získanie osvedčenia o absolvovaní akreditovaného vzdelávacieho programu ďalšieho vzdelávania, ktorý vedie k čiastočnej alebo úplnej kvalifikácii, keď získanie tejto kvalifikácie je potrebné opätovne overiť skúškou na overenie odbornej spôsobilosti. Čo na tom treba ešte raz overiť? Je to niečo podobné, ako keby žiaci našich stredných škôl maturitnú skúšku alebo záverečnú skúšku museli ešte raz na nejakých iných vybraných stredných školách overiť, teda ešte raz maturovať. K čomu vlastne takéto overenie slúži? Možno k znechuteniu frekventantov, ktorí sa hlásia na ďalšie vzdelávanie a práve pán minister, pán podpredseda vlády naznačil vo svojom úvodnom slove, že sú to ľudia stredného a staršieho veku. Sadnúť si v takom veku znova do školských lavíc veru nie je jednoduché. Veď povedzme otvorene, že ministerstvo školstva v oblasti ďalšieho vzdelávania má v podstate všetko pod svojou kontrolou. Zodpovedá za akreditáciu vzdelávacích programov ďalšieho vzdelávania. Vzdelávacie inštitúcie sú buď školy, ktoré sa nachádzajú v prísne sledovanej sieti škôl, alebo sú to vysoké školy s akreditovanými študijnými programami, prípadne sú to fyzické alebo právnické osoby, ktorých predmetom činnosti je vzdelávanie a činnosti priamo súvisiace so vzdelávaním. Tieto podnikateľské subjekty takisto musia splniť kritériá, prejsť mnohými filtrami ministerstva školstva, než získajú oprávnenie ako poskytovatelia ďalšieho vzdelávania. Záverečná skúška akreditovaného vzdelávacieho programu ďalšieho vzdelávania je prísne regulovaná v tomto zákone v § 14. Predsedom skúšobnej komisie je odborný garant alebo lektor príslušného akreditovaného vzdelávacieho programu. Aké ďalšie istoty, prosím vás, a garancie chce mať ešte ministerstvo školstva? Veď bez ministerstva školstva, bez jeho vedomia takmer nič nie je možné v oblasti ďalšieho vzdelávania. Samozrejme, je tu ešte jeden háčik, čo možno definovať ako zásah do princípu rovnosti. Oprávnenie na vykonávanie skúšky na overenie odbornej spôsobilosti totiž môžu na rozdiel od akreditácie ďalšieho vzdelávania získať len školy a vysoké školy podľa § 5 písm. h) tohto zákona. Právnické a fyzické osoby, ktoré získajú potvrdenie o akreditácii, sú oprávnené uskutočňovať akreditovaný vzdelávací program, vykonávať záverečnú skúšku, ako aj vydávať osvedčenia o absolvovaní akreditovaného vzdelávacieho programu. Nemôžu však získať oprávnenie na vykonanie skúšky na overenie odbornej spôsobilosti. Čo je to, ak nie diskriminácia právnických a fyzických osôb v oblasti ďalšieho vzdelávania? Čo je to, ak nie zásah do princípu rovnosti? Prečo školy a vysoké školy áno a prečo podnikatelia nie? Prečo sú oni horší ako školy a vysoké školy, keď pre každého platia rovnaké tie isté pravidlá hry. Rád  by som si vypočul odpoveď od pána ministra školstva, prečo je to tak? Mimochodom podobná situácia je aj v oblasti ďalšieho vzdelávania pedagogických a odborných zamestnancov, keď poskytovateľom kontinuálneho vzdelávania môže byť aj fyzická, aj právnická osoba, ale funkčné vzdelávanie, ktoré je súčasťou kontinuálneho vzdelávania už fyzická, respektíve právnická osoba poskytovať nemôže. Prečo nemáte radi podnikateľov na ministerstve školstva? Prečo im nedôverujete? Prečo máte iný meter na nich ako na iných poskytovateľov ďalšieho vzdelávania? Zákon v § 8 zadefinuje akreditačnú komisiu pre ďalšie vzdelávanie, čo by bolo celkom v poriadku, ale ako? Akým spôsobom? Ako keby to bola rovnica s viacerými neznámymi. Ani to nevieme, koľko má členov, nie je jasná formulácia, citujem, „ministerstvo školstva vymenúva členov odborníkov v oblasti ďalšieho vzdelávania“. Keby to bolo upresnené minimálne tak, ako je to v súčasnom zákone o ďalšom vzdelávaní, tak už by to bolo jasnejšie, o akých odborníkov ide. Pre mňa zo zákona chýba dosť dôležitá časť, a to je financovanie celoživotného, respektíve ďalšieho vzdelávania. Kto a akým spôsobom bude financovať ďalšie vzdelávanie na Slovensku? Bude to poskytovateľ vzdelávania? Zamestnávateľ? Štát? Obec? Vyšší územný celok? Účastník ďalšieho vzdelávania? Alebo kto? Samozrejme to môže byť aj viaczdrojové financovanie. Okrem toho, aký je poplatok pri overení odbornej spôsobilosti, sa nič iné o financovaní nedozvieme. Spôsob financovania je v súčasne platnom zákone celkom prehľadný. Moja ďalšia pripomienka sa týka § 19, a to dokladov potvrdzujúcich úspešné vykonanie skúšky, teda osvedčení. Myslím si, že by sme mohli byť konzistentní a postupovať jednotne  v zmysle § 18 ods. 3 zákona č. 245/2008 Z. z. o výchove a vzdelávaní, teda ak vyučovacím jazykom ďalšieho vzdelávania je iný ako štátny jazyk, tak osvedčenie sa vydáva dvojjazyčne, a to v štátnom jazyku a v jazyku vyučovacom. Aby v praxi nedošlo k zbytočným problémom, v § 2 v novom ods. 5 by bolo potrebné zadefinovať pojem skúšobný jazyk, a to tak, že skúšobným jazykom ďalšieho vzdelávania je vyučovací jazyk ďalšieho vzdelávania. Skutočnosť, že niektoré druhy škôl a vysoké školy budú oslobodené od správneho poplatku za konanie a akreditáciu vzdelávacieho programu, sa môže považovať takisto ako zásah do princípu rovnosti, teda ako diskriminácia. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, uvedomujem si dôležitosť a potrebu prijatia tohto zákona. Chcem prispieť k tomu, aby všetci tí, ktorí sa chcú vzdelávať, mali jasné pravidlá, jednoduchú, kvalitnú a efektívnu vzdelávaciu cestu v rámci celoživotného vzdelávania. Rád by som hlasoval za prijatie tohto zákona, ale zbytočný pre uchádzačov o ďalšie vzdelávanie demotivujúci a odrádzajúci inštitút overenia odbornej spôsobilosti mi to, bohužiaľ, neumožňuje. Na záver mi dovoľte predložiť nasledujúce pozmeňujúceho návrhy. Po prvé. V § 2 navrhujem nový ods. 5, ktorý znie: „Skúšobným jazykom v ďalšom vzdelávaní je vyučovací jazyk ďalšieho vzdelávania.“ Odôvodnenie. Aj v zmysle zákona č. 245/2008 Z. z. o výchove a vzdelávaní skúšobným jazykom má byť vyučovací jazyk. Druhý môj návrh. V § 14 navrhujem nový ods. 11. Odsek 11 znie: „Osvedčenie sa vydáva v štátnom jazyku. Ak vyučovacím jazykom ďalšieho vzdelávania je iný ako štátny jazyk, osvedčenie sa vydáva dvojjazyčne, a to v štátnom jazyku a v jazyku, v akom sa ďalšie vzdelávanie uskutočnilo.“ Pôvodné ods. 11 a 12 sa v § 14 prečíslujú. Odôvodnenie. Vydávanie  osvedčení  musí  byť v súlade s § 18 ods. 3 zákona č. 245/2008 Z. z. o výchove a vzdelávaní. Tretí návrh. V § 17 ods. 9 na konci vety sumu 300 eur nahradiť sumou 200 eur. Odôvodnenie. Poplatok v maximálnej výške 300 eur je príliš vysoká finančná záťaž pre uchádzačov o ďalšie vzdelávanie. Štvrtý posledný môj návrh. V § 19 navrhujem nový odsek. Odsek 2, ktorý znie: „Ak vyučovacím jazykom ďalšieho vzdelávania je iný ako štátny jazyk, osvedčenie o čiastočnej kvalifikácii alebo o úplnej kvalifikácii sa vydáva dvojjazyčne, a to v štátnom jazyku a v jazyku, v akom sa ďalšie vzdelávanie uskutočnilo.“ Odôvodnenie je obdobné ako v predchádzajúcom mojom návrhu, teda musí to byť v súlade so zákonom o výchove a vzdelávaní. Ďakujem pekne za vašu pozornosť.