Shahzad, Silvia, poslankyňa NR SR (2017-04-07):
Vážený pán predsedajúci, vážená pani navrhovateľka, vážení kolegovia. Aj napriek tomu, že aj ja som už strašne unavená a už viac ako, alebo teda takmer 30 hodín sedím na vozíku bez možnosti nejakým iným spôsobom si oddýchnuť, považujem za svoju povinnosť vyjadriť sa práve k tomuto návrhu zákona. Pardon (rečníčka si odkašľala). Hneď na začiatok musím povedať, že podporujem tento návrh a vítam iniciatívu vrátiť obsah zákona k jeho pôvodnej filozofii, a to pomoci a kompenzáciám dôsledkom ťažkého zdravotného postihnutia. Podstatné je pritom to, že zákon má podporiť sociálne začlenenie fyzickej osoby s ťažkým zdravotným postihnutím do spoločnosti za jej aktívnej účasti pri zachovaní ľudskej dôstojnosti. Súčasné znenie zákona, ktoré má za úlohu pomáhať, síce menuje 14 druhov peňažných príspevkov na kompenzáciu, ale ak si paragraf po paragrafe rozmeníme na drobné, tak zistíme, že stále väčší obsah v jednotlivých paragrafoch je venovaný tomu, ako nepomáhať a za akých podmienok príspevok neposkytnúť. O to viac ma teší tento návrh zákona, ktorý je zameraný na sprístupnenie peňažného príspevku na kúpu osobného motorového vozidla aj pre osoby, ktoré majú onkologické ochorenia s nedostatkom imunity v dôsledku liečby. Z návrhu zákona automaticky nevyplýva, ako tu už bolo spomenuté, že takáto úprava musí znamenať nárok na poskytnutie príspevku na kúpu tohto vozidla. Ide tu presne o to, o čom som hovorila pred chvíľou. Záleží od zdravotného stavu žiadateľa príspevku, ktorý môže priamo vyžadovať individuálnu formu prepravy. Pritom nepôjde o žiadny precedens, pretože z presne rovnakého dôvodu sa do zákona od 1. januára t. r. dostali ľudia s cystickou fibrózou. Naopak, v niektorých prípadoch, ako to už bolo tiež spomenuté, iný spôsob prepravy, napríklad verejnou dopravou alebo sanitkou, môže byť dokonca život ohrozujúci, kedy v prípade, že človek trpí nedostatočnou imunitou a dlhšie sa nachádza v kolektíve anonymných ľudí, mám na mysli napríklad verejnú dopravu, nehovoriac o chorých ľuďoch v sanitke, je riziko nadobudnutia komplikácií oveľa vyššie. No v súčasnosti nárok na príspevok môže mať iba osoba, ktorá navštevuje školu, chodí do zamestnania alebo je jej poskytnutá presne špecifikovaná sociálna služba v zákonom určených frekvenciách. Žiadny záujem o skutočnú potrebu osoby o toto vozidlo. Nemôžem si pomôcť, ale pri takto nastavených pravidlách mi napadnú slová Platona, ktorý bol presvedčený, že chorých a zranených občanov je treba liečiť, len pokiaľ je nádej, že sa vrátia na svoje miesto v deľbe práce. Nemala by sa naša spoločnosť nachádzať ďalej? Veď aj zdravý človek začne chradnúť a opúšťať sa, pokiaľ nemá dostatok podnetov. Auto v rodinách, kde je člen rodiny s postihnutím, predstavuje veľké uľahčenie životnej situácie. Hovorím aj o rodinách, ktoré tvoria často len deti s matkami, ktoré sú poberateľky peňažného príspevku na opatrovanie a ostali v tejto situácii samé. Buď ako vdovy, alebo jednoducho otec dieťaťa rodinu opustil. Tieto matky na výber nemajú, deti do autobusu nenaložia, tak 365 dní v roku sedia doma. Keď sa pozrieme na štatistiky, koľko príspevkov bolo vyplatených za posledných päť, šesť rokov na kúpu motorového vozidla, zistíme, že celková suma príspevkov je konštantná, ak nie mierne klesajúca. Z toho vyplýva, že príspevky sa poskytujú len do tej miery, do akej s tým počíta rozpočet, pričom výška týchto príspevkov sa odhadnúť nedá. My nevieme, koľko ľudí bude v nasledujúcom roku na tento príspevok odkázaných. Pri tvorbe rozpočtu sa so sumou kalkulovať presne nedá a špeciálne aj táto časť rozpočtu by mala byť do istej miery flexibilná. Preto sa domnievam, že faktor rozpočtu je na prvom mieste aj v tomto prípade a až niekde na konci je skutočná potreba pomoci. Nemôžem nespomenúť i fakt, že paragraf na poskytnutie príspevku na osobné motorové vozidlo obsahuje aj ďalšie obmedzenia, ktoré, si dovolím tvrdiť, zaváňajú diskrimináciou na základe veku. Citujem § 34 ods. 3 zákona o kompenzáciách: „Peňažný príspevok na kúpu osobného motorového vozidla možno poskytnúť, ak fyzická osoba s ťažkým zdravotným postihnutím požiada o poskytnutie tohto peňažného príspevku najneskôr do konca kalendárneho roka, v ktorom dovŕši 65 rokov veku.“ Skutočnosť je taká, že už v 60-tke sa tieto príspevky schvaľujú veľmi ťažko. Výrazným nedostatkom pôvodného zákona je aj prepojenie príspevku na kúpu motorového vozidla a priznávanie parkovacieho preukazu. Aj ten tu už bol spomínaný. Obidve možnosti kompenzácie sa priznávajú na základe odkázanosti na individuálnu prepravu a to je často problém. Jednoducho naše úrady sa asi boja, že zrazu budú musieť obidve kompenzácie osobe odkázanej na pomoc dať. Akonáhle totiž úrad prizná, že osoba je odkázaná na individuálnu prepravu, je možné túto kompenzovať aj parkovacím preukazom, aj príspevkom na kúpu osobného motorového vozidla. Treba tieto dve kompenzácie od seba oddeliť, pretože nie vždy spolu súvisia. Priznanie parkovacieho preukazu, tak ako to už bolo povedané, úrad nič nestojí. Napriek tomu majú práve s týmto, s touto kompenzáciou, úrady problém ju priznávať. Hlavne, že veľmi ľahko sa k parkovaciemu preukazu dostávajú tí, ktorí ho nepotrebujú. Ani som netušila, keď som si pripravovala tento môj príhovor, že hneď, nebudem musieť ani chodiť po príklad ďaleko a hneď ráno dneska prvé, čo som otvorila, našla na Facebooku takýto zúfalý odkaz: „Druhý pokus o vydanie parkovacieho preukazu nevyšiel. Už nedokážem ani na nohách stáť. Rany mi tečú, mokvajú a každý krok neskutočne bolí. Už nevychádzam z domu pre obmedzujúce bolesti. Ďalší pokus v roku 2022.“ Myslíte si, že toto je ľudské? Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti podporujem prijatie tohto návrhu novelizácie zákona o kompenzáciách, keďže odstráni aspoň jednu z mnohých prekážok na ceste k získaniu príspevku. A zároveň si myslím, že dozrel čas zamyslieť sa nad rozsiahlejšou úpravou tohto právneho predpisu, ktorý by sledoval predovšetkým potreby rodín a jednotlivcov s postihnutím. Ďakujem.