F. Mikloško, poslanec: (2007-10-17):
Myslím si, že diskusia o tejto zmluve je kľúčová, nenazýval by som ju len celkom obyčajnou zmluvou a myslím si, a teda, pokiaľ sa nemýlim, prvá zmluva o oceli bola v roku 1953, potom Spoločenstvo vzniklo v roku 1957, Maastricht v roku 1992. Myslím si, že keď dnes pozeráme niektoré mechanizmy tejto zmluvy, najmä mechanizmus prijímania a prípadného možného odporovania niektorým rozhodnutiam Európskej únie, tak je to dôležitý medzník, ktorý podľa mojej mienky dosť sa dotýka istých ústavných, by som povedal, rámcov. Ak hovorím o tom, že Európska únia je spoločenstvom hrdých a sebavedomých a demokratických krajín, tak si myslím, že toto boli vždy aj podmienky, ktoré sa kládli a ktoré Európska únia k novým pristupujúcim krajinám nejakým spôsobom vysielala. Pamätáme sa na všetky signály, ktoré išli k nám, k Slovensku, pred rokom 2004, pred 1. májom 2004, a nakoniec teda potom došlo k prijatiu 1. mája 2004. Vidíme dnes, akým spôsobom dáva Európska únia akési podmienky Chorvátsku, Srbsku a ďalším krajinám, ktoré môžu byť nastupujúcimi krajinami, členskými krajinami, a zároveň ako ich povzbudzuje. Pretože byť členom Európskej únie znamená byť naozaj pokojnou, sebavedomou krajinou uznanou v okolí. Hovorím to preto, lebo dnes sa chcem dotknúť toho, čo tu vlastne vo faktickej poznámke naznačila aj pani poslankyňa Vášáryová, chcem sa dotknúť postavenia Ukrajiny v celom tomto našom Spoločenstve, ktoré je strategickým partnerom Slovenska, ktoré má kľúčový význam pre akúkoľvek našu spoluprácu aj s Európskou úniou v budúcnosti a, dovoľujem si povedať, aj s Ruskom. Nakoniec vidno to na tom, že budujeme medzipohraničný styk, ktorý bude mať ďaleko miernejší, by som povedal, režim, ako sú normálne styky medzi krajinami a nekrajinami Európskej únie, otvárame pracovný trh, čo je veľmi dobré pre Ukrajinu, bol tu nedávno ukrajinský prezident Juščenko. Ukrajinu treba pozývať stále do Európskej únie, ale Ukrajine treba dať aj jej vlastné sebavedomie, ktoré bolo otrasené rokmi, keď žila v rámci Sovietskeho zväzu a keď bola viacnásobne a často, povedal by som, deptaná vo svojom vnútri a sebavedomí. Z tohto dôvodu chcem dnes navrhnúť, aby sme ako signál, keď hovoríme o Európskej zmluve, ktorá bude naozaj kľúčovým dokumentom na ďalšie roky, pretože ťažko predpokladať, že do budúcnosti sa to bude nejakým spôsobom meniť, aby sme vydali signál aj k týmto našim susedom, o ktorých dúfame, či už z priateľských a, by som povedal, akýchsi normálne kmeňových dôvodov, alebo strategických, aby sme im dali signál, že s nimi rátame a že chceme, aby boli súčasťou, pokojnou a sebavedomou. A preto navrhujem, aby sme prijali v rámci tohto bodu toto uznesenie. Uznesenie, ktoré sa bude týkať ukrajinského hladomoru, ktoré v najbližšom období slávi, najbližší mesiac, 75. výročie. Uznesenie by malo toto znenie: „Národná rada Slovenskej republiky, vedomá si, že hladomor na Ukrajine v rokoch 1932 a 1933 bol vyvolaný totalitným politickým systémom na likvidáciu ukrajinských roľníkov, uznávajúc, že v mene historickej pravdy, demokratického smerovania Európskeho spoločenstva a budúceho predchádzania zločinom spáchaným v minulosti totalitným režimom, pokladá hladomor na Ukrajine v rokoch 1932 a 1933 za akt genocídy spáchaný Stalinovým totalitným režimom proti ukrajinskému národu, ktorého nevinnými obeťami sa stalo takmer 10 miliónov jeho príslušníkov.“ Chcem k tomuto vyhláseniu, k tomuto uzneseniu povedať nasledovné: V rokoch 1932 až 1933 sa stalo od 7 do 10 miliónov ukrajinských roľníkov obeťami plánovaného hladu umelo vyvolaného totalitným politickým systémom. Cieľom hladomoru bola masová likvidácia ukrajinských roľníkov a v mene sovietizácie krajiny potlačenie akéhokoľvek odporu proti kolektivizácii. Tieto činy totalitného sovietskeho režimu majú podľa Konvencie OSN o predchádzaní a potrestaní zločinu genocídy zo dňa 9. decembra 1948 všetky znaky genocídy. Smerovanie Slovenskej republiky v rámci európskeho demokratického spoločenstva vyžaduje celospoločenské odsúdenie všetkých politických prejavov totalitného zmýšľania a činov vrátane tých, ku ktorým došlo pred 75 rokmi v susednej Ukrajine. Aby sa v budúcnosti predišlo podobným zločinom, je nevyhnutné uvedomiť si skutočné príčiny tragédie ukrajinského národa pred 75 rokmi a uznať historickú pravdu, ktorú takmer polstoročie utajovali otvorení aj tajní prívrženci stalinizmu. Vzhľadom na úlohu a postavenie Národnej rady Slovenskej republiky pri budovaní modernej demokratickej štátnosti Slovenskej republiky má veľký význam verejné vyjadrenie postoja k jednému z najhrôzostrašnejších zločinov spáchaných stalinským režimom. Deklarácia alebo uznesenie Národnej rady Slovenskej republiky o uznaní hladomoru rokov 1932 a 1933 na Ukrajine za genocídu je prejavom nášho stotožnenia s Rezolúciou č. 1481 z roku 2006 Parlamentného zhromaždenia Rady Európy o nevyhnutnosti medzinárodného odsúdenia zločinov totalitných komunistických režimov, ktorá uvádza, citát: „Medzinárodné spoločenstvo má morálnu povinnosť vyjadriť bezodkladné jasné stanovisko týkajúce sa zločinov spáchaných totalitnými komunistickými režimami.“ Hladomor rokov 1932 až 1933 uznali za genocídu parlamenty desiatich krajín: Austrálie, Argentíny, Gruzínska, Estónska, Talianska, Litvy, Kanady, Poľska, USA, Maďarska. Čiže vyjadrili svoj postoj k tomuto hanebnému činu. Kolegyne a kolegovia, vyzývam vás, aby sme urobili tento krok, ktorý bude veľkým krokom k porozumeniu s našimi susedmi a k ďalšiemu otváraniu sa Európskej únie podľa princípu Európskej zmluvy, o ktorej teraz diskutujeme. Ďakujem. (Potlesk.)