L. Köteles, poslanec: (2007-10-26):
A teda k veci. V malej liptovskej dedine Černovej na začiatku 20. storočia sa obyvatelia rozhodli postaviť si vlastný kostol, aby nemuseli dochádzať do vzdialeného Ružomberka. Rodák z Černovej Andrej Hlinka z vlastnej iniciatívy už 22. decembra 1905 v Katolíckych novinách uverejnil výzvu na verejnú zbierku z dôvodu, že z oficiálnych miest nedostali pomoc, postavili ho z vlastných financií. Spišská diecéza im neposkytla žiadnu materiálnu pomoc, preto bolo logické, že dedinčania chceli, aby chrám posvätil ich rodák, ktorý má najväčšie zásluhy na jeho zrode. Tejto žiadosti však nebolo možné vyhovieť, keďže v tom čase Andrej Hlinka bol odsúdený za národnostné poburovanie počas kortešačiek Vavra Šrobára v roku 1906 a čaká na nástup dvojročného väzenia. Zároveň ale bol suspendovaný spišským biskupom Alexandrom Párvym. Dôvodom na suspendovanie bola simónia pri získaní ružomberskej fary, teda že sa fary zmocnil svätokupectvom, čiže podplácaním. Biskup Párvy ho 18. júna suspendoval, teraz citujem, „ab officio et ordine“, teda z úradu všetkých kňazských práv a povinností. Dôsledkom bolo, že Andrej Hlinka nemohol slúžiť omše a v podstate vstúpiť do kostola ako kňaz. Černovčania, ktorí právom považovali kostol za svoj, na ktorý sa z vlastných súkromných prostriedkov zložili, ich spišské biskupstvo nepodporovalo, nezmiernili sa s tým a opätovne žiadali zrušenie suspendácie Andreja Hlinku. Spišský biskup Alexander Párvy napriek tomu tak rozhodol, že vysviacka bude, ale bez Hlinku. Odmietol čakať, kým jeho prípad Svätá stolica neuzavrie. Dátum stanovil na nedeľu, najprv na 20., nakoniec na 27. októbra. Poveril kanonika Kurimského, aby ho zastupoval. Kurimskému však Černovčania poslali telegram a citujem: „Posviacku kostola nezadržíme.“ Koniec citácie. Kurimský preto do Černovej radšej necestoval. Namiesto neho bol vysviackou poverený farár z Lieskovej Martin Pazúrik. Hlinka bol v tom čase na prednáškovom turné na Morave. Dekan Pazúrik až 24. októbra obdržal Hlinkov dopis, v ktorom bolo uvedené jednoznačné vyjadrenie Hlinkovho postoja. Citujem ho: „Na posviacku za žiadnych okolností neprídem. Odraď Kurimského a kostol vysväť sám.“ Koniec citácie. Pazúrik chápal list ako poverenie od Hlinku na posviacku. Černovčania ale o liste nič nevedeli. Tak sa zvyšovalo napätie najmä v Černovej až do krajnosti. Pazúrikovi naďalej chodili anonymné listy napr. s výzvou, že „my do Teba vpustíme guľku“. Predvečer plánovanej posviacky neznámi odlomili zámok kostola a odniesli všetky zariadenia – ozdoby, zástavy, svietniky a obrusy. Podľa oficiálnej verzie sa vlámali do kostola. Z tohto dôvodu poslal ružomberský hlavný slúžny Andaházy žandárske hliadky do dediny, aby obnovili poriadok. Žandárom sa v prvom rade podarilo všetky ukradnuté veci dostať späť do kostola, prirodzene, sa to neobišlo bez slovných potýčok. Ráno o piatej dorazili na čele s okresným strážmajstrom Jánom Ladiczkým do dediny aj ďalší žandári. A potom už len sled udalostí, ktoré sa veľmi nešťastne naakumulovali do tragického diania. V nedeľu 27. októbra skoro ráno dekana Pazúrika navštívili ešte dvaja Černovčania, ktorí ho žiadali, aby do Černovej nechodil. O deviatej prišiel na faru k ružomberskému administrátorovi Jozefovi Fischerovi sám hlavný slúžny Andaházy. Aj on ho prosil, aby do Černovej nešiel. Napriek tomu o desiatej vyrazil do Černovej. V koči s ním sedel dekan Martin Pazúrik, katechéta Izodor Kalocsai a ludrovský administrátor František Hanzély. Na ceste tesne pred dedinou – tragická náhoda osudu – stretli sa s ďalším kočom, so slúžnym Zoltánom Peveszlényim, ktorý práve išiel kontrolovať dianie v Černovej. Tragédia osudu. Keď ich už aj tak vystresovaní miestni spolu uvideli, právom to považovali za fakt, že cirkevná a štátna moc opäť ignoruje ich oprávnené požiadavky. Potom, čo sa odohralo, netrvalo ani minútu. Pred vchodom do dediny pri škole v tesnej uličke zástup ľudí, bolo ich okolo 400, zahatali kočom cestu. Dedinčania vítali prichádzajúcich s výkrikmi: „Nechceme vás!“, „Obaríme vás!“, citujem výkriky, „Nevpustíme do dediny židovských kňazov!“, „Preč odtiaľ, idú Maďari, zabite ich!“ atď. Koniec citácie. Vtedy kone pred zástupom zastali. Tam prítomní siedmi žandári s bajonetmi na puškách neúspešne tlačili ľudí čo najďalej od kočov a márne sa snažili uvoľniť cestu a vytvoriť koridor pre vstup do dediny. Časť vytlačených vrátane výrastkov obišli miesto stretu a znova sa vrátili, tentoraz od chrbta kočov i žandárov. Koče sa naraz ocitli v úplnom obkľúčení. To ešte viac zvýšilo napätie v obkľúčenej skupine. Poslúžny Peveszlényi, podľa niektorých aj dekan Fischer napriek tomu vydali príkaz: „Dopredu!“ Hluk ľudí, márna snaha žandárov utvoriť priestor pre koče, práskanie bičom vyplašili kone, ktoré sa začali vzpínať. Zopár dedinčanov uchopilo ich uzdy, pokúsili sa ich zastaviť. Na čo zoskočil hajdúch Ján Veverica, mimochodom, takisto je rodák z Černovej, a jedného z nich, Jozefa Demka, ktorý držal kone za uzdu, s úderom do hlavy zrazil na zem. Vtedy už lietali prvé kamene, objavili sa prvé zranenia po kameňoch. Vtedy, až v tej neprehľadnej situácii, zaznel povel veliteľa žandárov Jána Ladiczkého na streľbu: „Strieľať!“ Namieste zostalo ležať 9 mŕtvych. Ďalší 4 v bolestiach vydýchli až druhý deň, 2 po viactýždňovom utrpení v peštianskej Nemocnici sv. Rócha. Okrem nich 12 ťažko ranených, 40 ľahšie ranených sa stalo obeťou tragédie. Bola nedeľa 27. októbra 1907 v Černovej. Následky udalostí boli také: 27. októbra boli zavraždení: - Pavel Janči, 45-ročný, strelený do brucha, zostala po ňom vdova a 2 deti, - Michal Polievka, 45-ročný, strelený do krku, zostala po ňom vdova a 2 deti, - Katarína Demková, 35-ročná, strelená do brucha, zanechala muža a 4 siroty, - Antónia Lejková, 15-ročná, strelená do pŕs, - Jozef Hlinka, bratranec Andreja Hlinku, 50-ročný, strelený do pŕs, zostala po ňom vdova a 4 deti, - Jozef Lejko, 45-ročný, strelený do srdca, zostala po ňom vdova, - Ružena Fagová, 18-ročná, strelená do pľúc, - Jozef Demko, 35-ročný, strelený do brucha, zostala po ňom vdova a 3 deti. 28. októbra, ďalším deň, ťažko zranení zomreli: - Ignác Janček, 25-ročný, strelený do brucha, zostala po ňom vdova a 3 deti, - Karol Otiepka, z Likavky, 26-ročný, strelený do brucha, zostala po ňom vdova, - Terézia Demková, 28-ročná, zanechala 2 deti, muž v Amerike, - Jozef Lajčiak, 55-ročný, strelený do brucha, zostala po ňom vdova a 4 deti. V peštianskej nemocnici zomrel 4. novembra Jozef Fulla, 32-ročný, strelený do hlavy. A 25. novembra v Budapešti skonal Andrej Šulík-Kučera, 35-ročný. Česť ich pamiatke! Ale si musíme konštatovať aj diania, že 27. októbra 1907 v Černovej sa nejednalo o národnostnú otázku z týchto dôvodov: Veď piati z tých siedmich žandárov, ktorí strieľali, podľa tajnej vyšetrovacej správy generála Panajotta mali slovenský pôvod. Všetci boli naverbovaní z Liptova a z dôvodu, že vtedy ešte bolo zvykom ovládať jazyk miestnych. (Reakcie z pléna.) Otázka ich národnej identity vzhľadom na miesto v štátnej službe vtedy každého považovať naozaj za Uhra, najmä v štátnej službe, nie je jednoduchá. Veliteľ, ktorý vydal rozkaz na streľbu, Ján Ladiczký mal takisto slovenský pôvod. Biskup Párvy – dodal by som, maďarský pôvod –, ktorý nesie obrovskú zodpovednosť za to, čo sa dialo v Černovej, dodatočne urobí všetko, aby zmiernil následky tragédie a dosiahol u ministra vnútra amnestiu pre tých Černovčanov, ktorí boli ešte v roku 1909 vo väzení, medzi nimi aj pre Annu Fullovú, pre sestru Andreja Hlinku. Hajdúch Ján Veverica, ktorý svojím nešťastným zásahom vyprovokoval potýčku, bol takisto rodák z Černovej. Znie to kruto, ale keby žandári boli aj Maďari, ani vtedy by sa nejednalo o protislovenské konanie, veď podľa vtedy platných predpisov, keď žandár je ohrozený, je povinný strieľať a len niektorí miestni boli presvedčení o tom, že majú k dispozícii slepé náboje. Za životy postrelených Černovčanov, ako napr. Dr. Šrobár, takisto bojovali aj maďarskí lekári. Pre siroty z Černovej organizovali zbierky nielen Slováci a Česi, ale okrem nich aj Maďari a ešte aj dovtedy ostro protislovenská ružomberská organizácia Celoštátneho maďarského zväzu. Poučenie pre dnešnú dobu? Bolo to zlyhanie štátnej moci, nie v tom zmysle, že prišlo k samotnej streľbe, nie v tom, že sa streľba nakoniec „údajnej“ sebaobrany zmenila na masaker. Tam očividne zlyhal ľudský faktor. Odsúdeniahodnou skutočnosťou však zostalo, že štát vtedy nemal odvahu priznať chybu a minimálne zmierniť tie fatálne následky. Spolitizoval celú kauzu, nastúpil cestu hľadania ospravedlnenia pre žandárov. Našiel ho v tvrdení, že išlo o akt sebaobrany. Potom sa už nedalo robiť nič iné, iba žandárov odmeniť a z Černovčanov urobiť útočníkov a exemplárne ich odsúdiť. Z tohto dôvodu nepolitizujme to. Na černovské obete si treba v piete ticho spomínať. A odkaz pre naše zákonodarstvo, čo sme už aj to napísali, že odsudzujeme všetky formy intolerancie a násilia, ktoré sa kedykoľvek, kdekoľvek sa stali zo strany štátnej moci. Tragické udalosti v Černovej nech sú odkazom a odhodlaním na uskutočnenie politiky na základe demokratických hodnôt a princípov tolerancie a vzájomného porozumenia.