D. Jarjabek, poslanec: (2002-11-12):
Programové vyhlásenie vo všetkých svojich častiach je poučené štyrmi rokmi prvej vlády Mikuláša Dzurindu, je do maximálnej dosiahnuteľnej miery nekonkrétne, aby sa eliminovalo riziko, že sa občania alebo my, ich volení zástupcovia, budeme po čase nepríjemne pýtať. V tom je asi ona, často opakovaná takzvaná kontinuita, čo sa dnes tvrdohlavo predkladá občanom ako neoddiskutovateľné pozitívum, hoci pokračovať možno naozaj vo všeličom vrátane činností obzvlášť ohavných a zavrhnutiahodných. Ak pred štyrmi rokmi pán premiér pripustil v programovom vyhlásení aj niekoľko čísiel, ktoré sa však ukázalo ľahšie napísať ako v praxi dosiahnuť, tentoraz si na čísla dával veľký pozor. Ani v kapitolke, ktorá je venovaná kultúre, ich nie je veľa, ba chýbajú tam i niektoré z tých, ktoré pokladám za mimoriadne dôležité. Vieme napríklad, že minister Kňažko namiesto odovzdania novostavby Národného divadla nechal svojmu nástupcovi na tejto investičnej akcii asi miliardový dlh. Vieme, že prvá vláda Mikuláša Dzurindu v tomto roku odsúhlasila začatie rekonštrukcie Slovenskej národnej galérie, ktorá v čase ministrovania pána Kňažka musela uzatvoriť svoje najväčšie expozície pre havarijný stav budovy a vzápätí vyslovila súhlas aj s rozsiahlou rekonštrukciou Slovenskej filharmónie. Ak pripočítame prebiehajúcu obnovu Univerzitnej knižnice a nevyhnutnosť pripravovať generálku opery Slovenského národného divadla a Štátnej opery v Banskej Bystrici, kde sa pomaly už naozaj trasú, či tam náhodou nezavíta „najročnejší“ inšpektor bezpečnosti pri práci, vychádza mi z toho, že rezort bude v najbližších štyroch rokoch potrebovať iba na investície 1,5 až 2 mld. korún v dnešných cenách, no programové vyhlásenie vlády veľmi cudne mlčí o ušľachtilom úmysle zdvojnásobiť rozpočet rezortu oproti minulým a tomuto roku. Pretože iba v tom prípade by potrebnou sumou rezort disponoval. Buď sa teda vláda z vrodenej skromnosti radšej vo vlastnom vyhlásení nechce priznávať ani k tomu, za čo by sme ju tu mohli verejne pochváliť a vyniesť do neba, alebo tie prostriedky jednoducho nemá a pre rezort neplánuje. A celá tá investičná veľkorysosť bola iba lacnou súčasťou predvolebnej kampane, sľubom s hodnotou dvojnásobných platov či bezplatného školstva. Programové vyhlásenie vlády zdôrazňuje, citujem: „... právo na prístup ku kultúre ako jedno zo základných práv občanov“, ale ako vieme, aby sa človek o svoje právo mohol uchádzať, musíme ho najprv pomenovať, dať mu konkrétny obsah. Žiaľ, v závere desiateho roku jestvovania nášho štátu ešte stále nemáme definované akési kultúrne minimum, ktoré sa naša republika zaväzuje občanom zabezpečiť a poskytnúť. Viem, nie je to ľahké, pretože každý záväzok zväzuje potom svojvôľu úradníkov, ale vyslovene mi chýba artikulovanie ambície aspoň sa v najbližších štyroch rokoch o čosi také pokúsiť. Pretože, dámy a páni, ak to pán minister a vláda s rétorikou o transparentnosti a objektivite myslia aspoň trochu vážne, potom toto je ideálna cesta stanoviť pravidlá. Veď ak dnes pred zákonom úplne rovnaké skupiny občanov, daňových poplatníkov, majú diametrálne odlišné možnosti prístupu ku kultúrnym hodnotám, dotovaným z verejných zdrojov, iste to nie je ani normálne, ani logické, ani spravodlivé. Budeme naďalej trestať tých slovenských občanov, ktorí nebývajú v prvom bratislavskom obvode? Sú ich peniaze azda štátu menej milé, keď sa cez dane skladajú na zdroje, z ktorých očakávajú ako-tak primeranú ponuku služieb? Myslím, že opatrenia pána Mikloša sa dotknú rovnako ľudí vo Vranove ako v Dunajskej Strede, rovnako v Kežmarku i Nemšovej, ale na rozdiel od rezortu dopravy, vláda sa tvári, akoby nebolo treba nájsť respektíve prijať rozhodnutie, či je to diaľnica, kade povedie a kedy bude stáť a kde musia stačiť cesty nižších tried. Aby sa nám nestávalo, že do kultúrnych aktivít, ktorých spoločenský dosah je kdesi na úrovni okresnej cesty, sypeme z verejných zdrojov hrče peňazí, ani čo by sme stavali šesťprúdový diaľničný privádzač. Viem, že to nebude ľahké, aj to iste narazí na isté lokálpatriotické sebectvá a pokusy zalobovať, aby sme všetci uverili, že tá či oná okresná galéria je vlastne Louvre a že sa netreba dívať na záujem verejnosti, pretože dôležité sú umelecké ambície niektorých našich tvorcov, ktorým akosi „zaostalí“ občania nie a nie prísť na chuť. Ale inak to neide. Práve preto ma veľmi mrzí, že programové vyhlásenie vlády ani len v náznaku neprezrádza, či sa o objektivizáciu základných kritérií má v úmysle pokúsiť alebo či naďalej bude verejné zdroje prerozdeľovať tou zvláštnou technológiou prihliadania k tradičným zvyklostiam, osobným konexiám a schopnosti vytvoriť v správnom čase správny tlak na správnych činiteľov. Viem, že sa minister kultúry ako člen vlády zaväzuje pripraviť koncepciu štátnej kultúrnej politiky. Ako je známe, s takouto iniciatívou v uplynulých štyroch rokoch vystúpili viaceré subjekty vrátane prezidenta republiky, žiaľ, prvá vláda Mikuláša Dzurindu ich iba vyposmeškovala. Verím, že pri práci na tomto dokumente ministerstvo nezľaví z ohlásenej zásady rešpektovania plurality názorov a že vznikne koncepcia, ktorú nebude potrebné novelizovať po každých voľbách. Azda už nežnorevolučný omyl, že plánovanie vývoja je boľševický hriech, patrí skutočne minulosti a budeme sa v tomto zmysle správať normálne a zodpovedne. Mimoriadne ma znepokojilo, keď som v texte zazrel formuláciu: „Vláda uskutoční audit ministerstva kultúry a organizácií v jeho zriaďovateľskej pôsobnosti“. Jeden audit sme už zažili. A je jasné, že to bol len krycí manéver na zinventarizovanie zaujímavého majetku štátu, aby si z neho poľahky kde-kto povyberal hrozienka. Ak má byť „audit“ tentoraz cestičkou ako nájsť argumenty na likvidáciu ministerstva kultúry a prenos jeho kompetencií na iný ústredný orgán štátnej správy, potom by som rád dal do pozornosti anketu, ktorá na stránkach Nového dňa v septembri priniesla odpovede takmer päťdesiatich popredných umelcov, riaditeľov kultúrnych inštitúcií, vedcov i cirkevných činiteľov na otázku, či slovenské problémy s verejnými financiami vyrieši zrušenie ministerstva kultúry, ak totiž platí, že politika je službou občanovi, potom názor ľudí treba brať do úvahy. Sú veci, s ktorými sa nešpásuje a rezort kultúry a potreba samostatného ústredného orgánu štátnej správy patrí medzi ne. Ak sa táto vláda tak rada zaklína nevyhnutnosťou vyplývajúcou z integrácie Slovenska, nechápem, prečo tak dôsledne ignoruje skúsenosti členských krajín Európskej únie, ktoré v rokoch nedávnych celoštátne ministerstvá kultúry zriadili aj v štátoch, kde dlhodobo v oblasti kultúry patrilo rozhodovanie územnej samospráve. Alebo pre kultúru výnimočne neplatí, že Európska únia je naším vzorom? Vítam avizovaný program Obnovme svoj dom ako celonárodný program obnovy kultúrnych pamiatok, i keď nemôžem neupozorniť na to, že spoločenský dlh v tejto oblasti predstavuje desiatky miliárd, a teda ak nezostane len pri niekoľkých stavbách na ukážku, musí ministerstvo absolvovať tvrdé rokovanie s ministerstvom financií, ako získať potrebné zdroje. Akcia Obnovme svoj dom by mala disponovať dostatočným objemom prostriedkov a tie je možné získať iba korekciou daňových zákonov, aby fyzické i právnické osoby mohli časť svojej daňovej povinnosti poukázať priamo na podporu obnovy vybranej kultúrnej pamiatky. Alternatívou je potom už len rozpredaj našich kultúrnych pamiatok, kostolov, múzeí, hradov či pamätníkov súkromným vlastníkom, ktorí by si ich potom prestavali na svoj dom. Netreba azda ani dodávať, že z národných kultúrnych pamiatok by sa mohli stať monumenty našej nekultúrnosti. Zarazilo ma, že v programovom vyhlásení sa neobjavila ani zmienka o avizovanom zámere pripraviť zákon o knihe. Dozvedeli sme sa na výbore pre školstvo, vedu, kultúru, médiá a tak ďalej a tak ďalej, to je ten nový veľký výbor, ktorý dúfam, po čase znova sa stane dvoma výbormi, že zákon o knihe sa na ministerstve kultúry pripravuje. Škoda, že nie je spomenutý. Je mi sympatická sebakritickosť Dzurindovho kabinetu, ktorú vidím v konštatovaní neefektívneho riadenia, fungovania a zadlžovania verejnoprávnych médií. Po štyroch rokoch absolútneho ovládania Slovenskej televízie a Slovenského rozhlasu ľuďmi premiérovi blízkymi, no a výnimočne sa zhodneme nielen my, reprezentanti parlamentných politických strán, ale aj občania, že najmä Slovenská televízia je v stave absolútnej krízy a chaosu. Ak prvá Dzurindova vláda sľubovala naprávať v STV chyby, treba dnes odpovedať jasne a otvorene, že z malých urobila veľké a z veľkých obrovské. A ak sa dnes nájde niekto, kto bude chcieť Slovenskej televízií vrátiť kvalitu, verejnoprávnosť a spoločenskú autoritu, ktorá médiu tohto typu prirodzene patrí, bude mať roboty skutočne ako na kostole. Experimenty a nezodpovednosť v riadení, chaos v organizácií, neefektívnosť a korupcia vo výrobe, to je daň za poslušnosť spravodajstva., vážený pán premiér. Bohužiaľ, už tu nie je, možno počul. Rád vám však už dnes a verejne sľubujem, že ak budete pripravovať zákony o verejnoprávnych inštitúciách, o Slovenskej televízii a Slovenskom rozhlase, teda ak si nebudete uzurpovať politický vplyv na tieto médiá, radi vám nielen ja, ale iste aj moji kolegovia pomôžeme zákon sformulovať i prijať, pretože nám všetkým kvalitná a objektívne pôsobiaca verejnoprávna televízia i rozhlas chýbajú. Treba však na tomto mieste povedať, že v programovom vyhlásení výnimočne konkretizovaný zámer vytvoriť samostatnú redakciu pre maďarské vysielanie v Slovenskej televízií a v Slovenskom rozhlase je nezdôvodnený a nelogický. Dá sa vysvetliť iba ako erupcia, prepáčte, skrývaného nacionalizmu, pretože ani v jednej ani v druhej inštitúcii niet čo vytvárať. Samostatné redakcie maďarského vysielania jestvujú roky. A sú dokonca až také samostatné, že ak riaditelia týchto médií chcú vedieť, za čo ako štatutári nesú zodpovednosť, musia si dávať vyrábať monitoring ich vysielania, pretože ešte aj spravodajstvo tieto redakcie pripravujú nezávisle na hlavných redakciách spravodajstva, i keď to už zjavne prekračuje hranice akejkoľvek diskusie o efektivite a úspornosti. Ak skutočne však chcete takéto organizačné jednotky zakotviť v zákone, odporúčal by som to najskôr prerokovať s príslušnými inštitúciami Európskej únie, pretože na základe takéhoto precedensu v správnom poriadku jednej z členských krajín, onedlho by sa mohli do mimoriadne delikátnej situácie dostať vlády iných štátov Európskej únie, v ktorých často žijú menšiny početnejšie, ako je časť slovenskej populácie, ktorá sa hlási k maďarskej národnosti. Podporujem zámer vlády podporovať naše aktivity v medzinárodných vládnych i mimovládnych organizáciách v oblasti kultúry a umenia a bol by som veľmi rád, keby v tejto oblasti už prestali platiť politické filtre a názorové sitá, ktorými ministerskí činovníci delia slovenské reprezentácie v mimovládnych organizáciách na také, ktorým verejné zdroje sú otvorené a na také, ktoré si nielen náklady na činnosť, ale dokonca aj členské poplatky a účasť svojich predstaviteľov vo valných zhromaždeniach musia hradiť výlučne zo svojich prostriedkov. Prišli sme o niekoľko ponúknutých možností ovplyvniť činnosť takýchto organizácií na prospech našej kultúry iba preto, lebo navrhovaní kandidáti do exekutív zo Slovenskej republiky nemohli na seba záväzok vziať, hradiť si cestovné náklady na rokovania, pritom je všeobecne platné konštatovanie, že v oblasti kultúry a umenia sa aspoň deväť z desiatich zahraničných účinkovaní slovenských umelcov a súborov dá vybaviť na základe osobných kontaktov za málo peňazí a tá jedna, desiata prezentácia, ktorú usporiada profesionálna agentúra. často stojí viac, ako tých deväť. Dámy a páni, ako spravodajca výboru som konštatoval, že návrh programového vyhlásenia vlády obsahuje niekoľko sympatických predsavzatí, ktoré by som nijako neváhal podporiť. Ale je v ňom priveľa všeobecných téz a primálo konkrétnych projektov, priveľa diplomatických fráz a neveľa kontrolovateľných zámerov. Navyše v okamihu, keď máme hlasovať o tomto programe druhej Dzurindovej vlády, ešte stále platí materiál, ktorý tento parlament schválil na návrh prvej Dzurindovej vlády a vtedajšej ministerky Schmögnerovej na jeseň 2001, teda strednodobý výhľad štátneho rozpočtu a ten na roky 2003 a nasledujúce nedáva nijakú garanciu, že takto definované ambície rezortu budú aj finančne zabezpečené. Dámy a páni, programové vyhlásenie vlády pripomína žiadosť o úver. Jedna strana čosi prisľúbi a druhá strana má posúdiť, či je to projekt životaschopný a efektívny. Banky sú pred nami vo výhode. Tie môžu povedať, že peniaze poskytnú, ak uchádzač je ochotný do podnikateľského rizika investovať svoj majetok. Čo nám ako záruku ponúka za našu dôveru a súhlas tato vláda? Má premiér Dzurinda po štyroch rokoch šéfovania v exekutíve povesť schopného a obratného politika, renomé muža, nepoškvrneného podozreniami z korupcie? Šafárenia so štátnym majetkom a verejnými zdrojmi? Kto z nás môže po štyroch rokoch a najmä v predvolebnej kampani zodpovedne zodvihnúť ruku a povedať áno, toto je zbor kompetentných, zodpovedných a čestných ľudí, ktorí svoje postavenie vnímajú ako službu občanom. Viacerých ministrov tejto vlády poznáme. Vieme o ich prednostiach i slabostiach. Viacerí zatiaľ pripomínajú knihy menej ohmatané, ale tiež prichádzajú do vrcholných priestorov verejného života s istými životnými príbehmi. Nechcem byť skeptik, ale dôvodov na optimizmus nevidím veľa. Možno je to preto, lebo nie som prvovolič, ale ja tento bianko šek veru podpísať nemôžem, na to beriem aj voči prvovoličom aj voči ostatným občanom tohto štátu poverenie zastupovať ich v tomto parlamente príliš seriózne a zodpovedne. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Do rozpravy je ďalej prihlásený pán poslanec Miroslav Abelovský, pripraví sa pán poslanec Tibor Mikuš. M. Abelovský, poslanec: Vážená pani podpredsedníčka, vážené kolegyne, kolegovia, nikto z mojich predrečníkov, ak som dobre počúval, sa nezaoberal časťou vládneho vyhlásenia, ktoré má názov bezpečný a efektívny štát a podnázov spravodlivosť. V začiatku vystúpenia musím konštatovať, že časť vládneho programu týkajúca sa spravodlivosti je veľmi všeobecná, neobsahuje zásadné riešenia a je postavená len vo všeobecnej rovine. Hovorí síce o dôslednej reforme súdnictva, ale nástroje, ktoré mieni na to použiť, určite nebudú smerovať k deklarovanej, a to dôslednej reforme. Pritom zabezpečenie vymožiteľnosti práva je legitímny a správny cieľ. Je všeobecne známe, že inštitúcie Európskej únie sa v posledných štyroch rokoch vyjadrovali veľmi kriticky k stavu súdnictva na Slovensku, stavu jeho nezávislosti a hodnotiace správy opakovane kritizujú jeho stav a spôsob riadenia. Súdny manažment ako metóda zmeny je len čiastkovým riešením, nie zásadnou zložkou reformy. Napokon ani toto čiastkové riešenie nebolo konzultované na odbornej úrovni so sudcami - profesionálmi, pretože dôsledne nevystihuje prípady, keď je tento systém zásadne nepoužiteľný, ako napríklad pri vrátení veci krajským súdom na okresný súd a podobne. Deklarovaný cieľ - zvýšenie kvality a rýchlosti súdneho konania sa nedosiahne ani znížením počtu okresných a krajských súdov. U niektorých okresných súdov je to výnimočne možné pripustiť, ale len po dôslednej odbornej diskusii. Ale u krajských súdoch to považujem za úplne zbytočné. Zrušenie krajských súdov bude mať smerom k deklarovanému cieľu skôr opačný účinok. Krajské súdy sa od svojho zriadenia materiálne a personálne vybudovali. Sú stabilizované a ich výkonnosť a kvalita je dobrá. Takýto krok nie je krokom systematickým, môžem ho nazvať len ako pseudokrok. V časti, kde vláda hovorí o exekučnom konaní ako o jednej zo zložiek vymožiteľnosti práva, navrhuje príslušnú právnu úpravu zaviesť cez novelu občianskeho súdneho poriadku. Ide znovu len o čiastkové riešenie. Podľa nášho názoru práve exekučná časť by mala byť z občianskeho súdneho poriadku vynechaná, pritom by zostala len exekúcia v rodinných veciach, pretože podľa zákona 233/1995 Z. z. bol prijatý exekučný zákon a exekútori plne a zodpovedne vykonajú súdne a ostatné rozhodnutia. Skôr by sa naopak javilo potrebné, aby výkony, rozhodnutia robili zásadne len súdni exekútori a súdom by odpadla táto činnosť, čo by v konečnom dôsledku ich odbremenilo až na uvedenú výnimku, teda exekúciu v rodinných veciach, by neboli aktívni pri výkone rozhodnutia. Pokiaľ vládny program rieši status sudcov, tento je podľa nášho názoru riešený kontraproduktívne. Na jednej strane je snaha o porovnateľnosť s inými európskymi krajinami, ale na druhej strane je snaha o postih. Tento postih však nesmeruje proti úkonom spočívajúcich v prieťahoch súdneho konania, ale v iných skutočnostiach, ale smeruje proti charakteru rozhodovania, teda proti tomu, ako sudca rozhodne. Toto určite nie je v súlade s európskym právom, ale zároveň je snahou o rozhodovanie v duchu politickej línie. Sudca môže totiž rozhodnúť len podľa zákona, nie podľa priania tej-ktorej vládnej moci. Nie vždy ja navine sudca. Navine môže byť zlý zákon, a preto je vecou parlamentu, aby zákon upravila a schválila v prijateľnom znení. Najmä preto si myslíme, že rozhodovanie podľa zákona nemá nič spoločné s etikou. Laický prvok v disciplinárnom senáte nie je a nebude šťastným riešením. Povedie len k obavám sudcov vo veciach v zákone rozhodovať. Zodpovednosť pri rozhodovaní je správny predpoklad, ale nik ho zatiaľ nezadefinoval. Zodpovednosť pri rozhodovaní je samozrejmosťou. Tá však nemôže spočívať vo vyslovení právneho názoru, ktorý má formu rozsudku, ak sa toto rozhodnutie niekomu nepáči. Na to je systém opravných prostriedkov, ktorý by mal vykonať nápravu. V trestnoprávnej oblasti je potrebné zaviesť inštitút procesného práva zásadného charakteru, ktorý zjednoduší a zrýchli celý proces, pričom navrhovaná úprava vo vládnom programe je len čiastkovým riešením. Inštitút špeciálneho prokurátora a osobitne špeciálneho súdu vychádza zo zásady nedôvery voči súdom a jeho zriadenie vytvára minimálne dva ústavnoprávne problémy, ktoré sa budú musieť veľmi starostlivo zvážiť. Nikdy však nepodporíme taký návrh zákona, ktorý nebude vychádzať z parlamentnej kontroly uvedených ustanovení. Považujeme za absurdné, aby niekto v právnom štáte mohol navrhnúť, že zvláštneho prokurátora na návrh generálneho prokurátora by vymenovala vláda, ktorá je zostavená výsledne z politických nominantov. Takýto zákon, ak bude prijatý, musí mať také garancie, aby ani raz v budúcnosti nemohol byť zneužitý voči politickej opozícii bez ohľadu na to, ktoré politické strany ju budú tvoriť. Niekedy máme dojem, že vytvorenie špeciálnych prokurátorov a súdov zaváňa päťdesiatymi rokmi, kedy tiež existovali osobitní prokurátori, súdy a sudcovia, ktorí rozhodovali výlučne politické procesy. Vo vládnom programe sa objavuje aj zásadný programový cieľ, aj trestnoprávny inštitút Trikrát a dosť, zavedenie trestu absolútneho doživotia, prelomenie absorbčnej zásady ukladania trestu, zvýšenie hornej hranice trestnej sadzby pri súbehu trestných činov o polovicu. Aj bez hlbšej analýzy možno konštatovať, že zavedenie zásady Trikrát a dosť, ktorá ináč je politickou agendou jednej koaličnej strany, vyvoláva pochybnosti o jej ústavnosti. Je nesystémová a protiústavná, v evidentnom rozpore s čl. 50 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky. Podľa tohto ustanovenia len súd rozhoduje o vine a treste za trestné činy. Ak by sa aplikovala táto zásada, ktorá ináč už bola premietnutá do pripravovaného ustanovenia § 43 novely Trestného zákona, by v podstate znamenal, že trest za vypočítané trestné činy by bol dopredu určený, nebude možné uložiť iný trest ako trest doživotný, zákon nepozná žiadne výnimky ani s ohľadom na povahu činu, na pomery páchateľa, dokonca ani s ohľadom na zákonnú fikciu, to znamená zahladenie odsúdenia. Takýto princíp storočiami vytvárané princípy trestného práva na európskom popiera, storočiami vytvárané princípy trestného práva na európskom kontinente najmä v stredoeurópskom poňatí a mimoriadne prepína úlohu trestnej represie. To, že súd by vôbec nemohol prihliadnuť na spôsobený následok, výber skutkových podstát pre doživotný trest, zrejme naznačuje, že by postačovalo napríklad pri trestnom čine lúpeže len nepatrná škoda, nepatrný stupeň násilia. Podobne je to u trestného činu vydierania. Ani na iné okolnosti by v dôsledkoch znamenalo, že v rade prípadov by uložený doživotný trest nielen samotní páchatelia, ale i značná časť verejnosti vnímala ako nespravodlivý. Tým by sa podrývala autorita trestného práva oveľa viac, ako si autori alebo predkladatelia myslia. Recidíva najzávažnejších trestných činov vedúcich k strate života, napríklad pri trestnom čine teroru, vraždy, úmyselného všeobecného ohrozenia po tom, čo si páchateľ po odsúdení trest skutočne odpykal, je v praxi úplne výnimočná. Akokoľvek sme pátrali, kedy v minulosti došlo k takejto recidíve, posledná sa odohrala niekedy v roku 1950 a je jedinou recidívou vraždy po dlhodobom výkone trestu. Ak si autori takéhoto počinu dávajú za úlohu takzvané vyčistenie ulíc, podľa názoru by sa tiež nekonalo. Objasnenie lúpeží, vydieranie, znásilnenie a pohlavného zneužitia je relatívne nízka. Pohybuje sa v priemere medzi 50 a 60 percentami, pri lúpežiach je ešte nižšia. Hlavný preventívny faktor, teda neodvratnosť trestu by tiež nefungoval. Prijatie novely by malo za následok, čo predkladajú najmä kriminológovia, dôsledky spočívajúce vo zvýšenej miere krutosti páchateľov. Totiž pri ohrození doživotným trestom je možné dôvodne predpokladať, že by páchatelia častejšie ako doposiaľ siahali k odstraňovaniu obetí. Kriminológovia upozorňujú, že je to dejinami preverená pravda, že miera krutosti v spoločnosti je priamo úmerná krutosti trestania. Z pohľadu... To neznamená naše apriórne odmietnutie sprísnenia postihu tam, kde je na mieste. Ale to len po serióznej diskusii o možnostiach zlepšenia Trestného zákona, trestného poriadku s lepším vymedzením okruhu a úloh trestného práva. Takúto diskusiu však treba viesť na základe dôkladnej znalosti pôsobenia trestného práva spoločnosti, na základe dôkladnej znalosti vývojových trendov kriminality a ich zmien v závislosti od zmien v spoločenskej atmosfére a zmien trestného práva. Máme pocit, že programové ciele spočívajú v takzvanej vláde tvrdej ruky, pri podpore ktorej takýto návrh vedie v dôsledku až k nebezpečenstvu vytvorenia nového totalizmu. Malo by byť predovšetkým úlohou odborníkov pôsobiacich v orgánoch činných v trestnom konaní alebo zaoberajúcich sa trestným právom, aby pri takýchto nebezpečných tendenciách prenášali argumenty tak, že trestné právo zostane v medziach, ktoré mu prináležia. A to v medziach určených zásadami subsidiarity a ekonómie trestnej represie. Len tak mimochodom treba uviesť, že podobný problém nedávno bol riešený v Českej republike, kde na návrh skupiny poslancov bol predložený takýto zákon. Česká vláda ho jednomyseľne odmietla. U nás je vo vládnom programe. Vo vládnom programe sa vôbec nerieši otázka správneho súdnictva. Vezmime si zase len nedávny vývoj v Českej republike, kde Ústavný súd Českej republiky zrušil ako neústavnú celú časť týkajúcu sa správneho súdnictva, ktorú obsahuje Občiansky súdny poriadok a tak od 1. 1. 2003 v Čechách z tohto dôvodu zanikajú správne súdy v takej podobe, v akej existujú u nás. Keďže základy Občianskeho súdneho poriadku sú s Českou republikou rovnaké, vznikli ešte za bývalej federácie, takýto stav reálne hrozí aj na Slovensku. Ústavný súd Českej republiky konštatuje, že právne úprava z roku 1991, keď bola vykonaná zásadná novelizácia Občianskeho súdneho poriadku, mala výslovne dočasný a prechodný charakter. Ide o vyriešenie zásadnej otázky postavenia správneho súdnictva, a to tak, či má byť súčasťou všeobecného súdnictva, ako je doteraz, alebo má sa vytvoriť osobitné správne súdnictvo. Je potrebné vymedziť status správneho súdu, rozsah jeho právomocí smerujúcich na preskúmanie rozhodnutí orgánov verejnej správy a k tomu prispôsobiť štruktúru, personálne obsadenie a celý rad ďalších otázok, ktoré by vyžadovali špeciálne riešenie. O tom nie je vo vládnom programe ani zmienka, hoci ide celý rad problémov, ktoré bude nastoľovať prax v súvislosti so zvýšením právomoci orgánov samosprávnych celkov, ale aj ostatných orgánov miestnej správy. Okrem toho som už spomenul, že vládne vyhlásenie sa nevenuje ani postaveniu jednotlivých súdov a to najmä Najvyššieho súdu republiky. Je ponižujúce, ak sa Najvyšší súd Slovenskej republiky zaoberá takými otázkami, ktoré mu zjavne neprislúchajú, ako je rozhodovanie o miestnej a vecnej príslušnosti, o súdnych poplatkoch a podobne na úkor zásadného postavenia tohto súdu. Tento by mal mať, tak ako je to vo všetkých vyspelých demokratických štátoch, rozhodovať len o mimoriadnych opravných prostriedkoch, publikovať, podieľať sa na tvorbe justičných zákonov a zovšeobecňovať súdnu prax. Tým by sa skvalitnila práca nielen tohto súdu, ale najmä súdov nižšieho stupňa. Musí byť riešené zásadným spôsobom v naznačenom smere zmenou systému opravných prostriedkov, v sústave súdov, pretože avizovaná čiastková novela Občianskeho súdneho poriadku to nevyrieši a ani takéto ustanovenia však vo vládnom programe nie sú. Vážené kolegyne, kolegovia, keby pre nič iné, tak pre skutočnosti, ktoré som spomenul vo svojom vystúpení, by som programové vyhlásenie vlády nemohol podporiť. Ďakujem. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďalej sa do rozpravy prihlásil pán poslanec Tibor Mikuš, ďalším v poradí je pán poslanec Igor Šulaj.