D. Jarjabek, poslanec: (2003-12-10):
Rozpočet rezortu kultúry na rok 2003 určil 3 miliardy 391 miliónov Sk a na rok 2004 uvažuje o 3 miliardách 226 miliónov Sk v čase, keď za osem mesiacov dosiahla medziročná inflácia hodnotu 8,4 % a už len na udržanie jestvujúceho stavu bolo potrebné získať pre rezort aspoň 340-miliónový medziročný nárast, teda rozpočet kultúry by mal operovať približne sumou 3,75 miliardy Sk. Ministerstvo financií 170 miliónov týmto pádom na kultúre „ušetrilo“. Kultúra teda bude v roku 2004, ak tento návrh z vôle koalície prejde, disponovať reálne s objemom zdrojov o pol miliardy menším, než by potrebovala iba na údržbu daného stavu, o ktorom si tu, samozrejme, nemusíme kresliť ružové obrázky. Že je nepriaznivá, ba často zúfalá, to vieme všetci bez ohľadu na to, z ktorého sme poslaneckého klubu. Podiel výdavkov na kultúru na príslušnom verejnom rozpočte veľmi významne vypovedá o prioritách vládnej alebo lokálnej politiky. Súčasne tento podiel poskytuje verejnosti aj informácie o stave ekonomiky, pretože v prípade recesie vláde neostáva nič iné, iba uprednostňovať tieto výdavky a odsúvať kultúru na okraj pozornosti. Vláda to môže priznať, alebo sa to môže pokúšať pred verejnosťou utajiť. Ale čísla sú v tomto prípade faktorom, ktoré ani všemocná koaličná rada nemôže ohnúť na svoju predstavu. Peňazí na kultúru, ale ani školstvo, zdravotníctvo, výstavbu infraštruktúry jednoducho niet, pretože nie je pravdou to, čo sa nám súčasní páni ministri pokúšajú narozprávať o úspechoch svojich ekonomických experimentov. Páni, vyzerá to tak, že ste v slepej uličke, a aby to ešte chvíľu akosi išlo, pokúšate sa ušetriť tam, kde sa to podľa vás dá. Teda na kultúre. Podľa výskumu uznávaného slovenského odborníka docenta Novotného smerovalo do podpory kultúry v členských krajinách Európskej únie výrazne viac zdrojov ako u nás. Vo Francúzsku 3,1 %, v susednom Rakúsku 1,3 %, vo Fínsku 2,5 %. V porovnaní so štátmi, s ktorými sa porovnávať môžeme, teda so štátmi strednej a východnej Európy to vyzerá podľa docenta Novotného takto: Litva 3,6 %, Slovinsko 2,8 %, Lotyšsko 2,5 %, Bulharsko 1,84 %, Maďarsko 1,7 %, Slovensko 1,7 %. Za nami je už len Albánsko, Poľsko, Rumunsko a Moldavsko. Vyššiu výpovednú hodnotu môže poskytnúť prehľad verejných výdavkov na kultúru na jedného obyvateľa. Situácia v ekonomicky vyspelých, najmä členských krajinách Európskej únie, je nasledovná: v Lichtenštajnsku dosahujú verejné výdavky 405 eur na občana, vo Švajčiarsku 263 eur, v Rakúsku 225 eur, vo Švédsku 196 eur, vo Francúzsku 189, vo Fínsku 159. Potom nasleduje Kanada, Portugalsko, Dánsko, Taliansko, Belgicko, Nórsko, Nemecko. Situácia v transformujúcich sa krajinách je výrazne odlišná, ale aj medzi nimi sú priepastné rozdiely v porovnaní s Estónskom, kde smeruje do kultúry 80 eur na občana, či so Slovinskom, kde je to 70 eur, je už 25 eur, ktoré na občana vyčleňuje z verejných zdrojov Slovensko, povážlivá hodnota. Nemôže nás utešiť a potešiť ani fakt, že v Poľsku je to len 18, v Bulharsku 15, v Rusku 6 a v Rumunsku len 3 eurá. Korigovaný rebríček, ktorý zohľadňuje všetky relevantné ekonomické parametre, upozorňuje, že aj pri zohľadnení všetkých špecifík, najmä parity kúpnej sily, je Slovensko až na 17. mieste v Európe nielen za vyspelými západoeurópskymi krajinami s dlhoročnou tradíciou pozitívneho vzťahu ku kultúre, ale aj za Estónskom, Slovinskom či Maďarskom. Podľa indexu vývoja verejnej podpory zo všetkých zdrojov za roky 1994 - 2001 sa podpora kultúry v Slovenskej republike zvýšila nie o takmer dvojnásobok, ako by sa mohlo zdať podľa nominálnej verejnej podpory, ale zhruba len o 20 %. Inflácia pohltila najmenej tri štvrtiny tohto nárastu napriek tomu, že nominálne vyjadrená podpora zo štátneho rozpočtu prostredníctvom ministerstva kultúry, rozpočtov ôsmich regionálnych štátnych úradov, verejnej televízie, verejného rozhlasu a tlačovej agentúry sa zvýšila v skúmanom období veľmi významne, až o 75 %, v skutočnosti bola táto podpora za roky 1994 - 2001 nie vyššia ako zhruba o 10 %, lebo jej nominálny nárast v roku 1994 - 1996 bol z jednej tretiny pohltený infláciou, v neskorších rokoch ešte intenzívnejšie a za celé skúmané obdobie až z 85 %. Toto nie je výmysel opozičného poslanca, ale konštatovanie vedca docenta Novotného. Z uvedených údajov je zrejmé, že verejná podpora kultúre zo všetkých zdrojov v roku 2001 bola nižšia zhruba o jednu tretinu oproti roku 1996. Prosto a jednoducho povedané, uplatňujete v minulosti kritizovanú, takzvanú zostatkovú metódu verejnej podpory kultúry. V tejto súvislosti je akiste zaujímavé, že napriek množstvu návrhov ministerstvo financií dlhodobo odmieta skoncovať s priehľadným manipulovaním štatistík. Neustále sa v rozpočtovej kapitole ministerstva kultúry objavujú aj prostriedky určené na podporu cirkví a náboženských spoločností, ktoré sa na celkovom rozpočte kapitoly podieľajú zhruba jednou pätinou, teda veľmi výrazne, hoci rozpočtovať ako verejné výdavky na kultúru platy duchovných je v tomto prípade zavádzajúce. Financovať ako kultúrne aktivity, sociálne a zdravotnícke služby, charity a diakónie by si asi zaslúžilo samotnú analýzu. Od roku 2004 ministerstvo financií zrušilo samostatné rozpočtové kapitoly verejných médií a presunulo takto viazané prostriedky tiež do kapitoly rezortu. Dovoľte však v tejto súvislosti malé odbočenie. Všade vo vyspelých štátoch sa celkom logicky uvažuje o aktivitách verejnoprávnych médií v úzkej väzbe na národnú kultúru. Práve preto bolo našou povinnosťou prijať v procese aproximácie v zmluve o pristúpení Slovenskej republiky k Európskej únii záväzok dodržať najmenej 50-percentný podiel európskych programov vo vysielaní verejnoprávnych médií. Je to síce pekné, ale vo Francúzsku platí, že 60 % podielu počas hlavného večerného vysielacieho času musí mať európska a najmenej 40 % francúzska produkcia. Kódovaná súkromná televízia - v slovenskom pretlmočení Kanál plus - musí venovať 20 % svojich ročných výdavkov na nákup vysielacích práv na európsku produkciu, z toho najmenej 9 % na francúzsku. V Taliansku sú médiá povinné od roku 1998 venovať nie menej ako 20 % z koncesionárskych poplatkov plynúcich z verejných televízií a nie menej ako 10 % príjmov z reklamy súkromných vysielačov na taliansku tvorbu filmov a audiovizuálnych programov. V Maďarsku sa vyžaduje v súkromnom rozhlase 15 % a vo verejnom 30 % maďarských programov. V súkromnej televízii 20 %, kým vo verejnej až 51 % pôvodných programov, pričom do vysielacieho času sa nepočítajú reklama, správy, šport a súťaže. V Maďarsku vôbec platí celý rad kvót a trochu sa čudujem, že naši kolegovia zo Strany maďarskej koalície tu tak zadumane a mĺkvo sedeli pri rozprave o zákonoch o verejnoprávnych médiách, keď mohli pokojne poukázať na to, že v Maďarsku podiel európskych programov vo verejnej televízii musí byť minimálne 70 %, že 25 % filmov premietaných vo verejnej televízii musí mať maďarskú spoluúčasť a že minimálne 6 % príjmov z reklamy sa musí venovať produkcii domácich filmov. To sú fakty. Spomínam to najmä preto, lebo pod tlakom vedenia Slovenskej televízie koaliční kolegovia vypustili z nášho zákona kvótu 20 %, neskôr dokonca ústretovo zníženú na 10 %, ktoré mali z koncesionárskych poplatkov ísť na podporu pôvodnej tvorby. Čo sa stalo? Tým de facto pripravili rezort kultúry o peniaze, ktoré by nezískal z verejných zdrojov, ale ktoré by stimulovali našu tvorbu. Vôbec je zaujímavé ako za rétorikou našich vládnych úradníkov o približovaní sa k európskym zvyklostiam a štandardom nasledujú úplne protichodné skutky. Hovorí sa neustále o decentralizácii, no pritom vláda odmieta odovzdať samosprávam...