R. Rafaj, poslanec: (2007-10-26):
Ide o to, že Slovákom chýba sebavedomie a aj národné vedomie, sebaistota a národná hrdosť. Aj preto sú potrebné takéto zásluhové zákony, aby sme vedeli oceniť tých, ktorí sa o našu minulosť zaslúžili, a nepochybne Hlinka pomáhal odstraňovať údajnú bezdejinnosť Slovákov alebo, ak chcete, môžeme to aj pozitívne zobrať, pomáhal budovať a tvoriť dejinnosť a aktívneho činiteľa dejín slovenského národa. Bezdejinný subjekt totiž nemôže byť národom, teda ak nie je subjekt na sebaurčenie, ak si nevie uplatniť svoje právo, nemôže byť ani majeť, nemôžeme mať ani republiku. Čiže nebola by tu ani forma štátnosti a vlastný štát. To je jednoducho aj logika veci, ale aj logika politiky. Je mi veľmi ľúto, že najmä v médiách dali priestor rôznym dezinformáciám, čo sa týka osobnosti Andreja Hlinku, a tak toto čítanie pred schválením zákona bude pravdepodobne o tom, prečo práve Andrej Hlinka si zaslúži tento zákon, prečo je taká významná osobnosť slovenských dejín a prečo by sme si ho mali uctiť ďalším v rade zásluhových zákonov. Vieme, že Andrej Hlinka sa po 60 rokoch, po roku 1989, opäť vrátil na ulice, na námestia. Bohužiaľ, už menej sa vrátil do kníhkupectiev, pretože naši historici akosi pozabudli po roku 1989 prehodiť výhybku, čo sa týka ich dovtedajšieho smerovania. A paradoxne až politici zobudili aj historikov, aby sa začali venovať prioritnejšie našim vlastným dejateľom, medzi ktorých nepochybne patril Andrej Hlinka. To, čo robili oponenti, pretože nemôžeme sa nevyhnúť tomu, čo zaznelo a čo ste si častokrát prečítali, je veľmi jednoduchá a, povedal by som, najjednoduchšia manipulačná technika, ktorú by sme mohli nazvať metódou pars pro toto (časť za celok). Vytrhnutú časť z celku nejakého neovereného citátu podložíte ako celok osobnosti. Je to veľmi účinné. Aj za minulej totality veľmi účinne s tým vedeli pracovať a dúfam, že naši poslanci sú natoľko sebavedomí a psychicky odolní ľudia, aby takejto manipulačnej technike nepodľahli. Možno vám poviem jeden príklad, aj my tu máme taký fenomén El Niňo, pretože som si pozrel jeden dokument, kde spoluobčania niektorej juhoamerickej krajiny išli lynčovať svojho suseda El Niňa a len preto, že v televízii stále pozerali, ako nejaký El Niňo je zodpovedný za globálne otepľovanie, za to, že sa dvíhajú moria, že sa topia ľadovce, za to, že oni majú sucho a nemôžu si dopestovať kukuricu, tak išli lynčovať svojho suseda El Niňa. A s podobným prístupom sme aj my tu na Slovensku, že prišli tiež takíto zamieňači El Niňov s Andrejom Hlinkom a pomaličky už by otec národa mal byť zodpovedný za celú dejinnú udalosť medzi 1. a 2. svetovou vojnou. Teraz by som prešiel k tomu pozitívnemu, prečo navrhovatelia sa rozhodli navrhnúť tento zákon zásluhový. Nuž, pretože Hlinka mal prozreteľnosť, pre jeho trvalú prácu pre národ, pre jeho odvahu, pre jeho bojovnícku tvrdosť a nekompromisnosť tam, kde sa už nedalo ustupovať a kde mnohí sa otočili a zutekali, on zostal a vytrval, pre zjednocujúce výzvy Hlinku a opakované pokusy aj dokument právneho charakteru alebo, ak chcete, charakteru záväzných politických a programových dokumentov, ale aj symbolickými aktmi, medzi ktoré nepochybne patril akt, ktorý sme si nedávno pripomenuli – 75. výročie Zvolenského manifestu, a nielen symbolické podanie si rúk medzi evanjelikmi a katolíkmi, ale aj medzi dvomi najsilnejšími lídrami vtedajšej politickej scény za spoločný cieľ pre Slovensko a Slovákov. To by mohlo byť vzorom aj možno pre nás. Teda mali by sme sa zamýšľať aj nad zmyslom zákona, ktorým je všeobecné nastolenie spravodlivosti. A ako hovorí klasik, zákony prichádzajú na pomoc bdelým, nie spiacim. Navrhovatelia dúfajú, že v tejto sále sa nájde viac bdelých ako spiacich a že tento zákon podporia. Pretože ak je spravodlivosť naozaj kráľovnou všetkých cností, potom sa naozaj ukáže, aj koľko cnostných a spravodlivých Slovákov máme v tomto parlamente. Zopakujem, že to, čo je podstatné v tomto zákone, je naozaj jeho zmysel. A úprimne by sme si mali odpovedať, kto akým pričinením prispel k objasneniu jeho zmyslu. Keď sa hovorí o autorite, alebo v tom negatívnom slova autoritárstve, tak si treba uvedomiť, že podľa katechizmu Svätej cirkvi, keďže Hlinka bol nielen politik, ale bol predovšetkým aj kňaz, sa o autorite hovorí, že oprávnene sa vykonáva vtedy, ak sa usiluje o spoločné dobro danej spoločnosti. Nepochybne Andrej Hlinka sa usiloval o nastolenie takéhoto dobra pre slovenský národ, a to na veľmi ťažkom trasovisku na politickej rovine. Ak nespochybniteľným znakom dobra stálosť a spravodlivosť poriadku, potom trvalé úsilie o slovenskú štátnosť, zvrchovanú suverenitu, samobytnosť či svojbytnosť, je potvrdením aj správnosti Hlinkovho konania a zásluhový zákon je teda vyjadrením spravodlivosti poriadku alebo systémového aj morálneho konania, ktoré od nás spoločnosť očakáva. Hlinkov poriadok mal základ v národnej aj v právnej pravde a oživoval ho tým, čo nám naozaj veľmi chýba, a to je úprimná láska k národu. Treba zdôrazniť, že Hlinka sa staral aj o sociálne dobro národa a z tohto pohľadu bol výnimočne vyrovnanou osobnosťou, pretože mal podiel a rozvíjal nielen solidaritu ako sociálnu kresťanskú cnosť, ale aj duchovné dobrá pre národ, ktoré častokrát prežijú tie dobrá hmotné. O tom sa nemusíme presviedčať po 17 rokoch. Na margo jeho prispenia, významného prispenia pre slovenskú politickú scénu a štátotvornosť národa spomeňme opäť citovaný Zvolenský manifest a dovolím si pre skrátenie času len jeho 11. bod z tých 14: „Úspornejšie štátne hospodárenie. Znížiť verejné ťarchy a bremená, ako sú dane, dávky, poplatky, lacný úver pre roľníkov a živnostníkov, revíziu pozemkovej reformy, odpolitizovať hospodárske inštitúcie“, a žiadali, Hlinka s Rázusom, „aby bezohľadnými exekúciami neboli ničené existencie občanov.“ Nepoznám výstižnejší a lepší sociálny prístup, pokiaľ hovoríme o 30. rokoch minulého storočia. Aj keď sme ešte nedokázali, vážení kolegovia, integrovať celý rozmer Hlinkových zásluh, je načase, aby sme po 7 rokoch po prijatí zásluhového zákona pre Milana Rastislava Štefánika prijali aj tento druhý slovenský zásluhový zákon pre Andreja Hlinku. Aj tu sa ukazuje a Hlinka ukazoval a od nás, čo sa očakáva, je, že spoločná národná identita by mala stierať individuálne rozdiely, ktoré každý z nás má. Máme rôzne vierovyznania, rôzne svetonázory, rôzne politické smerovanie k príslušným stranám, ale to, čo je pre nás podstatné a čo by malo byť v Národnej rade Slovenskej republiky, je, že nás spája národná identita, pre niektorých aj lojálnosť k štátu a podstata. Hlinka bol pre slovenský národ zjednotiteľ v tom, že používal nielen formálnu, ale aj neformálnu autoritu, čo dokazuje, že nie on si vybral miesto, ale osud a národ si ho vybrali za lídra. Na rozdiel od iných podobných, pretože to, čo chýbalo kritikom, je, že nezohľadňovali kontext doby. Hlinka, a na Slovensku v čase jeho pôsobenia nikdy neboli tendencie o násilnom zvrhnutí demokratickej moci, po nejakom dvíhaní zo zeme alebo pouličnej demokracii, nikdy tu nebol pokus o nastolenie vojenského režimu. Aj za to sme vďační Hlinkovi ako demokratovi, ako poslancovi, ktorý svoj boj zvádzal predovšetkým legálnymi, legitímnymi prostriedkami na pôde parlamentu a formami na to určenými, ako boli zákony, žiadosti, prosbopisy, memorandá, rezolúcie. Spomeňme si na rok 1925 a na Trnavský manifest, ktorý obsahuje 8 požiadaviek, z ktorých 6 bolo sociálnoreformného rázu. Čo môžeme vytýkať takej požiadavke, ako je, aby „slovenský jazyk bol úradným jazykom a aj vyučovacím na školách na Slovensku“? Čo môžeme vytýkať požiadavke na „úplnú samostatnosť v rámci samosprávy“? Slovutní páni poslanci, mali by sme preto pamätať aj konať v intenciách Hlinkovej svornosti pri hlasovaní o zásluhovom zákone, nech už sme teda akejkoľvek konfesie, sociálnych názorov či iných rozdielov, pretože podstata je vždy skrytá vo vnútri. Dovolil som si povedať niečo o identite a vyzdvihnúť Hlinkovu zásluhovosť najvýstižnejšie práve týmto slovom, pretože práve za toto vďačíme Hlinkovi, za identitu. Človek bez identity, to je vietor. Kam vietor, tam plášť, a stratí sa a nevie kam. Identita to je aj zhoda, súhra, súlad, harmónia, súzvuk, jednota, totožnosť, jednomyseľnosť, svornosť, po ktorej voláme už od čias Svätopluka. Ak teda hovoríme o takýchto hodnotách, hovoríme súčasne aj o zásluhovom zákone. Pretože zásluhový zákon je špeciálny. Hovorí predovšetkým o morálnom konaní, o politickom konaní v prospech spoločnosti. Tým sa odlišuje od zákonov, ktorými my chceme len prispieť pre blaho spoločnosti. Práve preto navrhovatelia zdôraznili v návrhu zákona zásluhy Hlinku o štátotvorný národ. Pretože národ je aj z medzinárodnoprávneho hľadiska tým kľúčovým a práve preto navrhovatelia aj po prvom čítaní navrhli v rámci jednoty alebo očakávanej politickej zhody na tomto zásluhovom zákone viaceré ústretové kroky alebo ústupky, ak chcete. A tak v zákone už nie je zmienka o tom, že sa Andrej Hlinka zaslúžil aj o vznik Slovenskej republiky v roku 1993, čiže vypadla tam táto kontinuita. Pre tých, ktorí by si to nevšimli, tak ukážem vyčiernené pasáže z toho, čo bolo z ústretového hľadiska aj, a možno aj preto, že niektorí ešte nedokázali za ten krátky čas integrovať do seba Andreja Hlinku v tej podstate, v akej je, pretože každý má isté bariéry, isté hranice, o ktorých som hovoril, a možno tá krátkosť času a to, že historici zanedbali Andreja Hlinku a nepodali nám jeho osobnosť po roku 1989, keď bývalý režim všetkých historikov, ktorí len začali písať o Andrejovi Hlinkovi, preradil do kategórie múzejníkov a tým pádom skončili. Tých príkladov je strašne veľa. Mali by sme si, prosím, uvedomiť zložitosť doby, v akej Hlinka pôsobil. Ak chceme byť takí prísni a vyťahovať tú smietku, prípadnú, z jeho oka, keď druhým okolitým národom a štátom naozaj biblicky trčali tie brvná, brvná z očí. Pôsobil v dvoch multinárodných štátoch, kde Slováci v jednom boli systémovo utláčaní a v druhom nerešpektovaní. V oboch sa prejavili tendencie po potláčaní práv Slovákov presadzovaním idey umelého politického národa, čiže s konečnou fázou likvidácie našej vlastnej identity a práv na slovenskú štátnosť. „Pretože bez národa niet štátu.“ To nehovoríme my, to povedal štátovedec Baxa. Preto ak chceme objektívne hodnotiť Hlinku, musíme ho zhodnotiť pod množstvom rôznych uhlov pohľadu. Najmä zo zorného uhla v reáli tej-ktorej doby, v ktorej pôsobil a v akej politicko-spoločenskej situácii pôsobil. Čo je veľmi náročné aj na sumár informácií, nielen na náš subjektívny faktor posudzovania. Pôsobil v troch politických subjektoch, čo dokazuje, že to bola osobnosť, ktorá sa vyvíjala, ale ktorá mala jeden jediný cieľ – vždy to najlepšie pre slovenský národ. Keď to nenašiel v Ľudovej strane, začal pôsobiť v Slovenskej národnej strane, v najstaršej strane, ktorá jedine vtedy bola slovenská a existovala, a potom založil Slovenskú ľudovú stranu, ktorá ovplyvnila najvýznamnejšie medzivojnové obdobie a kreovanie slovenskej samobytnosti. Uvedomme si, čo sa stalo len za času Hlinkovho pôsobenia na prospech slovenskej otázky v Európe. Rozpadla sa stáročná habsburská monarchia, padol žalár národov, vznikli nové národné štáty, ako Poľsko, Československo, Rumunsko, Juhoslávia. Prišla ruská revolúcia, nastúpili zločinecké totalitné ideológie. Najskôr boľševická na východe, potom fašistická na juhu a nacistická na západe. Prvá svetová vojna, Veľká hospodárska kríza, ktorá triasla svetom, vysťahovalectvo. Tretina Slovákov sa vysťahovala von z tejto krajiny. Intervencie, občianske vojny, ozbrojené robotnícke povstania, prevraty, kominterny, republiky rád, vojenské diktatúry. A v našom priamom dosahu systém krutej asimilačnej politiky. Môžeme teda hovoriť o celkovej civilizačnej kríze, v ktorej Hlinka pôsobil a bol poslaný, tak ako Peter do Ríma, keď ho Kristus nechcel mať v Palestíne, ale poslal ho do Ríma. (Reakcia z pléna.) Paľko, buď, prosím ťa, ticho, dobre? Vojenské diktatúry alebo totalitné režimy vrátane fašizmu sa presadili alebo sa pokúsili presadiť v týchto štátoch, dámy a páni, Maďarsko a Taliansko ako prvé – 1922, Bulharsko – 1923 – 1931 a potom opäť 1934, Rumunsko od roku 1938, Nemecko od roku 1933, Španielsko od roku 1923 do roku 1930 a potom od roku 1936 opäť, Portugalsko – 1926, Poľsko – 1926, Rakúsko – 1934, Kráľovstvo Srbov, Chorvátov a Slovincov, čiže Juhoslávia, 1925 – 1935, Grécko od roku 1925 do roku 1926 a potom od roku 1935, Litva – 1931, Lotyšsko – 1934, Estónsko – 1934. Slovensko tam nevidím! O akom fašizme tu rozprávali tí insitní historici a mediátori? Mali sme tu boj s Rothemeridiádom, známym magnátom, ktorý paradoxne, čudujme sa svete, bojoval proti Slovákom v 30. rokoch, ale súčasne podporoval britských fašistov – British moovmont of fascist. Nejaká výčitka, nič som nepočul, nijaké zobjektivizovanie a porovnanie týchto faktov. Ako keby Slovensko bolo naozaj nejakým samostatným ostrovom a boli by sme postihnutí hodnotením prísnejšie ako samotný pápež. Ako sa píše v istej učebnici histórie, ktorú som si pozrel, o čom sa tam vlastne hovorí, o čom sa učia naše deti, kde je napísané: „Ľudská pamäť je zradná. Prejde niekoľko rokov a ľudia si mnohé veci vybavujú úplne inak, než sa odohrali, alebo inak, než ich vtedy prežívali.“ Áno, musíme súhlasiť s touto interpretáciou historika, pretože len nedávno minulú dobu si ešte pamätáme, aké zmeny priniesla a ako sa zmenili samotní ľudia. Koľkokrát pretočili svoje kabáty. Andrej Hlinka ani raz. Títo ľudia sa nikdy pravdepodobne nedožijú zásluhových zákonov, ale práve stabilita, stabilita v konaní, stabilnosť v cieľoch, stabilnosť odhodlaní bojovať za posvätnosť vecí a cieľa, a to legitímnymi prostriedkami, áno, to si zaslúži odmenu a zásluhu, ak chcete. Hlinka áno, bol rečník, ale nebol akademický intelektuál. Áno, mal aj vyhranené presvedčenie, ale pokorne zaň prinášal obete. Tri a pol roka väzenia, trikrát väznený. Bol bojovník, ale zápasil čestne. Bil sa za štátnosť, ale nebol byrokrat. Mal vieru, ale nebol fanatik, bol líder, ale nezneužil nikdy svoje postavenie. Bol populárny, ale nebol populista. Mal moc, ale vždy konal len v rámci demokracie a práva, a o tom je množstvo dôkazov a samotných prejavov v Národnom zhromaždení v Prahe. Takže nemusíme citovať. Bol vždy lojálnym politikom voči tomu zriadeniu, kde bol. To znamená, ak hovoríme o tom kľúčovom období 1918 – 1938, lojálny v Československej republike až takmer do konca pred jej rozpadom. Čo mnohí iní neboli a nekonali tak. Hlinka bol líder a mal jasný program a cieľ, ktorý, samozrejme, nebol v súlade s vtedajšou štátnou mocou, preto bol v opozícii. Preto mocenskými prostriedkami centralisti, ale aj opozícia útočili práve na Hlinku, v tomto ich spoločný cieľ spája. Pri našom komplexnom hodnotení osobnosti a prínosu Hlinku by sme preto mali primárne hodnotiť jeho prínos o slovenskú štátnosť ako prostriedok emancipačných snáh a nescudziteľného práva na sebaurčenie. A musíme túto osobnosť alebo mali by sme ju hodnotiť, samozrejme, aj s nadhľadom a súčasne z hľadiska možnosti tej doby, o ktorej som hovoril, ale ktorá bola súčasne na to dobrá, aby národ žil a prežil. Preto, dámy a páni, myslím, že už ste mali dostatok informácií na to, aby som odôvodnil tento zákon a na záver povedal, že túto podobu po prvom čítaní a tých zmenách, o ktorých bude hovoriť pán spravodajca, bol výsledkom istého kompromisu istých politických rokovaní s tými, ktorí mali záujem rokovať a ktorí aj dávali svoje pripomienky. Každý text zákona sa tvorí zložito, to dobre viete. Spomeňte si na niektoré, len na deklaráciu o Kosove. Takže zhrniem to tak, že tento zákon je na 80 %, pokiaľ si aj pozrieme vertikálnu štruktúru textu a jeho členenie, úplne kompatibilný so zásluhovým zákonom Milanovi Rastislavovi Štefánikovi vrátane tohto § 3, kde sa hovorí o mauzóleu ako o pietnom mieste. Ja preto verím, dámy a páni, že táto zhoda, ktorá sa premietla aj vo výboroch, aj ústretovosť predkladateľov nájde čo najširšiu podporu naprieč politickým spektrom a že budeme v tejto dôležitej diskusii hovoriť predovšetkým pozitívne, vecne a čestne, za čo vám už teraz ďakujem. (Potlesk.)