Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2017-09-14):
Ďakujem veľmi pekne, pani podpredsedníčka. Začnem tam, kde sa ozval ten pán zhora. Je to pravda, slovenské školstvo je na tom mizerne. Dôkazom toho je aj fakt, že on sám niekedy učil, lebo v normálnom školskom systéme by človek ako vy, pán Mizík, mohol tak maximálne nastavovať katedre nohy, aby sa nekývala, nie aby za ňou stál vo forme pedagóga. Ale poďme k tomu návrhu, ktorý máme pred sebou. Ja sa budem snažiť teraz nejakým spôsobom spojiť to, čo je v návrhu Karola Galeka a kolegov, s tým, čo hovorila Zuzka Zimenová, pretože si nemyslím, že to je v takom rozpore, ako to ona pomenovala, aj keď úplne rozumiem a prakticky so všetkým súhlasím, čo povedala. Len musíme myslieť aj na krízové situácie. A ja opäť pripomeniem situáciu šesťročného gymnázia v Martine. Šesťročné gymnázium v Martine bol fungujúci koncept s výbornými výsledkami, ktorý práve kvôli tomu, že táto vec v tom chorom systéme nie je doriešená, zarval na rozhodnutí jedného nezorientovaného človeka, konkrétne ministra Čaploviča. Šesťročné gymnázium v Martine mohlo dodnes fungovať, ak by táto zmena bola súčasťou systému. A preto, kým nie je zavedená veľká reforma, ktorá zavádza ten logický systém plurality na úrovni každej školy a otvoreného priestoru pre kreativitu každej jednej školy zvlášť, tak je potrebné aspoň zahasiť to najchorejšie, čo v tom systéme už máme. Viem, o čom hovorím. Ja som výsledkom experimentálneho školstva. V roku 1998 som bol jedným z maturantov jedného z prvých experimentálnych programov vôbec. A ten vďaka tomu, že toto nefunguje, dodnes ako experiment beží, v roku 2017. To, čo spomínal Karol vo svojej reči, čo sa týka Waldorfu, je nezákonný stav. To sa nikdy nemalo stať. Ministerstvo školstva nemá právomoc odsúhlasiť experimentálne overovanie nejakého programu len pre jednu školu. Ak už ministerstvo školstva vyhlásilo, že experimentálny program je v poriadku, malo ho zaradiť ako úplne rovnocennú súčasť do siete škôl, tak ako to majú Česi. A keď si teraz porovnáme situáciu napríklad Česka so Slovenskom, tak tam vidno, že to automatické zaraďovanie malo svoj význam. Lebo boli pionierske školy, ktoré dokázali experimentálne overiť, akože napríklad, keď sa pri Montessori povie, že to je alternatíva, tak ja sa musím smiať, hej. Lebo žiadna iná pedagogika na svete nemá za sebou toľko vedecky podložených materiálov, ako má montessori školstvo. Lebo sa v každej krajine zvlášť muselo obhajovať a funguje rovnako sto rokov, stodvadsať. A za tých stodvadsať rokov celý ďalší školský systém, čo beží popri tom ako mainstream, sa zmenil päťkrát dokola. Najprv predmety, potom tematické celky, potom projektové učenie a ja neviem čo všetko. A to boli experimenty, to bola reálna alternatíva. Popri tom montessori školy boli stále rovnaké a dodnes fungujú. Ale my si dovolíme ich nazvať alternatívou a mainstream má byť akože norma. To je choré. A ja úplne súhlasím, že aby sme sa z toho vymotali na konci v tom veľkom systéme, čo je koniec koncov v podstate napísané aj v Učiacom sa Slovensku, musíme to rozobrať na základné kocky a znovu to vyskladať nanovo. Ale dovtedy je potrebné nejakým spôsobom sa vyrovnávať aj s chorobnými čiastočkami, s chorobnými detailmi, ktoré v tom systéme máme. A ja som s každým jedným ministrom školstva, s ktorým som doteraz mal tú česť rozprávať, práve presadzoval to, aby experimenty boli automaticky zaraďované, ale nie na základe toho, aby sa to zabetónovalo, ale na to, aby do času, kým budeme mať niečo nové, sme vedeli predchádzať takým hlúpym chybám, aké sa stali v Martine. Lebo to isté sa môže zajtra stať v hociktorej inej škole. A ja to nehovorím iba o tých najviditeľnejších, lebo Montessori, Waldorf a tak ďalej, to boli viditeľné špičky. Ale popri nich beží možno sedem alebo osem alebo desať tajných experimentov, o ktorých sa moc nevie, a nevie sa o nich kvôli tomu, že oni sami sa boja, že keby sa o nich niekto dozvedel, napriek tomu, že majú výborné výsledky, výborný rekord-kredit, všetko majú, ale sa boja, že keď na nich niekto príde, tak ich zrušia. A toto je choré. A aj jedna, aj druhá cesta odtiaľ vedie, jedna krátkodobo a druhá naveky. A tie dve nestoja proti sebe, len na časovej osi sú za sebou. Takže čakáme na osvieteného ministra alebo ministerku, čakáme na vládu, ktorá jej dá politický beaucoup, a čakáme na čas, kedy už nebudeme musieť riešiť klinčeky, ale celú budovu. A je úplná pravda, že to, čo tu teraz prebehlo, je kultivovaná diskusia, kde sa odlišujeme v promile a nie ani len v percente v názoroch. Na rozdiel od toho pána tam hore. Ale je dobré, že o tom rozprávame, lebo takto nejak ten tlak vznikol. Pri prvých štrajkoch učiteľov sa začalo hovoriť o platoch, pri druhých štrajkoch učiteľov pred voľbami sa začalo konečne hovoriť o situácii v školstve ako takej. A len vďaka strachu, ktorý vtedy politické špičky začali mať, niečo ako Učiace sa Slovensko mohlo vzniknúť. Takže bez ohľadu na to, ako dopadne konkrétne táto novela, ktorú ja nemám problém podporiť, všetci, ktorí sme tu zorientovaní, ideme v podstate tým istým smerom. A ja pevne verím tomu, že spolu to budeme schopní raz dotiahnuť. Ďakujem veľmi pekne.