J. Mikuš, poslanec: (2006-01-24):
Otázka štátneho vlastníctva nie je cudzia žiadnej krajine, lebo sa s ňou každý stretáva. Na Slovensku a v ďalších krajinách, ktoré si užili komunizmus, však majú tieto postoje zvláštny nádych. Vzdialenosť necelých dvoch desaťročí, keď všetko patrilo všetkým a nikomu zároveň, nie je veľká. Transformovanie spoločnosti vždy v histórii vyvolalo neistotu, a to odhliadnuc od toho, či bol smer zmeny správny, alebo nesprávny. Preto niet div, že nostalgia za celospoločensky vlastnenými podnikmi prežíva, lebo renesančne navodzuje ilúziu stability, primeranej prosperity pre všetkých, ľudových cien, sociálnych istôt. Prečo taký dlhý úvod? Pretože dnes tu poslanci Národnej rady riešia zásadnú otázku, či je lepšie ponechať firmu vo vlastníctve štátu, alebo ju ponúknuť konkrétnym majiteľom? Veď čo už je lepšie, keď podnik patrí všetkým, všetci majú z neho rovnaký osoh, na zúbky sa mu dôkladne pozerá niekto z vládnych ministerstiev a učí ho blahosklonnej poslušnosti, alebo keď príde dravý konkrétny majiteľ, ktorý spraví len to, čo je pre neho ekonomicky výhodné, nehľadí doľava, doprava a občan ho nezaujíma a vidí len svoj osobný prospech? Letmé porovnanie striktných extrémov politikovi navráva. Ak máš záujem o občana, neprivatizuj, nechaj čo najviac majetku v rukách štátu, veď tak sa občanovi zavďačíš najviac. A tu je pes zakopaný. Spadnem do pasce, že verejnoprospešný osoh sa zakladá  na štátnom vlastníctve, alebo sa priznám, že práve osobný záujem presadzovaný na vlastnom majetku prináša popri všetkých sprievodných úskaliach tú najväčšiu záruku pre konkrétnych jednotlivcov, a tým znásobenie pre celú spoločnosť? Prípadne budem taký pokrytecký, že si uvedomím opodstatnenosť a celospoločenskú výhodnosť súkromného podnikania a ostanem zástancom štátneho vlastníctva len preto, že zabodujem u holiča. Či dokonca ponechám rozhodnutie o privatizácii na časy, keď budú pre mňa osobné hviezdy viac naklonené? Slovensko má v novodobej histórii krátku skúsenosť. Posledných 15 až 20 rokov však stojí za povšimnutie. Krajina prešla búrlivým vývojom. Zažila komunizmus, federálny štát, neskôr strmý prechod na parlamentnú demokraciu a trhovú ekonomiku, potom samostatnosť nasledovanú autoritárskym režimom, neskôr pozvoľný prechod na štandardný, bežný vo vyspelej Európe. Mohli by sme dôjsť k početným záverom, nás však v tejto chvíli zaujíma najmä jeden. Ktoré projekty dnes hodnotiť ako najúspešnejšie? Stále existujúce štátne podniky, nové, súkromne vlastnené podniky, alebo ich adoptívnych bratov, bývalé štátne, dnes už sprivatizované podniky? Proti záveru, ktorý teraz prednesiem, budú mať možno niektorí výhrady. Vždy si nájdu vytrhnutý príklad, že lepšie sa darí podniku v rukách štátu ako vo vlastníctve podnikateľa. Ja však napriek tomu podčiarkujem, že v podstate nik nedokáže nahradiť majiteľa podniku, lebo on vždy bude lepšie hospodáriť ako štát, obec alebo komunita. Ako príklady nebudem menovať konkrétne podniky, aby som sa náhodou niekoho nedotkol, či aby som na niekoho nezabudol. Spomeniem radšej niektoré odvetvia. Strojárstvo. Vystavované perly slovenského zbrojárskeho priemyslu,  ktoré bolo možno nájsť v povodiach Váhu či Hrona, dopadli neslávne. Môžeme hovoriť o neuváženej federálnej konverzii či neovplyvniteľnom páde zahraničných odbytíšť. Priznať si však musíme, že najväčšiu zodpovednosť nesie štát, ktorý podniky vlastnil a priviedol ich do krachu. Obuvnícky priemysel. S privatizáciou sa roky váhalo. Keď prišla, bolo neskoro. Zahraniční záujemcovia boli pre nás priskúpi, domáci mali so štátnym monopolom stále veľa spoločného. Dnes podobne ako v strojárstve tep odvetvia určujú nové súkromné firmy, väčšinou zo zahraničia. Banky. Mnohí správne upozorňujú, že na začiatku slovenskej privatizácie mali byť banky. Dnes by sme boli omnoho ďalej, neboli by sme museli na prelome storočí platiť za zlé úvery schválené manažérmi predtým dosadenými štátom vyše 100 miliárd Sk. Tieto peniaze sa mohli použiť inde a vyvolali by naozaj, vtedy tak často skloňované multiplikačné efekty, ku ktorým nikdy nedošlo. Banky sa predali až v hodine dvanástej, a to vďaka novým súkromným majiteľom. Ak by sa tak nestalo, mali by sme viac skrachovaných a vykradnutých agrobaniek, devínbaniek či slovenských kreditných baniek. Mnohí si povedia. Dobre. Niekde naozaj súkromný majiteľ pomôže, ale sú odvetvia, kde by si štát nemal pustiť blchu do kožucha. Treba nám uvažovať nad ich strategickou dôležitosťou. Mieria tým najmä na podniky z energetiky, dopravy, komunikácií, ťažby surovín. Pýtam sa však. Myslia aj na to, ako sa v týchto podnikoch bačovalo v polovici deväťdesiatych rokoch? Priamo pod kuratelou najvyšších štátnych úradníkov. A pôjdem aj do kritiky vlastných radov. Ani dnes nie je v obsadzovaní, dosadzovaní, zmene postov z vôle vlády v týchto štátnych podnikoch všetko O. K. V poriadku. Jedným dychom však dodávam, vzdajme sa tohto pokušenia. Dajme priestor obsadzovať posty najlepšími ľuďmi tými, čo to naozaj majú vo svojom bytostnom záujme – konkrétnym majiteľom. Zabijeme dve muchy jednou ranou. Zabezpečíme efektívne fungovanie podnikov a zároveň vyčleníme štátnym úradníkom iba to miesto, ktoré im naozaj patrí. A nakoniec, pripusťme, že štát sa v najvyššej možnej miere odbremení od vlastnenia podnikov a nechá podnikanie na profesionálov, podnikateľov. Má sa tak úplne zbaviť akejkoľvek kontroly dohľadu, nemá myslieť na celospoločenské záujmy? Má. Určite, má. Napríklad. Posledný vývoj s dodávkami zemného plynu ma utvrdzuje v tom, že štát sa nikdy nesmie zbaviť úlohy bdieť nad celospoločenským záujmom. Nato mu však nemá slúžiť mohutná majetková zainteresovanosť. Sú iné, pre štát vlastnejšie nástroje – vládna politika, regulácia, protimonopolná politika. To úplne stačí. Podmienkou je, aby sa vykonávali koncepčne, dôsledne a zodpovedne. Toto mi napadlo, že som sa poberal na schôdzu parlamentu, ktorý sa má podľa zvolávateľov ohradiť proti postupu vlády v privatizácii letísk. Ak ide iniciátorom nášho dnešného stretnutia naozaj o vec, nemajú sa čoho obávať. Nastúpená cesta je dobrá. Ak sledujú iný dôvod, nech považujú, prosím, toto moje vystúpenie za vyjadrenie môjho zdôvodnenia, prečo treba v rozbehnutej privatizácii pokračovať. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)