Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2013-05-22):
Vážené kolegyne, vážení kolegovia, vážený pán minister, dovoľte mi, aby som vystúpil za klub SDKÚ – DS k správe o stave školstva na verejnú diskusiu. Dovoľte mi na úvod povedať, že správa je pomerne obsiahla. Pre tých, čo ju ešte nevideli, aj s prílohami má niekoľko sto strán, je bohatá na údaje, obsahuje mnoho zaujímavých postrehov, aj mnoho vecí, s ktorými ťažko súhlasiť. Je to, keby sme to brali čisto ako odbornú publikáciu, možno až taká rajská hudba z hľadiska toho, že sa v tých všetkých tabuľkách a grafoch hrabať a analyzovať pomerne dlho a možno nie so všetkým súhlasiť, ale minimálne analyticky je to veľmi zaujímavý dokument. My ako snemovňa však pri jeho hodnotení musíme vychádzať z toho, prečo si ju tento parlament vyžiadal. Pretože ona nevznikla ako iniciatívny materiál ministra školstva alebo vlády, ale vznikla na základe mimoriadnej schôdze parlamentu minulý rok v decembri, keď počas štrajku učiteľov na návrh opozičných klubov zvolal predseda Národnej rady mimoriadnu schôdzu k stavu školstva. Výsledkom tejto schôdze bolo uznesenie, ktoré dnes pán minister plní tým, že nám túto správu predkladá. Dovoľte mi vrátiť sa k tomu, čím sme ako opozícia otvárali túto schôdzu, čo sme vlastne žiadali, pretože aj z toho hľadiska je dnes potrebné hodnotiť to, čo sme dostali. Je to aj spravodlivé preto, aby sa pán minister alebo jeho kolegovia nemohli sťažovať, že vlastne meníme ciele za jazdy, že vždy si nájdeme nejaký problém, ex post, následne. Takže povedzme si, dovolím si odcitovať zo slov, ktoré som ako zástupca navrhovateľov hovoril na začiatku decembra, keď sme túto mimoriadnu schôdzu otvárali: „Účelom tejto schôdze je využiť ten vzácny okamih, keď sa zo školstva stala naozaj priorita verejnej diskusie, na to, aby sa zo školstva stala priorita verejnej politiky.“ To znamená, že prvým naším cieľom bolo využiť energiu, ktorú učitelia vložili do svojho štrajku, na to, aby naozaj verejná politika mimo ministerstva školstva, nad rámec ministerstva školstva, vláda ako celok, táto snemovňa ako celok začali tejto dôležitej téme venovať viac pozornosti, než bolo historicky zvykom. Druhý bod, ktorý sme zdôraznili, a ten si myslím, že je pomerne dôležitý dnes, je: je jasné, že zlepšenie situácie školstva je otázka na štyri a viac rokov a nie je to len otázka učiteľských platov, o ktorých vtedy v štrajku išlo. Ale treba povedať, že vláda zatiaľ nielenže nevyriešila tú napätú sociálnu situáciu v školstve, a to platí dodnes, keďže štrajk bol prerušený, ale nie ukončený a sú ohlasované nové a nové možné protestné akcie, ale nepredstavila ani konkrétny plán ako so školstvom ďalej, naopak, dáva často protirečivé vyjadrenia. Takisto sme kritizovali to, že rozpracovanie programového vyhlásenia vlády nemá žiadne konkrétne zákony a termíny, ktoré by sa dali následne kontrolovať z hľadiska zlepšovania situácie. Konštatovali sme, že minister školstva má určitý názor, ktorý vtedy aj verejne vyjadroval, kde chce do konca volebného obdobia vidieť mzdy učiteľov, ale vláda si túto predstavu neosvojila. A konštatovali sme, že chýba celková vízia reformy siete učiteľských platov, ale aj ostatných podmienok v školstve a najmä kontrolné kroky na jej naplnenie. Preto sme vtedy konštatovali, že našou povinnosťou je zvolať mimoriadnu schôdzu, diskutovať na pôde najvyššieho orgánu tohto štátu o školstve, zaviazať vládu, aby nám predstavila jasný a konkrétny plán s jasnými a konkrétnymi záväzkami, čo chce do roku 2016 urobiť, aby školstvo bolo skutočnou prioritou. A poznamenal som, že ak sa toto bude dať, pokojne sa dohodnime na dlhodobej vízii, prekonajme v tejto téme naše stranícke a opozično – vládne rozpory a prijmime víziu, ktorá bude držať túto vládu, ale možno aj vlády budúce, ale ak takúto odpoveď nedostaneme, tak povinnosťou opozície bude začať navrhovať alternatívy. Zhodnoťme teda z tohto hľadiska predkladaný materiál. Pripomeniem, že kľúčové slová, ktoré sme žiadali a ktoré sú aj v uznesení Národnej rady, boli konkrétne, systémové kroky na rozvoj školstva. A teraz, keď sa z toho hľadiska pozriem na tento obsiahly a naozaj v mnohom intelektuálne prínosný dokument, musím konštatovať, že je veľmi problematický z hľadiska kritérií, ktoré sme vopred stanovili a ktoré tento parlament schválil. Aby som bol konkrétny, prvým problémom je, že tento návrh je absolútne nezáväzný. Vláda túto správu nielenže neschválila. Vláda ju len zobrala na vedomie, čo sa robí s nepodstatnými informatívnymi materiálmi, ktoré neprinášajú žiadnu novú pridanú hodnotu alebo skutočnosť. To znamená, že vláda nemá čo schvaľovať. Takže vláda sama tento dokument označila za dokument, ktorý je v podstate len zhrnutím a takou ako keby informáciou nepodstatného charakteru pre parlament. A zároveň tento dokument sa premenoval na správu na verejnú diskusiu. Aj keď treba poznamenať, že v uznesení vlády nie je ani slovo o tom, ako tá verejná diskusia má vyzerať, ani dokedy má skončiť, ale je v názve správa o stave školstva na verejnú diskusiu. Moja otázka potom je, že o čom môže tento parlament dnes rokovať? Ako môže zaujímať stanovisko k tejto správe ako najdôležitejšiemu dokumentu, ktorý z tej mimoriadnej schôdze mal vzísť, keď vlastne on aj podľa samotného predkladateľa nie je vôbec finálny? To nie je jeho predstava, za ktorou si stojí a ktorú nám tu pevne položil, na ktorú položí aj svoju hlavu, aby ju presadil. Toto je len pracovná verzia, o ktorej chce minister, ako aj sám v úvodnom slove spomenul, diskutovať niekoľko mesiacov, aby ju finalizoval. To znamená prvý problém toho dnešného stavu je, že máme sa uspokojiť a zobrať na vedomie niečo, čo podľa samotných predkladateľov je nezáväzné, predbežné a pracovné. Druhý problém tejto správy je konkrétnosť. Pán minister opakovane zdôraznil, že obsahuje, ak sa nemýlim, 22 opatrení aj v oblasti regionálneho školstva a aj v oblasti vysokého školstva. Pozrime sa na to, aké sú konkrétne, čo je to, čo parlament teda žiadal. Spomeniem, začnem od takých možno síce podstatných, ale vo verejnej diskusii menej prítomných. Jedna z tých strategických úloh je napríklad skvalitniť školské stravovanie. Druhá z tých strategických úloh je zvýšiť bezpečnosť v školách a školských zariadeniach. Tretia je posilniť výchovu detí a žiakov k zdravému životnému štýlu. Inými slovami veci, s ktorými ťažko nesúhlasiť, ale nie je vôbec jasné, ako ich dosiahnuť. Každý minister, neviem si predstaviť ministra, ktorý by povedal, že on je proti skvalitneniu školského stravovania a je za zníženie bezpečnosti v školách a školských zariadeniach. A už vôbec nie, že chce vychovávať žiakov k chorému životnému štýlu. Prejdúc k úvodu, je tam úloha udržateľným spôsobom postupne zvyšovať objem verejných financií pre školstvo, čo je úloha, ktorá bude splnená, ak teda každý rok pribudne do školstva čo i len jedno euro. To nie je žiadny záväzok a k tomu sa ešte vrátime. Takisto sú tam slová „prijať opatrenia na postupnú optimalizáciu siete škôl a školských zariadení“. To, že táto sieť má byť optimálna, na tom sa opäť asi zhodneme a opäť si neviem predstaviť ministra, ktorý by povedal, že on nechce optimálnu sieť škôl a školských zariadení. A takisto si neviem predstaviť ministra, ktorý by povedal, že nechce systém riadenia školstva, ktorý je efektívny a kvalitný. Napriek tomu tu máme úlohu upraviť systém riadenia zameraním na zvýšenie jeho efektívnosti a kvality. To teraz nemá byť z mojej strany nejaká estétska kritika formulácií. Chcem tým vyjadriť to, že tie systémové opatrenia, ktorými sa pán minister v správe zaštíťuje, sú natoľko všeobecné, že nespĺňajú to, čo sme od vlády chceli, to znamená, nespĺňajú kritérium konkrétnosti. Pán minister potom v správe, alebo vláda, ťažko povedať, či vláda zobrala na vedomie tú správu, takže preto radšej hovorím „pán minister“, pán minister potom uvádza pod týmito nadpismi často aj konkrétne vyjadrenia, konkrétne návrhy, niektoré viac, niektoré menej. Tie však už sú formulované oveľa nejasnejšie a nezáväznejšie: treba zvážiť, treba pouvažovať, treba sa možno venovať tejto otázke. A navyše, a to je tretí problém tejto správy, mnohé tie návrhy, akokoľvek sú zaujímavé na diskusiu, sú v rozpore s doterajšími krokmi. Povedzme si dva príklady. Pán minister presadil novelu vysokoškolského zákona na jeseň v tomto parlamente, v ktorej ďalej sprísňoval podmienky udeľovania titulov profesor a docent. Môžme teraz diskutovať, ale dnes nie, myslím, že správne miesto na to diskutovať o tom, do akej miery sa v praxi tieto podmienky zobrazili skôr vo zvýšení administratívnej náročnosti procesov, než zvýšení kvalitatívnej náročnosti procesov, pretože ako člen vedeckej rady jednej z fakúlt, ktorá je na prvých miestach v rebríčkoch kvality, informácia, ktorá bola napríklad na tejto vedeckej rade podaná, smerovala čisto k zvýšeniu administratívnej náročnosti procesov, nie k zvýšeniu kvality. Ale hovorím, to nie je asi pre dnešok. Čo tým chcem povedať? Že pán minister aj za cenu toho, že pripravil pedagógom a školám mnoho stresu a papierov, sa pokúsil zvýšiť náročnosť získavania titulov docent a profesor. Ten istý minister nám predložil správu, v ktorej navrhuje zrušiť tieto tituly úplne o necelé štyri mesiace neskôr. Musím sa priznať, že ľudia v akademickej obci z toho majú hokej, pretože je možné obhajovať aj jednu, aj druhú školu. Je možné tvrdiť, že chceme mať celoštátne tituly, a je to tak dobre, je to naša tradícia, má to svoje výsledky, aj svoje chyby, poďme ich možno vylepšovať. To je možná škola, o ktorej sa dá debatiť. Takisto je možno debatovať a debatuje sa tu už viac ako 12 rokov o možnosti ich zrušiť. Vidím tu bývalého pána ministra Fronca, ktorý ešte ako štátny tajomník bol jedným zo spoluautorov nového vysokoškolského zákona v roku 2002, kde sa vtedy intenzívne debatovalo o zrušení titulov. Nakoniec sa to nepresadilo. To znamená, táto myšlienka tiež nie je nová. Tiež má svojich legitímnych zástancov, ktorí ich vedia vyargumentovať. Čo však nepotrebujeme, je vedenie ministerstva, a aj správa, ktorá jeden deň ide tak a druhý deň úplne, úplne opačne. Takisto, pán minister, ak si pamätáte, boli sme spolu na diskusii ešte minulý rok, kde predseda nezávislých školských odborov pán Sebelédi otvoril otázku členstva v rade školy, kde hovoril o tom, že keby sa o niečo posilnilo postavenie pedagógov v rade školy, vnímali by to síce ako finančne nenáročný, alebo teda s nulovou nákladnosťou, ale voči nim ústretový krok. Vy ste sa vtedy vyjadrili pozitívne k tomuto návrhu. Následne, keď som predložil pozmeňujúci návrh, ktorý to aj zabezpečoval, posilňoval postavenie, a nielen učiteľov, ale aj rodičov, aby sme udržovali určitý balans, tak už ste to nepodporili v tejto snemovni, ale nie s argumentom, že je to zlé, ale že treba počkať, systémovo uvažovať, a tak ďalej a tak ďalej. Dnes už v tejto správe hovoríte, že rada školy je orgán, ktorý je nefunkčný, pretože je, povedal by som, zajatcom učiteľov a pedagógov, a nie je preto schopný vykonávať kontrolnú funkciu voči riaditeľovi reálne, a preto napríklad treba právomoc menovať a odvolávať riaditeľa presunúť na zriaďovateľa, teda na starostov. To znamená, že opäť: tak sú pedagógovia a rodičia cenní partneri, a je rada školy kľúčovým orgánom, alebo je to banda, ktorej netreba dôverovať a ktorej treba zobrať kompetencie? Ja osobne si myslím, že je to to prvé, ale, pán minister, akceptoval by som, ak by ste mali silný opačný názor a stáli si za ním, ale je problematické brať správu vážne, keď obsahuje niečo iné, ako ste sám, opäť len niekoľko mesiacov dozadu, hovorili. Ďalším problémom, a to je, teraz sa dostávam asi k tým zásadným obsahovým problémom, sú dva. Prvý je, že tie konkrétne kroky, ktoré sú tam navrhované, často nie sú kroky vedúce k rozvoju nášho školstva, čo je to, čo sme v tom uznesení žiadali. Konkrétne kroky vedúce k rozvoju nášho školstva. Nebudem sa teraz obsiahlo vracať k veciam, ktoré už boli prijímané a ktoré ste presadili v tomto parlamente, či už je to v podstate likvidácia centier voľného času v ich súčasnej podobe, či je to obmedzovanie možnosti výberu žiakov strednej školy vrátane pomerne nezmyselných podmienok. Ale táto správa v tomto duchu, a v tom je konzistentná, prináša ďalšie etatizmy a politizácie školstva. Konkrétne dve opatrenia, ktoré vnímam najkritickejšie a viem, že nie som sám, je úvaha o tzv. spádovej škole. To znamená to, že by si rodičia nemohli vybrať školu pre svoje dieťa, verejnú školu, ale museli by poslať dieťa do školy, ktorá je v dedine alebo v okolí, v meste, v ktorom bývajú, bola by im určená. A druhá je to, čo už som spomenul pred chvíľkou, že by menovanie riaditeľa prešlo na zriaďovateľa. To znamená, že by sa stal súčasťou manažérskeho a politického rozhodovania na úrovni starostov, primátorov, prípadne, v prípade stredných škôl, županov. Myslím si, že naše školstvo potrebuje zmeny podporujúce kvalitu a autonómiu učiteľov a riaditeľov škôl, nie nastoľujúce ich bezmocnosť a bezpodmienečnú podriadenosť politikom a úradníkom. Myslím si, že nie je prijateľné, aby sme navrhovali likvidovať právo rodiča na slobodný výber školy. A nie je ani prijateľné priame menovanie riaditeľa školy politikmi. Myslím, že už máme obsiahlu skúsenosť o tom, kde treba narysovať deliacu čiaru medzi politikou a odbornosťou, a tá deliaca čiara by naozaj nemala prechádzať cez školu. To znamená, nemal by byť manažérom školy ten, kto je priamo politicky menovaný. Posledný problém, ktorý tu je, je, že správa nemá žiadne finančné krytie. Nemyslím tým finančným krytím len celkový finančný záväzok vlády, kde by vláda povedala to, čo ste vy pôvodne, pán minister, aj chceli, že bude zvyšovať rozpočet školstva o 200 mil. eur, z toho 130 mil. pre základné a stredné školy a 70 mil. pre vysoké školy, ak si správne pamätám tú informáciu. To je samozrejme problém, že takýto návrh tam nie je, ale je to problém aj z hľadiska akýchkoľvek konkrétnych krytí konkrétnych návrhov, dokonca čo i len základnej finančnej analýzy. Začnime tým prvým. Správa hovorí, že chcete dosiahnuť 6 percent HDP do školstva v roku 2020, to znamená na konci funkčného obdobia budúcej vlády. Keď sme o tom rokovali na výbore, niektorí vaši kolegovia, k vám a strane lojálni, čo ich v niečom šľachtí, sa pokúšali toto zdôvodniť tým, že správny manažér uvažuje strategicky a dlhodobo, a že vlastne toto nie je prejav vašej politickej slabosti, ale je to, naopak, prejav vášho vizionárstva a vašej strategickej, manažérskej schopnosti, na čo sme teda položili protiotázku, či teda najlepší manažér je taký, ktorý si kladie záväzky, ktoré on sám už nebude musieť splniť. Z toho hľadiska si dovolím povedať, že takýto strategický manažment, naňho je pripravené vskutku veľa, veľa politikom, a to je aj to, čo v tejto správe je asi najväčším problémom. Je to problémom nielen preto, že nemáme žiadny záväzok zo strany vlády, ale je to aj problém aj preto, že doterajšia skúsenosť nie je taká, že by školstvo bolo finančnou prioritou tejto vlády. Vy síce radi zdôrazňujete, že ste zvýšili platy učiteľov o päť percent a odfinancovali toto zvýšenie, čo stálo, ak sa nemýlim, niečo menej ako 50 mil. eur z hľadiska štátneho, priamych výdavkov, plus niektorých ďalších, ale nespomínate už to, že okrem realokácie 70-ch mil. eur z eurofondov preč zo školstva, ku ktorým sa možno chystajú teraz ďalšie kroky, čo je hlavný problém, lebo to je problém, ktorý sa opakuje každý rok, ste obciam odovzdali, aby ste im práve kompenzovali iné tlaky, ktoré na nich vláda vyvíja, ste im zobrali, chcem povedať, ste im odovzdali milióny až desiatky miliónov eur cez zmenu finančného mechanizmu voči centrám voľného času a voči školským klubom detí. To, nielen ten samotný fakt, o ktorom sa debatuje, že tieto centrá už nemusia financovať obce, teda nedostávajú na ne, tie peniaze nie sú už na ne viazané, dostávajú ich podľa počtu detí a môžu ich použiť na čokoľvek. Ale aj to, že tie koeficienty, podľa ktorých sa to napočítava, ste radikálne znížili, znamená, že reálne zo školstva odbudlo a vo voľných rozpočtoch obcí pribudlo pomerne veľké množstvo peňazí, ktoré ale zatiaľ nebolo ani ministerstvom vyčíslené a na ktorom vyčíslení pracujeme. Ale je to, je to objem, ktorý kumulatívne ročne, myslím si, že minimálne vyrovnáva to, čo ste do školstva naliali naviac z hľadiska učiteľských platov. To znamená, je taký známy Shootyho vtip, ešte z prvého funkčného obdobia Ficovej vlády, kde premiér Fico veľkomožne dáva, myslím, že je to dôchodkyňa, jedno euro do ruky a vzadu taký mierne sa usmievajúci minister Počiatek jej z vrecka berie to, čo samozrejme ona nevidí. A v prípade školstva musím konštatovať, že je to zatiaľ podobné. Dáva sa a berie sa, a ten celok pre školstvo nevyzerá dobre. A to je dôvod, prečo naozaj ťažko túto správu podporiť, keď neobsahuje konkrétne finančné záväzky. Zároveň okrem veľkých finančných záväzkov neobsahuje ani konkrétne analýzy. To znamená, že ak naozaj chceme, aby štvorročné deti chodili do školy, do škôlky povinne, opäť o tom môžeme diskutovať, či štvorročné deti nútiť chodiť do škôlky – priznám sa, že hoci pre päťročné deti som to vždy presadzoval a presadzujem, pri štvorročných deťoch sa mi to zdá trochu skoro, ale opäť môžeme o tom viesť odbornú debatu – absolútne nám však chýba akékoľvek vyčíslenie toho, koľko by to stálo, keby sme to chceli zabezpečiť, či už z hľadiska prevádzkových nákladov, alebo aj z hľadiska kapitálových výdavkov na dostavbu škôlok tam, kde chýbajú. A takto by sa dalo ísť ďalej, ďalej a ďalej. Inými slovami, trošku mi to predsa len pripomína vášho propagandisticky zdatnejšieho kolegu ministra Kaliňáka, ktorý v reforme ESO vždy vysvetľuje, čo všetko dobre pripravuje, ale keď si prečítate konkrétne znenie zákonov, ktoré už predkladá, tak tie mnohé najlepšie veci tam vôbec nie sú. Ale z politického hľadiska ministrovi to nevadí, lebo pokiaľ on dokáže v rozhlase a v televízii donekonečna hovoriť o tom, čo všetko dobre bude, a médiá si nevšimnú to, že tie veci sú v skutočnosti len verbálnymi slovnými vyjadreniami bez reálneho pokrytia, tak politicky mu to funguje. Niečoho podobného sme svedkami aj tu, kde je tam veľa zaujímavých dobrých vecí, niektoré aj kontroverzné veci, niektoré aj veľmi zlé veci. Ale najmä pri tých, ktoré stoja peniaze, je ťažko o nich vôbec debatovať, pokiaľ nevidíme, že sú pokryté aspoň trochu peniazmi, že sú dokonca čo i len vyčíslené, koľko by stáli. Keď už aj nepoviete, že koľko na ne, že či na ne dáte budúci rok alebo o rok, ak ani neviete povedať, koľko stoja, tak je jasné, že nikdy neprebehla seriózna diskusia v rámci ministerstva školstva alebo medzi ministerstvom školstva a ministerstvom financií, kde by sa o týchto veciach debatovalo. To znamená, je to naozaj čistá science fiction. V tejto súvislosti mi navyše dovoľte povedať, že na verejnosť ako takú a osobitne na pedagogickú verejnosť pôsobí mimoriadne demoralizujúco, ak sú zároveň s týmto svedkami mrhania peňazí v rezorte. My sme mali mimoriadny výbor, kde sme riešili obrovský monumentálny projekt za 25 mil. eur, ktorý sa venuje teda Národnej sústave kvalifikácií, kde musím konštatovať, pán minister, že ani vy, ani vaši kolegovia ste nedokázali presvedčivo vysvetliť, dokonca ste sa, myslím, ani veľmi nepokúšali presvedčivo vysvetliť, prečo nie je možné budovať na českom, už vybudovanom projekte. S tým, že samozrejme nejaké dodatočné náklady by tam boli, ale boli by asi rádovo menšie, ako vlastné vybudovanie znovu. Argumentovali ste len tým, čo nikto nenamietal, že sa to nedá prebrať za nula eur bezo zmeny. Takisto, keď hovoríme už o týchto veciach, ostatní na tom istom výbore sme otvorili otázku napríklad zmlúv na nájmy, ktoré sú plánované v nových národných projektoch z eurofondov, kde sme spočítali, že v starej mene až 105 mil. korún je v tých nových národných projektoch určených na nájmy priestorov, pričom väčšinou tie nájmy, tam nie je ani vysvetlené, ako presne bolo vypočítané, ten objem. Našli sme jediný príklad, kde je presne vypočítaná aj cena a kde už dokonca bola uzavretá aj nájomná zmluva. Je to zmluva, ktorú uzavrel Ústav informácií a prognóz školstva začiatkom marca tohto roku na prenájom zhruba 440 m2 v budove, ktorá sa volá Reding Tower 2 a je v Rači v Bratislave, pričom nájom na meter štvorcový vychádza približne na 22,3 eura na mesiac, plus sú tam nejaké parkovacie miesta. Hoci nie som realitný odborník, predsa len si aspoň rámcovo pamätám, koľko stoja kancelárske priestory najvyššej kategórie v Bratislave. A pamätám si, že stoja asi o polovicu menej. Takže som túto tému otvoril aj na výbore, kde ste sa k nej nevyjadrili. Otvoril ju potom aj Nový ČAS, ku ktorému, teda myslím, že to bol váš pán hovorca, ak sa mýlim, tak ma opravte, ktorý obhajoval túto zmluvu ako zmluvu, ktorá, povedal by som, síce možno má v sebe relatívne vysokú položku, ale je to nevyhnutné vzhľadom na to, čo všetko je v nej zahrnuté, a je to štandardné. Dovoľte mi povedať, že nejde o triviálnu sumu. Tá celková nájomná zmluva je na takmer 10 mil. bývalých korún. To znamená, to je len jedna nájomná zmluva z tých deviatich projektov, ako som spomenul. Spolu je to za viac ako 100 mil. bývalých korún. No, ako to už v živote býva, náhodne sa mi dostal do rúk dokument, kde v novembri minulého roku si v tej istej budove jeden súkromný nájomník žiadal ponuku na priestory. Boli to priestory výrazne menšie, to znamená, a bola to ponuka ešte bez akejkoľvek negociácie, to znamená, že mal dostať menej výhodnú ponuku, ako je tá, ktorú ste uzavreli vy. A jemu ponúkli bez akejkoľvek diskusie 9,95 eura na mesiac za priestory plus 2,90 eura za meter štvorcový predpokladané prevádzkové náklady. To znamená spolu 12,85 eura za meter, čo je 57 percent toho, to znamená len polovica toho, čo váš úrad, Ústav informácií a prognóz školstva súhlasil o tri mesiace neskôr, že zaplatí, napriek tomu, že preberá takmer trojnásobne väčší priestor. Sú tam také drobné, sú tam, povedal by som, také drobné rozdiely, jedným aj druhým smerom, ktorým by sa dali z voleja možno vysvetliť ešte rozdiely vo výške pár desiatok centov na meter, ale nedá sa vysvetliť rozdiel vo výške 43 % a teda vo výške 10 eur na meter štvorcový. Je to hanba nielen rezortu školstva, musím povedať, že je to hanba aj toho samotného nájomcu, prenajímateľa, pardon, ktorý vám tú budovu, teda to poschodie prenajal, pretože je to fínska firma. Vy sám ste vždy hovorili o tom, že vo Fínsku môžu dať peniaze do školstva, lebo tam sa nekradne, ak som to správne citoval. (Hlasy v sále.) Zjavne na Slovensku, nepoviem to takto, ale zjavne na Slovensku sa aj správanie Fínov mení. Kolegovia sa teraz zasmiali, ale je to trpký smiech, lebo je to smiech, ktorý nás bude stáť 4 mil. korún na jednej malej nájomnej zmluve. To je len jedna zmluva, kolegovia, kde vieme, kde to náhodou vieme vypátrať. Ak si vezmete, že tie národné projekty majú spolu 200 mil. eur, ktoré boli schválené v uplynulých mesiacoch, otázka je, koľko takýchto „fínskych zmlúv“ tam máme. Takže to, to len ako príklad toho, pán minister, v čom je problém na takej praktickej úrovni. Preto mi je ťažko podporiť vás v tejto správe, v tom súčasnom znení z tých všetkých dôvodov, ktoré som uviedol. Na druhej strane je otázka: ako ďalej? Čo s tým? Tri strany Ľudovej platformy už ohlásili, že chcú pripraviť zoznam alternatívnych opatrení. A na tom pracujeme a budeme pracovať. Ale nerobme si ilúzie. Opozícia nemôže nahradiť vládu, respektíve musí ju nahradiť, ak vyhrá voľby, ale dovtedy má skôr kontrolnú funkciu a funkciu ďalších možných návrhov. Preto by sme chceli zaviazať vládu, aby túto správu opätovne predložila po jej dopracovaní a to s konkrétnymi záväzkami. Pretože vláda, ktorá v tretine volebného obdobia nevie, čo presne chce stihnúť, už nič dôležité nestihne. Preto mi dovoľte navrhnúť alternatívny návrh uznesenia k tejto správe, ktorý znie: Národná rada Slovenskej republiky po A) berie na vedomie správu o stave školstva na verejnú diskusiu, po B) žiada vládu Slovenskej republiky, aby v bode jedna predložila Národnej rade SR do 15. októbra 2013 konečnú verziu správy po zapracovaní výsledkov verejnej diskusie; po druhé, konečná verzia správy obsahovala jednoznačné a konkrétne návrhy opatrení do roku 2016 vrátane vyčíslenia nákladov a zdrojov ich krytia. V tom prípade budeme môcť naozaj v októbri tu diskutovať o tom, čo reálne ešte v tej zostávajúcej polovici až dvoch tretinách volebného obdobia chcete, pán minister, stihnúť, kde sa s vami zhodujeme, kde sa s vami nezhodujeme, kde možno môžeme hľadať aj spoločný priestor a kde sa, naopak, budeme zrážať. Ďakujem vám veľmi pekne za pozornosť. (Potlesk.)