P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-03-05):
Ďalšia v poradí, predposledná písomne prihlásená je pani poslankyňa Irena Belohorská. Nech sa páči, pani poslankyňa. I. Belohorská, poslankyňa: Vážený pán predseda, dámy poslankyne, páni poslanci, vážený pán minister, myslím, že už ste dostatočne dlho vo funkcii, takže som predpokladala, že by bol čas, keby ste po tom nástupe, ktorý ste uvádzali ako reformátor, zameraný hlavne ekonomicky, dokázali pripraviť pre rezort reformu, aká tu ešte nebola. Mnohé z vašich vyjadrení, ktorými ste nadväzovali na reformu v zdravotníctve, ktorú uskutočnilo Hnutie za demokratické Slovensko, počas pôsobenia pána ministra Soboňu, ktoré ste opakovane prezentovali, vyzerali, že nadviažete na tieto výsledky. Zdá sa však, pán minister, že to, čo ste nám predložili, je úbohý, skutočne ten najúbohejší projekt, ktorý som od vás očakávala. Bránite sa tým, že Slovensko plytvá lôžkami, má lôžka neobsadené a že teda musíte naučiť pacientov, aby si vedeli zdravotnícke služby vážiť. Myslím si, že do nemocnice ide len ten, kto tieto služby potrebuje. Ak nechám na boku veľmi malú skupinu masochistov, teda ľudí,  ktorým robí dobre, keď im niekto robí zle, väčšina ľudí má prirodzený stres z pocitu, že musí ísť do nemocnice a že ten svoj pobyt každý z pacientov sa snaží obmedziť na minimum. Ak aj niekedy liečba spĺňala aj úlohu sociálnu, tak znovu, bolo to vo vašich rukách, aby ste sa pohrali so sieťou nemocníc a určili, ktorá časť lôžok má slúžiť na ten účel. Pozrime sa, ako to dnes vyzerá s posteľami alebo či teda lekári a riaditelia nemocníc sa nesnažili robiť dosť v priebehu 10 rokov. V roku 1991 bolo na Slovensku 40 037 postelí v nemocniciach, v roku 1994 to bolo 37 900, v roku 1998 to bolo 35 000 a v roku 2001 to bolo 33 000. Čiže od roku 1991 došlo k úbytku skoro o 7 000 lôžok bez toho, aby niekto urobil v zdravotníctve pohon, chaos a podobne. Nebudem súhlasiť s vyjadreniami, ktoré tu včera predniesol pán Dr. Chovanec, keď hovoril aj o tom, ako sa potkýnajú lekári o seba na oddeleniach, ale potom zase v druhej časti svojej reči povedal, že ráno má problém postaviť niekoho do služby, pretože podľa štatistiky, a Štatistický úrad ju doručil, aspoň ja som ju dostala tento týždeň v pondelok, vychádza, že je 1 lekár na 6,1 postele. Na 1 000 obyvateľov na Slovensku dnes máme 6,3 postele, čo je slušný európsky štandard. Počet hospitalizovaných v roku 1991 bol 838 000, v roku 2001 je 1,088 mil., čiže nárast zhruba o 200 000. Ale mohli by ste si všimnúť, že došlo k veľmi vážnemu zníženiu, až o 1 tretinu, dĺžky ošetrovacieho času v nemocnici. Kým priemerný ošetrovací čas v roku 1991 bol 12,9, v roku 2001 bol 8,6 dňa. Čiže aj lekári vedia, čo je ich povinnosťou a že jednoducho ak sa vytvorí slušná sieť domácej starostlivosti alebo možnosť návštevnej služby aj lekárov v domácich zariadeniach, tak, samozrejme, každý to privíta. Starostlivosť o deti. Bude dôležité o tom hovoriť hlavne v súvislosti aj s návrhom pani poslankyne Bauerovej, ktorá dala pozmeňujúci návrh, aby v zmysle podpísanej ratifikovanej zmluvy o základných právach pre deti a ich ochrane deti do 6 rokov boli zbavené tohto poplatku a nemuseli ho platiť. Myslím si, že medzinárodná deklarácia na ochranu práv dieťaťa nie je termínovaná 6. rokom života dieťaťa, ale celým jeho priebehom. A ten si môžeme znížiť na 14, 16 alebo ho nechať až na 18 rokov, tak ako to rešpektujú medzinárodné ustanovenia. Deťom bolo v roku 2001 urobených 8,561 mil. vyšetrení. Z toho 1 mil. vyšetrení boli vyšetrenia preventívne. Myslím si, že tu nie je účel ani vami navrhovanej novely, aby sa počet ktorýchkoľvek týchto vyšetrení znížil, či už preventívnych vyšetrení alebo vyšetrení u lekára, pretože vieme a poznáme prípady zanedbania niektorých ochorení. Ak, pán minister, argumentujete opakovane, že v Nemecku je zhruba 5 návštev ročne u lekára a pacient na Slovensku navštívi lekára 15-krát, nuž je to práve vďaka nezmyselnému Liečebnému poriadku a všetkým ustanoveniam, ktoré nakoniec aj vaša 20-korunová reforma nevyberá a nemení, pretože vy vlastne robíte manažment pacienta, ktorý musí ísť najprv svojmu praktickému lekárovi a potom lekárovi odbornému. Čiže ani tu by som sa nestotožnila s včerajším trošku takým dehonestujúcim vyjadrením pána primára pána poslanca Chovanca, ktorý povedal, že máme praktických lekárov, ktorí nemajú dostatok vedomostí, skúseností. Darmo má on vedomosti, skúsenosti a vie, ako liečiť diabetes, ale jednoducho si to nemôže dovoliť, pretože predpis liekov a liekový kód na recepte je viazaný na odbornosť a pracovnoprávne postavenie toho lekára. Myslím si, že Slovensko dokázalo opakovane, že má skutočne lekárov, ktorí si zastanú svoje miesta na medzinárodných úrovniach, lekárov, po ktorých veľmi sa poteší ktorýkoľvek štát, keď ich zhrabne, keď ich zhrabne vďaka práve necitlivému prístupu rezortného ministra, ktorý zabudol, že jeho povinnosťou je po prvé chrániť pacienta a po druhé vytvárať podmienky pre lekárov a zdravotnícky personál, aby mohli vykonávať svoju činnosť. Minister nie je na to, aby lekárov vyháňal odtiaľto. Pozrime sa, aká je situácia vo vedľajšej Českej republike. V mnohých českých nemocniciach, a môžem to dokumentovať skutočne veľmi kvalifikovane, až 60 % personálu je práve slovenských lekárov. A sú to pražské nemocnice. Teda to nie sú periférie, kde nie sú schopní obsadiť miesta. Ak Slovensko ide prijať v budúcom roku 300 poslucháčov na medicínu, česká pražská fakulta ide ich prijať 1300. A myslím si, že netreba robiť reklamu denníku Pravda, ktorý minulý týždeň uviedol, že na českých vysokých školách študuje 6 500 alebo 6 900 slovenských študentov. Je to tragédia slovenského národa. A vôbec si nerobia už problémy aj politickí analytici, aby vo verejných diskusiách v Českej televízii hovorili o tom, že zo Slovenska odchádza a uteká doslova inteligencia. To už nehovorím vôbec, akým spôsobom sa mohli cítiť dotknuté zdravotné sestry, keď si vypočuli z úst svojho pána ministra, že budú dobrým vývozným artiklom. Myslím si, že takýmto spôsobom sa odvďačiť za prácu zdravotnej sestry, ktorá musí rozdeliť svoje dávkovanie starostlivosti o pacienta, na druhej strane zase vie utrieť pot z čela lekárovi, ktorý operuje, toto si od nás zdravotné sestry nezaslúžili. Pán minister, v televíznej relácii Sito ste položili takú otázku, že teda čo máte robiť, kde máte zobrať 25 mld., ktoré potrebujete. Nuž ja vám poradím. Tu v tejto diskusii a v tejto sále mal sedieť minister financií, lebo tam je vaše pole pôsobnosti. (Potlesk.) A jeho ste sa mali opýtať, kde zobral 120 mld., ktorými naplnil banky, aby sa dali privatizovať. (Potlesk.) Možno by vám vedel poradiť. To nie je úloha, obrátiť sa dnes na populáciu, ktorá je stará a ktorá potrebuje starostlivosť zo strany štátu, aby títo prispievali a skladali sa pod 20 korunách. Pán minister, na Slovensku je dneska približne 17 % slovenskej populácie vo veku stareckom, vo veku nad 60 rokov. Z týchto ľudí 38 % je relatívne zdravých, približne 32 % je chorých na rôzne chronické ochorenia, ktoré si vyžadujú občasnú lekársku starostlivosť, približne 21 % však trpí na ťažšie ochorenia, ktoré už sú spojené s orgánovou dekompenzáciou alebo sú sprevádzané psychosociálnymi problémami, približne 9 % starých ľudí je veľmi ťažko chorých, ktorí nie sú vlastne sami schopní sa starať o seba. To je štatistika, ktorú predkladal minister zdravotníctva na veľkom stretnutí európskych ministrov zdravotníctva, kde sa hovorilo o štátnej politike pre ochranu starých ľudí. Nuž ak ste 20-korunové kolotočové pre zdravotnícke zariadenia mysleli ako starostlivosť o týchto starých ľudí, je to skutočne nešťastné riešenie. Neviem, či ste sledovali tzv. Veronskú výzvu, ktorá vznikla pod záštitou svetovej zdravotníckej organizácie a vznikla ako výsledok 3-ročnej práce zástupcov viacerých ako 51 národov. Vychádza z poznatkov a skúseností odborníkov z mnohých oblastí, ktorí túto Veronskú iniciatívu založili. Hovorí sa tu o takých témach, o ktorých, samozrejme, môžete povedať, že sú veľmi také populárne. Ony hovoria, že zdravie je univerzálna hodnota, základné ľudské právo a podobne. Nejdem vás tým unavovať, ale dôležité sú výzvy, ktorými sa obracajú na jednotlivé národné vlády, prijať zásadný záväzok, aby investícia pre zdravie bola základom a integrálnou súčasťou rozvojovej a regeneračnej politiky, zabezpečiť, aby všetky politické rozhodnutia všetkých ministerstiev boli vytvorené tak, aby mali pozitívny dopad na zdravie všetkých skupín obyvateľstva, vytvoriť jasný mechanizmus na koordináciu politiky všetkých rezortov vlády, presne určiť zodpovednosť za zlepšenie zdravia na všetkých ministerstvách, nielen v rámci ministerstva zdravotníctva, vytvoriť jednotnú komunikačnú stratégiu, ktorá bude stimulovať skutočnú partnerskú spoluprácu medzi sektormi ekonomiky, ministerstvami, lokálnymi aj regionálnymi orgánmi, urobiť audit úloh a schopností nevyhnutých na realizáciu prístupu investícií pre zdravie a zabezpečiť podporu pre vzdelávacie a rozvojové programy, deklarovať a uznať, že investovanie pre zdravie je etická zodpovednosť, ako aj investovanie do udržateľného sociálneho a ekonomického rozvoja. Ja viem, pán minister, že poviete to, čo zvyknete hovoriť, že, samozrejme, opozícii sa dobre hovorí a dobre kritizuje. Chcem vám povedať, že nie je to tak. Tu na tejto pôde v parlamente aj v predchádzajúcich obdobiach vždy lekári vedeli diskutovať konštruktívne s ministrom, ktorému bolo treba pomôcť, samozrejme, pokiaľ nehľadal transformáciu alebo riešenia, tak ako občas žoviálne navrhol aj pán minister Šagát, že ako praktizovali Eskimáci vzťah k staršej generácii. Pán minister ale teraz sa pohrám ako praktik, ako lekár, ktorý by sedel v ambulancii a bol nútený pacienta privítať: „Dobrý deň, ako sa máte? Čo vás ku mne priviedlo?“ Otázka od sestry by bola: „V ktorej ste poisťovni?“ Samozrejme, bola by potom aj otázka: „Máte 20 korún?“ Ako chcete vlastne, aby lekár zisťoval sociálnu potrebnosť toho pacienta alebo to, či náhodou nepatrí pacient do niektorej tej skupiny, ktorú vy ste láskavo z toho vynechali? Má sa lekár opýtať pacienta, či nemá náhodou rakovinu? Ako chcete riešiť, aby lekári na onkológii oznamovali svojim pacientom tento typ ochorenia? Ak má 19- alebo 20-ročný mladý človek, ktorý má možno veľmi vážne problémy, a mohol by spáchať suicídium s vedomím takejto choroby, tak tomu človeku to radšej nikto nepovie. On ani nevie, že patrí do tej vašej skupiny. Alebo prvé postavenie tohto pacienta by bolo: „Viete, pán doktor, ale ja mám rakovinu, tak vás prosím, ušetrite mi tých 20 korún, buďte tak dobrý.“ Škoda, že tu nesedí pán minister financií, pretože ten by vám povedal, že na Slovensku sú zavedené registračné pokladnice. To už aj tí, ktorí chodia občas kupovať za tých 20 korún mrkvu na trh, vedia, že aj tam musia byť, aby boli v kontrole. Nuž teda ako? Budeme dávať do ambulancií registračné pokladnice? Ako bude dokazovať lekár zdravotnej poisťovni, že mal pacienta, ktorý bol v jednej z týchto vašich kategórií. Kto a akú hmotnú zodpovednosť bude mať? Lekár alebo zdravotná sestra? Akú finančnú rezervu v svojej pokladničke bude musieť držať alebo nie bude musieť, ale bude môcť? Po skončení pracovnej doby pôjde odovzdať sestra alebo lekár peniaze na poštu alebo do centrálnej pokladnice alebo akým spôsobom bude manipulovať s týmito peniazmi? Ako si bude ráno otvárať tú pokladničku sestra, aby tam mala aj dostatok drobných na vydanie. Čo keď prvý pacient bude mať tisíckorunáčku? Má potom povedať pacient, aby to sestra nechala tak alebo akým spôsobom tam má byť zabezpečená manipulácia s týmito peniazmi? Povedali ste, že tie peniaze budú príjmom vlastne pre danú nemocnicu. Nebude potom nemocnica, ktorá bude mať svoje onkologické oddelenie alebo ktorá bude samotná onkologická nemocnica, poškodená, keď nebude mať tento príspevok, s ktorým vy počítate, že bude vybratý, pretože hovoríte o príjme 1 mld.? Potom náhodou pre lekára pacient, ktorý patrí do tejto kategórie, že je v sociálnej núdzi, alebo je to onkologický pacient, nebude príťažou pre to zdravotnícke zariadenie? Pán minister, 2 koruny za sanitku. A čo s pacientom, ktorý bude na ambulantnej chemoterapii alebo ktorý pôjde z nej? Na osvieženie si skúste pozrieť prípad, ktorý sa stal v Trenčíne, kde pacient z onkologickej ambulantnej chemoterapie nepovedal lekárovi, že sa nemá ako dostať domov, a rozhodol sa, že pôjde 14 kilometrov pešo sám. Našli ho po niekoľkých dňoch v jarku pri ceste mŕtveho. Sú to otázky, na ktoré je ťažké dávať odpoveď. Neviem si predstaviť, či lekár môže odmietnuť niekoho, kto tých 20 korún nebude mať. Jednoducho pacient príde a povie, že nemá. Nebude potom musieť to zaňho zaplatiť ten lekár? Nebude ho niekto upodozrievať, že prečo vybral dnes len tých pár korún? Počítať s takýmto príjmom je asi presne tak, ako sme kritizovali ministra vnútra, že má presne zakomponované, že vyberie na pokutách, a presne vie, akú sumu pritom vyberie. Takže prečo sa hneváme, že niektorí šoféri si sadnú s nejakým promile za volant, keď náš rozpočet s tým priamo počíta? Chcela by som hovoriť aj o lekárskych poukazoch na pomôcky, ale kolegovia ma upozornili, že stomických pacientov ste z toho našťastie vyňali, pretože 1 stomický pacient potrebuje na mesiac 8 receptov za 160 korún. A to určite viete a to bol aj dôvod, prečo pravdepodobne sa dostali títo pacienti do výnimky. Pán minister, myslím si, a nechcem dlhšie o tom diskutovať, že táto novela, ktorú vy teda nazývate novelou, je len jedným z takých smiešnych príbehov telenoviel, len škoda, že jej dopad je vlastne najväčší na generáciu, ktorú by sme si mali ctiť, vážiť a uctievať, lebo ona práve vyrobila všetko to bohatstvo, vďaka ktorému sa mnohí dnes majú veľmi dobre po privatizácii plodov jej práce. Pán minister, vaša novela zatvára dvere do nemocníc. Všade na svete je presne opačný trend: diagnostikovať ochorenia včas a teda radšej presvedčiť pacienta, tak ako na onkológii pri prevencii sme presviedčali pacienta, aby radšej prišiel 3-krát zbytočne ako raz neskoro. Pán minister, ja čakám, kedy vás začnú ľudia obviňovať, pretože myslím si, že dôjde k poškodeniu zdravia mnohých ľudí a dôjde k poškodeniu zdravia možno aj mladej generácie, pretože veľakrát matka, ktorá má, prepytujem, plat, ktorý dneska dostávajú aj vysokoškolsky vzdelaní, môže byť v sociálnej núdzi, ak má 4 deti a manžela, povedzme, nezamestnaného. Ak zatvárate dvere do nemocníc pred pacientmi, tak ste presne oproti všetkým trendom, ktoré panujú v Európskej únii. Škoda, pán minister, že ste sa nevedeli posadiť a nevedeli ste nikdy využiť čas s lekármi. Mali ste to urobiť. Ja raz som mala tiež možnosť zúčastniť sa na preplytvanom čase, na ktorý ste si dovolili pozvať riaditeľov všetkých nemocníc na Slovensku, 8. novembra, keď vy ste meškali na stretnutie na 8.30 hodinu v rámci Bratislavy kvôli kalamite, ale nemeškali lekári a riaditelia nemocníc, ktorí cestovali celú noc 500 kilometrov, ktorých ste privítali slovami: „Ak ste čakali, že sa niečo nové dozviete, tak ľutujem, poviem vám to, čo vyšlo pred 2 mesiacmi v Zdravotníckych novinách.“ To je dehonestovanie ľudí, kolegov, ktorí celú noc presedeli vo vlaku alebo v aute, keď si prišli vypočuť svojho ministra. A keď už ste im nevedeli ponúknuť nič, tak ste, pán minister, sa aspoň ich mali opýtať, či vám niečo zo svojej praxe nevedia poradiť. Ale ak vy zaobchádzate s lekármi tak, ako ste teraz zatočili s prof. Krištúfkom, tak verte, že tí slušní už nebudú mať chuť ani vám dávať ďalšie návrhy. Ďakujem pekne. (Potlesk.)