P. Gabura, poslanec: (2010-02-10):
Návrh tiež upresňuje formuláciu ustanovenia, ktoré podľa dnešného znenia čl. 15 ods. 4 umožňuje stanoviť zákonom výnimky z ochrany života prakticky bez obmedzenia. Navrhované znenie tohto ustanovenia obmedzí túto možnosť len na prípady obrany vlasti, ochrany dôležitého bezpečnostného záujmu a nutnej obrany krajnej núdze a oprávneného použitia. Takáto výnimka musí byť ustanovená osobitným zákonom. Právo na život je základným, neodňateľným a nescudziteľným ľudským právom. Hlásia sa k nemu všetky listiny charty a zoznamy základných práv človeka naväzujúce na veľké humanistické dedičstvo Magny charty. Ale mravný zákaz zabiť človeka je aj prirodzeným pravidlom, ktoré uznávajú ľudia od nepamäti. Aj tí, čo sa dnes nehlásia k tradícii náboženskej mravnosti, uznávajú základné morálne pravidlá ustanovené Desatorom. Biblická správa o kamenných doskách obsahujúca desať základných pravidiel hovorí o ochrane života v piatom prikázaní veľmi stručne: „Nezabiješ.“ Pri odovzdávaní biblickej archy však Boh podľa tejto správy poskytol k prikázaniam aj stručný komentár: „Kto zločinne a úkladne zabije svojho blížneho, aj od môjho oltára ho odtrhneš, aby zomrel.“ Ochrana života je pravidlom Desatora nepoznajúcim kompromis. Dokonca i neúmyselné zabitie požaduje trest, aj keď menej prísny: „Ak si to neurobil úmyselne, ale azda Boh to dopustil, tak ti ustanovím miesto, kde sa budeš môcť utiecť.“ Základom tak prísneho pravidla na ochranu života bolo vedomie, že na rozdiel od mnohých iných ochraňovaných hodnôt ľudskej spoločnosti tá najväčšia, život, nepochádza od človeka. Človek nie je, nebol a nebude pánom života. Ak niekomu život vezme, už mu ho nemôže vrátiť. Vznik života je síce biologicky pozorovateľný, ale napriek tomu je tajomstvom. Nikto nedokáže znova oživiť či znova vytvoriť neopakovateľnú bytosť, ktorou je konkrétny človek. Preto sa ochrana života nielen stala od úsvitu ľudskej civilizácie mravným pravidlom, ale premietla sa aj do pravidiel, za ktorou stála donucovacia moc štátu: do právnych noriem. A práve právne normy museli riešiť i veľmi konkrétne otázky, odkedy je život životom, odkedy a za akých okolností a dokedy ho treba chrániť. Už staroveké rímske právo túto otázku riešilo celkom jasne: od počatia. Počatý sa má pokladať za narodeného, kedykoľvek ide o jeho prospech. To bol Iulius Paulus, 2. a 3. storočie. Pokiaľ ide o ochranu majetku, toto ponímanie ľudského života preberajú aj moderné právne poriadky v súčasnosti. Dediť po otcovi bude nenarodený, teda počaté dieťa, aj keď jeho otec umrel ešte pred narodením. Nadobúda práva, ale i povinnosti, ktoré nemôže nadobudnúť nikto iný ako človek. Túto úpravu preberá aj náš Občiansky zákonník č. 40/1964 Zb. v platnom znení v § 7. Spôsobilosť fyzickej osoby mať práva a povinnosti má podľa tohto ustanovenia aj počaté dieťa, s dodatkom: Ak sa narodí živé. Môže sa stať, že ho matka z prirodzených dôvodov nedonosí. Ale môže sa stať, že mu to jeho blížni nedovolia, a to napriek tomu, že Ústava Slovenskej republiky v článku 15 zakotvuje, že každý má právo na život, a nielen to. Náš základný zákon ďalej vyslovene ustanovuje, že ľudský život je hoden ochrany pred narodením. Právne vzniká aj otázka: Odkedy? Občiansky zákonník platný v našej krajine odpovedá, že je to od počatia, pretože od počatia počaté dieťa môže nadobúdať práva a povinnosti. Rovnako dôležitá je ochrana života i na jeho konci. Veľká tradícia Magny charty a základných ľudských práv charakterizuje tieto práva, a medzi nimi osobitne právo na život, ako práva neodňateľné a neodcudziteľné. Žiaden človek nemá právo so životom, a to ani so svojím, kupčiť a rozhodnúť, hoci dobrovoľne o tom, že ho predčasne ukončí. Návrh ústavného zákona nebude mať negatívny vplyv na štátny rozpočet. Návrh neodporuje žiadnej medzinárodnej zmluve ani právu Európskej únie a je v súlade so základnými princípmi uvedenými v preambule Ústavy Slovenskej republiky. Toľko na úvod. Ďakujem.