M. Číž, poslanec: (2003-09-16):
Ako viete, druhú fázu reformy verejnej správy sme začali 9. septembra 2003, a to rokovaním o zákonoch, o majetku VÚC, o majetku obcí a o majetku štátu. Tieto by mali byť teda pokračovaním a dokončením procesov v oblasti verejnej správy, ktoré predchádzajúca vláda zrealizovala v roku 2002. Kroky vlády a spôsob realizácie predznamenalo už Programové vyhlásenie vlády, podľa nášho názoru obsahom obzvlášť nekorektné, pretože okrem všeobecných úvodných dvoch viet ohľadne prehlbovania decentralizácie konštatuje, citujem: „Vláda prehodnotí pôsobnosť, efektívnosť a štruktúru okresných úradov a krajských úradov a vypracuje analýzu ich kompetencií. Na základe toho pripraví novú organizáciu miestnej štátnej správy, v rámci ktorej bude presadzovať zoštíhlenie administratívy spojené s rušením okresných úradov.“ Punktum. O dezintegrácii štátnej správy nie je v tomto programovom vyhlásení ani slovo. Teda už takto postavené Programové vyhlásenie vlády ignorovalo zásadným spôsobom štruktúru najvážnejších problémov existujúcich v prostredí verejnej správy, v zásade neutvorilo možnosti pre ich postupné zvládnutie, nestanovilo priority a ich hierarchiu a závažným spôsobom vlastne obmedzilo možnosť parlamentnej kontroly vlády. Na vykonanie tohto „programového vyhlásenia“ vláda prijala interné vnútorné materiály, akými sú Projekt decentralizácie verejnej správy, ktorý predložil splnomocnenec pre decentralizáciu verejnej správy, a Koncepciu usporiadania miestnej štátnej správy, ktorú predložil minister vnútra. Ani o jednom z týchto materiálov neprebehla ani v náznaku verejná diskusia, nie sú známe autorské kolektívy tvorcov a obe znamenajú výrazný a zásadný zásah do existujúcej štruktúry orgánov verejnej moci, reštrukturalizujú umiestnenie a rozmiestnenie orgánov štátnej správy, úplne menia odvetvovú štruktúru verejnej správy a tým zásadne poznačujú charakter štátu, jeho vertikálnu a horizontálnu štruktúru, čiastočne aj politický systém a zasahujú aj do prostredia, ktoré je obvyklé v „normálnych“ štátoch - dovoľte dať mi tam úvodzovky -, upravované ústavou. Tento mimoriadne nadštandardný zásah do technológie procesov verejnej správy, do jej inštitucionálnej štruktúry vláda Slovenskej republiky nepredložila v súlade s čl. 86 písm. i) Ústavy Slovenskej republiky do Národnej rady na prerokovanie a schválenie. Ani v náznaku, ako to spomínal pán kolega Cabaj, sa nepokúsila aspoň o čiastočný konsenzus s politickou opozíciou, či oboznámiť sa s jej názormi. Väčšinové presadzovanie takzvaných nezvratných procesov vo verejnej správe týmto spôsobom je jednoznačným znakom nízkej politickej kultúry, ohrozovaním ústavnosti a demokracie v našom štáte. Chcem povedať, že strana Smer tretia cesta sa dištancuje od takýchto politických praktík pri správe štátu a žiada tak odbornú ako aj zainteresovanú verejnosť, aby maximálnym spôsobom venovala pozornosť navrhovaným krokom, ktorých dôsledkom môže byť až destabilizácia základných funkcií štátu, minimálne dočasné znefunkčnenie verejnej správy a priveľké mrhanie finančných prostriedkov štátu. Konštatujeme, že koncepcia usporiadania miestnej štátnej správy jednoznačne odporuje všeobecným tendenciám rozvoja verejnej správy v štátoch Európskej únie a zásadne odporuje potrebám Slovenskej republiky v povstupovom období, keď je zrejmé, že reforma verejnej správy, citujem: „...musí už vo svojej koncepcii, teda v inštitucionálnej štruktúre, v procesoch a technológiách zodpovedať koncepcii Európskej verejnej správy“. Smer sa hlási k tým teoretickým poznatkom, ktoré ťažiskovo zameriavajú svoju pozornosť predovšetkým na zvýšenie efektívnosti verejnej správy, hlavne prostredníctvom posilnenia jej úrovne horizontálnej koordinácie a kooperácie medzi jednotlivými článkami, odstránenie prevahy odborovo orientovaných štruktúr nad prierezovými, riadenie podľa cieľov, poskytovanie správy ako služby, organizáciu úradov, ktoré posilnia úroveň vonkajšej koordinácie s podnikateľskou sférou, miestnou samosprávou či tretím sektorom. Smer hovorí veľké nie neustálym a plochým organizačným zmenám s čisto formálnym charakterom a požaduje zdokonaľovanie činností, zdokonaľovanie vlastného výkonu správy. Želáme si skutočnú decentralizáciu, ktorá vytvorí reálnu možnosť regionálnej správy relevantne ovplyvňovať a spravovať spoločenské procesy v regióne. Navrhovaný proces totálnej dezintegrácie a atomizácie štátnej správy, zrušenie všeobecného úradu štátnej správy vytvorí v regiónoch neudržateľnú situáciu, keď v ňom bude na horizontálne riadiacej pozícii možno až 15 vedúcich rôznych úradov, teda len z úrovne krajských orgánov, pričom koordinačné oprávnenia prednostu krajského úradu nie sú zvládnuté v príslušnom návrhu zákona ani vecne, ani legislatívne a dovoľte mi povedať takpovediac odborný názor, za ktorý som ochotný niesť zodpovednosť - nezmyselné. Pri analýze možností čerpania prostriedkov z EÚ možno ľahko zistiť, že ide o multizdrojové financovanie, ktoré je viazané na všetky regionálne projekty, a na týchto projektoch sa musí finančne podieľať tak štátny rozpočet ako aj rozpočtové zdroje miestnych a regionálnych samospráv. Správcovia týchto európskych fondov už dôrazne vyhlasujú, že Európska únia bude podporovať už nie parciálne projekty rozvoja toho-ktorého regiónu, ale prierezové, systémové projekty, napríklad projekty rozvoja vidieka, podporu stredných a malých podnikateľov, rozvoj cestovného ruchu a hlavne budovanie systémovej infraštruktúry prakticky v celom spektre riadiacej pôsobnosti verejnej správy. Je úplná totálna atomizácia štruktúry verejnej správy a likvidácia jednotného uzla pre komunikácie s investormi príspevkom k budúcim potrebám Slovenska? Ako bude vyzerať tvorba regionálnych a rozvojových programoch pri takejto atomizácii správnych činností? Akékoľvek vytváranie špeciálnych orgánov s úzkymi kompetenciami a s limitovanými možnosťami koordinácie možno akceptovať iba v prísne vymedzených sférach správy, ktoré teória veľmi konkrétne definuje. Navrhovaný spôsob usporiadania orgánov štátnej správy nemožno v žiadnom prípade označiť ako decentralizačný akt. Menovanie vedúcich týchto orgánov ministrami príslušných rezortov robí z týchto orgánov jednoznačne iba predĺženú ruku vlády bez akéhokoľvek miestneho či regionálneho vplyvu na činnosť týchto úradov. Zrušenie rozpočtovej kapitoly krajského úradu a včlenenie doterajších rozpočtových prostriedkov do rozpočtov jednotlivých ministerstiev znemožní akékoľvek určovanie regionálnych priorít a v konečnom dôsledku ani regionálnu politiku. Znamená tiež zrušenie akéhokoľvek vplyvu regionálnej politickej reprezentácie na chod úradov, kontrolu činnosti úradov, akúkoľvek participáciu na ich činnosti. Nezabezpečujú lojalitu úradníkov k regiónu a možno očakávať dominanciu centrálneho riadenia. Navrhované opatrenia výrazne znížia aj politický vplyv regiónov a značne politicky oslabia politickú reprezentáciu v záujmoch regiónov. Koncentrácia vlády na nezmyselnú a formálnu či formalizujúcu rekonštrukciu orgánov všeobecnej štátnej správy znamená zároveň aj rezignáciu na riešenie skutočných problémov verejnej správy. Inštitucionálnu reorganizáciu v okolitých štátoch sprevádzajú čiastkové koncepčné materiály ako napríklad koncepcia zvýšenia účinnosti verejnej kontroly, koncepcia zvýšenia účinnosti riadenia vo verejnej správe, koncepcia prípravy pracovníkov vo verejne správe a koncepcia informatizácie územnej verejnej správy. Zásadným doplnkom - a to snáď najvýznamnejším - týchto čiastkových koncepcií býva program zmien riadenia verejnej správy na úrovni centrálneho stupňa správy. Ani jeden skutočne hodnotný materiál tohto druhu na Slovensku neexistuje a je holým faktom skutočnosť, že predseda vlády, pôsobiaci už piaty rok vo svojej funkcii, si nevytvoril ani základné odborné kapacity pre riešenie reformných úloh, nemá funkčnú štruktúru riadenia reforiem. Vecný, organizačný a implementačný chaos sprevádzajú taký zásadný zásah do štruktúry orgánov štátnej správy, chce zrealizovať prostredníctvom prijatia parciálnych zákonov bez prerokovania koncepcie, opäť pod obrovským časovým tlakom, keď rovnako ako v roku 2002 po prípadnom zrušení krajských a okresných úradov môže byť legislatívny rámec potrebných zákonov ukončený najskôr koncom novembra, ale na zrušenie starých a vytvorenie nových úradov zostal jeden mesiac. Nehovorím už o situácii, keby čo len jeden z týchto zákonov do 1. 1. 2004 neprešiel v Národnej rade. Pritom od 1. 1. 2004 musí fungovať na regionálnej úrovni minimálne 14 nových úradov a nespočetné množstvo ďalších na pseudookresnej úrovni. Schvaľovací proces v Národnej rade neumožní v týchto lehotách vzhľadom na rozsah zmien ani základné naštudovanie, pretože najnevyhnutnejšie obdobie na vypracovanie odborných posudkov, konzultácií je najmenej dva mesiace. Už prvé prerokovanie súvisiacich zákonov vo výboroch Národnej rady Slovenskej republiky ukazuje na závažné nedostatky, nedoriešenie mnohých podstatných súvislostí a zásadnú kolíziu s rozpočtovým procesom. Už dnes sa ukazuje deklarovaná úspora finančných prostriedkov na správu a podstatnú úsporu pracovných miest ako iluzórna a dovoľte mi povedať, až ako vedomá lož. Dodnes zásadným spôsobom rezonujú problémy spôsobené reformou a to prijatím „zákona č. 416/2002 o presune kompetencií na VÚC, obce a mestá“. Dvetisíc malých obcí, ale nesporne aj iných, zápasí s nezvládnuteľnými dôsledkami neprimeraného rozsahu zverených kompetencií, s elementárnou personálnou a finančnou formou ich zabezpečenia. Fiškálna decentralizácia nezačala ani v náznaku a regionálne samosprávy spravujú dnes nesmiernu sumu 10 miliónov Sk, ktorá je rozpočtovaná na kapitálové výdavky na zabezpečenie hospodárskeho, kultúrneho a sociálneho rozvoja regiónu. Štát samosprávam, tak regionálnym, ako aj miestnym, veľkoryso zverí školy, zdravotné, kultúrne a sociálne zariadenia, mnohé iné kompetencie, ale z finančných úhrad takzvaných nákladov spojených s priebežným financovaním, teda doterajších nákladov, ktoré slúžili na priebežné výdavky v danom fiškálnom roku. Štát doteraz nevyriešil takzvané fixné trvalé náklady z minulosti, ktoré ovplyvňujú schopnosť spravovať a prevádzkovať zverený majetok. Pritom modernizačný dlh len u základných a stredných škôl predstavuje pravdepodobne viac ako 5 miliárd Sk. U nemocníc prvého a druhého typu možno hovoriť o 20 miliardách Sk pri nákladových dlhoch a o 6 miliardách Sk pri modernizačnom dlhu. Celkový rozsah dlhov, ktoré sa prenášajú na plecia samosprávy, sa odhaduje od 40 až do 70 miliárd Sk, čo je, samozrejme, úplne nad reálne možnosti samosprávy. Miesto neľahkého a určite zložitého hľadania vecných riešení sa vláda orientuje na nezmyselné organizačnej zmeny a mrhá verejnými prostriedkami na ich realizáciu. To všetko od doby, keď sa pripravujeme na konkrétnym dátumom ohraničený proces vstupu do Európskej únie. V období, keď je potrebné, aby vláda deklarovala schopnosť zabezpečovať fungovanie moderného európskeho štátu a s maximálnym úsilím pripravovala krajinu na povstupovú situáciu a na predvídateľné procesy, ktoré nastanú, ona práve vtedy narušuje potrebný politický konsenzus a stabilitu našej krajiny. Smer považuje súčasnú aktivitu vlády Slovenskej republiky za vážne vývojové ohrozenie, ktoré prinesie aj vážne politické, hospodárske, finančné a sociálne škody. Navrhujeme preto prerušiť rokovanie o týchto bodoch programu, ktoré súvisia s dezintegráciou štátnej správy, a navrhujeme Národnej rade uznesenie, aby vyzvala vládu o predloženie oboch, prepáčte mi úvodzovky na slovách „koncepčných materiálov“, teda koncepciu usporiadania miestnej štátnej správy a projekt decentralizácie verejnej správy, na rokovanie pléna Národnej rady Slovenskej republiky a do 31. októbra tohto roku aby vláda predložila koncepciu ďalšieho pokračovania reformy verejnej správy na rok 2004 až 2006. (Potlesk.) Toľko k politickému prehláseniu strany Smer. Dovoľte mi teraz, aby som povedzme aj z pozície podpredsedu Výboru Národnej rady pre verejnú správu zaujal stanovisko k niektorým faktom, ktoré sa uvádzali v politickom vyjadrení. Vzhľadom na to, že programom našej strany bolo priniesť do Národnej rady skutočne novú politickú kultúru a nové prístupy k spravovaniu štátu. Ukazuje sa, že nie je priestor pre pokojnú a slobodnú dohodu v prostrediach, ktoré sú pre politiku typické a že potom je jediná šanca, aspoň z tejto tribúny oznámiť našej verejnosti niektoré naše stanoviská a pokúsiť sa aspoň čiastočne zdokumentovať stav, teda naše vnímanie tohto stavu s tým, že napriek všetkému neprestávame dúfať, že aspoň niektoré argumenty alebo fakty, ktoré odznejú v tomto vystúpení, že by sa mohli v konečnom dôsledku stať predmetom možno aj nejakých úvah, prípadne vyhodnotenia a že by v konečnom dôsledku nejaké procesy, ktoré možno označiť ako pozitívne, mohli nastať. Dovoľte mi teda trošku k širšiemu prostrediu v oblasti spravovania krajiny. Býva zvykom, momentálne, alebo módou, že si každý rečník dáva akési motto pre svoje vystúpenie. Ja som si také motto pripravil. Znie asi tak: „Spravovanie štátu podľa Dzurindu, ´reformy´ v úvodzovkách podľa Dzurindu, reforma verejnej správy podľa Dzurindu.“ Chcel by som sa postupne k týmto trom súčastiam venovať. Reforma verejnej správy je podstatnou zložkou transformácie štátu. Jej stav, okolnosti a súvislosti, ktorej priebeh jej schvaľovania sprevádzajú, nás núti venovať pozornosť širšiemu prostrediu, v ktorom sa odohráva. Tým prostredím je celkový stav riadenia štátu a spoločnosti. Ak začnem od ponovembrového obdobia, nepochybne možno vidieť úspechy, hlavne konštituovanie demokratického politického systému a v jeho rámci aj pozitíva v oblasti verejnej správy. Predovšetkým je to slobodná možnosť hľadať optimálne riešenia v prostredí parlamentnej demokracie, vidíme rozvoj samosprávy, zvyšovanie slobodnej participácie občanov na správe vlastných vecí, je tu reálna možnosť integrovať sa do spoločnosti slobodných európskych národov. Zrejmé sú však aj naše nezdary a postupne sa začínajú rysovať aj ich príčiny a objektívne sa zvyšuje naša schopnosť spoznávať skutočný stav vecí. Avšak vo väzbe na aktuálny stav ťažko nevidieť rezignáciu na cieľavedomú tvorbu občianskej spoločnosti v celej jej štruktúre. Podceňovanie verejnej politiky, pretrvávajúcu dominanciu ekonomických prístupov, neefektívne vykonanú a vykonávanú privatizáciu s právnymi, morálnymi a trestnými dôsledkami a so zničujúcim dopadom pre tvorbu zdrojov na verejné účely. Vysoká je tiež miera kriminality a korupcie, mnohonásobne nákladnejšia a zbyrokratizovaná správa, ťažko zdôvodniteľná majetková diferenciácia medzi sociálnymi skupinami, zníženie životnej úrovne veľkej časti našich rodín. Toto všetko u stále väčšieho množstva občanov vedie k pocitu straty istôt, ktorý prerastá nielen v kritiku súčasného režimu, ale i spoločenského systému. Ak chceme prezentovať aspoň elementárnu mieru politickej a občianskej zodpovednosti, nemôžeme tieto javy prehliadať, musia byť výzvou pre celkom iný prístup k verejnej politike. Dovoľte mi povedať, že veľmi intenzívne vnímame tieto fakty, tieto fakty sú základom politiky našej strany. Sú k dispozícii viaceré štúdie, ktoré analyzujú vnútorné dimenzie verejných politických inštitúcií a činností, to znamená stratégiu riadenia, rozhodovacie procesy o verejných záujmoch a ich analytické zázemie, komunikáciu medzi subjektmi verejnej politiky, transformáciu politických rozhodnutí do vecných riešení, interakciu medzi štátom a nevládnymi organizáciami vrátane tripartity a tretieho sektoru, občiansku participáciu na tomto riadení a úlohu či rolu médií v týchto procesoch. Ak aj opomeniem charakteristiku obdobia roku 1989 až 1992, hoci je pre analýzu súčasných problémov dôležitá, pristaviť sa musím pri období rokov 1993 až 1998. Toto obdobie bolo časom vzniku samostatného štátu a tiež obdobím výraznej polarizácie spoločnosti. Novovzniknutým štátom začali zmietať intenzívne boje medzi zástancami posilňovania národného štátu, teda národniarmi a povedzmeže internacionalistami s prevládajúcimi „libretariánskymi“ a neoliberálnymi prístupmi k základným hodnotám štátu. Obe koncepcie sa polarizovali na oboch stranách konfliktu, začali sa presadzovať radikálne sily a dôsledkom tohto boja bolo výrazné zníženie prestíže štátu v zahraničí ako aj zvýšená v úvodzovkách „pozornosť“ Európskej únie a zvýšené presadzovanie integrujúcich ideí s menšou empatiou k národným potrebám. Prirodzeným dôsledkom bola aj radikalizácia ideí, buď boj o paternalistický štát s výraznou ochranou národných záujmov, alebo o takzvaný minimálny štát s výrazne zníženými sociálnymi väzbami, s obmedzenými vstupmi do regulačných procesov, s tendenciou výrazne obmedziť atribúty sociálneho štátu. Boj, ako je známe, sa skončil v roku 1998 voľbami, ktoré vytvorili vládu, ktorá prakticky kontinuálne vládne dodnes. Nechcem sa venovať ďalším nuansám tohto stavu, hoci viaceré súvislosti sú veľmi dôležité, ale faktom je, že tento zápas výrazne obmedzil racionalitu presadzovaných ideí, odsunul na vedľajšiu koľaj sprostredkovanie skutočných záujmov obyvateľov našej krajiny, hlavne samosprávy, a skoro všetko sa odohrávalo v politických stranách alebo ich prostredníctvom. Tým sa politický systém ochudobňoval a ochudobňuje o participáciu tak občiansku, ale - na čo chcem osobitne upozorniť-, hlavne o participáciu odbornú. Prestíž daná vzdelanosťou a odbornosťou sa strácala, ľudia stojaci bokom straníckych zápasov strácali možnosť uplatniť sa, definitívne odchádzala prestíž vedeckých ústavov, vysokých škôl a ich odborného potenciálu, pečať odborníkov dostali iba ľudia so straníckou knižkou a spolu s prestížou odchádzali aj vedecké ústavy sami. Je symptomatické, že prakticky s nástupom Dzurindovej vlády odišiel...