B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-05-17):
B. Hanzel, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne, kolegovia, s vážnosťou som si vypočul pána Jozefa Banáša i mojich predrečníkov a dovoľte mi zopár slov. Myslím si, že čas určite stihnem. Na úvod chcem konštatovať, že nie som vedený vo zväzkoch ŠtB ako dôverník alebo ako agent, ale som vedený ako preverovaná osoba, takzvaná sledovaná alebo kontrolovaná s poznámkou, čuduj sa svete, že som pravicový. Neviem, ako som si toto označenie zaslúžil, ale zrejme tým, že som si vždy stál za svojou pravdou, za svojím názorom, i keď v mnohých prípadoch môj názor nebol v súlade s oficiálnou líniou strany. V roku 1967 som vstúpil dobrovoľne do KSČ, ale už v roku 1968 som sa bol prihlásiť ako dobrovoľník do armády proti ruským okupantom a nebál som sa k tomu nikdy priznať. Ani keď sa silne normalizovalo. Okamžite som pocítil tvrdú normalizačnú päsť a ocitol som sa ako stavebný robotník na manuálnej výstavbe socializmu. V sedemdesiatych rokoch som nosieval na mojom saku Dubčekov odznak, ale i napriek tomu som sa dostal do riadiacich funkcií. V roku 1972 som si zobral za ženu Dubčekovu neter a opäť som bol stredobodom záujmu príslušných orgánov. Napriek tomu, že som sa často stretával s pánom Dubčekom a ľuďmi s jeho okolia, obhájil som si svoj názor pred názorom opäť oficiálnym a normalizačným. V roku 1977 som sa pre zmenu pridal k Charte 77 a opäť som pocítil úder a ocitol som sa v kotolni fabriky a neskôr úplne bez práce so zákazom zamestnať ma hoci aj ako stavebného robotníka. Ani na pražské metro ma nezobrali vtedy robiť. Pomocou jedného nebojácneho priateľa sa mi nakoniec podarilo zamestnať sa opäť na stavbe. Samozrejme, v tom čase som bol už pod prísnym dohľadom Štátnej bezpečnosti a vedeli o každom mojom kroku. Ostatne, signatárov Charty bolo na celom Slovensku asi desať, z toho v kontakte s Dubčekom asi dvaja. Zažil som lustrovačky, prehliadky, kontroly, odporúčania i rozhovory na Štátnej bezpečnosti. V jednom z tých rozhovorov ma náčelník Štátnej bezpečnosti v Trenčíne plukovník Jariabka vyzval, aby som opustil túto republiku. Bolo to po tom, ako sa mi vyhrážal, že také živly, ako som ja, oni, a teraz citujem, „cisárskym rezom vyrežú z tejto spoločnosti“ a že, citujem, „všetkých nás pozavierajú, a keď bude treba, postavia nové väznice“, koniec citátu, a ešte povedal všeličo iné. Prečo toto všetko spomínam? Nuž preto, že boli časy, boli, ale sa minuli, ale hlavne boli ľudia, čo silne zneužívali svoju moc, a boli ľudia, ktorí sa chceli na tom priživiť. Ale boli ľudia, ktorí sa báli a, bohužiaľ, boli ticho. Ešte aj doma hovorili o svojich iných názoroch len šeptom. Boli ľudia, čo si trúfali vydržať ten psychický tlak a vyhadzovanie zo zamestnania, ale boli ľudia, čo na to nemali, lebo priznajme si, že nebolo to ľahké postaviť sa zoči-voči moci. Vždy boli poruke argumenty ako strata zamestnania, strata postupu v zamestnaní, obmedzenie štúdia pre deti, sankcie voči partnerovi, sankcie voči rodičom, súrodencom alebo obmedzovanie vašich záujmov. A toto všetko vyústilo do tlaku na vyvoleného aj  najbližších rodinných príslušníkov a, samozrejme, na budúcnosť jeho detí. Pýtam sa. Máme právo jednoznačne a čierno-bielo určiť týchto ľudí, ktorých si systém vybral za svoje predĺžené ruky? Ja by som to skôr delil na ľudí, ktorí vedome a z vlastnej vôle škodili, ubližovali a psychicky týrali občanov našej republiky, a na tých, ktorí sa v kole ocitli a snažili sa neškodiť a neubližovať. Myslím si, že by som mal plné morálne právo spoza tohto rečníckeho pultu posielať oheň a síru na tých, čo sú v zoznamoch a žiadať čo najprísnejšie opatrenia, obmedzenia, potrestania a tak ďalej. Ale myslím si, že ak sme chceli trestať, tak sme to mali urobiť hneď. Teraz je skôr čas na to nezapodievať sa viac touto tematikou a prenechať to historikom. Ale prenechať tiež veci svedomiu tých, ktorých sa to týka. A keď sú medzi nimi takí, čo si chcú obhájiť svoje meno a svoju pravdu, treba im to umožniť, nič viac sa teraz od nás neočakáva. Ďakujem.