R. Bauer, poslanec: (2008-01-29):
Jedným z cieľov a deklarovanou výhodou ústavnej zmluvy bola simplifikácia alebo zjednodušenie dovtedajších európskych právnych predpisov. Ústavná zmluva čiastočne sprehľadňovala existujúce predpisy, aj keď to podľa Václava Havla bol zašmodrchaný text. Dala sa čítať ako jeden dokument. Predpokladala napríklad zníženie počtu typov právne záväzných aktov a podobne. Predkladaná zmluva je oproti ústavnej zmluve omnoho ťažší právnych text. Sú to samé dodatky, je to absolútne neprehľadné čítanie. Ďalší podstatný rozdiel je v samotnom ratifikačnom procese. Ústavná zmluva si vyžadovala vo viacerých krajinách schválenie pomocou referenda. Lisabonská zmluva si to už nevyžaduje. Pri tejto zmluve sa podarilo dosiahnuť, že referendum bude len v jednej krajine Írsku. Kvôli neúspešným referendám vo Francúzsku a Holandsku bolo potrebné nájsť spôsob, ako sa im vyhnúť, lebo rozhodovanie referendom v demokratických krajinách je podľa niektorých architektov európskeho domu nežiaduce. Ak sa niekto správne opýta, či je to tak a čo je za tým, najlepšiu odpoveď dostane od samotného autora nefunkčnej ústavy, už tu môj kolega Daniel Lipšic spomínal francúzskeho exprezidenta Valéry Giscard d´Estainga. On citoval z jeho bloku, ja chcem zacitovať z októbrového Le Monde minulého roku, kde Giscard napísal, že novú zmluvu skomponovali právnici, ktorí vzali obsah starej ústavy a len ho preformulovali, spravili z neho dodatky k existujúcim zmluvám. Začali s textom ústavy, rozobrali ju na jednotlivé prvky a tieto prvky prostredníctvom dodatkov upravili tak, aby korešpondovali s dvoma existujúcimi zmluvami – Rímskou z roku 1957 a Maastrichtskou z roku 1992. Čo je cieľom tohto elegantného ťahu, pýtal sa Giscard? Predovšetkým to, aby sme unikli povinnosti usporiadať referendum, a to sa stane tak, že sa články rozdelia a odstráni sa z nich ústavný jazyk. Presne tak, ako môj kolega pred chvíľou hovoril, toto bolo cieľom, aby sa obišiel demokratický inštitút – schvaľovanie zmluvy v referende. Pán exprezident vysvetlil, aké bolo zadanie pre Lisabonskú zmluvu. Tretí rozdiel medzi týmito dvoma zmluvami je odstránenie symbolov, zmena názvu funkcie ministra zahraničných vecí EÚ na vysokého predstaviteľa pre spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku EÚ a zmena samotného názvu zmluvy. Toho názvu, ktorý tiež vyvolal odpor občanov dvoch zakladajúcich členov Európskej únie  Francúzska a Holandska. Výsledok dvoch neúspešných referend v týchto krajinách sa dá interpretovať aj tak, že Francúzi a Holanďania de facto odmietli vytvorenie euroštátu, keď počuli, že majú schváliť niečo ako ústavná zmluva, a teda odmietli aj pokračovať v takomto integračnom procese. Ďalší rozdiel medzi týmito dvoma zmluvami je v tom, že Charta základných práv už nie je priamou súčasťou zmluvy. V ústavnej zmluve bola Charta obsahom druhej hlavy. V tejto zmluve je len odkaz na Chartu. Samozrejme, právne je to úplne ekvivalentné, pretože právna záväznosť je v jednom aj druhom prípade rovnaká. Dobrá otázka je, prečo už v novej zmluve nie je Charta priamou súčasťou, prečo bola Charta tak trochu skrytá? Ale ku Charte sa ešte dostanem. Jednou zo silne prezentovaných výhod Lisabonskej zmluvy, aj dneska to tu prezentoval aj pán minister, aj pán poslanec Urbáni, má byť posilnené postavenie národných parlamentov vo vzťahu k zákonodarnému procesu Únie. Pán kolega Lipšic už tiež o tom hovoril. Protokol o úlohe národných parlamentov Európskej únie neupravuje v podstate nič iné ako informačnú povinnosť európskych orgánov ohľadom európskych legislatívnych aktov voči národným parlamentom. Protokol ustanovuje osemtýždňovú lehotu medzi sprístupnením legislatívneho návrhu národným parlamentom a zaradením tohto návrhu do programu Rady ministrov. V ústavnej zmluve sa navrhovala šesťtýždňová lehota. Toto mierne zlepšenie plus dva týždne sa v informačných materiáloch o Lisabonskej zmluve zvýrazňovalo ako vážne vylepšenie ústavnej zmluvy a dnes takisto. Úloha národných parlamentov je popísaná v ďalšom protokole, v protokole o uplatňovaní zásad subsidiarity a proporcionality. Parlamenty členských štátov môžu vydať stanovisko, že podľa nich navrhovaný predpis Únie je v rozpore so zásadou subsidiarity. Takéto stanovisko však vyvolá nanajvýš opätovné posudzovanie návrhu príslušnými európskymi orgánmi, čím sa legislatívny proces natiahne. Európska komisia môže akceptovať a nemusí. Iba ak nadpolovičná väčšina parlamentov vyjadrí nesúhlas a Komisia návrh nestiahne, môže Rada buď 55-percentnou väčšinou svojich členov, alebo Európsky parlament väčšinou odovzdaných hlasov legislatívny proces zastaviť. Tento navrhovaný mechanizmus zablokovania návrhu nariadenia alebo smernicou je takou výhodou? Je príliš komplikovaný na to, aby sa aj uplatnil v praxi. Okrem toho posudzovanie žalôb z dôvodu porušenia zásady subsidiarity prislúcha Súdnemu dvoru Európskej únie. Podľa Zahraničného výboru Britskej Dolnej snemovne je Lisabonská zmluva v kľúčových pasážach ekvivalentná, to je totožná s odmietnutou ústavnou zmluvou. Dospeli k tomu, čo hovoril aj Valéry Giscard d´Estaing. V tomto výbore sú členmi aj labouristickí, aj konzervatívni poslanci. Ak by v Anglicku bolo referendum o tejto či o predchádzajúcej zmluve, je takmer isté, že by bolo podobne neúspešné, ako bolo referendum vo Francúzsku a v Holandsku. Pozrime sa teraz na proces prípravy zmluvy, ktorú máme ratifikovať. Lisabonská zmluva je z hľadiska medzinárodného práva štandardnou viacstranovou medzinárodnou zmluvou, ktorú jednomyseľne schvaľujú všetky členské štáty. Pochopiteľne, tieto štáty ako zmluvné strany majú navzájom rovnocenné postavenie aj v štádiu prípravy zmluvy. Je preto zaujímavé, že Slovenská republika počas prípravného procesu v podstate nevzniesla žiadnu pripomienku k návrhu zmluvy, aspoň nič nebolo prezentované. Z toho vyplýva buď, že nič lepšie ako súčasné znenie zmluvy neprichádza do úvahy, alebo, že nemáme odvahu povedať svoj názor, respektíve radšej buďme ticho a nebuďme tŕňom v oku. Pán minister Kubiš ešte pred otvorením medzivládnej konferencie v júli 2007 sa nechal počuť, že my nepotrebujeme otvárať otázky. Chceme, aby sa maximálne udržala integrita súčasnej ústavnej zmluvy. Ak by sa otvorila téma Európskej komisie, presadzovali by sme, aby každá krajina mala svojho komisára. Podľa zmluvy nebude mať každá krajina svojho komisára a integrita bývalej ústavnej zmluvy sa udržala, preto sme sa ani neozvali pri návrhu na zníženie počtu slovenských poslancov v Európskom parlamente, ani pri novom hlasovacom mechanizme, ktorý znevýhodňuje menšie členské krajiny Európskej únie, a teda aj Slovensko. Slovensko sa v celom procese prípravy tejto zmluvy v podstate zmohlo iba na jedno vyhlásenie ku záverečnému aktu zo dňa 13. decembra 2007, aj to je úplne právne irelevantné, že spolu s ďalšími pätnástimi štátmi naďalej považujeme európske symboly ako vlajka, hymna, heslo Zjednotení v rozmanitosti či menu euro za symboly spoločnej príslušnosti občanov k Európskej únii a ich spojenia s ňou. Teda symboly, ktoré boli v ústavnej zmluve, aj keď neplnili žiaden hlbší právny význam, ale boli vypustené z Lisabonskej zmluvy. To, že navrhovaný hlasovací systém je nevýhodnejší pre Slovensko, alebo to, že budeme mať menej poslancov, to pre našich vyjednávačov nebolo dôležité. Ale poďme ku Charte základných práv. V tomto roku uplynie šesťdesiat rokov od schválenie Všeobecnej deklarácie ľudských práv. Po hrôzach, ktoré priniesli dve svetové vojny, sa podarilo naformulovať ľudské práva, ktoré sú pre ľudské bytosti neodňateľné a neodcudziteľné. Tak ako Všeobecná deklarácia ľudských práv, aj Dohovor o ľudských právach prijatý dva roky neskôr sú postavené na prirodzenom práve. Dôstojnosť človeka je daná od narodenia a na nej založené práva sú neodňateľné. Medzinárodné ľudské práva sú tak apolitické a predpolitické a spočívajú na vedomosti o ľudskej prirodzenosti a jej dôstojnosti. Nórska profesorka Jean Halan Matliari hovorí, „že samotná koncepcia ľudských práv má význam len vtedy, ak je ľudská prirodzenosť poznateľná. V opačnom prípade sú tieto práva len odzrkadlením vôle väčšiny alebo politických procesov, ktoré sú prechodné“. Ale ako potom môžu byť vrodené a neodňateľné? Ľudské práva sú dnes prekvapujúco oblasťou záujmu mnohých. O ľudské práva majú záujem medzinárodné mimovládne organizácie, o ľudské práva majú záujem rôzni „normopodnikatelia“, ľudské práva sú dnes dôležitejšie ako suverenita a teritoriálne hranice štátov. Zdá sa, že sú jedinou normou globálneho sveta. Európsky Dohovor o ľudských právach z roku 1950 definoval iba deväť práv. Dodatkovými protokolmi sa prijalo ďalších šesť práv. Európska Charta základných práv prináša trinásť nových práv. Je isté, že takýto vývoj pri definovaní nových práv na inom základe ako prirodzenom práve je neoverený a riskantný a, samozrejme, zakladá aj kolízie s ústavným stavom vo viacerých členských krajinách. Veľká Británia si pri rokovaniach o Lisabonskej zmluve dohodla, že pre jej krajinu nebude Charta základných práv platiť. Podobne si náš najbližší severný sused Poľsko vynegocioval, čiže dohodol jednostrannou deklaráciou s jednoduchým textom, že Charta nijakým spôsobom neovplyvňuje právo Poľskej republiky vykonávať zákonodarnú činnosť v oblasti verejnej morálky, rodinného práva, ochrany ľudskej dôstojnosti a rešpektovania ľudskej, fyzickej a morálnej integrity. Ani tieto signály a tieto kroky našich partnerov Európskej únie o možných budúcich problémoch neotvorili oči našim vyjednávačom. Pred nejakým časom som tu v parlamente hovoril a vysvetľoval, že Európa sa schválením Charty práv hodlá vydať na rovnakú cestu ako Spojené štáty americké, ktoré otvorili dvere súdnemu aktivizmu. Chce opakovať rovnaké chyby. Dobrá otázka je, prečo je vlastne táto skrývaná Charta potrebná? Veď každá členská krajina má vo svojom právnom poriadku túto Deklaráciu ľudských práv. Zmenili sa azda ľudské práva za posledných šesťdesiat rokov? Zdá sa, že pre autorov tejto zmluvy a najmä Charty práv sa zmenili. Ale zápas o Chartu je zápasom o budúcu podobu Európy aj o budúcu podobu Slovenska. Iným riešením by bolo, aby Únia pristúpila k Európskemu dohovoru o ľudských právach a potom by bol možno aj postoj KDH iný, ak by nebola táto Charta súčasťou Lisabonskej zmluvy a možno ani to referendum v Írsku, kde dnes len jeden zo štyroch občanov chce podporiť túto zmluvu, by v takom prípade nebolo ohrozené. Pripomeniem, že pred dvoma mesiacmi sme navrhovali, aby Národná rada prijala podobné vyhlásenie ku Charte ako Poľská republika, takže nie je pravda, ako hovoril pán premiér, že sme nič nekonali. Taktiež chcem pripomenúť, že náš parlament vo svojom druhom volebnom období pred šiestimi rokmi schválil Deklaráciu Národnej rady Slovenskej republiky o zvrchovanosti členských štátov Európskej únie v kultúrno-etických otázkach. Vtedy táto snemovňa rozhodla, že považuje za užitočné a potrebné rešpektovať princíp zvrchovanosti členských štátov Európskej únie a štátov vtedy kandidujúcich na členstvo v Európskej únii v kultúrno-etických otázkach, ktoré spočíva v ponechaní rozhodovania o kultúrno-etických otázkach ochrany života a dôstojnosti ľudskej bytosti od počatia až po smrť, ochrany rodiny a inštitúcie manželstva ako základu spoločnosti, ako i rozhodovania o veciach s tým súvisiacich v oblasti zdravotníctva, výchovy a vzdelávania vo výlučnej právomoci členských štátov. Ešte mnohí z nás si pamätajú omyly komunizmu, keď deti udávali svojich rodičov a ešte boli pokladaní za hrdinov. Nedávno bola v Európskom parlamente schválená Správa k stratégii Európskej únie v oblasti práv dieťaťa, ktorá okrem iného, citujem, „chce chrániť vyjadrenie názoru a jeho zohľadnenie v súvislosti s akoukoľvek záležitosťou alebo postupom týkajúcim sa dieťaťa“. Správa hovorí len o ochrane dieťaťa a rodinu nechápe ako celok, ktorého súčasťou sú aj deti a podobne ako Charta de facto stavia rodičov proti svojim deťom. Lenže výchova sa nemôže riadiť názorom detí. Dopadne to potom tak, ako v rozprávke o Pinochiovi, kde sa deti začali meniť na somáre. Na záver. Predkladaná zmluva je v priamom rozpore s Laekenskou už spomínanou deklaráciou, ktorú posvätili lídri Európskej únie v decembri 2001. Laekenská deklarácia poukazovala na demokratický deficit Únie, jej nezrozumiteľnosť, odtrhnutosť od ľudí, prvýkrát sa zmienila možnosť, že integrácia nie je len jednosmerka, ale že niektoré kompetencie sa môžu presunúť aj späť na štáty. Že toto hodnotenie v deklarácii bolo presné, potvrdili aj neskoršie neúspešné referendá. A tie referendá boli o zmluve, ktorá bola takmer dvojčaťom tej, o ktorej rokujeme dnes. Predkladaná zmluva problémy, na ktoré poukazovala Laekenská deklarácia, nerieši, ale skôr prehlbuje. Lisabonská zmluva je ďalej inovatívna v tom, že umožňuje presúvanie právomocí zo štátov na Európsku úniu, ale aj späť bez toho, aby sa musela na medzivládnych samitoch dohadovať nová zmluva. Na presun právomocí bude stačiť jednomyseľné rozhodnutie predstaviteľov jednotlivých štátov v Európskej rade. Zmluva tak v sebe skrýva veľký potenciál posúvať integráciu Európskej únie v tichosti spôsobom, aký dnes sotva predvídať. Hlavný dôvod, prečo som proti ratifikácii tejto zmluvy, je, že som presvedčený, že prijatím Charty základných práv sa situácia v oblasti ľudských práv výrazne zhorší. Pred časom sme navrhovali tu, už som hovoril, aby sme aspoň jednostranným vyhlásením podobne ako Poľsko zmiernili jej možné negatívne dopady. Návrh nebol prijatý, vôbec ste vtedy na to nereagovali. Aj pri súčasnom stave v oblasti legislatívy Európskej únie je možné ďalej rozvíjať všetky slobody, prehlbovať vzájomné spolužitie členských krajín EÚ pri rešpektovaní ich národných kultúr, odlišností a špecifík pri súčasnej úrovni integrácie EÚ. Jednota v rozmanitosti sa dá budovať priamo a nie obchádzaním mienky občanov EÚ a demokratických inštitútov, akým referendum nesporne je. Ďakujem za pozornosť.