T. Rosová, poslankyňa: (2008-05-13):
Definícia „mládež je skupina najmenej troch mládežníkov“ to ešte celé podčiarkuje. Ale z minulosti nie je, žiaľ, iba slovník zákona, ale v podstatnej miere aj jeho obsah. Ide o ďalší z návrhov zákonov tejto vlády, ktoré neprichádzajú na svet na to, aby vytvárali podmienky a pravidlá pre čo najefektívnejšie fungovanie tej oblasti, ktorú majú snahu riadiť, ktorej sa týkajú. Naopak, je to jeden z radu zákonov, ktoré vznikajú preto, aby slobodne a spontánne fungujúce procesy zošnurovali, scentralizovali, podriadili direktívam. A v neposlednom rade, aby obmedzili prístup k ich financovaniu a rozhodovanie o financovaní dali do rúk nie expertom, ale politikom. V tomto konkrétnom prípade osobne ministrovi školstva. Áno, tento zákon nie je o podpore práce s mládežou, ale o zošnurovaní, o centralizácii, o obmedzeniach a o tom, aby mal pán minister v rukách cukor a bič pre ďalšiu skupinu ľudí, ďalšiu časť verejnosti. Tým, ktorí majú chuť, vôľu a schopnosti s mládežou pracovať kladie návrh zákona pod nohy polená v zmysle povinnosti absolvovať akýsi nový typ vzdelávania v špeciálnom akreditovanom vzdelávacom zariadení, ktoré, mimochodom, nie je ani definované v zákone, len sa o ňom teda píše. Pretože v zákone sa píše. „Na výkon špecializovaných činností v oblasti práce s mládežou sa vyžaduje odborná spôsobilosť.“ A túto odbornú spôsobilosť možno podľa iného ustanovenia získať vo vzdelávacom zariadení, ktorému bolo vydané potvrdenie o akreditácii podľa § 8 ods. 6 tohto zákona. Pritom ale špecializovanou činnosťou v oblasti práce s mládežou je podľa definície tohto zákona vlastne každá činnosť s mládežou, ktorú vykonáva mladý vedúci, mládežnícky vedúci, mládežnícky dobrovoľník, pracovník s mládežou a iný odborník. Takže každý, hoci aj po celý život robil s mládežou, bude musieť buď s touto prácou prestať, alebo sa dať preškoliť akýmsi vzdelávacích zariadením, o akreditácii ktorého de facto znovu rozhoduje minister, pretože ten menuje Akreditačnú komisiu. Ja si predstavujem pána učiteľa na dôchodku šesťdesiatnika, ktorý je plný energie a chce svoj voľný čas venovať práci s mládežou. Pošleme takéhoto človeka znova do školských lavíc? A myslíte, že keby sme ho poslali, pôjde si do nich sadnúť? Máme naozaj pre prácu s mládežou prebytok motivovaných ľudí, aby sme ich takýmto spôsobom odrádzali? Podobne tento návrh zákona zväzuje a komplikuje dobrovoľnícku činnosť. Isté pravidlá, samozrejme, boli v tejto oblasti potrebné, áno, ale tak či tak táto činnosť v súčasnosti pod záštitou mimovládnych organizácií bez vážnejších problémov prekvitá. Darí sa jej vo svete a zakorenila sa už aj u nás. A k tým obmedzeniam a šnurovaniam patrí ustanovenie, ktoré považujem ozaj za absurdné. A je o tom, že k povinnostiam toho, kto zabezpečuje dobrovoľnícku službu má patriť zabezpečiť dobrovoľníkovi, ktorý nie je občanom Slovenskej republiky základy štátneho jazyka Slovenskej republiky a základné vzdelávanie o dejinách Slovenskej republiky. No, po prvé, myslím, že ide o viac než vágne pojmy – základy štátneho jazyka, základné vzdelávanie o dejinách. Ale najmä sa pýtam, načo je táto povinnosť zabezpečiť ich. Po svete cestujú mladí dobrovoľníci preto, aby sa zoznámili s cudzími krajinami, s inými kultúrami, s inými ľuďmi. A aj preto, aby sa zdokonalili v komunikácii v niektorom zo svetových jazykov. Na jednom mieste, napríklad na Slovensku sa stretávajú dobrovoľníci z množstva krajín a ostávajú pracovať na ňom niekoľko týždňov, niekoľko mesiacov, nie viac. Načo by sa mali povinne učiť miestny jazyk a najmä koľko ich potom príde do takej krajiny, ktorá to od nich vyžaduje? Keby bolo v zákone „umožniť“, keby teda ukladal povinnosť umožniť tomu, kto zabezpečuje dobrovoľnícku činnosť, takéto vzdelávanie, povedzme. Ale zabezpečiť, to už znamená v takomto prípade obojstrannú povinnosť, pretože nie je možné zabezpečiť vzdelávanie niekomu, kto ho neabsolvuje. Tým pádom musí ten dobrovoľník vzdelávanie absolvovať. Taktiež nepochopiteľné mi pripadá taxatívne vymedzenie takzvaných iniciatív v rámci práce s mládežou, ktoré majú podporovať samosprávy či už na úrovni VÚC, alebo obcí. Nerozumiem, prečo je to len poznávanie historického a kultúrneho dedičstva obce, kraja či Slovenskej republiky, ochrana životného prostredia, mobilita mládeže a medzinárodná spolupráca a záujmové činnosti v oblasti prírodných vied, techniky a kultúry? Iste, sú to pekné aktivity. V poriadku. Ale prečo len a práve tieto? Prečo nie množstvo iných aktivít? Napríklad formovanie občianskych spôsobilostí alebo prevencia nežiaducich typov správania, alebo čokoľvek iné. Čokoľvek, čo mladých ľudí zaujíma a čo prispieva k ich rozvoju. Prečo to máme taxatívne upravovať zákonom? V § 1, ktorý sa týka predmetu zákona, sa tvrdí, že zákon upravuje aj financovanie práce s mládežou. Upravuje? Nuž už upravuje istým spôsobom, ale ak niekto očakáva, že to znamená viac peňazí a lepší prístup k nim, musí sa, žiaľ, prebudiť. Celkom jasne o tom svedčí dôvodová správa a chladná veta v nej – „návrh zákona nemá dopad na štátny rozpočet“. Inými slovami ani o korunu viac pre prácu s mládežou. Ale zato je tu iná veta, veta z § 17 ods. 5 návrhu zákona, ktorá znie: „O poskytnutí dotácie rozhoduje minister.“ Vážené dámy, vážení páni, preto tu teraz sedíme, preto teraz rokujeme o tomto návrhu. Toto je kľúčové a ozaj dôležité. O poskytnutí dotácie rozhoduje minister. Domnievam sa, že zákon, ktorý obsahuje takéto ustanovenie, prakticky vôbec nemusí ísť na verejné pripomienkové konanie. Veď kto z potenciálnych uchádzačov bude v takejto situácii čokoľvek namietať? Nemali sme takýto zákon. Nepochybujem o tom, že napriek tomu, čo som povedala, koaličná mašinéria tento návrh zákona spracuje a posunie ho do praxe, ale napriek tomu podávam návrh, aby Národná rada Slovenskej republiky nepokračovala ďalej v rokovaní o tomto návrhu zákona. Ďakujem vám. (Potlesk.)