B. Bugár, podpredseda NR SR: (2006-03-16):
Ďalším bodom je druhé čítanie o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona o čiastočnom odškodnení vkladateľov do nebankových subjektov (tlač 1428). Dávam slovo poslancovi Vladimírovi Ďaďovi, aby za skupinu poslancov návrh zákona uviedol. Nech sa páči. V. Ďaďo, poslanec: Ďakujem pekne. Vážený pán podpredseda, dámy a páni, v mene skupiny poslancov predkladateľov tohto návrhu zákona a podľa listov i v mene tisícov poškodených občanov nebankových subjektov vám hneď v úvode chcem poďakovať za váš kladný postoj pri hlasovaní v prvom čítaní, ktorým ste tento zákon posunuli do druhého a tretieho čítania, ktoré dnes definitívne hlasovaním o 11.00 hodine rozhodne o jeho osude v tomto volebnom období. Zároveň tak, ako je právom, ale i povinnosťou vám vo svojom vystúpení zdôvodním, prečo je potrebné takýto návrh prijať, a to i napriek skutočnosti, že v tejto Národnej rade Slovenskej republiky som pri predchádzajúcich návrhoch argumentoval viackrát a zdôrazňoval tieto príčiny. Mrzí ma však ako delegáta občanov, že vo väčšine prípadov nás poslancov ani nezaujímajú argumenty, prečo prijať, alebo neprijať nejaký zákon, lebo sme vo väčšine prípadov ovplyvnení politickým postojom a naším rozdelením na opozíciu a koalíciu. Mrzí ma to a, respektíve opravím sa, nemrzí ma to, že máme rozdielne názory, ale považujem za nekolegiálne, ak nemáme úctu jeden k druhému vypočuť si iný názor, ak vecne nediskutujeme, ale zosmiešňuje nielen jeden druhého, ale svojím konaním aj občana, ktorý nás volil a očakáva od nás niečo viac ako len účasť pri hlasovaní. To sa týka temer každého zasadnutia Národnej rady v takomto počte. Priblížim vám preto ešte raz, prečo je žiaduce, aby naša práca poslanca sa rovnala aj názvu, aby sme plnili poslanie slúžiť ľudu a byť nápomocní a naprávať chyby, ktoré sa stali. Vráťme sa teda o niekoľko rokov späť do obdobia vzniku nebankových subjektov. Za prioritnú otázku v tomto období je podľa mňa potrebné považovať túto. Kto činnosť nebankových subjektov povolil? Bol to štát, teda exekutíva, alebo občania. Odpoveď je jasná. Činnosť povolil štát prostredníctvom exekutívy. Otázka číslo dva. Ak štát túto činnosť povolil, malo byť samozrejmé, že dobre poznal aj zameranie tejto činnosti. Odpoveď by takisto mala byť jednoznačná, a tá znie. Štát musí poznať zameranie tejto činnosti, lebo inak by jeho rozhodnutia boli formálne, teda neodborné, čo by sa neodkladne malo premietnuť aj do jeho zodpovednosti za spôsobenie prípadnej škody, a to nielen politickej, ale aj hodnotovej. Položím si spolu s vami, alebo položme si spolu s vami otázku číslo tri. Má štát exekutíva kontrolnú funkciu? Odpoveď je jasná. Áno má, lebo inak by v spoločnosti bola živelnosť, a nie demokracia, každý by si konal tak, ako sa mu zapáči. Otázka číslo štyri súvisí s tou treťou otázkou. Vykonávala exekutíva kontrolnú činnosť? Moja odpoveď podľa poznatkov, ktoré sú, je jasné, vykonávala. A ak teda túto kontrolnú činnosť vykonávala, poukázala na nedostatky? Áno, poukázala. Všetko je zatiaľ v poriadku, čo sa týka kontrolnej činnosti, zistenia nedostatkov i poukazovanie na ne. Ale preto sa mi natíska otázka číslo päť. Reagovala exekutíva na tieto zistené nedostatky? Odpovedám jednoznačne podľa poznatkov a stavu doteraz. Odpovedala len liknavo, formálne a živelne, ako by sa to malo vyriešiť všetko samo. A tu je kameň úrazu zodpovednosti vlády, jej schopnosti či neschopnosti nielen v exekutíve, ale i v parlamente riešiť, zasiahnuť a vyriešiť tento neduh 20. storočia, ktorému najprv dala súhlas a potom všetko nechala až do februára roku 2002 len tak, ja nič ja muzikant, však to niekto vyrieši. Dámy a páni, pozrime sa spolu na úvodný postoj vlády Slovenskej republiky, ako po určitom čase konala, čím sa zaoberala v súvislosti s nebankovými subjektmi a čo zistila. V tejto otázke je potrebné povedať, že prvé informácie o nekalých spôsoboch dostala vláda Slovenskej republiky už koncom roku 1998 od Úradu pre finančný trh na základe účtovných uzávierok, na základe správ audítora a iných dokladov, kde sa došlo k záveru, a teraz počúvajme pozorne, že spoločnosť Horizont je predĺžená,  že má menej majetku, ako má v podstate vlastníctva a dlhov, má záporné imanie v hodnote 245 718-tisíc Sk. To bolo v začiatku roku 1998. S týmto stavom sa nerobilo nič a v roku 1999, porovnajte, je to už záporné imanie mínus 2 024 783-tisíc korún. Tu je teda otázka namieste. Vedel o tom teda Úrad pre finančný trh, vedela aj vláda Slovenskej republiky a výsledok. Žiadne relevantné opatrenia a závery, ktoré by boli uvedené do praxe v záujme zamedzenia tejto činnosti, ktorá jasne už vtedy bola činnosťou, ktorá smeruje k podvodu. Ministerstvo financií síce dostalo za úlohu prijať opatrenia, no nerealizovalo ani to, čo malo realizovať. No, ak sa opýtate, čo bolo potrebné vykonať, odpoveď nás predkladateľov je jasná. Po prvé, malo zakázať klamlivú reklamu, a to patrí do kompetencie Ministerstva hospodárstva Slovenskej republiky, a po druhé, čo je najpodstatnejšie, navrhnúť orgánom činným v trestnom konaní realizovať inštitút nútenej správy, obstavenie účtov, majetku až po zrušenie týchto spoločností. No, a to sa nekonalo. Nekonalo sa to rovnako, ako sa nerealizovalo ani uznesenie samotnej vlády č. 10 z roku 2000 o urýchlenom  prístupe a vykonaní potrebných legislatívnych zmien, a to sa týka aj tohto parlamentu, respektíve toho predchádzajúce. Analýza v zmysle tohto uznesenia mala byť podaná ministerstvom spravodlivosti  v zmysle, hovorím, opäť uznesenia vlády do 31. októbra 2000. A viete, kedy bola predložená? Poviem vám presne. Podľa č. 8972/2002–53 bola predložená v máji roku 2002. Po dvoch rokoch, dámy a páni. Je to zodpovednosť? Je to úcta samotnej vlády k svojmu uzneseniu, keď po dvoch rokoch sa splní v rezorte uznesenie, ktoré vláda ako kolektívny orgán prijala. Čo teda mala vláda Slovenskej republiky urobiť a neurobila? Nuž, domnievame sa a sme o tom presvedčení, že to je pravda, že na základe informácií Úradu pre finančný trh, Národnej banky Slovenska, Slovenskej informačnej služby mala razantne konať tak v oblasti legislatívy, ako aj zásahom orgánov činným v trestnom konaní vrátane Generálnej prokuratúry, ktorá ozaj bola v tomto prípade mŕtvym chrobákom. Aká bola skutočnosť? Slušne povedané, neboli realizované ani vlastné uznesenia. Ak tak neskoro, ako ste počuli pred chvíľou, čo ozaj pripomína hru na mŕtveho chrobáka, ktorý síce o všetkom vie, ale tvári sa, ja som nič nevidel, ja som nič nepočul, ja nie som za nič zodpovedný, lebo dôveru som potreboval vtedy, keď som chcel byť vo vláde a v Národnej rade, no a dnes jednoducho som v exekutíve, tak ju nepotrebujem. Toto sú charakteristické črty postupu, ktorý bol postupom, s ktorým sa nedá absolútne súhlasiť. Tejto charakteristickej črte, ktorú som vám teraz vyslovil, zodpovedá aj postup zodpovedných orgánov štátu pri uzatváraní nebankových subjektov v roku 2002. Jednoducho považujem za absurdné, ba až neuveriteľné, že po uzatvorení pobočiek neboli zablokované bankové účty voči výberom, čo silne vedie k úvahe, či na základe dostatočných informácií pre niektorých vyvolených, podotýkam nie tých Vyvolených z TV JOJ, nedošlo k vyplateniu ich peňazí buď z vkladov, respektíve pred termínom splatnosti. A ja vám poviem došlo. V sume 9 miliónov Sk, respektíve na základe ešte nejakej dohody o predčasnom ukončení zmluvy v sume 7,6 milióna Sk. Tak to bol teda ozaj asi ten seriózny postup, ako sa má postupovať. Je nevyhnutné položiť si aj otázku, čo sa stalo teda s peniazmi klientov nebankových subjektov? Nuž okrem krásneho a bezstarostného života niekoľkých ľudí, ktorí profitovali z nečinnosti aj vlády Slovenskej republiky, by nikto za takú krátku dobu nedokázal s prepáčením prejesť tieto finančné prostriedky. To by ho muselo asi aj roztrhnúť a neviem, či by ich fúrikom nevozil niekde do nejakej jamy, aby ich tam uložil. Práve preto sa natíska otázka, na aké účty smerovali peniažky okradnutých občanov. Je predsa logické a nevyvrátiteľné, že pri dnešnom systéme evidencie kontroly v bankách a evidencie a kontroly štátu sa miliardy korún na ceste a ich pohybe nedajú zatajiť. Jednoducho ten pohyb je a musí byť vidieť. A na to sú orgány činné v trestnom konaní, aby zistili a konali, aký ten pohyb bol. Slovenská informačná služba varovala, upozorňovala nielen na blížiaci sa krach nebankových subjektov, ale aj analyzovala niektoré pochybné investície. Táto informácia bola poskytnutá 6. apríla 2001 piatim adresátom, no občania to, dámy a páni, určite neboli. Bo to tí adresáti, ktorí mali konať a, opäť hovorím, nekonali. Logika hovorí, že to nemohol byť nikto iný ako vláda Slovenskej republiky a orgány činné v trestnom konaní, lebo ich systém práce a, samozrejme, i povinnosť Slovenskej informačnej služby udržovať tajomstvo o tomto hovorí. Dnes je teda namieste dedukcia a pýtam sa, sú tieto prostriedky na Cypre, na Marshallových ostrovoch, na Bahamách, v Monaku alebo v iných daňových rajoch, alebo snáď vo švajčiarskych bankách? No, bolo by jednoduché, keby sa chcelo zistiť. Namieste je aj druhá otázka, čo je s majetkom občanov a s majetkom teda nebankových subjektov? Ako pokračujú konkurzy a čo vôbec môžu správcovia konkurznej podstaty získať pre poškodených? Podľa poškodených a informácií, ktoré mám, je veľa nejasností okolo predaja majetku a tí, čo majú neraz i také názory, že ide o tunelovanie nebankových subjektov, to pokračuje bez zábran aj po ich páde. K takýmto úvahám viedla poškodených občanov, a ja sa s nimi i stotožňujem, podľa poznatkov i skutočnosť, že bol predaný, predplatený, nevyčerpaný a zaplatený reklamný čas v TA 3. Prosím, počúvajte. 146 miliónov Sk sa predalo za 2,6 milióna Sk. Dámy a páni, toto je normálne? Toto je právny štát, aby správca konkurznej podstaty, respektíve sa postupovalo týmto spôsobom, že my pohľadávku v hodnote 146 miliónov predáme za 2 milióny? Veď to je nehoráznosť. No, a je to, aby to bolo legálne, aby som nikoho neobviňoval, tak áno, v súlade vraj s týmto právnym poriadkom, lebo je to so súhlasom Krajského súdu Košice zo dňa 28. 7. 2004. Aj z týchto dôvodov je podľa nás navrhovateľov nevyhnutné vziať zodpovednosť do rúk exekutívy a nenechávať povinnosť odškodnenia len na správcov konkurznej podstaty. Dámy a páni, vyrovnať sa s povinnosťou odškodnenia občanov poškodených nebankovými subjektmi nám ukladá aj Ústava Slovenskej republiky, ak si ju pozrieme dopodrobna a chceme v nej vidieť, čítať to, čo v tých paragrafoch je. Ja vám zacitujem čl. 46 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky. Citujem. „Každý má právo na náhradu škody spôsobenú nezákonným a nesprávnym úradným postupom štátneho orgánu,“ koniec citátu. To je, prosím, ústava, o ktorú sa treba oprieť. Poznatky kontrol daňového úradu z roku 1998, z roku 1999, uznesenia vlády Slovenskej republiky z roku 1999, opatrenia ministerstva financií z roku 1999, štátny dozor nad kapitálovým trhom, daňové riaditeľstvo, Generálna prokuratúra, Slovenská informačná služba vedeli o tom stave a konali v zmysle Ústavy Slovenskej republiky? Zasiahli alebo nezasiahli? Vláda takisto vedela a nekonala. Nekonala dostatočne ani cez legislatívne aktivity, lebo bola v tomto smere pasívna. Je to dosť dôkazov na to, aby sme mali povinnosť aspoň čiastočne odškodniť poškodených občanov dnes v Národnej rade Slovenskej republiky prijatím zákona? Nie je to dosť na to, aby sme priznali, že štátne orgány sa iba prizerali? Ja som presvedčený, že je to až priveľa na to, aby sme vôbec váhali, alebo aby sme, ak chceme byť nekompromisní voči iným, tak sa najprv vyrovnali s našimi povinnosťami a chybami a tieto povinnosti a chyby napravili. Pri práci v tomto legislatívnom návrhu som sa mohol oboznámiť aj s materiálom predkladacej správy k uzneseniu vlády Slovenskej republiky k tomuto návrhu zákona, ktorý sa mi dostal do rúk. V tejto súvislosti budem teda citovať z tohto materiálu. „Ministerstvo financií v nej nesúhlasí s tým, že štát nekonal a že nesie určitý podiel zodpovednosti za škodu, lebo štát podľa tohto materiálu na uvedenú situáciu reagoval prijatím mnohých opatrení,“ citujem teraz správu vlády, „smerujúcich k obmedzeniu podnikania subjektov, ktoré poskytujú služby ekvivalentné bankovým bez príslušného povolenia.“ To je, prosím, momentálna citácia vlády k tomuto materiálu. Zdôrazňujem posledné dve slová – bez príslušného povolenia. Samo toto konštatovanie ministerstva financií  je potvrdením potreby prijať tento predkladaný návrh zákona, lebo o taký stav bolo potrebné a nevyhnutné sa oprieť a riešiť ho a ísť cestou nie obmedzenia, ale ako konštatuje vláda, ale bezpodmienečného zastavenia činnosti, lebo tu išlo, opäť sa vraciam k tomu – bez príslušného povolenia. Aké obmedzenie, ak je niečo bez príslušného povolenia. Tak sa to zakazuje, a nie obmedzuje. Obmedzený potom je asi niekto iný. Ďalej ministerstvo financií konštatuje, že sa postupovalo v zmysle vtedy platných predpisov. A citujem správu ministerstva financií, vetu. Ja som počul niektoré citáty v určitom výbore, tak si dovolím aj ja teraz citovať. „Každý môže konať, čo nie je zákonom zakázané,“ koniec citátu. Ja s týmto citátom stopercentne súhlasím, že takéto zákony boli. Nie som však spokojný nikdy a nikdy nebudem spokojný s tým, že v zmysle poznatkov o podvodoch, pyramídach zákony sa nenovelizovali tak, aby boli zakázané takéto činnosti, aby občan, ktorý je naším občanom, nebol poškodený. Považujem takéto veci za ozaj len veci určitých výhovoriek. V stanovisku vlády sa ďalej konštatuje, že v návrhu nie je vymedzený postup, spôsob a doklady, ktoré sa vyžiadajú na predloženie k žiadosti o čiastočné odškodnenie. Dámy a páni, toto považujem za typický príklad byrokratického aparátu štátu, štátnych úradníkov pod heslom Povedzte mi, čo treba a ja to spravím. No, to štátni úradníci si nevedia urobiť vykonávací predpis a postup, ako ďalej postupovať? To im mám ja alebo navrhovatelia povedať od bodky do písmena, čo máte kedy urobiť, ktorý deň. To je jednoducho hanba. To je hanba a tieto veci sú jasné, pretože je tu správca konkurznej podstaty, ktorý má všetky doklady, všetky existujú u neho a mňa sa bude štátny úradník pýtať, odkiaľ ich zoberie. No, nehnevajte sa, ja mu ho budem zháňať, že odkiaľ zoberie podklady alebo nie. Ministerstvo financií, nie je jasné ani to, ak by boli nároky vkladateľov vyriešené v zmysle zákona č. 328/1991 Zb. o konkurze a vyrovnaní, či to bude, alebo nebude náhodou duplicitné odškodnenie. Odpovedám nie. Nebude to duplicitné poškodenie, a to jednoznačne z toho, že tej obrovskej sumy z predaja majetku nebankových subjektov, tá obrovská suma je v úvodzovkách, sa zrieknu títo občania s radosťou v prospech štátu, lebo to nie sú ani dve percentá. Ani dve  percentá majetku z toho, čo tam je, nemá správca konkurznej podstaty. Ministerstvo financií zatiaľ konštatuje jeden závažný problém, ktorý bol, a to vždy konštatovalo pri predkladajúcich návrhoch, že štátny rozpočet nepočíta s potrebnými výdavkami. Nuž tak, páni, asi toľko, že tento problém vyriešil zákon a návrh zákona rieši v tom, že platnosť je od 1. 1. 2007, a tak s ním môže pokojne vláda, nová vláda po voľbách po júni 2006 počítať a v programovom vyhlásení a v rozpočte na rok 2007 si môže schváliť všetko, čo potrebuje, aj toto odškodnenie. Toto však objavilo ministerstvo financií nejaký zvláštny spôsob. Ďalšia výhrada je v tom, že návrh na odškodnenie je len 8 spoločností, a nie podľa dostupných materiálov 49. Tam je moja odpoveď úplne, až ma to k smiechu privádza. Páni, však si nerobte žart, navrhnite ďalších 41. Ja som navrhol tých, o ktorých je jasné, že tieto spoločnosti sú trestané a súdené za trestný čin, aj vám poviem za aký. O týchto spoločnostiach vedela vláda a nekonala. A keby sa tu malo v každom zákone navrhovať o všetkých spoločnostiach, tak prosím, ale môžete ich doplniť, ak vám tam chýbajú. Ja nie som zákonite proti. My sme v návrhu predsa riešili len to, čo vláda vedela, neriešila. Riešime prípady, keď polícia zasiahla, vyšetrovala a obvinila z trestného činu, a teraz počúvajte, porušovania záväzných pravidiel v hospodárskom styku podľa § 9 ods. 2 a § 127 ods. 1 Trestného zákona za trestný čin neoprávneného podnikania podľa § 9 ods. 2 a § 118 ods. 1 Trestného zákona, pretože v rozpore s príslušnými ustanoveniami Obchodného zákonníka využívajúc klamlivú reklamu vykonávali vo veľkom rozsahu na škodu klientov bankovú činnosť bez povolenia Národnej banky Slovenska v rozpore s príslušnými ustanoveniami zákona č. 21/1992 Zb. o bankách. To je, prosím, citát, za čo sú títo páni obžalovaní a postupujú. No, ak takto vyšetrovateľ postupuje, tak je asi jasné a dokázateľné, že sa postupovalo mimo platných zákonov. Kolegyne a kolegovia, predložený návrh zákona sa týka veľkého množstva ľudí, ktorí sa právom cítia poškodení za tichej účasti nečinnosti exekutívy, ale i zákonodarného zboru, nehovorím nás, toho predchádzajúceho. Je nesporné, že predchádzajúca vláda v týchto veciach pochybila a nekonala aktívne. Za jej nečinnosti došlo k obrovskému nárastu vkladov, a to z 1 miliardy na 16 miliárd. Je nesporné, že do parlamentu sa napriek poznatkom tak pred voľbami v roku 1998, ako aj po nich nedostali niektoré potrebné novely zákonov, ktoré bolo treba prijať. Tak sa stalo to, že nebola poskytnutá občanom väčšia ochrana a neumožnilo sa príslušným orgánom voliť razantnejší postup voči nebankovým subjektom. Tragédiou bolo i to, že po oprávnenom zásahu štátu nenastalo okamžité pozastavenie výberu vkladov, čo sa niektorým umožnilo predčasne ukončiť zmluvy alebo pravdepodobne patrili k mnohým šťastným či vyvoleným. Mnoho sa hovorí o doplácaní všetkých na niektorých. Reagujem, nie je to pravda. Opakujem ešte raz, nie je to pravda a hovorím to preto, lebo my všetci občania Slovenskej republiky sme z daní týchto ľudí získali 8 miliárd a odškodnenie hovorí o 4 miliardách, čo je polovička. Teda to je len to čiastočné odškodnenie. Dámy a páni, zamyslime sa, prosím, nad skutočnosťou, ktorá dnes je. Dosť často, a to je príliš jemné slovo, sa hovorí o tom, odkiaľ vziať peniaze a aký by to bol precedens, ak by bol zákon prijatý. Takýto názor je jednoznačne neobjektívny a poviem to otvorene – od poslancov aj nie pekný. Nie pekný, pretože každý z nás poslancov vie, že Slovenská republika oživila banky sumou väčšou ako 100 miliárd korún a potom ich predala zahraničnému záujemcovi. Každý z nás vie, že tento štát vyplatil ČSOB 25 miliárd korún, a vieme, že sa mohlo ušetriť včasným konaním štátu 7 miliárd. Dobre vieme, za akú cenu sme predali SPP. Ak chceme byť slepí a hluchí voči volaniu poškodených občanov a spravodlivosti, tak, prosím, zoberte si to každý na svoje plecia. Nezaujíma nás, že vláda konala až polroka pred parlamentnými voľbami roku 2002? No a ešte si dovolím citovať niečo ďalšie. Citujem exministra vnútra Vladimíra Palka, ktorý povedal a možno jediný z vlády Slovenskej republiky pomenoval veci pravými menami, keď 7. 11. 2002 v relácii Ring povedal a teraz citujem: „Viem, že časť peňazí z nebankových subjektov dostala každá politická strana na predvolebnú kampaň,“ koniec citátu, pokračuje poznámka „okrem jednej jedinej“, ale to nie je ten podstatný citát. Podstatný je niekde inde, že ako minister vlády Slovenskej republiky 23. apríla 2003 povedal, citujem: „Do činnosti nebankových subjektov sú zapletení štátni predstavitelia a jeden nemenovaný minister, ktorí o situácii vedeli a nekonali,“ koniec citátu ministra vnútra. Dámy a páni, nie je podozrivá skutočnosť a nič iné ako nehorázny podvod, ktorý až smrdí korupciou, že spoločnosť Horizont dala na reklamu, počúvajte opäť, 1 344 miliónov a daňové priznanie reklamných spoločností je 380 miliónov? Nie je to podozrivé, až korupciou smrdí, že sa stratila 1 025 miliónov v daňových priznaniach reklamných subjektov? Veď toto je dôkaz jasný, ktorý ani o ničom inom nemôže hovoriť, že tu išlo o spôsob taký, ako je vrchol korupcie. Kde je teda 573 miliónov, ktoré takisto okrem tejto sumy 1 miliardy robia rozdiel medzi vynaloženými prostriedkami na reklamu spoločnosti BMG a daňovými priznaniami? Pýtam sa, je toto normálny stav právneho štátu? Ak všetky tieto činy dodnes nesú zodpovednosť a jednu jedinú by mali niesť predstavitelia reklamných agentúr a médií? Nie je to nič iné, ako, prepáčte mi za výraz, prasprosté zatváranie očí pred spravodlivosťou, lebo podľa takéhoto postupu silní a bohatí môžu všetko, ale obyčajný človek nemá pomaly právo ani domáhať sa nápravy krivdy, lebo ho niektorí, doteraz to bola väčšina, nazývajú, že je chamtivec. Nie je potom pravdivé konštatovanie jedného z obvinených, to sa pýtam, že TA 3 a JOJ boli financované hodnotou 180 miliónov Sk. Je to pravdivé? Ťažko posúdiť. Ak je takýto postoj vlády a koalície k odškodneniu občanov, tak aký bol doposiaľ, tak potom sa nemôžem ubrániť dojmu, že nie je politická vôľa, opakujem, potom nie je politická vôľa na priznanie si chyby a odškodnenie len preto, že za kauzou stoja ústavní činitelia. Rafinovaná pyramída za tichej asistencie ústavných činiteľov zapríčinila, psychicky aj poznačila stotisíce rodín. Doživotne narušila a uvrhla do depresie desaťtisíce ľudí. Následkom tohto všetkého je dezilúzia, únik, únik k alkoholizmu, medikamentom i k iným veciam. Spôsobila táto situácia skutočne, nazvem to, týranie duší, týranie duší, ktoré došlo až v niektorých prípadoch k samovraždám. Našou povinnosťou je zabrániť ďalšiemu vývinu takéhoto stavu a naposledy v tomto volebnom období prejaviť sebakritiku a túžbu po spravodlivosti. Ktovie, ktorí z nás tu po 17. júni ešte budú, a preto je tu posledná možnosť postaviť sa s vyrovnaním dlhov voči občanovi, aj keď veľmi neskôr, ale predsa s vedomím si toho, že z jeho vôle sme poslanci Národnej rady Slovenskej republiky a našou povinnosťou je brániť občana. Dámy a páni, vystúpenie končím jednou jedinou vetou. Prosím vás, zvážte svoje konanie a žiadam o podporu tohto zákona, aby sme sa definitívne vyrovnali s krivdou, ktorá tu bola spáchaná. Ďakujem.