Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2015-11-18):
Ďakujem pekne, pán predsedajúci, ďakujem pekne. Kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, pôvodne som, priznám sa, plánoval taký stručnejší príspevok, ale diskusia s pánom Kollárom, keď sme tu sedeli, ma podnietila trošku k takému rozsiahlejšiemu zamysleniu, takže poprosím vás aj o trochu pozornosti a trpezlivosti, lebo si myslím, a to som si naozaj uvedomil v tej diskusii s pánom Kollárom, že je potrebné sa pri diskusii o tomto rozpočte pozrieť nielen naň a nielen do najbližšej budúcnosti a je sa potrebné trošku potrebné pozrieť aj do takej ďalekejšej minulosti, nie, nie tak veľmi dlho, ale predsa len pár minút by som tomu povenoval. (Reakcia ministra.) Takže, pán minister, keď ma porazí Nový čas, to budem brať osobne. (Reakcia ministra.) Lebo ešte keby to bol Denník N, to by sa ešte, to by som ešte akceptoval. Ale, ale teraz vážne. Takže jedna z vecí, o ktorých sa dnes už nejak veľa nehovorí, je, že bývalé Československo malo naprieč svojou existenciou naprieč režimami veľmi konzistentne pomerne striktnú rozpočtovú a menovú politiku. Československo bola jedna z krajín, ktoré vznikli po konci 1. svetovej vojny, ktorá sa najrýchlejšie a najpevnejšie vyrovnala s tými veľmi ničivými dopadmi toho konfliktu a rozpadu Rakúska-Uhorska aj z hľadiska rozpočtovej politiky, ale je to aj krajina, ktorá na rozdiel napríklad od Poľska a Maďarska sa nezadlžila v 70. a 80. rokoch voči Západu v snahe udržať pri nefunkčnom ekonomickom modeli spotrebu obyvateľstva. A, naopak, až do roku ’89. sme boli svedkami pomerne konzervatívnej rozpočtovej a menovej politiky, samozrejme, v rámci možností reálneho socializmu. To znamená, Československo si do nového slobodnejšieho režimu donieslo tradíciu, ak nie vyrovnaného, tak aspoň pomerne striedmeho rozpočtu a aj pomerne striedmej menovej politiky, na ktorú po roku ’89 nadviazala aj Česko-slovenská federatívna republika, vtedy, samozrejme, pod vedením ministra financií Klausa. Táto striedma politika bola chvíľu na Slovensku vnímaná veľmi kontroverzne, bola spájaná aj s negatívnymi dopadmi vtedajšej krízy a prechodu z reálneho socializmu na trhovú ekonomiku, ktoré sa Slovenska dotkli významne negatívnejšie ako Českej republiky. Pamätáme si, že už v roku ’91 za necelých 5 mesiacov nezamestnanosť išla z nula na 11 %, to sme, chvalabohu, odvtedy takú zmenu už nikdy nezažili a to, samozrejme, vyvolalo na Slovensku obrovskú vlnu bolesti aj odporu a tá bolesť a odpor sa spájali vtedy aj s rozpočtovou politikou federácie československej s touto, ako som už povedal, striedmou a tvrdo vyrovnanou. A preto aj vtedajší líder slovenskej opozície Vladimír Mečiar sľuboval úplne iný, iný prístup. Tohto prístupu sme sa dočkali po roku ’93, resp. najmä po roku ’94, keď Vladimír Mečiar zostavil svoju vládu s vtedajšou Slovenskou národnou stranou a Združením robotníkov Slovenska. A rozpočtová politika sa uvoľnila najmä po roku ’96 alebo od roku ’96, keď v západnej Európe pominul, pominulo dobré ekonomické obdobie, keď západná Európa v rokoch ’94, ’95 brala strašne veľa našich exportov, či už v oblasti metalurgie, ocele alebo aj neocelovej metalurgie, ale napríklad aj v oblasti chémie. Vtedy náš export zásadne vzrástol, na Slovensku boli dobré časy rok-dva, potom v ’96. zásadne spomalila západoeurópska ekonomika aj dopyt po našich výrobkoch. A vtedy Vladimír Mečiar asi ako jeden z prvých lídrov Slovenska alebo aj Československa v dejinách sa rozhodol ísť cestou rozpočtovej zásadnej nezodpovednosti. Vtedy sa v priebehu dvoch až troch rokov krajina dostala na pokraj krachu. Nebolo to nutne vidno len v tých oficiálnych rozpočtových číslach, ktoré navyše vtedy boli ešte pomerne zle metodicky robené, tak sa im dalo schovať takmer čokoľvek. Ale bolo to robené aj prostredníctvom štátom vlastnených bánk, ktoré, ktoré štát vlastnil. Vtedy bolo to robené aj cez rôzne mimorozpočtové fondy, bolo to robené cez rôzne neviditeľné záväzky, štátne podniky si brali hromadne úvery, ktoré štát ručil, ale nedal, zjednodušene povedané, do svojich účtovných kníh vtedy. To znamená, Vladimír Mečiar dokázal v priebehu necelých troch rokov dostať krajinu na pokraj ozajstného bankrotu a prvýkrát v dejinách sme boli svedkami toho, čo môže robiť skutočným zásadne nezodpovedná rozpočtová politika. Po roku ’98, ako vieme, nahradila túto vládu široká vláda ľavice a pravice pod vedením Mikuláša Dzurindu na štyri roky, ktorá sa snažila pod vedením vtedajšej ministerky financií Brigity Schmögnerovej tieto zásadné nerovnováhy aspoň zmierniť. To sa do roku 2002 aj do veľkej miery podarilo. Zároveň vtedy slovenská ekonomika, ako radi viacej podotýkame, dokázala sa dokonca vyrovnať aj s nákladmi ozdravovania bánk, ktoré teda už spomínaný Vladimír Mečiar takmer dohnal pod zem, a dokázali sme aj to urobiť s pomocou Svetovej banky a Medzinárodného menového fondu aj s mäkkými úvermi a určitými grantmi, ale napriek tomu prevažne z vlastných síl. No a potom druhá Dzurindova vláda, ktorá bola už čisto stredopravá, toto potiahla ďalej ďalšou konsolidáciou a aj štrukturálnymi reformami, ktoré si dali vtedy za cieľ dostať nás do eura do roku 2009, čo by znamenalo splniť maastrichtské kritérium rozpočtu do roku 2006. Vtedy v roku 2006 počas, za, naopak, najrýchlejšieho hospodárskeho rastu v našich dejinách, lebo roky 2006, ’7, ’8 sú roky najrýchlejšieho hospodárskeho rastu v slovenských dejinách, sme boli svedkami toho, že sa podarilo splniť toto maastrichtské kritérium, teda slovenský deficit sa dostal pod tie bájne 3 %, ale ďalej sa už veľmi nehýbal, lebo prvá vláda Roberta Fica, v ktorej súčasný minister bol štátnym tajomníkom ministerstva financií a minister financií bol pán Počiatek, sa rozhodla ďalej nekonsolidovať, a keďže Pakt stability a rastu vtedajší bol postavený veľmi jednoducho, a to tak, že kto je pod, kto má deficit pod 3 % HDP, má v zásade pokoj a nie je možné z európskeho vnemu mu do toho nejako rozprávať, tak pokiaľ sme dodržali deficit pod 3 %, tak ani nebolo možné zvonku do toho zasiahnuť. Za týchto okolností sme prijali aj euro, ale zároveň prišla aj veľká recesia, veľká hospodárska kríza. Prečo to spomínam, je, že vtedy nasledovalo, chvalabohu, krátke, ale druhé zásadné obdobie rozpočtovej nezodpovednosti v dejinách Slovenska, keď nielenže ten deficit verejných financií sa prehupol do veľmi, veľmi negatívnych čísel v tom samotnom krízovom roku 2009, ale ani pred voľbami v 2010. sa neurobila žiadna relevantná, aspoň čiastková konsolidácia, čo v atmosfére, kde, ako vieme, krachovalo Grécko, kde krachovalo Írsko, kde krachovalo Portugalsko – a všetky tieto krajiny bolo potrebné zachraňovať zo spoločných peňazí – a kde Španielsko a Taliansko sa zdalo byť už tak-tak na pokraji problémov, ktoré by už mohli pochovať samotné euro vzhľadom na ich veľkosť, tak v tomto období, keď aj Slovensko začalo byť zásadne ohrozené svojou fiškálnou nezodpovednosťou, tak sa nekonsolidovalo, lebo bolo pred voľbami. Po voľbách v roku 2010 sa, naopak, konsolidovalo dosť razantne, myslím, že to bolo asi najrazantnejšia konsolidácia za posledných 10 rokov v tom roku 2011, tá druhá potom nasledovala za pána ministra v roku 2012, ale k tomu sa ešte dostaneme. A dostali sme sa z tých absolútne červených, prúserových čísel do takéhoto štandardného rozpätia okolo 3 – 4 %, ktoré je ešte problematické, ale, ale neohrozuje, by som povedal, zásadne ekonomiku okamžite. Dlhodobo je problémové, samozrejme, ale krátkodobo na ňom krajina ešte najmä v týchto podmienkach nekrachuje. Potom nasledovali všetkým známe udalosti, ktoré viedli k pádu vlády, k predčasným voľbám a k nastúpeniu novej vlády, a tu je už to, kde by som sa chcel dostať k tomu, k ministrovaniu pána Kažimíra. V podstate dnes a tento rozpočet naozaj poskytuje asi poslednú a zároveň najdôležitejšiu príležitosť zhodnotiť rozpočtovú stratégiu pána ministra Kažimíra, a preto si ju dovolím, hoci stručne, myslím si, že o štyri roky by zaslúžili aj rozsiahlejšie expozé, ale dovolím si ju stručne zhodnotiť. V tom veľkom množstve politických rečí, ktoré sa okolo verejných financií vedú, by nám nemali uniknúť podľa mňa tie zásadné body. Ten zásadný bod prvý je, že boli sme za tejto vlády svedkami reálneho zlepšovania stavu verejných financií vďaka rozhodnutiam vlády len v jednom roku, a to bolo v roku 2013 na základe rozhodnutí prijatých v roku 2012, teda keď vláda nastúpila, tak bol prijatý rozpočet a boli prijaté aj iné opatrenia, ktoré naozaj znížili deficit verejných financií v tom nasledujúcom roku, samozrejme, vtedy sa uplatňujú. Bolo to urobené totižto v prostredí, ktoré malo dve charakteristiky. V prvom rade ešte nebolo vtedy jasné, že Slovensko je, keď to tak môžem povedať, rozpočtovo za vodou, vtedy v súvislosti s tým, čo sa dialo napríklad v tej chvíli so Slovinskom, ktoré sa tiež hojdalo na pokraji krachu nejaký čas, v súvislosti s tým, že boli krátke, boli obdobia, keď zrazu slovenská vláda nevedela predať svoje dlhopisy, zrazu ich nikto nechcel, teda nie minimálne za nejaké normálne úrokové miery, tak krajiny nášho typu, krajiny, ktoré nepatria ani do toho gréckeho extrému, ale ani nemajú ani ten nemecký, alebo povedzme holandský až jednak až stáročný kredit, a jednak predsa len pevnejšie hospodárske postavenie, tie krajiny uprostred ako my, sa, boli veľmi v krehkom postavení. To bol jeden tlak na novú vládu Roberta Fica. Ako som spomenul, tá konsolidácia, ktorú vykonala Radičovej vláda, ich dostala z absolútneho okraja priepasti trošku ďalej, ale bolo jasné, že pokiaľ by sa nič nerobilo, tak sa to zase môže aj, aj vrátiť. Druhý tlak, ktorý bol, bol tlak zhoršujúcej sa európskej ekonomiky a z toho aj zhoršujúci tlak slovenskej ekonomiky. Dneska už tiež sa na to pomaly zabúda, lebo ľudská pamäť je krátka, ale ten rok 2012 bol rokom, kedy sa prepadla Európa už druhýkrát do recesie v priebehu niekoľkých rokov, síce oveľa mäkšej, ako, ako bola tá prvá krízová, ale stále to bola recesia. Na Slovensku rástla nezamestnanosť, klesala, teda klesala, spomaľovala ekonomika, aby som bol presný, a to vytváralo tiež vlastne negatívne vplyvy na verejné financie. Za tých okolností pán minister prišiel v roku 2012 s konsolidačnou stratégiou, teda povedal, že tieto kroky chcem vykonať, aby sa vo verejných financiách vodilo lepšie. Tie kroky mali svoj krátkodobý, sú včas, také veci, ktoré sa dajú robiť hneď, a potom sa hovorilo aj o dlhodobejších, skutočných zmenách. A to, čo ja by som dneska chcel tu zdôrazniť, je, že zatiaľ čo v tých krátkodobých, a síce finančne výnosných, ale ekonomicky dlhodobo skôr škodlivejších krokoch pán minister bol razantný a úspešný, tak v tých dlhodobejších reformách, na ktoré treba aj nejaký čas, ale potom prinesú osoh nielen rozpočtu, ale aj celkovej ekonomike a občanom, tak v tých bol oveľa menej úspešný. Či už len priamo, alebo aj v tom, aby dotlačil svojich kolegov k naplneniu ich sľubov. A dovoľte mi byť konkrétnejší. Tie krátkodobé veci, ktoré vyniesli veľa peňazí, začnem tou veľmi veľkou a to bolo seknutie II. piliera. II. pilier sa znížil z 9 % mzdy na 4 % mzdy, čo prináša, a plus popritom vláda opakovane robila vyháňanie ľudí z II. piliera, čo prináša tiež okamžité peniaze, a to sú obidve veci, ktoré prinášajú peniaze. To vyháňanie prináša peniaze jednorazovo, lebo sa prenesú peniaze tých, ktorí vystúpili späť do štátneho rozpočtu, takže je to ako keby jednorazový, jednorazové vrecko zlata, a to zníženie z 9 na 4 % prináša v najbližších rokoch každý rok svoj výnos, lebo teda z každej mesačnej výplaty ľudia odvádzajú menej do II. piliera, a Sociálna poisťovňa... A viac zostáva štátu. To znamená, hoci to okamžite je menej ako to vyháňanie, tak z hľadiska horizontu už dvoch, troch, štyroch, piatich rokov je to oveľa viac peňazí, čo z toho seknutia II. piliera bolo. Celý tento problém v tomto perpetuum mobile má jeden problém a to je to, že každé euro, ktoré takto štátny rozpočet získa dnes, bude musieť zaplatiť a ešte viac o 20, 30, 40, 50 rokov, a to nehovorím ja, to hovoria prepočty napríklad Rady pre rozpočtovú zodpovednosť, to hovoria prepočty aj iných, aj medzinárodných inštitúcií a to je koniec koncov jeden z hlavných dôvodov, prečo sa tieto typy dôchodkových reforiem aj robia. Prinesieme nejaké náklady dnes, aby sme v budúcnosti nemuseli platiť toľko, aby sme v budúcnosti nezbankrotovali naše deti, keď, ak tie, lebo tie výdavky na penzie aj tak narastú, ale aby nenarástli tak, aby sme ich nevedeli zvládnuť. Takže prvý krok pána ministra bolo zvýšenie príjmov zo Sociálnej poisťovne cez seknutie II. piliera, ktoré je krátkodobo preňho a pre štátny rozpočet veľmi výnosné, ale dlhodobo je pre nás všetkých ešte nákladnejšie. Druhý krok pána ministra, ktorý bol krátkodobo výnosný, bolo zvyšovanie daňového odvodu zaťaženia podnikateľov a zamestnávateľov. Nielenže sa zvýšila daň z príjmov právnických osôb z 19 na 23, neskôr sa znížila na 22, ale zvýšilo sa aj odvodové zaťaženie živnostníkov cez rôzne, viacero konkrétnych krokov, ktoré tu zase nemusím všetky vypočítavať, ale sa aj zaviedla tzv. daň zo straty, teda minimálna, minimálna daň, ktorá sa zaviedla potom v ďalšom roku. Čo majú spoločné tieto dane? Je možné legitímne debatovať o tom, aká má byť sadzba dane z príjmu právnických osôb, 19 %, ktoré sme mali dovtedy, určite nie je posvätných a určite nemôžeme proste povedať, že každý, kto ju zvýši, je nepriateľ ekonomiky. Otázka však je pri týchto veciach, ako sme konkurencieschopní voči iným krajinám, napríklad v okolí, a ak sme povedzme v tomto menej konkurencieschopní, či vieme ponúknuť niečo iné, čo, naopak, zvyšuje našu konkurencieschopnosť. Problém pána ministra v stratégii bol v tom, že zatiaľ čo, že zatiaľ čo zvýšil dane podnikateľom rôznymi spôsobmi, nedokázal on ani jeho kolegovia ponúknuť nejaké významnejšie iné kroky, ktoré by viac než kompenzovali to zvýšenie, to zvýšenie daní. A v prípade právnických osôb treba zároveň povedať, že to nemalo nejaké katastrofálne krátkodobé účinky, teda ak nevynechám to, čo sa dialo na začiatku, a tam to asi súviselo aj celkovo s tou európskou recesiou, ale keď sa pozrú z horizontu štyroch rokov, tak tá daň vynáša. Zároveň však vidíme, a to určite nesúvisí len s tou daňou, ale vidíme, že Slovensko je dnes oveľa menej atraktívnou destináciou pre nové investície, to znamená, že tie podniky, ktoré tu už sú, najmä ak dostanú od vlády špeciálne výhody, tu buď zostávajú, alebo niekedy aj expandujú, ale toho, čo sme boli svedkami v predchádzajúcom desaťročí, masívnej vlny nových investícií, či už tých tradičných, alebo tých sofistikovanejších, tých už svedkami nie sme a hovorím, hoci by som to nehádzal len na tú daň, dovolím si povedať, že tá daň je súčasťou celkového zhoršovania klímy pre..., proinvestičnej klímy. V prípade živnostníkov, a čiastočne platí ale aj pre tie firmy, sme zároveň svedkami iného kroku, ku ktorému už mám oveľa kritickejší pohľad, a než k tej samotnej sadzbe, lebo aj tá sadzba, tam je to otázka iných kompenzácií a odhadov, a to je to, že ak štát nie je schopný reálne ukontrolovať podvodníkov a tých, čo sa vyhýbajú plateniu daní a odvodov, tak potrestá všetkých. A to bola stratégia, ktorú vykonal pán minister, či už cez to, ako zaviedol tzv. daň zo straty, kde každý, kto nemá firmu v zisku, musí platiť túto daň, bez ohľadu na to, či tú firmu v zisku má z legitímnych alebo nelegitímnych dôvodov, takisto aj to, že drvivá väčšina živnostníkov na Slovensku platí minimálne odvody, tak namiesto toho, aby sme tých, ktorí reálne majú oveľa vyššie príjmy, skontrolovali a dotlačili k tomu, aby platili dane a odvody zo svojich reálnych príjmov, nie z tých, ktoré účtovne vykazujú, tak sa zásadne zvýšili tie minimálne odvody pre všetkých aj pre tých najchudobnejších, aj pre toho živnostníka, ktorý naozaj zarába pár sto eur mesačne. A teraz, a to je možno to, čo chcem povedať, je, že ako sa hovorí v prísloví, „zúfalé ženy robia zúfalé veci“, tak aj zúfalí ministri financií robia zúfalé veci, a keď to pán minister v 2012. urobil, čiastočne aj v 2013., mal by som preto väčšie pochopenie ako pre krátkodobý krok, ako pre určité dočasné opatrenie v ťažkej dobe, kým prijmem systémové opatrenia na zlepšenie fungovania Finančnej správy a tých vecí, ktoré s tým súvisia, aj Sociálnej poisťovne, ktorá mi v horizonte tých troch až štyroch rokov zabezpečí, že budem vedieť rozlíšiť podvodníkov od skutočných ľudí s nízkymi príjmami, a tie vyššie dane a odvody dám platiť tým, ktorí sú, tým, ktorí majú, a nie všetkým. Ale to pán minister tiež neurobil. To znamená, že ja ho dnes kritizujem nielen za to, že vôbec k tej stratégii pristúpil, lebo tam mohol argumentovať v ťažkej chvíli, že naozaj nemá na výber, hoci si myslím, že na výber mal, ako uvidíme o chvíľu, ale O. K., ale on ani v nasledujúcich rokoch nikdy nepristúpil ku krokom, ktoré by umožnili toto zmeniť. A posledný príklad, ja sa vrátim ku kolegovi Mičovskému a k jeho vystúpeniu, kde budem mať aj rovnaký, aj rôzny názor, a možno z toho vznikne zaujímavá debata. Ja na rozdiel od kolegu Mičovského si totiž myslím, že štátne podniky sú legitímny zdroj príjmov verejných financií. Každý majiteľ, ktorý má nejaký majetok, ktorý je komerčne využívaný, má mať nárok na to, aby mal z neho primeraný výnos. To znamená, že pokiaľ si myslíme, že to nemá podnikať, tak z toho robme neziskovú organizáciu, že to nemá zarábať a že to nemá byť v konkurencii hospodárskeho prostredia, a robme z toho neziskovú organizácia, ako máme povedzme niektoré nemocnice, a tam povedzme, že áno, toto nezarába, a keď náhodou zarobí, všetko to má ísť späť do toho subjektu, aby ho to skvalitňovalo. Ale pokiaľ je to štátny podnik, štátna akciová spoločnosť, ja si myslím, že by to zarábať primerane malo, lebo všetci jeho konkurenti na tom istom prostredí tam tiež zarábajú, to znamená v situácii, keď on nezarába, tak to akurát znamená, že my daňovníci nemáme z toho nič, ale či už zamestnanci, alebo najčastejšie rôzne podnikateľské skupiny a manažérske s tým spoločné ten prebytok vytiahnu za nás. Takže v tomto ja mám trochu iný názor, ale v praxi mám názor veľmi podobný ku kolegovi Mičovskému, pretože to, čo pán minister urobil, nebola stratégia štandardného manažovania štátneho majetku za účelom dosiahnutia štandardného výnosu, ale bola stratégia zrýchleného, často jednorazového a extrémneho vyťahovania peňazí zo štátnych podnikov, ktoré sa mnohé museli často zadlžiť, aby vôbec vedeli zaplatiť tie dividendy a super dividendy, ktoré im štát nakázal. To znamená, že namiesto toho, aby sme povedali, že, manažmenty, musíte hospodáriť štandardne, zarobiť štandardne a my vám z toho štandardne vezmeme dividendy, aké by si zobral normálny majiteľ dlhodobý, slušný, nie nejaký rýchly zbohatlík, tak namiesto toho sme povedali, že vytiahneme od vás obrovské peniaze, aby sme zasanovali rozpočet, a keď treba, tak si na to požičajte, ale takmer nič sa neurobilo pre skutočne lepšie hospodárenie tých firiem. To znamená, že tie peniaze sa ťahali veľmi často z podstaty tých firiem, nie z lepšieho fungovania, takže v tom ja v konečnom dôsledku s kolegom Mičovským súhlasím v jeho kritike toho, ako sa to reálne na Slovensku robí vrátane lesov, len som chcel povedať, že je tu aj iná cesta, ale tou cestou sa táto vláda nevydala. A to je teda to, na čom pán minister zarobil najviac peňazí. A teraz ja som spomenul, že je viacero dlhodobých krokov, ktoré je možné, aby vláda vykonala, mnohým z nich sa aj táto, tento minister a táto vláda chystali, a ktoré by mali zabezpečiť dlhodobé lepšie hospodárenie štátu. Keďže čas sa hýbe, dovoľte mi stručne ich pomenovať. Prvým takým erbovým príkladom bolo ESO, reforma štátnej správy. Neviem, či si pamätáte, ale ESO vzniklo nasledovne, v auguste sem pán minister a vláda prišli s tým balíčkom, ktorý som spomínal, ktorý bol pre ľudí dosť nepríjemný, napriek tomu, že sa snažili svoje voličské skupiny ochrániť, ako sú povedzme dôchodcovia a niektoré ďalšie, tak pre všetkých živnostníkov, pre všetkých ľudí, čo si sporia v II. pilieri, a to už také drobnosti ako pre všetkých ľudí, čo si kupujú auto, už ani nehovorím, pre nich všetkých bol veľmi nepríjemný ten balíček a všetky tieto skupiny aj my ako ich zástupcovia sme sa tu pýtali, že no dobre, šetrí sa na všetkých, ale prečo nešetríte na sebe. A keďže premiér Fico má, samozrejme, vytríbený politický inštinkt, tak ešte v priebehu augusta sa zrazu odohrala taká prekvapujúca tlačovka, kde po boku s ministrom vnútra vyhlásil, že bude reforma ESO štátnej správy, na ktorej štát ušetrí 700 mil. eur. Tá suma znie strašne dobre, hoci v skutočnosti oni tam spočítali úspory, teda to, čo vôbec chceli, úspory z niekoľkých rokov, takže v skutočnosti na ročnej báze už aj v tom ohlásení to bolo významne menej, ale nebuďme malicherní. To, čo bolo na tej reforme od začiatku vidieť, bolo, že to bolo čisté politikum, kde marketing bol nadriadený čomukoľvek inému, pretože vláda nemala plán ani ochotu urobiť veci, ktoré by skutočne zásadne znížili výdavky na verejnú správu. Pozlučovanie pár úradov dokopy v zmysle prehodenia škatúľ nemá šancu ušetriť ani túto sumu, ani jej významnejší zlomok. To, čo umožňuje ušetriť významné peniaze vo verejnej správe, k tomu sa ešte vrátim, je niekoľko vecí. Jedna je zásadná úspora v obstarávaniach a v tovaroch a službách, ktoré táto verejná správa na seba vynakladá. To by sa dalo, ale to by vyžadovalo, aby tie všetky tie záujmové skupiny, ktoré okolo vlády a štátu sa hýbu, im klepli zuby na prázdno. Druhá možnosť je zásadne zoštíhliť štátnu správu, zásadne, o 10 %, to neni až tak zásadne, ale aspoň o tých 10 % zoštíhliť. SMER má však mantru, ktorú, že neprepúšťa vo verejnej správe, dokonca aj tam, kde by to bolo potrebné, pretože najmä v tých chudobnejších oblastiach Slovenska, kde má svoje zastúpenie, je to preňho nástroj klientelistickej personálnej politiky voči svojim ľuďom a ich všetkým rodinám. Preto sme nemohli ísť do razantnejšieho škrtania štátnej správy. Preto jediné, čo sa uskutočnilo, boli dve veci, jedna boli nejaké jemné úspory, ktoré v skutočnosti dosiahli pár desiatok miliónov úspor, a to som ešte relatívne ústretový voči tejto vláde, ktoré sa dosiahli skutočnými zmenami, a tie boli napr. zadokumentované aj v rozpočte na rok 2014, čo bola posledná skutočne vyargumentovaná položková sumarizácia úspor reformy ESO, odvtedy vláda nikdy neukázala, kde ich akože šetrí. A potom druhá vec, ktorú pán minister urobil, bola tá, ktorú robia ministri financií na Slovensku od nepamäti, a to je plošné obmedzovanie rastu miezd, to znamená, že štát neumožnil rast miezd vo verejnom sektore niekoľko rokov, alebo veľmi minimálny, a to, o koľko usporil oproti tomu, keby mzdy rástli ako v súkromnom sektore, vyhlásil za úsporu reformy ESO. To však s reformou ESO nemalo a nemá nič spoločné a ani na to žiadne ESO nie je potrebné. Druhá vec, ktorú pán minister sľuboval, bolo lepšie zdaňovanie majetku. My máme dneska situáciu na Slovensku, kde máme jednu z najnižších majetkových daní v Európe, a zároveň je rozloženie bremena na, medzi chudobných a bohatších, je často pomerne nerovnomerné, resp. nie je tam veľký rozdiel. Toho značkovým príkladom je daň z nehnuteľnosti, ktorá je najväčšou majetkovou daňovou, kde niekto v Stropkove s domom s trhovou hodnotou 50-tisíc eur platí síce nižšie dane ako niekto v Bratislave na Palisádach, ale v pomere k hodnote nehnuteľnosti v skutočnosti platí väčšie. To znamená, že na jedno euro hodnoty platí vyššie dane, pretože štát, teda resp. obce a štát spolu, keďže ten systém je kombinovaný, nasadzujú vyššie. Pán minister sľuboval opakovane aj lepšiu a spravodlivejšiu daň z nehnuteľnosti, nedočkali sme sa jej. DPH. A to je tá oblasť, kde vláda si tradične berie najväčšiu zásluhu a jej ju rád priznám, aj keď asi nie v tom rozsahu, v akom si pán minister predstavuje. Úspešnosť výberu DPH na Slovensku klesala kontinuálne a významne od zhruba roku 2005 až ’6. Klesla významne za prvej vlády Roberta Fica, klesla nie až tak významne za Radičovej vlády a za druhej vlády Roberta Fica, za ministra, pána ministra sa jej podarilo tento pokles zastaviť a podarilo sa, aby výber DPH dokonca mierne vzrástol, jeho úspešnosť. To je, myslím si, zásluha, ktorú treba pánu ministrovi dať a netreba ju samo osebe spochybňovať. Nie je však spochybňovaním povedať dve veci. Prvá vec je, že dosiahlo sa to opäť ako pri tých veciach, o ktorých som predtým hovoril, nie za cenu chytrejšieho systému, ale za cenu oveľa vyššej buzerácie všetkých podnikateľov, či poctivých, alebo podvodníkov, za cenu dlhodobo otvorených kontrol, za cenu veľmi silného nátlaku na podnikateľskú obec – aj zaslúženého, ale veľmi často aj tam, kde je to nezaslúžené – a tým pádom aj za cenu zhoršovania podnikateľského prostredia. A druhé nespochybňovanie, ale pravda je to, že zároveň to zvrátenie nie je zatiaľ, bohužiaľ, až také signifikantné, ako často počujeme. Česká republika, ktorá považuje vnútri v svojej politike, keď v českej debate, keď som sa rozprával s českými ekonómami, tak oni považujú výber DPH v Čechách za katastrofu, nič sa s tým nechvália. V Českej republike, však keby sme my tak vyberali DPH ako v Českej republike, tak vyberáme oproti tomu, čo pán minister dokázal vybrať, o 650 mil. eur ročne viac. To znamená, že nebudem upierať to, že sa konečne ten trend zlomil, aj keď hovorím, cena je vysoká, ale budem upierať to, že sme ešte nedokázali ani len dohnať zďaleka Českú republiku, ktorá sama v tomto sa považuje za dosť problematický štát vo vysokom európskom podpriemere, navyše vzhľadom na dejiny, kultúru, daňovú legislatívu neni dôvod, aby tam takýto rozdiel bol, naschvál neporovnávam s Rakúskom, porovnávam s Českou republikou. Pánovi ministrovi sa nepodarilo zaviesť ani spoločný výber daní a odvodov, o ktorom hovoria vlády už od roku 2005, to je UNITAS. Je síce možné v tomto a to aj vedenie Finančnej správy – myslím, neviem, či aj pán minister – ľúbili sa vyhovárať ešte na problémy daňovej správy z ministrovania Ivana Mikloša, ale ak vláda, ktorá je vláda jednej strany a má štyri roky, nedokáže takýto projekt spustiť napriek tomu, že spustí celý nový informačný systém Finančnej správy, je vláda, ktorá má problém. Prečo spomínam spoločný výber daní a odvodov? Že to je jeden z najlepších a najchytrejších nástrojov, ako práve obmedziť to špekulovanie a daňové úniky, o ktorých som hovoril predtým, pretože integrované, manažment informácií medzi zdravotným poistením a Sociálnou poisťovňou a finančnou, resp. jednotný výber tohto všetkého jedného inštitútu, ktorou bola Finančná správa, by minimálne na strane dane z príjmu významne zmenilo situáciu, samozrejme, neriešilo by to situáciu na strane DPH, ale bolo by to významným krokom vpred, ku ktorému sme sa nedostali. Namiesto toho máme za 100 mil. eur nový informačný systém Finančnej správy, ktorý, keď som sa pýtal prezidenta Finančnej správy, akú priniesol pridanú hodnotu za 100 mil. eur, tak mi nedokázal dať presvedčivú odpoveď. Minister financií nedokázal ani zabezpečiť efektívne vynakladanie eurofondov, hoci za to zodpovedal nielen ako minister financií, ale aj ako šéf kontroly auditu, tzv. certifikačného orgánu a orgánu auditu. Má na to dve sekcie na ministerstve. Vrchol jeho snahy a úspechu – na túto vládu, uznávam, celkom dobre – bolo, že dokázal odblokovať tie zablokované eurofondy, keď ich minulý rok Európska komisia zablokovala, tak zhruba po pol roku ich dokázal odblokovať. Ale akúkoľvek ambíciu na skutočne lepšie vynakladanie eurofondov už zjavne nemal ani nemá. V oblasti verejného obstarávania, čo je jeden z najväčších spôsobov vynakladania verejných peňazí, spolu aj s monopolmi je to 11 mld. eur ročne. Toto ministerstvo ani nehleslo do toho, ako sa to má robiť, a pokiaľ ide o jeden z dvoch najväčších rezortov, ktorým je výdavkovo rezort zdravotníctva, tak s výnimkou občasných snáh Martina Filka nepozorujem, že ministerstvo financií malo akúkoľvek reálnu snahu vstúpiť do toho brutálneho, do toho brutálneho mora neefektívnosti a rozkrádania, ktorým je slovenské zdravotníctvo. Preto aj dnes po štyroch rokoch sme v bode, kde potrebujeme zmenu. A myslím si, že tá zmena by mala mať podobu, ktorá už vyplýva z tých vecí, ktoré som spomenul. Mali by sme predovšetkým smerovať k nižším daniam a odvodom pre bežných ľudí, živnostníkov a malých a stredných zamestnávateľov. To, že sa to nedalo v rozpočtovo ťažkých časoch, možno sa aj môžeme zhodnúť. To, že sa to nedá v časoch, keď premiér vyhlási, že má miliardu eur na sociálne balíčky, je už nepochopiteľné. Ja osobne presadzujem už viac ako rok to, aby sme zvýšili nezdaniteľné minimum na daň z príjmu fyzických osôb a zvýšili daňový bonus na dieťa tak, aby priemerná slovenská rodina ušetrila ročne 500 eur. Dovolím si povedať, že celkové náklady tohto kroku sú okolo 350 mil. eur. To znamená, je to náklad len jedného z tých troch balíčkov, za tú cenu by priemerná slovenská rodina mohla ušetriť 500 eur a nemusela by sa nikoho doprosovať o lyžiarske zájazdy. Takisto si však myslíme, že je rovnako dôležitou prioritou znížiť odvodové zaťaženie. Nie tým najväčším, lebo tí, ako sme videli, si vždy s vládou dokážu dať rôzne výnimky, špeciálne dealy, ale živnostníkom a malým a stredným podnikateľom. Pán minister zaviedol minulý rok osobitnú odvodovú položku odpočítateľnú zo zdravotných odvodov, ktorú však v snahe ušetriť urobil tak, že ju využíva len 25 % tých, ktorí sú oprávnení, a tých oprávnených je minimálne množstvo, keďže pomerne rýchlo nad minimálnou mzdou to klesá. Preto si myslím, že potrebujeme znížiť odvody všetkým zamestnancom a živnostníkom u menších a stredných zamestnávateľov, a myslím si, že to vieme urobiť o sumu tiež 500 eur ročne, čo by ročne stálo 450 mil. eur. Zároveň si myslím, že potrebujeme urobiť zásadnú investíciu do školstva, a to je to, kde by som bol k pánovi ministrovi asi najkritickejší, lebo nielenže za jeho ministrovania sme nijakú zásadnejšiu investíciu nespravili, ale ani v tom trojročnom rozpočte, ktorý je tu pred nami, ju nerobíme. Budúci rok rastú výdavky do školstva o menej, ako je tzv. rast nominálneho HDP, to znamená, že nie sú prioritou budúcoročného rozpočtu, a v ďalších dvoch rokoch pán minister navrhuje 0, slovom nulaeurové navýšenie výdavkov na regionálne školstvo a 0, slovom nula eur na vysoké školstvo. Ja si osobne myslím, že potrebujeme 30 % nárast zdrojov do školstva v najbližšom volebnom období, čo je 624 mil. eur podľa dnešných odhadov. Toto by mali byť kľúčové priority najbližšej vlády, ako ich financovať. Pán predseda, chcem sa spýtať, môžem dokončiť ešte, mám dve minúty, alebo ako to vidíte? (Prerušenie vystúpenia časomerom.)