Mikuš, Jozef, poslanec NR SR (2015-03-13):
Ďakujem pekne. Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, k vládnemu návrhu zákona o investičnej pomoci sa pokúsim vyjadriť vecne len k dvom bodom, o ktorých si myslím, že nesú náznaky, že sa doterajší systém zlepší. A vítam koniec koncov tieto zmeny v tom zmysle, že v tom jednom smere sa má prikladať väčší dôkaz na doklady preukazujúce, že žiadateľ nemá daňové nedoplatky a nedoplatky na sociálnom a zdravotnom poistení. Je to pozitívne, zároveň však chcem povedať, že úplne normálne a možno aj nedostatočné v tom zmysle, že len nedávno sme preberali tu zákon o schránkových firmách a vtedy sa vláda Slovenskej republiky veľmi búšila do pŕs, že chce zabrániť vo verejnom obstaraní možnosti získavať verejné zdroje schránkovým firmám. A kým vo verejnom obstarávaní má uchádzač len šancu získavať verejné zdroje, pri investičnej pomoci ide o priamu štátnu a adresnú pomoc a tým by sme mali ešte viacej dbať a záležať na tom, komu sa táto štátna pomoc pridelí. Ďalší bod, ktorým vláda posúva opäť, myslím si, vec o čosi vpred, je nová povinnosť zverejňovania rozhodnutia o schválení investičnej pomoci za účelom zvyšovania transparentnosti a zvyšovania úrovne informovanosti verejnosti. Áno, je to opäť posun dopredu. Zároveň však chcem povedať, že mala by to byť úplná samozrejmosť. Dokonca niektoré predchádzajúce vlády takéto nariadenie v zákone ani nepotrebovali a toto aj vykonávali. A tu chcem povedať, čo je podľa mňa veľmi dôležité a možno aj požiadať pána ministra do budúcnosti, že vláde by malo záležať a mala by aj zverejňovať oveľa viac, a to informácie o tom, ako sa podporovaným subjektom darí a ako plnia tie povinnosti a tie podmienky, na základe ktorých adresnú pomoc od štátu dostali. Uvediem konkrétny príklad. V roku 2013 dostala firma Railway Casted Components v Prakovciach od vlády investičné stimuly 10 mil. eur. Išlo o výrobu odliatkov na podvozky nákladných vagónov, vcelku relatívne dobrá podpora. No na začiatku tohto roka sa firma – pravdepodobne hlavne pre dopad sankcií zo strany Európskej únie voči Rusku – dostala do vážnych problémov. Mala dať prácu 350 ľuďom, to sa však nenaplnilo a navyše tí vo februári ostali doma s náhradnou výplatou zo zníženej mzdy. Keď sa novinári pýtali na ministerstve hospodárstva, ako to vyzerá so štátnou pomocou udelenou pred dvoma rokmi, dostali odpoveď, že zatiaľ sa nič neprehodnocuje, lebo ministerstvu neboli dostupné konkrétne informácie týkajúce sa priebehu výroby v podniku ani dosahy v súvislosti so sankciami na prijímateľa investičnej pomoci. Neviem, možno sa situácia zmenila odvtedy. Firma plnila všetky stanovené podmienky a nebol dôvod, aby časť pomoci musela vrátiť. Máme viacero takých prípadov. Investičné stimuly dostali firmy, ktoré ani neprinášali nové technológie alebo nový počet pracovných miest, ale len na udržanie, nevieme, nemáme informácie o tom, možno vláda má. Ale mne tu skôr ide o to, aby bola povinnosť informovať transparentne verejnosť o tom, akým spôsobom boli použité verejné zdroje. Dnes sme svedkami toho, ako po preinvestovaní alebo po získaní zdrojov z európskych fondov niektoré naše firmy alebo subjekty po troch rokoch, štyroch rokoch kontroly zrazu sú postavené pred vec, že budú musieť určitú časť svojich peňazí vrátiť. Ten systém kontroly, systém sledovania zdrojov z európskych fondov je kontrolovaný podstatne viac, ako je sledovaný systém investičných stimulov na strane Slovenska, to je moja taká poznámočka k tej druhej vecnej pripomienke. Ešte raz podotýkam, ktorá podľa môjho názoru posúva vec dopredu, ale možno by to chcelo trošku viac. Toľko ku konkrétnym návrhom tejto novely, ale dovolil by som si ešte vyjadriť sa všeobecne k inštitútu investičnej pomoci. Asi nepoviem nič nové, keď zdôrazním, že investičná pomoc nie je najvhodnejší spôsob a nástroj na podporu zamestnanosti. Najlepším spôsobom, ako podnietiť firmy, aby vytvárali nové pracovné miesta, je zlepšovať pre ne všeobecné podnikateľské prostredie a motivovať ich, aby sa rozvíjali, inými slovami, byť priateľský podnikateľskému prostrediu a voči tým, ktorí vytvárajú nové pracovné miesta a zamestnávajú ľudí. Všetky, podotýkam, všetky ostatné nástroje sú umelé, majú dočasný účinok a každý – či menším, alebo väčším spôsobom – deformuje podnikateľské prostredie. Sem patria, bohužiaľ, aj investičné stimuly. Do akej miery je rozumná pomoc, ktorá pomôže jednému výrobcovi na úkor ostatných? Mäkšie podmienky pre jedného sťažujú podnikanie pre druhých a ak jedna podporená firma z určitého odvetvia vytvorí viac pracovných miest, je predpoklad, že ostatné firmy zase ten počet pracovných miest znížia. Podobne by sme sa mohli pozerať aj na štátnu pomoc, ktorá presahuje hranice štátov. Sme toho svedkami práve možno v týchto našich podmienkach v postkomunistických krajinách, kde vítame každú, každú investíciu, hlavne teda, alebo teda aj zo zahraničia. Ak podporíme napríklad automobilku v jednom štáte, znevýhodníme tým iný štát, ktorý takúto ponuku nedokáže predostrieť. Preto ako vidíme uprednostňovanie niektorých firiem na úkor iných vo vnútri štátov, pozorujeme predbiehanie sa štátov v prípade veľkých projektov medzi sebou navzájom. V niektorých situáciách, bohužiaľ, musím povedať, neostáva nám nič iné, ako súperiť so susedmi, hlavne ak ide o zlomové, veľké projekty, ako to bolo napríklad pre veľké automobilky u nás. Ja to hovorím všeobecne, nekritizujem to, popisujem stav, aký by bol ideálny, a niečo podobné máme aj v poľnohospodárskej politike európskej, kde všetci hovoria, že dotácie sú zlé, ale nikto neprichádza s návrhom dotácie zrušiť. Niečo podobné sú aj investičné stimuly, ktoré dovoľujú podporovať zo strany štátu napríklad aj veľké projekty a toto súperenie medzi krajinami dovoliť. No v našom prípade, alebo v našom vlastnom záujme, v záujme všetkých krajín by bolo, aby sa štátne pomoci v Európe redukovali možno až na minimum a štáty medzi sebou z tohto nebezpečného súperenia vlastne ustúpili. Ak majú štáty v tejto oblasti v niečom sa predbiehať a v niečom súperiť, tak by to malo byť práve vo vytváraní lepších podmienok na podnikanie. Preto aj niekedy tie názory, ktoré padali v minulosti ohľadne harmonizácie priamych daní, nedochádzali k nejakému konsenzu, pretože tam je práve nejaká výhoda alebo nástroj. A teraz nemyslím len teda priame dane, samozrejme, všetky ostatné zákony v rámci danej krajiny, ktoré súvisia nejako s podnikateľským prostredím. Preto také moje konštatovanie, slovenská vláda by mala možno skôr upúšťať od rozdávania investičných stimulov, keď prestávajú mať formu pilotnej masívnej investície. Obávam sa, že ostaneme v zajatí už prekonaných postupov a ukáže sa to v najbližšej budúcnosti. Niektoré slovenské automobilky chystajú investície a logicky očakávame, že budú pýtať štátnu pomoc. Ja osobne už nevidím dôvod, prečo by štátna pomoc mala ísť týmto smerom, uvidíme v najbližšej budúcnosti, ako sa vláda zachová. Ak pri investičných stimuloch predsa ostávame, slúžiť by možno mali na iný cieľ. A to na zmenšovanie regionálnych rozdielov a na zabraňovanie vyľudňovania určitých, dokonca celých mikroregiónov. Aj tu by sa dalo však postupovať možno rozumnejšie. Načrtnem len takú nejakú víziu. Možnosť podporovať regióny by možno nemala zostať len na úrovni vlády, to znamená centrálnej moci, ale mohli by byť vytvorené akési regionálne vlády, nechcem povedať, aby to zostalo len na župách, ktoré by mohli mať rôzne zloženie a tie by mohli zobrať na seba časť kompetencií, ktoré by slúžili pre prideľovanie štátnej pomoci, a úloha centrálnej vlády by bola v tomto prípade možno sústredená oveľa viac na nadregionálne projekty, napríklad infraštruktúru. Totiž dnešné toporné posudzovanie poskytovania investičných stimulov na základe vzorcov posudzujúcich nezamestnanosť v jednotlivých okresoch je málo účinné, pretože aj samotné okresy často netvoria prirodzené celky. A máme okresy, kde sú už v rámci jedného okresu veľké rozdiely, či už v otázke zamestnanosti, alebo aj v otázke možnosti prípravy investícií. Osobitným problémom je, že litera zákona je síce striktná, no i tak sa porušuje, pretože sa vychádza v ústrety skôr žiadateľom, ktorí majú bližšie k tým, ktorí rozhodujú, ako ku konkrétnym regiónom. Neraz sa stáva, že smeruje do vyspelých častí Slovenska, kde sa nezamestnanosť pohybuje na úrovni 4 percent. A investori dopredu hovoria, že budú mať problém so zamestnanosťou, vytvárajú už podmienky pre napríklad výstavbu bytov. A investičný stimul je priamy nástroj a možno, možno najdôležitejší, ak teda ho máme na možnosť zásahu priamo z centrálnej vlády na znižovanie regionálnych rozdielov. Preto si dovolím povedať, že Slovensko nepotrebuje hoc aj vynikajúci zákon o investičných stimuloch, ako oveľa viac potrebuje jasný koncepčný zámer. Tak ako Európska únia v rámci princípu solidarity sleduje transfer pomoci zo silnejších regiónov na slabšie, tak by mala aj slovenská vláda hľadať nástroje, ako podobne solidárne podporovať zaostalejšie časti štátu zo strany tých vyvinutejších. A investičná pomoc by nemala smerovať na prospech projektov stvorených vynachádzavými spriaznenými podnikateľmi, v úvodzovkách samozrejme, ale na prospech projektov nastavených schopnými predstaviteľmi väčších samospráv, ktorí najlepšie poznajú problémy a prednosti svojich regiónov. Ďakujem za pozornosť.