V. Sopko, poslanec: (2001-12-18):
Návrh zákona podľa dôvodovej správy si kladie dve hlavné úlohy: reagovať na aktuálne relevantné medzinárodné dokumenty, túto úlohu spĺňa, po druhé vytvoriť nové právne podmienky na zlepšenie stavu pamiatkového fondu, a to je otázka, či tieto lepšie podmienky vytvára. Návrh zákona zo stránky obsahovej v mnohých prípadoch je kontroverzný. Síce zachováva predkupné právo štátu na kultúrne pamiatky, zároveň však príliš zdôrazňuje povinnosti vlastníkov obcí a tým teda znižuje úlohu štátu pri realizácii obnovy pamiatok. Výrazne je v zákone akceptovaná represívna úloha štátu. Uvediem príklad. Zápisom do zoznamu pamiatok sa istým spôsobom usmerňujú, regulujú či obmedzujú práva vlastníkov. Je teda žiaduce, aby zápis do zoznamu pamiatok zakladal vlastníkovi nielen povinnosti, ale aj práva, práva, ktoré by mali byť primerané povinnostiam. Bezplatné poskytnutie metodiky pomoci nie je adekvátnym vyjadrením vôle zákonodarcu zabezpečiť reálnu ochranu pamiatky. Právo vlastníka požiadať obec a ministerstvo o príspevok na zachovanie pamiatkovej hodnoty bez taxatívneho vymenovania povinností obcí a štátu na jej zachovanie nedáva žiadnu záruku na zlepšenie súčasného stavu, ktorý je naozaj neuspokojivý, až veľmi zlý. Takže v druhom čítaní chcem poukázať na to, že zákon novým spôsobom rieši usporiadanie orgánov štátnej správy na ochranu pamiatkového fondu, ale len zo stránky formálnej. V skutočnosti ostáva zachovaná súčasná organizačná štruktúra. Návrhom na ustanovenie pamiatkového úradu a krajského pamiatkového úradu sa vytvára určitý precedens špecializovanej štátnej správy. Podľa § 31 sa predpokladá v zákone vydávanie povolení a v dôvodovej správe je uvedené, že sa zároveň počíta s delimitáciou príslušného počtu zamestnancov okresných a krajských úradov vrátane materiálno-technického vybavenia a nových mzdových prostriedkov. Je potrebné teda zákon zosúladiť s navrhovanou organizáciou miestnej štátnej správy, ale ani pozmeňujúce návrhy to neriešia. Podobne nezosúladené v návrhu zákona sú kompetencie štátnej správy a samosprávy v oblasti vedenia evidencie pamiatkového fondu. Tá istá povinnosť viesť evidenciu je určená v § 14 samosprávnemu kraju, ako v § 15 pre obec. Ale viesť evidenciu ústredného zoznamu pamiatok nie je v zákone určené nikomu. Myslím si, že by ju mal viesť pamiatkový úrad. V piatej časti, ktorá hovorí o obnove a reštaurovaní, je určená povinnosť vlastníka predložiť zámer obnovy pamiatky krajskému pamiatkovému úradu, bez súhlasu ktorého stavebný úrad by nemal konať. V zákone však absentuje povinnosť štátu participovať na obnove pamiatky v tých prípadoch, keď zámer štátu v obnove kultúrneho dedičstva je prioritný a neprináša prospech vlastníkovi alebo bez primeraného prospechu vyžaduje zvýšené náklady na obnovu. Podobne v § 39 ods. 1 je žiaduce návrh zákona doplniť o možnosť, ako je uvedená v ods. 2 s tým, že by nemalo ísť o možnosť alebo povinnosť. Takže pripomienky či skôr výhrady boli spracovávateľovi tlmočené, návrhy neboli zohľadnené, a preto ich teraz zhrniem a zopakujem. Návrh zákona je v rozpore s kompetenciou reformy verejnej správy, ktorej cieľom bola decentralizácia štátnej moci a presun jej výkonu na samosprávu. Spracovatelia zákona pokračujú v schéme centralistického modelu budovania štátnej rezortnej správy. Navrhovaný pamiatkový úrad má byť orgánom s nadmernými a neprimeranými právomocami. Je dokonca nadradený stavebného úradu, lebo ten musí podľa návrhu konať v súlade s rozhodnutím regionálneho pamiatkového úradu. V návrhu sa dáva do rúk pamiatkarom úradná moc, čo je podľa môjho názoru nesprávne, lebo oni majú byť odbornou organizáciou zameranou na prípravu metodických pamiatkových podkladov pre verejnú správu. Situovanie výkonnej moci na pamiatkové úrady je aj jednoznačným konfliktom záujmov, pretože zložky tohto úradu budú nielen vykonávať za úplatu odborné prieskumy a reštaurovanie, ale ich aj vlastníkovi nariaďovať a neposlúchnutie pokutovať. Z tohto vyplýva akútna hrozba ovplyvňovania úradným rozhodnutím formou objednávok a ďalej znerovnoprávnenie nezávislých reštaurátorov a výskumníkov. Všetky povinnosti má teda podľa návrhu vládneho zákona znášať vlastník. Nie je mu však priznané právo na štátny príspevok, pretože naň nemá právny nárok podľa § 35. Aká je potom pozitívna motivácia vlastníka ku vzťahu k pamiatke, keď mu štát neposkytne finančnú pomoc ani úľavu na daniach a jedinou formou pomoci sú pokuty? Pokuty, ktoré sú štátnym príjmov bez definovania, či sa použijú v prospech pamiatkového fondu. Predkupné právo štátu, ktoré som už spomínal v úvode svojho vystúpenia, vnáša naozaj chaotický prvok do právneho systému, lebo nie je definovaná primeraná náhrada, ktorú vlastník od štátu dostane, čo bude viesť k súdnym sporom. Zákonom nariadené obmedzovanie súkromného vlastníctva malo by byť kompenzované nárokovateľným príspevkom. Takmer celá finančná záťaž pri pamiatkovej obnove sa kladie na plecia vlastníkov a obcí napriek tomu, že ochrana pamiatkového fondu je verejným celospoločenským záujmom. Štát sa nezaväzuje k žiadnej finančnej pomoci a ešte okliešťuje práva vlastníkom. Toto sú dôvody, pre ktoré tvrdím, že zákon je koncepčne veľmi nejasný, a preto dobre zvážme, ako sa zachováme pri záverečnom hlasovaní. Ďakujem za pozornosť.