Z. Kramplová, poslankyňa: (2010-02-12):
Vítam aj to, že predkladatelia predložili pozmeňujúci návrh, pretože pozmeňujúci návrh naozaj vylepšuje predmetný návrh zákona. A predpokladám a verím, že to tak bude, že nie je to len prvý krok v tom, aby si u nás ľudia uvedomili, o čom je vlastenectvo, aby si ľudia u nás ctili štátne symboly, štátnu hymnu, aby si ctili vlastný štát a vlastný národ. Som veľmi rada, vážený pán poslanec, že ste tu otvoril aj otázku štátnych úradníkov. Ja pokladám to za veľmi dôležité. Pretože jedna generácia, dá sa povedať, od vzniku slovenského štátu, Slovenskej republiky, nemala možnosť byť vychovávaná k vlastenectvu a práve títo ľudia dnes nastupujú do úradov ako mladí ľudia, ktorí naozaj veľakrát nemajú pocit, že oni by mali mať pozitívny vzťah k štátu, pozitívny vzťah k štátnym symbolom. Oni vidia to miesto v štátnej správe ako štátneho úradníka len ako miesto nato, aby si realizovali svoje vlastné ambície a svoje vlastné záujmy. Mám skúsenosť s tým, preto otváram túto otázku. S niektorými som o tom debatovala a oni na mňa pozerali, čo od nich chcem? Prečo oni by mali mať nejaký vzťah k tomuto štátu? Oni sa potrebujú zamestnať a to je všetko. Keď som s nimi začala rozprávať o vzťahu k národu a dôležitosti vlastenectva, tak mi povedali, že to nepatrí na pôdu nejakého štátneho úradu, že to patrí niekde mimo spoločnosť, že je to niečo choré a niečo nepekné. Ja som sa ich pýtala, ako ste na toto, teda na takéto niečo prišli? No, lebo to počúvame od svojich rodičov, počúvame to od našich starších kolegov, a aj tí starší kolegovia, ktorí majú roky odkrútené v štátnej správe, ich nabádajú k tomu, že vlastenectvo je niečo veľmi škodlivé a veľmi zlé. Ja som veľmi rada, že pani poslankyňa Tóthová upriamila pozornosť práve na obdobie rokov, tých kritických rokov, kedy skutočne vzťah k vlastenectvu bol označovaný za trestný čin, a preto ľudia ani na verejnosti o tom nerozprávali. A ja som presvedčená o tom, že je naozaj najvyšší čas, aby sme hovorili čo je najvyššou hodnotou v štáte, čo je najvyššou hodnotou človeka, pokiaľ ide o vzťah k štátu a vzťah k národu, k štátnym symbolom. Mala som dosť zmätočné pocity, keď som nedávno v niektorom televíznom spravodajstve zachytila dosť kritické komentáre k tomu, že deti sa majú učiť históriu viacej o Slovensku ako o všeobecných dejinách. Nuž, keby ste si pozreli históriu učebnice žiakov na školách v Amerike alebo v Kanade, alebo v Izraeli, venujú sa hlavne vlastnej histórii a vlastnému národu. To je, ja si dovolím tvrdiť, nie dve tretiny, je to ešte viac. Naše deti? Naše deti nepoznajú vlastnú históriu a to je odvodené aj od toho, že aj tí, ktorí robili osnovy, tí, ktorí mali možnosť rozhodovať o tom, čo sa budú učiť ľudia v učebniciach, žiaci v učebniciach dejepisu, že budú radšej dejiny celého sveta, bude tam písané o všetkom možnom, len nie o vlastnom štáte a o vlastnej histórii, o histórii Slovákov. A toto je, myslím, že veľmi, veľmi škodlivé. A preto som rada, že tento zákon je, že nastupujeme cestu k tomu, že budeme hovoriť o vlastenectve a budeme ho mať aj v praxi. Že ľudia prostredníctvom tohto zákona si uvedomia, že konečne nastal čas, aby sme o vlastenectve hovorili v pozitívnom zmysle a aby sme si ho vedeli uvedomiť aj v každodennom živote. Chcem ubezpečiť všetkých ľudí, že vlastenectvo je najvyššou hodnotou a mrzí ma, že vlastenectvo nás Slovákov bolo v minulosti biľagované ako škodlivý nacionalizmus. Ďakujem. (Potlesk.)