P. Minárik, poslanec: (2008-05-16):
Začína sa úvahami a víziami nášho bývalého kolegu Dr. Neuwirtha, ktoré začal realizovať vo svojej mysli možno oveľa skôr, ako si mnohí z nás čo i len pomysleli, že by mohli fungovať vo verejnom živote. Doktor Neuwirth neskôr už ako slovenský veľvyslanec pri Svätej stolici a duchovný otec zmluvnej základne medzi Slovenskom a Svätou stolicou považoval svedomie, princíp výhrady vo svedomí a ochranu jednotlivca pred sebapresadzovaním sa štátu za kľúčové vo veci celej zmluvnej základne, ktorú do zmlúv medzi Svätou stolicou a Slovenskom chcel vtesnať. Píše o tom vo svojej knihe dlho pred spormi, ktoré sme tu mali pred dvoma rokmi. Ochrana výhrady vo svedomí bola pre neho ochranným princípom pred novou možnou totalitou. A táto možnosť je tu, bola tu a bude tu vždy. Preto jej venoval taký priestor. Mnohí o tom nechcú počuť, ale aj hlas a podpisy týchto desiatok tisíc slovenských občanov, ktoré donútili náš parlament k tejto diskusii, nás núti o tom hovoriť a nemožno to ignorovať. Na ilustráciu si dovolím dve malé historické špekulácie. Predstavte si petíciu stotisíc Slovákov proti znárodňovaniu niekedy okolo roku 1945, 1946, teda dlho pred rokom 1948. Tvrdila by, že štát má chrániť vlastnícke práva a že túto povinnosť štátu treba aj nejako silnejšie, napríklad zmluvne, zakotviť. Alebo predstavte si petíciu proti arizácii či odsunu židovských občanov zo Slovenska dlho pred týmito činmi. Neviem, či by takéto petície nakoniec mohli zabrániť Februáru 1948 alebo odsunu našich občanov židovského pôvodu z nášho územia. Ale isto viem jedno, ľudia, ktorí by na tieto zločiny upozorňovali dopredu ako možné, nech by ich bol tucet alebo stotisíc, by boli možno zosmiešňovaní, niekým nazývaní nemodernými, ďalší by o nich hovorili, že vykopávajú otvorené dvere a že to sa vôbec nikdy nemôže stať, ale dnes by to boli možno bezmenní, ale určite hrdinovia. Dnes by sme si určite na nich spomínali s úctou a hovorili by sme o nich, že videli veľmi, veľmi ďaleko dopredu. Dámy a páni, ľudia, ktorí podpísali túto petíciu, upozorňujú na možný novodobý útlak. Títo ľudia sú prakticky v rovnakej situácii. Ľudské práva a slobody sa nedelia podľa toho, či je niekto kresťan, žid alebo neveriaci. Podstatou tejto kauzy totižto nie je náboženstvo. Nie je to o konkrétnej viere. Ide tu v mnohom aj o vec rozumu. Napriek tomu náboženstvo je tu veľmi dôležité a zohráva svoju rolu. Pomáha totižto ľuďom angažovať sa za to, čo majú od Boha a čo im žiaden štát nesmie zobrať. Práve takýto motív viedol mnohých v marci 1988 na Hviezdoslavovo námestie. Práve tento motív viedol mnohých podpísať aj túto petíciu. Napriek tomu to, za čo bojujú, za čo sa verejne angažujú, nie je ich viera. Tú im nemožno zobrať. Angažujú sa za svoje právo, aby neboli nútení robiť niečo, čo sa prieči ľudskému rozumu, čo sa prieči ich chápaniu ľudskosti. Ochrana manželstva ako zväzku muža a ženy, ochrana nenarodeného dieťaťa a ďalšie sporné otázky sú otázkami ľudskoprávnymi. Sú o porušovaní práv iných. A ochrana výhrady vo svedomí je praobyčajnou ochranou práv ľudí, aby mohli byť pôrodníkmi a nerobiť násilie proti životu. Aby mohli byť učiteľmi a nevnucovať deťom niečo, čomu ani sami neveria. Kauza svedomia však znamená pre túto krajinu aj politicky veľmi veľa. Zápas o svedomie nebol len a nie je abstraktným sporom. Zápas o výhradu vo svedomí otriasol slovenskou politikou, viedol k rozpadu vlády a cez postoj k tomuto rozpadu aj k rozpadu jednej etablovanej politickej strany. Minimálne to bol jeden zo spúšťačov. A táto petícia je dôkazom toho, že téma rezonuje ďalej. Má svoju váhu a má svoje konzekvencie. Skúsim jeden citát, myslím, že to bolo v týždenníku Týždeň: „Na rovinu poviem, že nerozumiem voľbe lekárov stať sa gynekológmi, ak majú problém vykonávať interrupcie.“ Povedala pred časom pani poslankyňa kolegyňa Radičová. Silné, mimoriadne silné slová. Ja zas kolegyni Radičovej chcem adresovať otázku: S takýmto názorom je možné sa uchádzať o podporu voličov veriacich kresťanov? Nerozumiem strane, ktorá kvôli téme výhrady vo svedomí odišla z vlády a dnes si vybrala na podporu práve takúto kandidátku. Neviem si totižto predstaviť, že by niekto nerozumel arizácii a zoštátneniu pred rokom 1948 alebo po roku 1948 a uchádzal sa o hlasy ľudí, ktorí si ctia vlastnícke právo. To predsa nie je možné! Táto zmluva, o ktorej píše petícia, je jednou veľkou premárnenou šancou. Táto zmluva nebola prijatá aj preto, lebo premiér tejto krajiny, a hovoril to tuším v Novom Čase, sa obával, že po jej prijatí by na Vianoce nechodili vlaky. Aj na základe takýchto argumentov dokázal Mikuláš Dzurinda vo februári 2006 zmariť túto zmluvu. Cynicky a chladne. Keby však Slovensko dnes túto zmluvu malo, mohli by sme sa vyhnúť trápnym rošádam pána ministra Valentoviča, ktorý v obave o dostupnosť interrupcií chce nútiť všetky nemocnice vykonávať potraty. To znamená potláčať slobodu lekárov, ktorí v týchto nemocniciach pracujú. Chcel by to aj v nemocnici v Trstenej, kde to lekári odmietali robiť aj v čase komunizmu. Keby sme dnes mali túto zmluvu, neboli by také problémy so sexuálnou výchovou, ktorá rozkladá výchovu a sexuálne vzťahy a ktorá získala pred pár mesiacmi odporučenie ministra školstva. Keby sme túto zmluvu mali, nemali by sme kauzu Národného programu ochrany sexuálneho zdravia. Keby sme dnes takúto zmluvu mali, nemuseli by sme zápasiť s nezmyselnými návrhmi ministrov Valentoviča a Mikolaja. Táto zmluva by určite neznamenala, že štát bude otcom a cirkev matkou, ako sa mnohí obávali, ale toto určite nie je moja túžba. Takúto túžbu tu vyslovovali iní. Aby tak nebolo, myslím, že je najlepšie, aby sme mali usporiadané dobré vzťahy. A dobré vzťahy sú najlepšie usporiadané zmluvou. Takéto zmluvy k cirkvám a špecificky k rímskokatolíckej sa dajú najlepšie realizovať zmluvou so Svätou stolicou, teda uzavretím zmluvných vzťahov, ku ktorým sme sa v rámcovej zmluve zaviazali vrátane zmluvy o výhrade vo svedomí a zmluvy o financovaní cirkví. Napriek všetkým týmto výhodám, ktoré by takáto zmluva priniesla, rozhodol sa vo februári 2006 Mikuláš Dzurinda hodiť ju pripravenú do koša. Ale zmluva je aktuálna i dnes a o tom hovorí nielen táto petícia, ale aj Svätý Otec Benedikt XVI., ktorý to veľmi jasne povedal nášmu novému veľvyslancovi pri Svätej stolici pri jeho nástupe. Tento príbeh naozaj nemožno nazvať nijako inak len príbeh premárnenej šance, pretože pri tejto vláde, ktorej súčasťou sú síce strany, ktoré hovoria, že majú aj kresťanský pilier, pri vláde, ktorej premiér sa tak rád ukazuje s cirkevnou hierarchiou, je, zdá sa, prijatie takejto zmluvy v nedohľadne. Je to premárnená šanca rokov 2005, 2006, keď bola táto zmluva dlhé mesiace pripravovaná na ratifikáciu, keď bola vyjednaná prakticky bez rozporov, bez rozporov medzi slovenskou stranou a Svätou stolicou. A ja si myslím, že keby sa nebolo našlo jedno slovíčko „len“, tak prakticky aj bez rozporov vo vnútri vtedajšej vládnej koalície. Bola pripravená na hlasovanie a bolo to aj zakotvené vo vyhlásení všetkých strán, ktoré sa na tej vláde vtedy zúčastňovali, že takáto zmluva hlasovaná má byť. Keby bola prijatá, Robert Fico, Dušan Čaplovič by sa museli k tejto zmluve správať dnes tak, ako sa správajú k rovnej dani. Oni by to nikdy nezaviedli, ale museli by to rešpektovať. Tu zostane navždy zodpovednosť tých, ktorí akýmkoľvek spôsobom zmarili prijatie tejto zmluvy, či už otáľaním, zaváhaním, dohadovaním sa na ešte akýchsi dodatočných komisiách, ale hlavne tých, ktorí ju definitívne zamietli aj za cenu predčasných volieb. Dámy a páni, dva roky po týchto predčasných voľbách tu máme na stole petíciu slovenských občanov a táto petícia hovorí, že touto témou sa treba zaoberať. Tento parlament by nemal rozdeľovať národ, najmä nie v takých zásadných otázkach, ako je sloboda, ako je život. V takýchto otázkach by tento parlament mal národ integrovať. Preto si myslím, že je dobré, že nás občania upozornili, že je tu veľká téma, téma pre každého jedného z nich, téma otázky výhrady vo svedomí, že máme pripravený zmluvný základ, ktorý by takúto výhradu vo svedomí posilnil, a preto žiadam túto vládu a vyzývam ju, aby sa k zmluve vrátila. Neverím, že takáto výzva môže pri tejto vláde byť účinná, ale bola by veľmi prospešná, a verím, že by prospela aj ich svedomiu. Ďakujem pekne.