Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2013-01-30):
Dobrý deň. Ďakujem veľmi pekne. Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady Slovenskej republiky, vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, vážený pán minister, vážená kolegyňa spravodajkyňa, padla tu veta o Márii Terézii. Ja si ju použijem len trošinka v úvode tak, že skutočne môžeme byť radi, že sme mali panovníkov, ktorí patrili medzi múdrejších v rámci priemeru európskeho. Veľa pozemkových otázok bolo spojených práve s Máriou Teréziou. A keď ju korunovali tu neďaleko, tak zrejme urobili dobre, lebo asi niet veľa takých osobností v histórii tejto krajiny z hľadiska pozemkového práva, ako bola práve Mária Terézia. Samozrejme, mala na to svoje dôvody. Vlastne jej nešlo o nejakú ľudomilnosť. A tu mi šepká pani spravodajkyňa, že išlo o peniaze, ako hovorí, budúci bývalý prezident Českej republiky ide vždy až v prvom rade. Ale ona tuná urobila niečo, kde skutočne išlo jej o peniaze. Ale zároveň možno chtiac-nechtiac vylepšila pomerne podstatne sociálny status poddaného ľudu. Už neboli vtedy nevoľníci, ale boli stále ešte poddaní. Ja by som povedal na záver tohto historického exkurzu len toľko, že možno to hlavné, čo si treba uvedomiť v súvislosti s týmto zákonom, ktorý práve dnes máme česť prejednávať, je otázka tých ideálnych podielov. Veľakrát aj tie pripomienky, ktoré nám chodia majú také hlavné lajtmotívy: „Veď to je moje, ja si s tým chcem urobiť, čo chcem.“ Áno, z hľadiska toho podielu je to skutočne vlastnícky podiel. Ale už Marka Terka to myslela úplne dobre s tým, že ona to nedala tým svojim osadníkom, keď chcela od nich tých viacej daní dostať cez tento urbársky zákon, spôsobom, že: „Tu máte každý svoj gruntík.“ Ona povedala: „Tu máte dohromady okolo obcí pozemky, ktoré môžete užívať na svoj prospech. Budete mi z nich platiť dane, oberieme trocha zemepánov, viacej posilníme korunu.“ A preto by som sa odvolal na tú dávnu históriu, aby sme si pri filozofii tohto zákona uvedomili, že to nie je klasické vlastníctvo klasických pozemkov. Je to ideálne vlastníctvo ideálnych podielov. To znamená, že ak mám predkov, po ktorých som zdedil jednu dvadsaťtisícinu v nejakom urbári, tak nemôžem si to vykolíkovať, mám jednu dvadsaťtisícinu na každom strome alebo metri štvorcovom. A teraz k samotnému zákonu. Bolo veľa povedané, veľa prichádza podnetov. Iste bude čas na to, aby sme ich dokázali naformulovať do konkrétnych pozmeňujúcich návrhov, verím, v zhode. Veď je to napokon zákon, ktorý nie je ľavý ani pravý, ale má vylepšiť správu pozemkov v tomto štáte. A na tom musíme mať záujem všetci. Takže bude čas na ne. A ja teda sa obmedzím len veľmi stručne na základné body, ktoré považujem z toho, tak ako som si ja zákon prečítal, za dominantné. A hneď v úvode chcem povedať, kde sa zhodnem aj so svojimi predrečníkmi, že tento zákon je potrebný a je správne, že sem prišiel. A dopredu budeme aj predvídať, nebude treba na to až tak veľa fantázie, že je dobré, že bude prijatý. Ale bolo by fajn, keby bol prijatý s tými pozmeňujúcimi návrhmi, ktoré zaznejú v druhom čítaní. Čo chcem oceniť úplne prednostne na tomto zákone, to je taký ten pohľad toho tridsaťročného pracovníka Štátnych lesov. Ja sa toho asi nezbavím. Je fakt, že sa sem teda dostáva niečo, na čo ani Mária Terézia nemyslela. Dostávame tu prvok, že nielen tí majitelia ideálnych urbárov podliehajú tomuto zákonu, lebo prvýkrát, a v tom je naše obohatenie historického zákona, je možné, aby reálni vlastníci reálnych pozemkov sa združili a založili tiež alebo teda mali spoločnosť, ktorá bude patriť pod zákon o pozemkových spoločenstvách, a mali možnosť svoje pozemky zlúčiť do spoločne obhospodarovanej nehnuteľnosti. A to je veľmi dôležité práve z toho dôvodu, že 20 rokov vraciame pozemky, mnohokrát sme obviňovaní z toho, že to robiť nechceme. Ale to nie je celkom pravda. Tie pozemky sa ozaj vydávali, dávno veľké lesné majetky boli vydané. Ale práve pre tisíce drobných vlastníkov pozemkov bolo vôbec nezaujímavé sa zaujímať o svoje vlastníctvo. A tie pár árové, pol hektárové, tu hektárové, malé pozemky bolo tak náročné vymeriavať geometrickým plánom, tobôž keď už štát prestal za túto prácu platiť. Tých 200 000 hektárov, ktoré tu už dnes Martin Fecko spomenul, nie je nevydaných kvôli tomu, že by bol taký nejaký nezáujem torpédovať tento zvyšok reštitučných nárokov, ale kvôli tomu, že je to veľmi prácne a že doteraz o to nebolo možné týchto vlastníkov požiadať slovami: „Viete čo, netrápte sa každý so svojím pozemkom, dajte sa dohromady a en bloc vám to vydáme.“ Takže treba oceniť to, že v tom písmene d) ktorého si paragrafu sa hovorí, že aj majitelia týchto pozemkov sa môžu zlúčiť do pozemkového spoločenstva. To je veľká a veľmi potrebná vec, ktorú treba oceniť. A dokonca z toho pohľadu, že máme 200 000 hektárov ešte stále nevydaných, tak možnože práve to bude moment, že toto déčko rozhodne o tom, že sa veľmi výrazne po istej dlhej dobe, keď sa zastavil proces navracania pozemkov, pohne dopredu tak, že sa priblížime možno k nejakej ideálnej zostatkovej cifre. Sú však aj menej potešiteľné veci v zákone. A ja sa budem len veľmi krátko, lebo už to bolo spomenuté, opakovať po Martinovi Feckovi. To, čo ma najviac zamrzelo, je to práve tá nepovinnosť uznať predkupné právo v prípade, keď podiely vlastnícke si navzájom majú predávať medzi sebou členovia spoločenstva. Vyzerá to tak nevinne, lebo sa hovorí len o tom, že vtedy to predkupné právo sa neuznáva, keď jeden spolumajiteľ, nazvime ho A, chce to predať spolumajiteľovi B. A vlastne je to ich vec, oni o tom nemusia informovať nikoho. A zdá sa, že napokon, prečo by to tak nemohlo byť, no tak však nič sa nemení, ostáva to v spoločenstve, si poviete na prvý pohľad, lebo skutočne v tejto chvíli nemôže prísť niekto zvonka a povedať si: „Tak ja tam do toho vám vstúpim.“ Len čo sa tu stane? Nazveme si jedného člena spoločenstva bielym koňom alebo čím, ako sa to dnes nazýva, a on sa proste s niekým dohodne, kto mu poskytne aj peniaze, môže to byť kľudne toť cudzinec spoza rieky Dunaja, máme veľa na Slovensku konkrétnych prípadov, práve takých, ktorý povie: „Vieš čo, ty si potichučky poskupuj podiely, vytvoríš v spoločenstve natoľko zaujímavý svoj podiel vlastnícky, že budeš môcť ovládnuť správu tohto spoločenstva. Preto budeš mať taký podiel hlasov, že budeš o ňom rozhodovať. A my sa už potom dohodneme, že ja ti na to peniaze dám, aby si na to skupovanie mal.“ Tí ľudia mnohokrát si hovoria: „Bože, veď z toho urbára nemám nič, iba dva papeky do roka. Čo mi núkate? Dvetisíc eur alebo dvesto eur? Berte si to, zaplaťte.“ Toto nehovorím ako nejaké svoje vízie, to hovorím to, čo sa deje. A tým pádom teda práve môžeme dostať sa k tomu, že ktosi, kto si toho bieleho koňa nastrčil v pozemkovom spoločenstve, bude veľmi výrazne ovplyvňovať spôsob hospodárenia, ktorý, žiaľ, musím povedať, je mnohokrát veľmi zlý. Nechcem teraz použiť konkrétne mená urbárov pozemkových spoločenstiev, bolo by to nefér. Ale dejú sa veci práve vďaka tomu, že v minulom zákone takéto niečo nebolo možné. Bolo jednoducho potrebné všetkých osloviť pri predaji svojho podielu. A aj tak sa to obchádzalo. Aj tak bolo jednoducho možné, sú to veci na súdoch, že boli formálne ponúknuté podiely, nebolo to dostatočne zverejnené podľa zákona. A stalo sa to, že zákon, ktorý to neumožňoval, napriek tomu bol porušený a podiely sa dostali do rúk bielych koňov, ktoré potom si našli svoje spôsoby, ako ovládnuť pozemkové spoločenstvo. A, viete, výsledok je taký, že potom vidíte na kraji lesa 500 kubíkov hmoty, o ktorej sa hovorí, že je kalamitná, a ona je vôbec nie kalamitná, ale ona je rýdzo vykradnutá. A potom sa súdia a, to tu dnes už bolo povedané, ten súd bude o tom rozhodovať dovtedy spôsobom: „Hora je vyrúbaná a súd je nerozhodnutý.“ Takže ak teraz zákon zavádza to, že to predkupné právo sa neuplatňuje, tak je to vlastne nelogické. To, čo v minulosti nebolo povolené, tak aj tak sa obišlo, ako keby sme povedali: „No, nech sa páči, aby ste to nemali ťažké, aby ste nás nemuseli podvádzať, tak vám umožňujeme predkupné právo neuplatňovať a tie podiely si kľudne vymeňte medzi sebou, potichučky, však ostatní o tom nebudú vedieť.“ Nepotrebujú ani 51 %, na kontrolný balík vo výbore im stačí aj menej. Takže, by som prosil, to bude jeden z takých podnetov, ak na to nie sú nejaké významné a veľmi dôležité argumenty, prečo sa predkupné právo takýmto spôsobom pri prevode vlastníckych podielov medzi členmi pozemkového spoločenstva ruší, aby sa to teda zrušilo, lebo ozaj, opakujem, tu nie sú pocity, tu sú konkrétne skúsenosti z toho, čo sa deje v lesných urbároch, kde stoja výbory proti výborom a podiely proti podielom. Ďalšia vec, ktorú tiež považujem za správnu a kde teda treba nám len akosi dopracovať jej filozofiu, je to, že ozaj je dobré, že máme tu zákon, ktorý hovorí o likvidácii tých pozemkových spoločenstiev, ktoré sa nesprávajú podľa zákona. Tie v minulosti keď sa takto nesprávali, tak ostali vo vzduchoprázdne. A dodnes je niekedy problém s nimi, čo vlastne majú alebo nemajú ešte robiť. Je veľmi dôležité, aby likvidátor, a to je dôvetok, bol by som rád, keby sa do zákona dostal, nebol zodpovedný len za to, aby vyrovnal pohľadávky a záväzky, lebo to robí likvidátor fabriky, kde sa porobia prehľady účtovné, zistí sa aké sú záväzky, pohľadávky, umoria sa a majetok môže ostať stáť a čakať na budúceho nejakého záujemcu. V pozemkových spoločenstvách a v lesných urbároch je potrebné hospodáriť, preto by som považoval za potrebné, aby zákon obsahoval aj klauzulu, ktorá bude hovoriť o tom, ako sa bude ďalej nakladať s likvidovaným majetkom, aby to proste neskončilo s tým, že sme umorili pohľadávky, uspokojili záväzky, ale aby sa určilo, povedzme, inštitútom núteného správcu, kto preberie zodpovednosť za takéto spoločenstvo, ktoré je v likvidácii. To nám tam chýba. A by som prosil, keby bolo možné potom v rozprave pri druhom čítaní uplatniť to v rámci uznaných pozmeňujúcich návrhov. Poznámku mám ešte tiež na konto predkupného práva. Ale tá je zase trocha z iného pohľadu. Tuším je to § 10, kde sa hovorí, že podiely vo vlastníctve štátu možno predať iným osobám. Tam sa síce uznáva povinnosť predkupného práva, ale vzniká aj tak nebezpečenstvo, o ktorom som si myslel, že je akútne. Ale potom, keď som si prečítal podrobnejšie všetky doplnky, tak som zistil, že sa netýka lesných pozemkov, lebo skutočne je tam blokácia v poznámke pod čiarou, ktorá neumožňuje predaj podielov vo vlastníctve štátu, pozor, to som zabudol povedať, ktoré sú vo vlastníctve štátu v týchto pozemkových spoločenstvách, v tom prípade, ak sa jedná o lesné pozemky, aj keď je tam istý inštitút, ktorý hovorí o tom, že v prípade, že dôjde k vyrovnaniu nákladov vzájomných a je to pre štát výhodné, tak, áno, je to možné so súhlasom ministerstva. Udiali sa také veci v minulosti. Ale o tom sme tu už rozprávali. A preto by som si len dovolil položiť otázku: Dobre, vidím, že pre lesy to neplatí, a tým pádom akosi som si trocha vydýchol, ale nevadí nám to, neviem, dávam takú otázku, že podiely vo vlastníctve štátu, ktoré sa týkajú kategórie pozemku, nie lesného pozemku, ale povedzme poľnohospodárskeho, tak predávať bude možné? Neviem, to je vec filozofie. Tí, čo sú za to, aby štát nevlastnil nič, povedia: „Chvalabohu, nech to rozpredajú.“ Pri lesoch by som mal jednoznačné stanovisko, že lesy musia ostať štátne. Dávam otázku tým, ktorí nemajú radi štátne vlastníctvo, teda či z hľadiska týchto podielov vo vlastníctve štátu poľnohospodárskych pozemkov, druhu pozemku ich to teší, alebo, naopak, tej druhej skupine, či ich to náhodou nemrzí a či to nepovažujú za zlý filozofický prístup k tomuto zákonu. Ešte jedna poznámka na konto toho, čo tu hovorili moji predrečníci vo vzťahu k zvyškovým podielom lesných a poľnohospodárskych pozemkov pri dedičskom konaní. Ozaj, v tom predchádzajúcom návrhu, ktorý bol zverejnený na stránke ministerstva, sa hovorí o tom, že výmera lesného pozemku nesmie po takýchto dedičských úkonoch právnych byť menšia ako 5 000 metrov štvorcových. V zákone, ktorý máme dnes na stole, sa už hovorí iba o 2 000 ha. Netreba to zdôrazňovať. Veľakrát sa to tu už povedalo, že ozaj efektívne hospodárenie na lesnom pozemku je možné len v prípade, ak sa ten pozemok nedrobí. Vieme, že tu sa spoločne hospodári a tuto nebezpečenstvo až také reálne nie je, lebo tu ten samotný podiel nie je rozhodujúci, pretože nikto si nemôže tie svoje hektáre, nech sa akokoľvek zmenšia, vyčleniť. Takže nie je to akútne nebezpečenstvo. Ale spytujem sa: Pre základnú filozofiu rozsahu lesných pozemkov by nebolo správne, aby skutočne ten pôvodný návrh, ako ste to mali pri pôvodnom predložení na ministerstve, nechali vo výške 5 000 metrov štvorcových, teda pol hektára? A zapáčil sa mi celkom aj návrh, taký, by som povedal vizionársky a do budúcnosti pri lesoch uplatňovaný, keď pán poslanec Galko povedal, že možno by sa to vôbec nemalo povoľovať, aby sa nejakým spôsobom lesné pozemky pri akýchkoľvek právnych úkonoch drobili. Bolo by to celkom fajn, nie je to otázka len tohto zákona, preto nebudem o tom podrobne rozprávať. Mne by sa to celkom páčilo, pretože by sme sa tým vlastne dostali spred Litavska za Litavsko, lebo, viete, rakúska strana mala dedičské konanie také, že nepovoľovala tak, že to môžu podeliť si všetci, ale iba ten najstarší, a uhorská tá zase tvrdila, že každý musí dostať ten svoj podiel. Preto máme tie státisíce drobných pozemkov. Takže ten historický príklad spred Litavska za Litavsko by som v tomto prípade celkom rád zdôraznil slovami, že pozrime sa na druhú stranu. A možnože ten zákaz, aký pán Galko mal na mysli, ako som to pochopil, že by sa vôbec nesmeli deliť na nejaké menšie časti lesné majetky, by sa mi celkom pozdával. A posledná záverečná poznámka k tomuto zákonu opäť je s takým otvoreným koncom, vôbec si nemyslím, že viem, čo je lepšie v tomto prípade, je otázka tej zmeny rozhodujúceho počtu majiteľov podielov pri hlasovaní o rozhodujúcich veciach, ktoré sa týkajú života pozemkového spoločenstva. Tu starý zákon hovoril o dvoch tretinách, v novom zákone sa to opravuje na polovicu. Má to svoj praktický význam. V niektorých prípadoch sa tí ľudia lepšie dohodnú, už to tu zaznelo, ich dohromady dať býval veľký problém. Na druhej strane práve tým, že sa umožnilo ľahšie rozhodovanie o takýchto úkonoch, keď stačí len polovica majiteľov podielov, tiež je to na zváženie. Zaujímalo by ma, čo viedlo tvorcov zákona k tomu, že teda to chceli takto uľahčiť. Možnože je to ozaj snaha, aby sa tí ľudia ľahšie mohli rozhodnúť. Možnože je v tom isté nebezpečenstvo, ktoré zase spočíva v tom, že sa môžu rozhodnúť zlým spôsobom. To sú moje pripomienky, ktoré som považoval za zásadné. Tie pripomienky, ktoré prichádzajú, tak ako to tu už zaznelo mnohým z nás, kde ozaj sú desiatky a desiatky, tie bude treba predložiť do pozmeňujúcich doplnkov zákona. Ja prosím, tak ako som povedal v úvode, aby sme sa zjednotili na tom, že tento zákon, po prvé, je správny, po druhé, potrebné je ho vylepšiť. A, po tretie, treba sa nám všetkým potom postarať o to, aby nebol len zákonom, ale aby bol zákonom cteným. A to sa môže stať vďaka tomu, že tie pripomienky doň zapracujeme. Dámy a páni, ďakujem za pozornosť.