T. Rosová, poslankyňa: (2009-12-08):
Zavádzame novú definíciu miesta prístupného verejnosti tak, aby sme ním postihli aj moderné informačné a komunikačné technológie, ako je internet alebo mobilná komunikácia, aby páchatelia, ktorí svoj zločin šíria takýmito prostriedkami, boli potrestaní ešte prísnejšie, a to sadzbou odňatia slobody na päť až osem rokov. A tiež umožňujeme, aby v takých prípadoch, keď je obeťou zviera, ktoré nemá vlastníka, mohli ako poškodení v trestnom konaní vystupovať organizácie na ochranu zvierat, pokiaľ o to písomne požiadajú. Musím povedať, že bezprostredným podnetom na podanie tohto návrhu je skutočnosť, že uvedené trestné činy sa vyskytujú v mimoriadnom rozsahu, že sa vyskytujú podľa skúseností aktivistov a organizácií na ochranu zvierat stále častejšie. Zároveň sa stáva už pomaly takmer bežným, že páchatelia takýchto trestných činov svoje konanie zaznamenávajú a tieto záznamy šíria prostredníctvom internetu alebo mobilných telefónov. Napriek veľkej brutalite sa mnohí páchatelia vôbec nedostanú pred súd, najmä ak zviera nemá vlastníka, a teda prakticky niet žalobcu. Ale aj z tých páchateľov, ktorí boli za tieto trestné činy súdení, nebol zatiaľ nikto odsúdený na Slovensku na nepodmienečný trest. Je zrejmé, že dnes platná právna úprava, ale aj súdna prax nemajú dostatočne preventívny a výchovný účinok. Ak by totiž mali takýto účinok, nemohli by sa odohrať nasledujúce príbehy. Psa, ktorý bol jediným spoločníkom ovdovelého dôchodcu, dvaja páchatelia utýrali tak, že ho povesili za nohy, zaživa mu odrezávali uši, chvost, sťahovali ho z kože. Psík Riki bol vyhladovaný na balkóne niekoľko rokov. Bol postrelený a žil s mnohými brokmi v tele. Šteniatko nechali tri týždne bez jedla a vody. V útrapách pil psík vlastný moč, žral svoju stolicu. Nedokázal stáť na nohách, zdvihnúť hlavu, po prevoze k veterinárovi bol už v kóme, došlo k metabolickému zlyhaniu všetkých orgánov. Neznáma skupina tínedžerov upálila mačku v škatuli s horľavinou. Svojou krutosťou sa verejne pochválili na internete. Podobne svoje konanie na internete zverejnila dvojica páchateľov, ktorí ubili na smrť psa. Jeden z nich bil nič netušiaceho ovčiaka palicou, druhý to nahrával na video a povzbudzoval. Pes nebol agresívny a nestihol sa ani brániť. Dvojica chlapcov sa na jar zabávala tým, že mačku uviazanú o kôl poliali horľavinou a zapálili. Žena chovala v byte 38 psov. Jedenásť z nich bolo v takom zúboženom stave, že ich teraz v útulku dostávajú z najhoršieho. Normálne váži dospelá doga 90 kíl, tieto mali 15 kíl. Keď za sučkou začali chodiť psy, majiteľku to začalo otravovať, niekto z rodiny teda sučku podržal na dvore a ona jej odťala hlavu sekerou. Dvanásťročná tínedžerka surovo kopala psíka na verejnosti. Na frekventovanej ceste ktosi z auta strelnou zbraňou postrelil psíka Edyho, prestrelil mu žalúdok a polícia vyšetruje tento čin ako priestupok proti majetku. Neznámy divák natočil a poslal do televízie video, ako na smrť vyhladovaný psík žerie zranenú kravu. Autor videa to pozoroval, nezasiahol. Sloboda zvierat zachránila sučku jazvečíka znásilnenú človekom. Iný psík bol v ten istý deň nájdený na pokraji smrti, majiteľ ho nechal vyhladovať a dehydrovať. Dvojica dôchodcov chovala v otrasných podmienkach bez jedla a prístrešku sedem psíkov. Psy boli kosť a koža, na krátkej reťazi bez výbehu nevládali chodiť ani štekať. Dvaja z nich krátko po prevoze podľahli stavu a stav ostatných je doposiaľ vážny. Do útulku ktosi v noci natlačil desiatky šteniatok, aby sa ich zbavili. Mnohé do rána zomreli na ušliapanie. Sučku kokeršpaniela drží majiteľka vo vlastných výkaloch, podľa nej je to rodinný miláčik. Deti chceli zo zábavy utopiť psíka, uviazali ho o kameň a polícia podľa vyjadrení pre médiá zistí, či ide o protiprávne konanie. V ten istý deň chcel iný majiteľ tiež utopiť svojho vlčiaka. Vyhladovaného ho uviazal o kameň pri rieke. Myslím, že stačí. Väčšina z týchto príbehov je len z októbra a novembra tohto kalendárneho roku. Predsa len si ešte  pomôžem jedným výrokov z médií: „Odborníci sa obávajú, že násilie voči zvieratám môže časom prerásť do násilia voči ľuďom.“ Ja pevne verím, že po tom, čo ste počuli, a mrzí ma, že som musela nazhromaždiť toľko informácií skutočne len z krátkeho obdobia, dúfam teda, že po tom, čo ste počuli, už nebude nikto zľahčovať tento návrh ako akýsi výmysel mestských paničiek, ktoré nemajú na starosti nič, len manikúru a svojich domácich maznáčikov. Náš návrh predkladáme v mene zodpovedných rodičov, v mene všetkých tých, komu záleží na civilizačnom odkaze ďalším generáciám. Tie príbehy, ktoré ste počuli, totiž zďaleka nie sú len príbehmi zvierat. Sú to predovšetkým príbehy ľudí. A rovnako náš zákon je v prvom rade o ľuďoch. O ľuďoch a o charaktere spoločnosti. O ľuďoch a o civilizácii. Je to tiež zákon o našich deťoch. Je to zákon o tom, či naše deti žijú a budú žiť v bezpečnom prostredí, kde je násilie spravodlivo potrestané, ale aj o tom, či ich vzormi budú beztrestní násilnícki „grázli“. Najmä a predovšetkým je tento zákon zákonom o tolerancii voči násiliu. Ľudská spoločnosť sa vo vzťahu k násiliu vyvíja. Od stavu, keď násilie bolo bežným nástrojom na uspokojovanie základných potrieb stále k väčšej citlivosti a k nižšej tolerancii voči nemu. Nie je to vývoj priamočiary, ale v behu tisícročí je tento trend pozorovateľný. Zaoberali a zaoberajú sa tým filozofi, sociológovia, psychológovia. Na to, aby sme porozumeli vzťahu medzi charakterom spoločnosti a toleranciou násilia, hoci aj násilia páchaného na zvieratách, pomôžem si niekoľkými citátmi z eseje od Stevena Pinkera, eseje s názvom Dejiny násilia. Ide o kanadského psychológa, ktorý sa tejto téme venuje. Hovorí teda: V 16. storočí v Paríži bolo obľúbenou formou zábavy sledovať upálenie mačky. Mačku na pódium vytiahli kladkou zavesenú v popruhoch a potom pomaly upaľovali. Historik Norman Davies píše: Diváci vrátane kráľov a kráľovien sa zachádzali od smiech, keď zviera jačalo od bolesti, zvíjalo sa, ako sa postupne pálilo, a napokon zhorelo na uhoľ. „Dnes by takýto sadizmus bol vo väčšine sveta nepredstaviteľný,“ hovorí Steven Pinker. Táto zmena senzibility je len jedným z príkladov, zrejme toho najvýznamnejšieho a zrejme najnedoceňovanejšieho trendu. „V dlhých meandroch dejín ubúda násilia. Týka sa to viacerých kategórií veľkosti násilia. Od genocídy po vojnu, od vzbúr po zabíjanie a týranie detí a zvierat. A zdá sa, že ide o svetový trend, aj keď nie homogénny.“ Ďalej Pinker hovorí: „Užívame si mier, ktorý dnes máme, pretože ľudia v predchádzajúcich generáciách sa násilia vydesili. A pracovali na tom, aby sa skončilo. A my by sme takisto mali pracovať na tom, aby sa skončilo hrozné násilie, ktoré v našej dobe existuje. Od pravdepodobnosti, že štáty budú páchať genocídy po spôsob, akým sa ľudia správajú k mačkám.“ Toľko teda autor Steven Pinker. Nie je teda nijako prehnané súdiť úroveň spoločnosti podľa toho, do akej miery toleruje alebo netoleruje násilie na zvieratách. Nie je nijako prehnané z toho, ako sa ľudia správajú k zvieratám, usudzovať, ako sa správajú voči sebe navzájom. Násilie je totiž iba jedno. Pred 20 rokmi sa väčšina z nás stala verejnosťou, ktorá sa postavila násiliu na odpor. Násiliu, ktoré bolo motivované ideologicky, teóriou triedneho boja. Dnes sa ale naša verejnosť stavia aj na odpor násiliu páchanému na zvieratách. Práve dnes bola parlamentu doručená petícia s 20-tisícmi podpismi, ktorá do veľkej miery je totožná s naším poslaneckým návrhom. Ja som presvedčená, že musíme byť všímaví ku všetkým prejavom násilia. A nielen si ich všímať, ale musíme dať jasne najavo, že ich odmietame tolerovať. A to aj preto, aby sa násilie znova nemohlo stať legitímnym nástrojom vládnutia. Ďakujem všetkým, ktorí ste si vypočuli moje argumenty, a ďakujem všetkým tým, ktorí podporia svojím hlasom to, aby sme sa posunuli o krôčik ďalej k lepšej spoločnosti. Ďakujem pekne. (Potlesk.)