D. Jarjabek, poslanec: (2008-02-06):
Nepamätám si však, že tých desať rokov, čo som tu, by tlačový zákon predložila vláda Slovenskej republiky, hoci sme na to čakali, a viem, že takýto zákon sa pripravoval na ministerstve kultúry a bol v niekoľkých verziách. V niekoľkých verziách nikdy vláda Slovenskej republiky, respektíve minister kultúry vtedajší, či už to bol pán Tóth, alebo pán Chmel, nedostal požehnanie, nedostal odvahu, aby takýto zákon do parlamentu predložil. Prečo? To je už v tejto chvíli otázka pre historikov a pre tých, ktorí práve vtedy vládli. Táto debata, ktorá je tu pri tlačovom zákone, je absolútne štandardná a bola by absolútne štandardná vtedy, keby nešlo, samozrejme, v tejto súvislosti aj o vydieranie, ktoré sa volá Lisabonská zmluva. To dáva tejto debate trošku iný rámec. Ale ešte raz. Každý tlačový zákon, každý tlačový zákon v akejkoľvek verzii by mal presne takýto istý priebeh z takého dôvodu, že je tu veľa skupín, ktoré vlastne tento tlačový zákon rieši, zastupuje, udáva isté pravidlá hry. Hovorím ešte raz novinári, podnikatelia, občania, politici. Jednoducho spojiť a skĺbiť tieto záujmy do jedného, do jednej legislatívnej normy je ťažké a bolo vždy ťažké. Dovoľte mi pri tejto príležitosti, aj to už sa tu v náznakoch objavilo, malý exkurz do histórie. Dve veci sú zaujímavé. Približne rovnako dlho totiž trvalo, kým sa medzivojnové Československo rozhodlo nahradiť starú CAK mocnársku legislatívnu normu novou tzv. demokratickou, i keď malý tlačový zákon z roku 1933 o demokracii veľmi nebol. Pripomeňme si, že po porážke revolúcie 1848 sa síce v oktrojovanej ústave objavil záväzok, že v mocnárstve, citujem, „každý má právo slovom, písmom alebo tlačou slobodne prejavovať svoj názor a tlač sa nesmie podrobovať cenzúre“. Ale už o rok boli zavedené kaucie, ktoré musel zložiť každý vydavateľ a tisíc až tritisíc zlatých neboli vtedy žiadne haliere. Následne vzorní úradníci monarchie prišli s daňou na inzerciu a v roku 1851 pribudol systém výstrah. Stačili dve písomné výstrahy a noviny mohli byť administratívne zastavené. O rok neskôr pribudla ďalšia poistka. Noviny muselo povoliť príslušné policajné riaditeľstvo. Tento stav trval do roku 1862, keď tlačový zákon zrušil podriadenie tlače policajným riaditeľstvám a zveril túto kompetenciu súdom. Zostali však v platnosti aj kaucie, aj inzertná daň a pribudlo rozhodnutie, že štátne zastupiteľstvo mohlo zhabať „závadnú tlač“ a zastaviť jej distribúciu. Až v závere 19. storočia potom malými novelami najsamprv zaviedli tlačové porotné súdy, bolo to v roku 1869, zrušili daň z inzercie 1874 a kaucie 1894, čo trochu uľahčilo vydávanie nezávislých tlačovín. Sľubný vývoj sa zastavil po vypuknutí prvej svetovej vojny. Cenzúra okamžite zakázala desiatky denníkov a časopisov. Tie, čo vychádzali, museli zverejňovať iba oficiálne vojnové spravodajstvo a na informácie zo zahraničia mala monopol Wolfova tlačová kancelária. Po vzniku Československa bolo prevzaté zákonodarstvo habsburskej monarchie. Teda na jednej strane bola verbálne v ústave deklarovaná sloboda slova, tlače a zákaz cenzúry, na druhej strane však už 14. apríla 1920 zákon definoval výnimky a kto by porušil príkazy v dobe vojny a nepokojov, tomu hrozila pokuta až 10-tisíc Kčs. Napriek tlakom novinárom sa za celé medzivojnové obdobie neprijal nový tlačový zákon. Namiesto toho oblasť tlače obmedzovalo asi 50 nariadení, ktoré boli súčasťou iných zákonov. Po nevydarenom atentáte na Beneša bol vydaný Zákon na ochranu republiky, ktorý vydávanie komunistickej tlače definoval ako trestný čin. Tridsiateho mája 1924 bola prijatá novela, ktorá krivé obvinenie a nactiutŕhanie v tlači riešila v duchu Trestného zákona, pričom zodpovednosť sa vyvodzovala voči tomu, kto takýto článok napísal, objednal, nariadil jeho uverejnenie alebo podal informácie, ktoré boli jeho obsahom. Takzvaný malý tlačový zákon z roku 1933, odporúčam dobre si všimnúť tento dátum, keď podľa všeobecnej mienky prvorepubliková demokracia kvitla a prízraky totality boli ešte ďaleko v zákulisí, komplikoval distribúciu tento zákon domácej i zahraničnej tlače, prikazoval novinám publikovať prejavy prezidenta a členov vlády, a to bezo zmeny daného textu. Od 26. septembra 1938 začala fungovať ústredná cenzúrna komisia, ktorá predbežne dozerala na vhodnosť publikovaných článkov a informácií. Neskôr potom cenzorov nasadili priamo do redakcií a bolo zakázané publikovať akúkoľvek kritiku vládnych predstaviteľov, reforiem, vojenských útvarov, ale i priame či nepriame útoky na cudzie štáty a ich predstaviteľov. Myslím, že by sme si mali pripomenúť, že prvá Československá republika bola parlamentnou demokraciou, rešpektovala trhovú ekonomiku a bola minimálne v európskom kontexte vnímaná ako štát, ktorého občania sú slobodní. Tlačový zákon, ktorého torzo dodnes platí, ako už bolo povedané niekoľkokrát, vznikol v roku 1966. Pre tých mladších asi treba dodať, že vtedy už z väzníc prepúšťali a potichu rehabilitovali  niektoré obete monstreprocesov z päťdesiatych rokoch, ale to ešte zďaleka neznamená, že by totalitný režim koketoval s demokraciou. Noviny a časopisy okrem komunistickej strany mohli vydávať aj ostatné politické subjekty, odbory a spolky, ktoré boli členmi Národného frontu. Museli však získať prídel papiera a tlačiarenskú kapacitu a podriadiť sa takzvanému tlačovému dozoru, ako znelo nové pomenovanie pre starého dobrého prvorepublikového cenzora. Tlačový dozor nediskutoval, nevysvetľoval, ale rozhodoval. V jeho kompetencii v krajnom prípade bolo i zastaviť tlač celého vydania denníka či iného periodika a pamätníci napríklad Kultúrneho života z druhej polovice šesťdesiatych rokov neraz spomínali na rôzne spôsoby, ako odvracali pozornosť dozoru od textov, na ktorých publikovaní im zvlášť záležalo. Ak dovolíte, práve v tomto období prebieha podobná diskusia, ako je tuná, v poľskom zákonodarnom zbore. Možno pripomienka pani Vášáryovej, možno, aby si toho všimla, takisto a hlavne, aby si všimla to znenie, ktoré v tomto zákone existuje. Chcem len pripomenúť, že podľa tohto zákona zriaďuje sa štátna rada pre rozhlas a televíziu, ktorá dostáva právo iniciovať súdne a administratívne kroky v súvislosti s porušením slobody slova, organizovať v súčinnosti s ministerstvom financií výber členov rád a dozorných rád verejnoprávnych médií. Štátnu radu tvoria traja členovia volený sejmom, dvaja volený senátom a dvaja menovaný prezidentom, pričom kandidáti musia mať odporúčanie buď dvoch univerzít, alebo dvoch celoštátnych organizácií novinárov, alebo tvorcov. Podľa opozície je to návrat spred rok 1992. Zákon, samozrejme, ktorý teraz je v sejme, chcel by som len podotknúť jednu vec, pani kolegyňa, že päťkrát bola táto norma predmetom rokovania poľských poslancov v čase, keď vo Varšave zhodou okolností zastupovala záujmy Slovenskej republiky súčasná poslankyňa pani Magda Vášáryová a ministrom zahraničných vecí bol súčasný poslanec pán Eduard Kukan, a keďže ani raz neupozornili Slovensko a európsku verejnosť, aby sa v Poľsku prijímali nedemokratické legislatívne normy, možno z toho logicky vyvodiť záver, že platný poľský zákon nepovažujú za ohrozenie demokracie a slobody slova a prejavu. Ja by som len chcel citovať z toho platného zákona v Poľsku niekoľko paragrafov. Napríklad tlačová rada článok 17. Zriaďuje sa tlačová rada. Tlačová rada pôsobí pri úrade predsedu vlády. Členov rady menuje predseda vlády na tri roky. Článok 22. Registračný orgán môže zastaviť vydávanie denníka alebo časopisu na určitý čas, nie viac ako rok, ak v priebehu roka došlo v novinách alebo časopise najmenej trikrát k porušeniu predpisov. Ďalej zaujímavý článok 32. Ospravedlnenie alebo odpoveď je potrebné publikovať v denníku v priebehu siedmich dní od obdržania ospravedlnenia alebo odpovede v časopise najbližšom alebo v jednom z dvoch najbližších do tlače pripravených vydaní. Ospravedlnenie v periodickej tlači musí byť publikované alebo prinajmenšom signalizované na rovnakom mieste, rovnakým písmom a zreteľným titulkom. V ostatných médiách je publikované v podobnom čase a analogickom programe. Ďalej článok 43. Kto využíva postavenie alebo hrozbu so zámerom prinútiť novinára, aby publikoval alebo, naopak, nepublikoval tlačový materiál, alebo aby inicioval, alebo upustil od novinárskej intervencie, bude potrestaný na stratu slobody do troch rokov. Článok 44. Kto komplikuje alebo tlmí tlačovú kritiku, je potrestaný pokutou alebo stratou slobody. Po druhé. Rovnaký trest stihne toho, kto zneužíva svoje postavenie alebo funkciu na poškodenie inej osoby v spoločenskom záujme za publikovanú kritiku. Článok 46. Kto sa v rozpore s povinnosťami vyplývajúcimi zo zákona vyhýba publikovaniu, ospravedlneniu alebo odpovede, o ktorých hovorí článok 31, alebo publikuje takéto ospravedlnenie či odpoveď inak, než stanovuje zákon, bude potrestaný pokutou alebo stratou slobody. Toto vám, vážená pani poslankyňa, keď ste zastupovali záujmy Slovenskej republiky, nevadilo. Takže, ak dovolíte, vrátim sa k nášmu návrhu. Paragraf o tlačovom dozore podobne ako ďalšie, ktoré definovali úlohu tlače pri budovaní socialistickej spoločnosti, síce parlamenty po roku 1990 zrušili, nezmenila, nemohla sa zmeniť však tá základná konštrukcia socialistického zákona. Bývalým socialistickým zákonodarcom totižto na um nezišlo, že raz by vydávanie novín a časopisov mohlo byť súkromným biznisom. To platí dodnes tento zákon stále. A ja sa nečudujem, že našim či u nás podnikajúcim komerčným vydavateľom tento Novotného relikt  neprekáža. Veď ak ich existenciu ani len nepredpokladá, nevyplývajú pre nich z neho nejaké povinnosti a nijaké obmedzenia. Všetko je dovolené, len nech je zisk čo najvyšší, samozrejme. Návrh zákona o periodickej tlači a agentúrnom spravodajstve je veľmi citlivým pokusom doslova jemne korigovať doterajšiu anarchiu vo svete printových médií. Nehovorí na rozdiel od demokratických tradícií masarykovskej republiky, o trestných senátoch, cenzúre a neprikazuje publikovať prejavy štátnikov v pôvodnom znení. Dovoľuje si len navrhnúť, aby médiá, ktoré uverejnia informácie poškodzujúce konkrétneho občana, boli povinné uverejniť aj jeho odpoveď. Pretože dnešná prax, keď sa osočený musí obrátiť na súd a keď sa po rokoch dočká rozsudku, buď noviny, ktoré ho osočili už nejestvujú, alebo súdom nariadené ospravedlnenie uverejnia kdesi medzi riadkovou inzerciou, je morálne nekorektná. Všetci vieme, a jedna z komerčných televízií nám to pred týždňom potvrdila, že v našich novinách i v elektronických médiách pôsobia často ľudia nielen bez novinárskeho vzdelania, ale dokonca i bez maturity. Toto necháme stranou preto, lebo toto je problém médií, ale možno i preto si často neuvedomujú, že ich túžba po novinárskej bombe môže mať na osud jednotlivca katastrofálny dosah. Preto teda tie nejaké pravidlá hry. V prípade OBSE, ktorá tu bola toľkokrát skloňovaná, nemôžem si dovoliť jednu poznámku a zareagovať v podstate na tento vyrobený demarš. No, podľa tých ďalších informácií, ktoré sme dostali, vysoký predstaviteľ OBSE v podstate ako keby nečítal tú normu, ktorá je v parlamente preto, lebo hovoril práve na odpoveď, čo je § 8, a pritom citoval § 11. Potom, keď sme prišli istým spôsobom do kontaktu, tak vyžiadal si oficiálny preklad a priznal sa k tomu, že v podstate pracoval s neoficiálnymi dvomi verziami s nejakým amatérskym prekladom do angličtiny. Moja otázka pochopiteľne znie. Kto si dal túto prácu, respektíve nadprácu, aby informoval týchto ľudí skôr, ako vznikla oficiálna verzia takéhoto návrhu, ktorá sa dostala do parlamentu? Čiže preto mi dovoľte trošku tak sa pousmievať nad týmito veľmi vážnymi dôvodmi medzinárodných inštitúcií preto, lebo tie rokovania sa vlastne práve teraz začínajú. A teraz sa vlastne  dozvieme, čo kolegom z OBSE alebo z iných medzinárodných inštitúcií vadí, respektíve, čo nie je štandardné z hľadiska ich pohľadu alebo európske. Pochopiteľne, na toto budeme reagovať. Spýtajte sa však tých svojich kolegov, dámy a páni, ak by ste mi chceli protirečiť, ktorí už s tendenčnosťou novinárov majú aj svoju skúsenosť, či bolo také príjemné čítať o sebe polopravdy či poloklamstvá bez šance  uviesť veci na správnu mieru. Za osem rokov v opozícii som bol neraz svedkom toho, ako noviny a elektronické médiá škandalizovali nielen mojich parlamentných kolegov, ale i normálnych radových občanov. Šírili o nich úplné lži alebo časť faktov účelovo čitateľom, divákom a poslucháčom jednoducho neprezradili. Aký je výsledok? Znechutenie a strata vôle angažovať sa v spoločenských pohyboch v tom lepšom prípade, ale aj strata priateľov, ba aj rodiny, zamestnania a dobrej povesti v tom prípade horšom. Ak má toto byť tou hodnotou, ktorú presadzujete, potom by bolo treba niektorých úradníkov motivovať, aby sa vrátili k pamätným dokumentom podpísaným v Helsinkách a neskôr v Belehrade a prečítali si, čo je zmyslom európskej spolupráce. Dámy a páni, s predloženým návrhom nového zákona o periodickej tlači a agentúrnom spravodajstve súhlasia relevantní partneri. Je tu niekoľko vyhlásení, ktoré si protirečia. Môžeme sa znovu pýtať, prečo? Môžeme sa pýtať, prečo Syndikát novinárov ústami svojej predsedníčky najskôr povedal, predpokladám, že citujem doslova, že „zákon je dobrý a len aby ho poslanci v parlamente nepokazili“. To bola prvá interpretácia. (Potlesk v sále.) Potom nastali pohyby u vydavateľov, potom prišiel názor OBSE, o ktorom som už hovoril, a potom prišlo znovu vyjadrenie predsedníctva syndikátu, ktoré už malo ďalšie pripomienky k tomuto zákonu. Ale toto hovorím, toto všetko je legitímne, toto všetko je legitímne, dokonca legitímne aj to, že, samozrejme, opoziční politici sa k tomuto pridali, no a tí sú vždy zásadne proti všetkému, čo vláda tejto snemovni predloží, pretože aj to nenavrhujú oni a nemôže to byť predsa dobrá legislatívna norma. Osobne si myslím, že vývoj nás presvedčí, aby sme sa onedlho vrátili k myšlienke vytvoriť aj mediálnu radu. Možno. V každom prípade tento návrh zákona, keď sa dostane do druhého čítania, určite v rámci toho druhého čítania príde k zmenám, príde ku kompromisom, a to viete presne takisto vy ako aj ja preto, lebo ani jeden zákon, ktorý prišiel do tohto parlamentu a bol napísaný tak či onak tou či onou vládou, nikdy z tohto parlamentu vládny návrh neodišiel tak, že by doňho poslanecká snemovňa nezasiahla. To isté bude aj, samozrejme, s tlačovým zákonom, ale na základe konkrétnej profesijnej debaty, a nie na základe nejakého politikárčenia my vám toto, vy vám toto. Jednoducho, takto sa asi tento zákon nemôže robiť. Okrem toho je tu ešte ďalšia poistka. Tento zákon veľmi pripomína prijímanie zákona o vysielaní a retransmisii, s ktorým sme tiež nemali svoje skúsenosti a tiež tu bola obava, obrovská obava, ako to vlastne s tými elektronickými médiami bude. Dnes Rada pre vysielanie a retransmisiu má, dovolím si tvrdiť, zo všetkých troch rád najväčšiu autoritu. Tento zákon je všeobecne rešpektovaný a dokonca rada dáva aj pokuty. Ako iste viete, najväčšiu pokutu dostala Markíza v roku 1998. Bolo to päť miliónov korún, keď porušila vlastne všetko, čo mohla porušiť, hej. Táto rada je akceptovateľná verejnosťou, odbornou verejnosťou, táto rada má svoju parlamentnú autoritu a nikto sa nad tým nezamýšľa, že by vlastne tento orgán bol politickým orgánom. Takéto niečo som už veľmi dlho nepočul a bolo by to aj smiešne, lebo to nie je pravda. Okrem toho je tu ešte jedna poistka a tak, ako sme sa dohodli pri zákone o vysielaní a retransmisii, že je možné tento zákon vzhľadom na to, že sme nepoznali, ako sa prejaví tento zákon v praxi v tom našom mediálnom prostredí, my sme vtedy, keď sme tento zákon prijímali spoločne v parlamente, sme sa dohovorili a dali sme skutočne všetkým najavo, že o šesť mesiacov túto normu otvoríme a o šesť mesiacov si zhodnotíme, čo tá norma priniesla v tom mediálnom priestore, a ten sľub sme aj splnili. Tento zákon bol niekoľkokrát novelizovaný a dneska nikto nepochybuje o tom, že ten zákon je účelný pre elektronické médiá. Takto nejako by som si predstavoval, že by sme mali pokračovať aj v rámci tlačového zákona a takto nejako by mala vyzerať aj perspektíva toho tlačového zákona. To znamená, nech sa prijme akákoľvek norma v druhom čítaní, vždy je tu možnosť po šiestich mesiacoch si overiť, čo sa podarilo, čo sa nepodarilo. A veľmi sa teším na tú diskusiu, ktorá bude v druhom čítaní. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk v sále.)