J. Mikuš, poslanec: (2007-10-26):
Prvý pocit, ktorý ma premkol, keď som si prečítal prvýkrát návrh zákona o investičnej pomoci, bolo „déja vu“. Neboli sme raz už v tejto krajine v podobnej situácii? V polovici 90. rokov parlament prijal predpisy na nový spôsob privatizácie, ktorý mal stvoriť tzv. slovenskú kapitálotvornú vrstvu. Musím sa priznať, že aj našou vinou nebol tento proces dostatočne vyhodnotený možno dodnes. Dnes vieme len toľko, že po nových slovenských kapitalistoch odchovaných na privatizácii sa rýchlo zaprášilo a sprivatizované podniky sú už v úplne iných rukách. Vieme aj to, že podnikateľské prostredie na Slovensku sa vtedy silno zdeformovalo a hore komínom vyleteli peniaze, ktoré mohli skončiť povedzme v školách alebo v nemocniciach. To, že na Slovensku už niet čo veľmi privatizovať, neznamená, že sa k majetku na úkor štátu nemožno dostať inak. Napríklad cez tzv. investičné stimuly. Záujemcovia už nemusia byť zakolónkovaní ako slovenská kapitálotvorná vrstva. K terajšej vláde ich však môže viazať rovnako silné puto ako privatizérov 90. rokov. Investičné stimuly sú totiž veľmi háklivý inštitút. Nie nadarmo Európska únia veľmi dôsledne stráži túto oblasť. Štátna pomoc je ľahko zneužiteľná. Politikov práve preto priťahuje ako magnet, najmä tých, ktorí volajú po silnej ruke štátu. Investičné stimuly sa využívali aj za predchádzajúcej vlády, boli tu však dva základné rozdiely. Krajina sa z prejedených 90. rokov len spamätúvala, to je ten prvý dôvod, a potrebovala veľké investície. A po druhé na poskytovanie pomoci existovali pravidlá. Podľa nich štát cielene sledoval podporu projektov zameraných na regióny s vysokou nezamestnanosťou, minimálne ku koncu predchádzajúceho volebného obdobia. Preto bola vypracovaná trojfarebná mapa, ktorá jednoznačne stanovovala, kto má a na čo nárok. Pán minister, darmo sa smejete. Po nástupe vlády Roberta Fica sa totiž všetko rýchlo zmenilo a v novembri 2006 vláda novelizovala pravidlá na poskytovanie individuálnej štátnej pomoci investorom a v názve nahradila pojem „štátna pomoc“ pojmom „regionálna pomoc“. A potom na výsmech nového názvu, pán minister, rýchlo rozhodla na zasadnutiach 6., 13. a 20. decembra 2006 o pomoci pre 45 projektov v celkovej hodnote takmer 10 mld. Sk. Regionálna pomoc spočívala v tom, že západné Slovensko bolo podporené 60 % týchto stimulov, stredné 25 % a východné Slovensko úbohým zvyškom. Presne naopak, ako si to vyžadujú potreby krajiny. Presne proti krasorečeniam vlády a potrebe vyrovnávania regionálnych rozdielov. Čakal som, čo sa bude diať ďalej. O tom som ináč informoval niekedy začiatkom tohto roka v jednom z mojich vystúpení a pokračovania som sa dočkal. Vláda navrhla alebo schválila návrh zákona o investičnej pomoci a predložila ho na rokovanie parlamentu. Prvá vec, ktorá ma upútala, bol plán na prideľovanie stimulov podľa tohto návrhu. Do konca funkčného obdobia tejto vlády to má byť ročne 1,5 až 2 mld. Sk. Ale môže byť aj viac. Tento rok teda vo zvyšku času od nadobudnutia účinnosti tohto zákona do konca roka sa má odklepnúť priama a nepriama štátna pomoc za 2 mld. Sk. Z minuloročného objemu vláda síce výrazne zľavuje, ale 2 mld. nie je málo. Predstavte si, že by sa napríklad toto mohlo použiť na podporu vysokých škôl. Tieto 2 mld. Sk sú už vyárendované, otázka znie – pre koho? Azda pre tých, čo sa prihlásia o stimuly hneď po schválení tohto zákona? To sa asi nestihne. Jednoducho uchádzači už musia byť nachystaní. A kto sú títo uchádzači? Logické, že musia byť vynikajúco informovaní dávno predtým, ako sa preberá tento návrh zákona v parlamente. A otázka znie, či nepodporovali dokonca vládu v jej úsilí pripraviť takýto ústretový zákon. Prečo je ústretový, poviem v krátkosti o chvíľku. Niektorí si azda povedia, že ak sa má pomôcť zaostávajúcim regiónom, dá sa prižmúriť oko. Veď každý sme odniekiaľ a niekedy sa stane, že aj objektívne rozhodnutie v prospech politicky či pokrvne spriazneného uchádzača môže byť čírou náhodou. Ale ja sa obávam, že tu teraz nejde o úprimnú pomoc chudobným regiónom. Podľa návrhu zákona mapa označujúca najviac odkázané okresy Slovenska ako východiskový bod na smerovanie štátnej pomoci zaniká. Prečítajme si, čo ju nahradí. Doteraz objektívne merateľné čísla o nezamestnanosti nahradí akési múdre rozhodnutie vlády, ktorá bude stanovovať „intenzitu“ regionálnej štátnej pomoci v jednotlivých regiónoch Slovenskej republiky. Ktovie, možno sa táto intenzita bude zhodovať s intenzitou, podľa ktorej nedávno dostali obce dotáciu na ihriská z rezervy predsedu vlády, 70 % sa ušlo vládnym starostom, zvyšok, až na pár percent, nezávislým. A ak by sa predsa len rešpektovali skutočné regionálne potreby, o čom pochybujem, pre vítaného uchádzača by mohol vzniknúť ešte iný problém, že nebude patriť do podporovaného druhu investície. Do nástupu vlády Roberta Fica boli investičné stimuly striktne viazané na vymenované odvetvia: spracovateľský priemysel, distribučné a logistické centrá, strategické investície a HI-TECH sektory, centrá strategických služieb. Podľa návrhu predloženého zákona čosi z toho ostalo, ale pribudli dve nové sorty: cestovný ruch a priemyselná výroba. Cestovný ruch je pomerne široká oblasť, dá sa tam hocičo schovať, ale zneužitiu sa dá ako-tak zamedziť. Ale priemyselná výroba, to je iná káva. Tam si už možno predstaviť ozaj hocičo. Veď si len spomeňte, ešte na začiatku 90. rokov sme mali ako Slovensko samostatné ministerstvo priemyslu. Takže podľa nových pravidiel región problém nebude. Problémom nebude ani odvetvie, vítaný žiadateľ o štátnu pomoc sa už do pravidiel nejako zmestí. Ani o výšku stimulu sa nemusí obávať, pretože mnohé horné limity padajú. Asi zaváži, ako veľmi sa bude o pomoc usilovať. Totiž miera subjektivity pri týchto navrhovaných pravidlách sa veľmi zvyšuje. A tam, kde nie sú pravidlá jasné a nárokovateľnosť žiadateľa sa znižuje, tam, kde dopyt bude oveľa väčší ako ponuka, bude veľmi veľká tendencia ku klientelizmu. Čoho sa teda môžeme dočkať po prijatí tohto zákona? Vyrovnávania regionálnych rozdielov? Znižovania miery nezamestnanosti v hladových dolinách, ktoré tak urputne vyhľadávali po Slovensku práve kandidáti SMER-u? Nových špičkových technológií, aby Slovensko nebolo len výrobnou fabrikou, kde kapitalisti zdierajú svojich robotníkov? Dočkáme sa snáď sociálnej politiky, ktorá je taká blízka predstaviteľom vládnej strany? Alebo sa dočkáme ďalšieho plytvania so štátnymi prostriedkami? S peniazmi, ktoré vláda vyberá nielen od tých, čo majú fabriky, ale aj od tých, čo nezarábajú ani priemernú mzdu? A opäť sa zviditeľní akási nová kapitálotvorná vrstva? Opäť pôjdeme v medzinárodných rebríčkoch vo výskyte korupcie smerom nadol? Nechcem len kritizovať, ale pri takomto návrhu musí kritika tvoriť gro môjho vystúpenia. Mám predstavu, ako v uvedenej oblasti postupovať. Možno som bol trošku kritikom aj v predchádzajúcom volebnom období, pretože si myslím, že v prvom rade, keď Slovensko už nepotrebuje veľkými peniazmi podporovať veľké investície, pretože tie časy sú už, vďakabohu, minulosťou. Z tej kaše sme sa dostali. Teraz ekonomika krajiny rastie rýchlym tempom a dúfam, že tak bude aj naďalej. A ak máme vysoké príjmy štátneho rozpočtu, netreba ich prejedať, rozdávať či dokonca z nich chmátať. Myslime na horšie časy! Nesmieme zabúdať na to, že kto v dnešnom svete stojí, tak vlastne zaostáva. V porovnaní so šikovnejšími klesá. A recept na to, ako garantovať priaznivý budúci vývoj, je investícia do vzdelania, do vedy. Alebo plaťme staré dlhy. Budeme o tom čoskoro hovoriť pri rozpočte verejných financií. Motivujme ďalšie ekonomické aktivity, ale nie takýmto, podotýkam, zlým zákonom, ktorý len deformuje. Podporme dobré podnikateľské prostredie, ale pre všetkých. Ono vytvára konkurenciu a produkuje kvalitu. A vyznačuje sa ešte jedným málo pripomínaným javom, potláča úplatkárstvo. Dokonca, nie som si istý, či to nie je aj ten najvýznamnejší dôsledok. Ďakujem pekne, že ste vydržali v túto neskorú hodinu.