Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2013-03-21):
Vážený pán predseda, vážená pani verejná ochrankyňa práv, vážené kolegyne, kolegovia, rada by som povedala pár slov k správe, ktorú sme tu mali predloženú pani ombudsmankou. Vidím také nóvum v tejto správe v tom, že zvolila nový prístup nielen k písaniu správy, ale zároveň aj k svojej činnosti. Nechcem vôbec, aby to vyznievalo ako možnože zveličovanie toho, čo sa udialo. Porovnávam naozaj len správy, ktoré, ktorá bola predložená aj minulý rok, aj keď bola teda prečítaná terajšou pani ombudsmankou, ale obsahovo s tým, čo sme počuli a čo máme možnosť prečítať si v pripravenej správe. V prvom rade by som sa možno krátko vyjadrila k organizácii alebo jednoducho to nazvem nejakej reštrukturalizácii na úrade. V tomto vidím tiež veľký prínos, pretože sa pokúsila o racionalizáciu chodu kancelárie. Sama hovorila, ako je to s verejnými financiami, ktoré boli určené alebo ktoré boli rozpočtované pre jej úrad. Z toho, čo nám povedala, čo sme si mohli prečítať, je jasné, že najväčšiu záťaž alebo najväčšiu časť rozpočtu jej zožerie správa, jednoducho povedané, alebo náklady, náklady na budovu, nájom. Je smutné, ak skutočne, aj keď si myslíme, že ten balík peňazí je dostatočne veľký, je smutné, že na samotnú činnosť okrem platov jej zostáva 10,2 %. Z toho naozaj nemôže robiť vlastné alebo poriadne vykonávať to, čo jej chce zákon uložiť. Toto beriem ako niečo, čo by bolo treba naozaj riešiť a k čomu by sa možnože, čím by sa malo zaoberať nielen, čím by sme sa mali zaoberať nielen my poslanci, ale naozaj taký apel na vládu, aby sa tým zaoberala hlavne exekutíva. To by som bola veľmi rada, keby sa slová aj samotnej ombudsmanky potvrdili a venovali by sa tomu tí, ktorí tomu môžu pomôcť. Druhú myšlienku, ktorú by som si vybrala zo správy pani ombudsmanky, o ktorej tuná nehovorila, ale mňa zaujala. Spomenula som to aj vo faktickej poznámke, možno aj na to, na pána ministra Lajčáka, ktorý tu sedel pred pani ombudsmankou. Zaujala ma myšlienka, ktorú vlastne zopakujem. Pán Lajčák sa vyjadril, že do septembra bude vytvorená stratégia ochrany ľudských práv, veľmi zjednodušene povedané. A apelovala som naňho, aby v rámci tohto sa snažil racionalizovať svoje konanie aj myslenie v tom, aby tá myšlienka spolupráce jednotlivých organizácií, či už ktoré sú garantované štátom, alebo možno ktoré majú vo svojom portfóliu mimovládne organizácie, aby boli istým spôsobom dané dokopy. To znamená, poďme sa na tú stratégiu pozerať tak, aby sme spojili to, čo je spojiteľné, aby nastal naozaj synergický efekt. Minulý týždeň som viackrát vo svojich vystúpeniach, ktoré sa týkali teda opäť možno niečoho mimo, ale súviselo to s ľudskými právami, šlo o implementáciu smerníc Európskej únie, spomenula, že je potrebné nielen nastaviť systém, ktorý funguje, ale naozaj ľudí aj nastaviť tak, aby vedeli, a poučiť ich tak, aby vedeli, kam sa majú v prípade problémov obrátiť. U nás je človek v spleti možností, ale málokedy vie, kam skutočne môže ísť, za kým, na koho sa obrátiť. Preto sa mi tá myšlienka, ktorá tu bola povedaná a ktorú som si potom vzadu aj s pánom poslancom kolegom rozdiskutovala, myšlienka Domu ľudských práv, zdala veľmi zaujímavá. Aj keď teda podľa slov pána poslanca Martvoňa je to nereálne, myslím si, že je to základ, na ktorom by sme mohli stavať, možno sa nepodarí, možno je to naozaj fantazmagória žiadať vás o niečo také, aby sa vytvoril, aby sa našla jedna budova, jedna štátna budova, v ktorej by mali sídla ľudskoprávne organizácie aj konkrétne Centrum právnej pomoci a národné stredisko ľudských práv, a vravím, aj kopu mimovládnych organizácií, ktoré sa práve ľudskými právami zaoberajú výkonne, pomáhajú aktívne ľuďom. To by bol úplný ideál, ku ktorému by sme mohli aspoň smerovať. Jedno miesto by bol veľmi dobrý príklad vo svete. Boli by sme unikátom. Ďalšia vec, ktorej by som sa dotkla, je, zo správy som si vytiahla, že bolo daných 3-tisíc podnetov. Pani ombudsmanka sa k tomu aj vyjadrila, že podnetov bolo veľa, ale nie všetky patria do pôsobnosti. Uvádza, že až 58 podaní patrí mimo pôsobnosť, to je opäť tá myšlienka, keby sme mali jednotnú, jedno sídlo, ktoré sa venuje ľudským právam, tak vedel, hneď by vedel pracovník posunúť podnet na správne miesto. Neposielali by sme, neterorizovali by sme obyvateľa tým, že veď skúste tam a tam. Zároveň chcem oceniť aj vlastnú iniciatívu. Zo skúmaní, ktoré sa, o ktorých som si čítala v správe, ma zaujali naozaj správa o ochrane práv maloletých detí, kde bolo zaujímavé, že bol to podnet, ktorý prišiel ešte pred ujatím sa funkcie. Z toho, čo pani ombudsmanka vyskúmala, je jednoznačne dané, že ide o nedostatočné znalosti pracovníkov verejnej správy a o nespoluprácu medzi jednotlivými orgánmi verejnej správy. Toto som rada, že už naozaj ministerstvo práce, sociálnych vecí rieši, a ja dúfam, že teda, že to dorieši do šťastného konca. A druhá vec, ktorá ma zaujala, je kauza Slotex, kde sa našli pochybenia v činnosti – opäť – štátnych orgánov a inštitúcií. Sociálna poisťovňa, inšpektorát práce, dokonca polícia – nedodržanie lehôt, inšpektorát práce – vyvodzovanie dôsledku a zodpovednosti podať návrh, Sociálna poisťovňa, že nevyužila svoju kontrolnú povinnosť a možnosť podať návrh na exekúciu. Práve preto ma tieto dve kauzy zaujali, lebo v nich vidím taký jeden veľký spoločný menovateľ, a to nekvalifikované postupy. Tuná ma napadá jedna vec. Máme vytvorené národné stredisko pre ľudské práva a myslím, že zo zákona má určenú hlavnú úlohu, a to je vzdelávať. Vzdelanie je to, čo nás v tejto oblasti, čo nám v tejto oblasti veľmi chýba. Práve to, že ľudia nevedia, kam sa majú obrátiť, spôsobuje, že vlastne nevedia ani svoje problémy riešiť, preto by som opäť možnože obrátila pozornosť aj na národné stredisko ľudských práv, aby konalo hlavne v tej oblasti, v ktorej konať má, to znamená, aby sa viacej zapájalo do aktivít vzdelávania. Súvisí to skutočne aj so slovami pána ministra zahraničných vecí Lajčáka o spracovávaní stratégií. Takže bola by som veľmi rada, ak by na tej stratégii samotnej pracovali všetky zainteresované organizácie, aby tak ako hovoril, ústretovo že prizve všetkých, ktorí majú chuť, aby sa to v skutočnosti aj udialo, aby to neboli len vypovedané slová pred parlamentom, aby nás uspokojili, ale aby sa to skutočne aj udialo. Na záver by som už len povedala, že je mi ľúto, že najväčšie zlyhanie boli zistené naozaj v štátnej správe, že ide o verejné inštitúcie. Doplatili na to nielen zamestnanci firiem a jednotlivci, jednotliví ľudia, deti, ale značnú škodu utrpel aj štát a to znamená my všetci. Na záver by som sa spýtala, či opatrenia, ktoré navrhla pani ombudsmanka, nájdu naozaj odozvu medzi nami, najlepšie by bolo, keby našli odozvu práve u exekutívy, na vláde, u ministra práce, sociálnych vecí, tam sa zrejme dejú nápravy, ale bola by som rada, keby sa naozaj k tomu postavil pozitívne aj pán minister spravodlivosti. Ak sa tak neudeje, tak budem veľmi uvažovať o tom a rada sa pričiním o to, aby sa nápravy, aby sa už podobné konania neuskutočňovali, aby som sa o to pričinila. Ďakujem pekne.