Á. Biró, poslankyňa: (2008-10-28):
Chcem sa obrátiť prv na kolegov zo Smeru preto, lebo keď tu chodil eurosocialista, teda europoslanec Európskej socialistickej strany pán Hannes Swoboda, ten sa vyjadril  nasledovne: „Krajina by mala byť šťastná, keď jej hlavné mesto má rôzne mená. To nediskvalifikuje jedno alebo druhé meno. Slovensko je multikultúrna krajina a to by v dnešných časoch malo byť prínosom a nie na škodu.“ Hovoril aj o učebniciach a v súvislosti  s učebnicami povedal túto vetu: „A čo sa týka učebníc, podľa európskych štandardov máte mať možnosť používať všetky názvy.“ To boli teda citácie alebo slová pána Hannesa Swobodu. Hovorila som na začiatku, že chcem k vám prehovoriť ako človek a ako matka  dvoch detí. A ja si myslím, že o tom, o čom hovoríme my, poslanci z maďarskej koalície, nie je o tom, že nechceme, aby naše deti sa naučili dvojjazyčné zemepisné názvy. Majú sa naučiť dvoj- aj trojjazyčné, keď tá lokalita, ten zemepisný útvar či mesto má viac názvov. My hovoríme,   bránime náš materinský jazyk. Každý národ má svoj národný jazyk. Každý národný jazyk plní nenahraditeľnú úlohu pri uchovávaní a dotváraní národnej kultúrnej identity a potrebuje ochranu, starostlivosť a úctu. Národný jazyk, ktorý sa kodifikuje, nazýva sa spisovným jazykom. Kodifikovaná podoba národného jazyka v prípade každého národa sa musí brániť  pred takým zásahom, ktorý by bol v rozpore s jeho zákonitosťami. A tento princíp Slovenská republika zakotvila v zákone o štátnom jazyku, konkrétne v § 2 ods. 3. Tam sa vyslovene hovorí, že do kodifikovanej podoby štátneho, teda spisovného jazyka nemôžeme zasahovať v rozpore s jeho zákonitosťami, tento zásah je neprípustný. Jazyk je najvzácnejšou duchovnou  hodnotou kultúrneho dedičstva každého národa a nielen národa, ale aj všetkých nás a celej Európy alebo sveta. O tom, že slovenská vláda a my všetci chceme brániť a máme sa starať o jazyk a jazyk našich krajanov, ktorí žijú mimo hraníc Slovenska, hovorí programové vyhlásenie vlády, ktoré určilo, že jednou z priorít zahraničnej politiky je zachovať jazykovú kultúru a náboženskú identitu Slovákov žijúcich v zahraničí. O tom budeme hovoriť, keď   budeme prerokúvať aj Koncepciu štátnej politiky. V tej sa nachádza presne táto istá veta. A ja si myslím, že tak ako záleží vám na tom, aby ste si chránili svoj jazyk, aby ste toto kultúrne dedičstvo svojich predkov zachovali, takisto záleží aj nám na ochrane nášho materinského jazyka, na jeho spisovnej podobe. A keď sme sa už sporili o tom, aké sú tie učebnice, a odzneli tu aj príklady, ktoré sa mi zdali trošku také úsmevné, najmä príklad, ktorý povedal pán poslanec Kovarčík, ktorý tu nie je, a bol v súvislosti s Trenčínom. Ja si myslím, nech mi prepáči, že si to asi vymyslel, preto lebo v maďarčine Trenčín je Trencsén. Takže ten Maďar, ktorého oslovil, si nemohol pomýliť Trenčín s Banskou Bystricou. A keď hovoríme o tom ústupku alebo geste Slovenskej národnej strany, ja si myslím, že toto gesto, hoci teda naozaj je to  už chvályhodné, že je určitý ústupok a gesto smerom k nám,  prepáčte, nič nevyrieši. Nič to nevyrieši preto, lebo návrh pána ministra, že má byť v maďarskom texte prv slovenský tvar, ktorý nebude skloňovaný, a potom niekde v zátvorke alebo za zlomkom maďarská verzia, narúša náš jazyk. Proste pôjde o gramatický nezmysel a pôjde aj porušenie toho status quo, na ktoré sa odvolávame a k čomu na začiatku tohto obdobia vášho vládnutia sme dostali aj prísľub. Docielite len to, že nebudeme vedieť ani slovensky a ani maďarsky. Ale potom hovorte o tom, že toto je váš cieľ, a nie o tom, že nás chcete naučiť dvojjazyčné  názvy. Predsa odkedy žijeme v jednom štáte, ja si myslím, že jedna generácia naša sa naučila dvojjazyčne všetky zemepisné názvy bez problémov. Teda dovoľte mi podotknúť, že aj vy ste sa naučili a nepotrebovali ste k tomu zátvorku, aby ste vedeli, že Viedeň je Wien. A ja som si tiež napísala taký narýchlo jeden príklad, teda je o tom, čo chce presadiť pán minister. Budem ho hovoriť, ako keby to bolo v učebnici Slovákov žijúcich v Maďarsku. Podľa takejto učebnice žiak, ktorý by sa učil o Slovensku, by odpovedal učiteľovi  nasledovne. Teda ešte raz zopakujem, že tento vymyslený príklad mohol by sa odohrať v Maďarsku. A hovorí žiačik slovenskej národnosti: „Fehér-Vág (Biely Váh) v Magas-Tátra (Vysokých Tatrách) Fekete-Vág (Čierny Váh), v Alacsony-Tátra (v Nízkych Tatrách) vyviera (a pod názvom) Vág (Váh), pri Komárom (v Komárne) vtečie do Duna (Dunaja).“ Čo sme spravili s tou slovenčinou. Ja si myslím, že keby takáto učebnica bola a keby chceli Slovákov udržať a naučiť ich slovenčinu, tú krásnu a ľubozvučnú, v Maďarsku takýmto jazykom, tak asi by ste sa aj vy ozvali proti tomuto. Čo sa týka toho, že ako vieme tú slovenčinu, a dostávame veľmi veľa kritiky, ja by som vám chcela len pripomenúť dva také malé prieskumy, ktoré sa odohrali na pôde nášho parlamentu. A tieto prieskumy testovali naše vedomosti. Jeden sa pýtal na to, že kde je tá Hurbanova sieň, nebolo to o jazyku, bolo to o vedomostiach, ale nedopadli sme zle. Druhý prieskum bol už o tom, ako ovládame slovenčinu, spisovnú slovenčinu. Tento prieskum sa konal 16. októbra 2008. Slovenských poslancov aj poslancov z našej koalície opýtali sa na päť gramatických otázok, päť otázok im dali. Všetci naši kolegovia z maďarskej koalície mali odvahu odpovedať. Zo slovenských poslancov takúto odvahu nie všetci mali. A čuduj sa svete, poslanci zo Slovenskej národnej strany pán Jozef Ďuračka, Ján Slabý, Jozef Líška, Anton Korba, no ja vám radšej prepošlem tie odpovede, neobstáli až tak vynikajúco, ako keď teraz hovoria voči nám a hovoria o tom, že my tú slovenčinu neovládame. Výsledok toho celého výskumu bol, že poslanci zo Strany maďarskej koalície – Magyar Koalíció Pártja mali úspešnosť 60 % a zo Slovenskej národnej strany na 50 %. (Hlas z pléna.) Je to úsmevné, ale vypovedá to o niečom. A nechcem vás zaťažovať, ale dnes v pošte nájdete jeden list. Ten list podpísali Slováci aj Maďari. Neviem, či ho budete všetci čítať, či sa budete unúvať, je veľmi krátky, preto si ho  dovolím prečítať, už aj preto, že plne sa s ním stotožňujem. V liste sa píše: „Slovenská ústava priznáva národnostným menšinám právo na všestranný rozvoj a používanie ich materinského jazyka. Materinský jazyk je navyše hlboko zakorenenou súčasťou osobnej identity. Učebnice pre žiakov maďarskej národnosti, ktoré sú miešaninou gramatických a lexikálnych systémov dvoch jazykov, maďarčiny a slovenčiny, nemožno vnímať ako niečo prirodzené. Nedá sa ubrániť pocitu, že ide o mocenský politický zásah do ústavných práv a identity občanov maďarskej menšiny motivovaných pomstou za udalosti, ktoré sa medzi oboma národmi odohrali v predchádzajúcich generáciách. Nechcime sa vracať k praktikám, ktoré boli pre nás samých neprijateľné. Útok na materinský jazyk je na subjektívnej úrovni človeka v hlbokej podstate útokom na životodarný, emocionálne bohatý vzťah matka – dieťa, ktorý si nosíme v sebe po celý život. A čerpáme z neho. Použitie sily či politickej moci na presadenie zásahu do prirodzeného jazyka podľa nášho názoru výrazne prispieva k zhoršovaniu vzájomných vzťahov k nárastu napätia a k rozdeľovaniu občanov Slovenska. Takýto zásah môže u slovenských Maďarov vyvolať odcudzenie a averziu vo vzťahu k Slovensku, nie sympatie a posilnenie pocitu spolupatričnosti. V modernej spoločnosti, ktorá sa hlási k európskym hodnotám, k demokracii, k pluralite, k tolerancii a k úcte k menšinám, nemajú podľa nás takéto politické metódy miesto. Veríme, že občania Slovenskej republiky, ktorí sú maďarskej národnosti, a ich jazyk, ktorý môžu slobodne používať, sú súčasťou kultúry tejto krajiny a prispievajú k jej rozmanitosti ako kultúrnemu bohatstvu celej Slovenskej republiky. Želáme si, aby boli práva všetkých občanov Slovenska rešpektované rovnako. My všetci, či už sme Slováci alebo Maďari, rovnako ako aj príslušníci iných národnostných menšín chceme, aby bolo Slovensko naším bezpečným domovom. Preto podporujeme po maďarsky hovoriacich rodičov a pedagógov v ich požiadavke na odborne pripravené učebnice, ktoré budú rešpektovať ich materinský jazyk a jeho pravidlá.“ Sú tu tieto podpisy: Jozef Hašto, Michal Kaščák, Mária Haštová, Vladimír Hlavenka, Zora Bútorová, Martin Bútora a mnohé, mnohé ďalšie. Môžete si ich prečítať. A na záver. Nechcela som pripomínať medzinárodné dohovory, ale aspoň jeden a jednu vetu z neho pripomeniem. Slovenská republika podpísala Rámcový dohovor na ochranu národnostných menšín 1. februára 1995 v Štrasburgu. A v tomto dohovore sme prijali jeden záväzok. A ten záväzok znel, že budeme mať na zreteli, že pluralitná a skutočne demokratická spoločnosť by mala nielen rešpektovať etnickú, kultúrnu, jazykovú a náboženskú identitu každej osoby patriacej k národnostnej menšine, ale aj vytvárať primerané podmienky umožňujúce jej vyjadrovať sa, zachovávať a rozvíjať túto identitu, majúc na zreteli, píše sa ďalej, že vytvorenie ovzdušia tolerancie a dialógu je nevyhnutné na to, aby kultúrna rozmanitosť mohla byť zdrojom a činiteľom nie rozdeľovania, ale obohacovania každej spoločnosti. Dámy a páni, ja si želám, aby sme v tomto boli partneri. A prosím vás pekne, zahlasujte za náš pozmeňujúci návrh, aby sme túto debatu na úrovni dialógu mohli viesť ďalej. Ďakujem. (Potlesk.)