Jurík, Beáta, poslankyňa NR SR (2024-02-28):
Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Pán Kalivoda si povzdychol (povedané s pobavením), že zase, no. Ja sa už nebudem vracať k tomu, prečo tu dnes sme, ani ku všetkým tým výhovorkám a odôvodneniam, prehadzovaniu zodpovednosti, ani k tomu, že ste to skrátené legislatívne konanie neodôvodnili porušovaním ľudských práv, ako často a radi robíte, ale akousi spoločenskou objednávkou. Budem sa snažiť byť vecná a odborná, koniec koncov tak, ako s kolegyňami Plavákovou a Števulovou sme vždy v tejto rozprave, v tejto téme boli. A špeciálne sa budem venovať premlčacím dobám pri znásilnení a tiež odôvodneniu toho ich skrátenia. Vraj aby to ženy nahlasovali. Lebo vy tu aj naďalej tvrdíte, že zmena, ktorú ste 8. februára schválili, je vlastne správna. Nuž nie je a dôkazom je aj to, že tu dnes sme a že sa toto bude meniť. Ale začnem možno tak trochu netypicky. Ja vždy, keď vidím starorímsku bohyňu spravodlivosti Justíciu, možno ju tiež máte pred očami, ktorá býva často zobrazená ako žena, ktorá drží váhy a ktorá má prelepené oči, tak veľmi mi to pripomína práve všetky tie obete a preživšie sexuálneho násilia a nielen, ale aj znásilnenia. Je spravodlivosť slepá? No minimálne voči všetkým tým obetiam a preživším je dozaista. Sexuálne a sexualizované násilie sú v našej spoločnosti všadeprítomné, a predsa sa jedná o najmenej nahlasované trestné činy. Aj preto sú málo riešené a vyriešené. A napríklad v krajinách, kde majú skutočné dáta, sa hovorí, že sa jedná o najviac podhodnotený a zavrhovaný trestný čin, ktorý je teda absolútne nenahlasovaný a tiež neriešený. Inak povedané a asi si to ani neuvedomujeme, aká je skutočne tá jeho sila, resp. koľko až prípadov sexuálneho násilia a špeciálne znásilnenia v našej spoločnosti existuje, a to bez toho, aby sme o tom vedeli. Priznám sa, aj ja som si to uvedomila skutočne až pred tými dvomi týždňami po tej nechutnej rozprave, keď sa mi ozvali nielen ženy z môjho skutočne najbližšieho okolia, ale aj desiatky, možno stovky takých, ktoré mi písali na sociálnych sieťach alebo na mail. A hovorili mi to, že sa o tom nikdy nikomu nezverili a že, samozrejme, to ani nenahlásili. A ja mám pocit, odvtedy som teda nadobudla ten pocit, že už pomaly nepoznám ženu, ktorá by tomuto ohavnému činu nebola vystavená. Ako som už povedala, znásilnenie je podľa dát zo zahraničia, pretože my také dáta nemáme, najnenahlasovanejším trestným činom vôbec. Teraz zopár dát. FRA v roku 2014 uskutočnila prieskum v Európe, ktorý hovorí o tom, že každá dvadsiata žena sa priznala, že bola znásilnená. Každá dvadsiata žena sa priznala. To znamená, že opäť v skutočnosti je ich oveľa viac, pretože nie každá sa s týmto skutkom chcela aj v tom dotazníku, ktorý bol vypracovaný, priznať, alebo teda zveriť. Každá tretia zažila nejakú formu fyzického a, alebo sexuálneho útoku od dovŕšenia veku 15 rokov. Spomedzi žien v prieskume, ktoré uvádzajú, že boli znásilnené súčasným partnerom, približne jedna tretina konštatuje, že ich partner znásilnil šesť- alebo viackrát. Znásilnenie v manželstve alebo v akomkoľvek partnerskom a obdobnom vzťahu je realita pre mnohé ženy a veľký počet z nich zažilo viacero incidentov, že nejedná sa o jeden izolovaný čin. Zo žien, ktoré zažili sexuálne násilie zo strany inej osoby ako partnera, takmer desatina uvádza, že na najvážnejšom incidente sa dokonca podieľal viac ako jeden páchateľ. My však máme aj štatistiky kriminality zo Slovenska a konkrétne od ministerstva vnútra a z nich vyplýva, že polícia Slovenskej republiky za rok 2020 evidovala 93 prípadov znásilnenia. Od roku 2015 sa tieto počty prípadov pohybujú ročne medzi osemdesiatimi a stami prípadmi, avšak podľa zverejnených dát sa na Slovensku so sexuálnym násilím stretlo v priebehu svojho života viac ako 100-tisíc žien vo veku 18 až 70 rokov. Ženy najčastejšie zažívali nasledovné formy sexuálneho násilia: znásilnenie, pokus o znásilnenie, súhlas so sexom zo strachu, čo by nasledovalo, ak by nesúhlasili; nútené dotyky na intímnych miestach a iné. Napríklad aj nútenie k pohlavnému styku, fyzické sexuálne obťažovanie alebo nevyžiadané sexuálne návrhy. A ako som už hovorila v rozprave, tieto čísla sú však v skutočnosti oveľa, oveľa vyššie. Pretože väčšina tých obetí a preživších sa s touto traumatizujúcou a bolestnou skúsenosťou nikdy nikomu nezverí. V skratke, čo sú tie hlavné faktory mlčania? Je to strach. Či už teda z osoby, ktorá čin spáchala, alebo z reakcií tých najbližších ľudí. Je tam aj spoločenská stigma. A, samozrejme, obete a preživšie majú veľmi nízku dôveru v kompetentné orgány, pretože ich nádej dovolať sa spravodlivosti aj u nás na Slovensku je hlavne kvôli súčasnej legislatíve, ten § 199 a § 200 Trestného zákona, veľmi nízka, priam mizivá. A navyše sa, samozrejme, stretávajú s rodovými stereotypmi, obviňovaním a nevhodným prístupom, či už zo strany orgánov činných v trestnom konaní, alebo ďalších profesií, ktoré prichádzajú do styku s týmito osobami. Toto sú v skratke dôvody a ja ich teraz tak trochu rozvediem. Prečo teda obete a preživšie znásilnenia svoju skúsenosť nikdy nenahlásia? Nie je to preto, že by na nahlásenie mali príliš veľa času a síce 20 rokov, tak ako to bolo doteraz. Nie je to ani preto, že by si to znásilnenie nevšimli, a tiež nie preto, že im chýba motivácia čin nahlásiť. Nechýba im ani sila alebo odvaha. Pretože aj to sme tu počuli. Pretože aj vyrovnanie sa s týmto činom bez toho, že by sa človek o tom komukoľvek zveril, alebo že by vyhľadal odbornú alebo inú pomoc, chce silu a odvahu. V odpovedi na túto otázku teda budem kombinovať či už zistenia od odbornej verejnosti a špeciálne orgánov, ale aj organizácií, ktoré sa téme rodovo podmieneného násilia a pomoci osobám, ktoré ho zažili, venujú roky, a plus aj vlastné skúsenosti z práce s obeťami a preživšími násilia a špeciálne znásilnenia. Viete napríklad, že podľa viktimologických štúdií je priemerná doba, ktorú človek potrebuje, aby sa zveril čo i len kamarátovi a nieto ešte polícii, 8 až 15 rokov? A vy ste navrhovali skrátiť ju na 10, aby ste vraj motivovali k znásilneniu, k nahláseniu znásilnenia. Zároveň je pri týchto činoch nezanedbateľná miera recidivizmu. Najmä v prípadoch, keď sa znásilnenia alebo iného sexuálneho násilia dopustia ľudia, ktorým sú zverené deti, ako sú vlastne učitelia, tréneri alebo kňazi, práve v týchto prípadoch je potrebné vôbec nemať premlčacie doby alebo mať aspoň dostatočnú premlčaciu dobu, pretože tieto prípady sa ľahšie riešia s odstupom času. A možno to znie tak paradoxne, ale práve tá psychologická reakcia u detí je taká, že keď zažijú traumatizujúcu udalosť, tak spomienky vytesnia a nie sú absolútne schopné o tom, čo sa stalo, hovoriť. Aj preto je tam veľmi potrebné, aby tá premlčacia doba existovala, aby bola dostatočne dlhá. Teraz by som sa, by som sa rada zverila s takou osobnou skúsenosťou, keď som pracovala v centre pre obete a preživšie násilia. Pretože raz k nám prišla taká mladá žena, vysokoškoláčka a bola to vlastne moja prvá skúsenosť ako právnej poradkyne s obeťou preživšou znásilnenia. A priznám sa, vtedy ma to totálne vyplo. Pretože ona opisovala svoju skúsenosť, akú má veľké množstvo mladých žien, a síce že bola na večierku, vysokoškolskom večierku so svojimi spolužiakmi, bolo to u spolužiačky na byte a aj si trochu vypila. A potom sa začala s jedným spolužiakom bozkávať. Potom išli do izby, ale, samozrejme, že stalo sa to, čo ona nechcela a hlavne k čomu nedala súhlas. Dokonca sa aj bránila, ale bránila sa len slovne, pretože vedela, že je silnejší a že akýkoľvek fyzický odpor by jej aj tak nepomohol. Zároveň sa pri tom veľmi hanbila a nechcela, aby ostatní spolužiaci vedeli, že čo sa v tej izbe deje. Takže bránila sa v podstate, ako mohla, resp. ako v tom momente jej to prišlo vhodné a ako si myslela, že to možno zastaví. Keď nás navštívila, tak bola piatačka, už vlastne končila vysokú školu a toto všetko sa stalo v prvom ročníku. Nasledovali však roky, počas ktorých trpela nespavosťou, depresiou, dokonca mala anorexiu, pretože toto všetko, tá traumatizujúca udalosť vlastne jej spôsobila takéto ďalšie psychické problémy. A keď sme sa aj pýtali, že prečo to nenahlásila, tak povedala, že ona vlastne nevedela, že či by mohla, pretože aj jej okolie a konkrétne jej kamošky ju zneisťovali v tom, že či sa skutočne jednalo o znásilnenie, pretože tam nebol vlastne použitý žiadny fyzický nátlak zo strany toho spolužiaka a že vlastne je to čiastočne aj jej vina, pretože sa s ním nemala bozkávať a pretože s ním nemala ísť do tej izby. A toto všetko ju natoľko zneistilo, že napriek všetkým tým psychickým traumám, ktoré následne mala, tak jednoducho to nešla nahlásiť a vyhľadala odbornú pomoc až, ale môžme povedať zároveň že už, po štyroch rokoch. Pretože tie štyri roky sú skutočne v podstate pomerne krátka doba. A celkovo znásilnenie je tak obrovský útok na intimitu človeka a vyvoláva taký pocit hanby a taký pocit strachu v tej obeti, že jednoducho tá obeť nemá žiadnu potrebu, alebo nemá vôľu zažívať to druhýkrát, keď to bude niekomu rozprávať. Toto je jeden z tých dôvodov, prečo to obete a preživšie nenahlasujú. Ďalším je, samozrejme, to, že často poznajú páchateľa a je tam veľký strach a nevôľa ublížiť mu. Toto sa deje najmä v partnerských alebo manželských a iných obdobných vzťahoch, a aj preto majú dlhé premlčacie doby v prípade znásilnení svoje opodstatnenie. Mnohé ženy majú skutočne vážne dôvody na to, aby znásilnenie nenahlásili hneď. Môže to byť napr. aj preto, že žijú stále s tým násilníkom v jednej domácnosti alebo teda vo vzťahu. Majú napríklad deti. A je bezpečnejšie pre ne vôbec o tom nehovoriť a už vôbec nie vyhľadať pomoc a, samozrejme, ísť na políciu. Toto sú príklady napr. tých manželiek alebo partneriek špeciálne v domácnostiach s deťmi, kde napr. sa muž vyhráža, že zobudí deti, ktoré spia vo vedľajšej miestnosti, pokiaľ nedojde k pohlavnému styku, ktorý, ktorý on vyžaduje. Zároveň sa tieto osoby veľmi často boja, že to násilie sa bude ešte stupňovať a že napr. zasiahne aj tie deti. Zároveň, samozrejme, majú pocit, že špeciálne v týchto rodinných, manželských, iných vzťahoch by im aj tak nikto neveril. A že aj to, čo by sa inokedy považovalo za znásilnenie, tak napr. v manželstve je to tzv. manželská povinnosť. Ďalším dôvodom je, samozrejme, nedôvera voči orgánom činným v trestnom konaní, neefektívnosť súdneho procesu, druhotná viktimizácia počas toho procesu a, samozrejme, naša zastaralá legislatíva. Ale k tomu sa ešte vrátim. Zároveň vás chcem poprosiť, čo sa týka týchto dôvodov, že prečo vlastne ženy nenahlasujú znásilnenie, aby ste si prečítali článok, ktorý vyšiel v SME 15. februára a ktorého názov je 19 svedectiev o sexuálnom násilí , namiesto pomoci nám poslanci napľuli do tváre . Tento článok vydala Barbora Plavalová a devätnásť žien v ňom opisuje svoje konkrétne skúsenosti, ktoré len potvrdzujú všetky tieto rôzne dôvody, a uvidíte, že z tých 19 svedectiev len veľmi, veľmi málo sa obrátilo na políciu. A určite vám to odporúčam, dávam vám do pozornosti tento článok. No mne pri ňom tiekli slzy a myslím si, že by to mohlo nejaké emócie možno vyvolať aj vo vás. Nová štátna tajomníčka ministerstva spravodlivosti Katarína Roskoványi vyhlásila, že schvaľovanie trestných kódexov sprevádza nie odborná, ale výsostne politická diskusia, v rámci ktorej sa narába predovšetkým s emóciami na úkor faktov. Nuž, mohla by som opäť pripomenúť, že my sme práve po tej odbornej diskusii volali. To sa, žiaľ, nestalo, a že keby vláda išla do týchto veľmi dôležitých zmien v Trestnom zákone cez riadne legislatívne konanie s medzirezortným pripomienkovým konaním, tak že by práve tam bol vytvorený priestor na tú odbornú diskusiu. To sa, žiaľ, nestalo. A ja sa nechcem venovať tomu, že predtým pani Roskoványi pôsobila na Generálnej prokuratúre a že Marián Kočner o nej písal v Threeme, že ju tam má na 100 % podchytenú. A teda neviem, aké sú jej odborné skúsenosti z tejto konkrétnej oblasti, z oblasti násilia, avšak rovnako ako všetci jej kolegovia z ministerstva, z vlády tvrdí, že na diskusiu o tejto novele bol dostatočný priestor. Vraj veď návrh bol schválený vládou 6. decembra 2023 a následne prerokovaný a schválený Národnou radou 8. februára, čo sú vyše dva mesiace, počas ktorých mohla opozícia predkladať zmysluplné pozmeňujúce návrhy k tejto problematike, konkrétne mala, samozrejme, na mysli skrátenie premlčacích dôb pri znásilnení. Nuž, možno keby sme o tom vedeli, že plánujete aj takúto zmenu, tak sme sa o nej mohli baviť. Avšak to sa nestalo a žiadna diskusia k tomuto neprebehla. A budem sa opakovať, ale keď si to naša kolegyňa poslankyňa Števulová všimla, tak ešte stále bol dostatočný priestor na to, aby ste to opravili, ale o žiadnej diskusii sa v tomto prípade hovoriť nedá. Nebudem teda opakovať ani to, koho to bola zodpovednosť a či a ako sa o tejto téme diskutovalo. No nediskutovalo. Pani štátna tajomníčka tiež dodala, že samotná premlčacia lehota nemá vplyv na objasnenie trestného činu a odhalenie páchateľa. Najdôležitejšie je, aby obete nahlasovali takúto trestnú činnosť čo najskôr. Nuž toto tvrdenie za mňa len potvrdzuje to, čo som pred chvíľou povedala, a síce že pani štátna tajomníčka očividne nemá potrebné skúsenosti a odbornosť práve v téme sexuálneho a sexualizovaného násilia alebo vôbec rodovo podmieneného násilia, pretože toto je opäť len výhovorka, navyše ničím nepodložená. A ešte sa k tomu dostanem, že čo má skutočný vplyv na objasňovanie týchto trestných činov. Vy ste vaše tvrdenie vtedy, keď ste zavádzali túto, túto zmenu, alebo chceli ste ju odôvodniť, podložili tabuľkou, ktorá bola zverejnená na sociálnych sieťach strany SMER, kde sa vlastne porovnávali iné krajiny alebo teda tie premlčacie doby v iných krajinách. A s kolegyňami Števulovou a Plavákovou sme si dali tú prácu a všetky tie doby sme si vyhľadali v zákonoch, v ich originálnom znení, či už teda v nemeckom, rakúskom, maďarskom, alebo v ďalších trestných zákonoch, a čuduj sa svete, tie čísla z tej tabuľky absolútne nesedeli. Napríklad ak v Česku páchateľ násilím alebo pod hrozbou násilia či inej ťažkej ujmy donúti obeť k pohlavnému styku, hrozí mu 6 mesiacov až 5 rokov väzenia a premlčacia doba je 10 rokov. Pohlavný styk však podľa českého zákona v tomto prípade nezahrňuje súlož. A práve súlož je to, na čom stavia definíciu znásilnenia náš Trestný zákon. Čiže porovnávame neporovnateľné. Ak páchateľ násilím alebo pod hrozbou násilia s obeťou súloží, a to je teda tá istá definícia, tá istá skutková podstata, ako tá, ktorú obsahuje náš Trestný zákon, alebo je obeťou dieťa, alebo pri tom použije zbraň, maximálna trestná sadzba je 10 rokov, nie 5, a navyšuje sa aj premlčacia doba. A teda za to, čo náš Trestný zákon považuje za znásilnenie, teda súlož, je v Českej republike premlčacia doba 15 a nie 10 rokov, ako uvádzala tá vaša tabuľka, ako ste navrhovali. V Česku navyše pred pár dňami schválili novelu Trestného zákona, ktorá sprísňuje definíciu znásilnenia a tiež upravuje doby, či už teda premlčacie, alebo, alebo aj trestnú sadzbu. A hlavne Česká republika sa začína približovať k tej modernej európskej definícii znásilnenia, ktorá by mala byť založená práve na absencii súhlasu. Budem ale pokračovať v tej tabuľke. Nemecko. Podľa tabuľky, ktorú SMER zverejnil na sociálnych sieťach, je v Nemecku premlčacia doba 10 rokov. To však platí len pri menej závažných prípadoch sexuálneho násilia. Pri znásilnení, tak ako je definované u nás, je premlčacia doba 20 rokov. Premlčacie doby sa podľa § 78 Trestného zákonníka odvíjajú od trestnej sadzby. A v prípade zločinov, za ktoré hrozí od 5 do 10 rokov, je premlčacia doba 10 rokov a za zločiny s maximálnou sadzbou viac ako 10 rokov je premlčacia doba 20 rokov. Maximálna doba odňatia slobody na dobu určitú je v Nemecku 15 rokov, pri niektorých trestných činoch súdy môžu udeliť aj doživotie. A teda premlčacia doba v prípadoch sexuálneho násilia navyše začína plynúť až po tom, čo obeť dovŕši 30 rokov, bez ohľadu na jej vek v čase spáchania trestného činu. A ak bola osoba znásilnená, keď mala 20 rokov, tak skutok bude premlčaný až vtedy, keď bude mať 50 rokov. Ak obeť na následky znásilnenia zomrie, aj nedopatrením, tak premlčacia doba je 30 rokov a trestná sadzba minimálne 10 rokov až doživotie. Tak ja by som sa teda rada opýtala, že ako ste to vtedy porovnávali, keď ste sa snažili toto skrátenie premlčacej doby odôvodniť. Pretože my nemôžme robiť komparáciu a nemôžme sa akože inšpirovať v iných krajinách tak, že si vezmem názov trestného činu, v tomto prípade znásilnenie, a pozriem si v prvom odseku výšku trestnej sadzby a potom odôvodním premlčacie doby. To sa tak jednoducho nerobí. Treba to urobiť tak, že prihliadame na príslušné trestnoprávne normy v tom-ktorom štáte a, samozrejme, aj ich vývoj a hlavne teda trestné sadzby, ktoré konkrétne sa viažu na dané skutkové podstaty. Napríklad tu už spomínané Nemecko nemá zastaralú definíciu znásilnenia tak ako my. U nich je definícia znásilnenia založená na absencii vôle. A to, ako znásilnenie chápe náš právny poriadok, je v tom nemeckom až v šiestom odseku z deviatich, a teda ide o tzv. kvalifikovanú skutkovú podstatu, keď je použité násilie alebo hrozba násilia. No a teda tento príklad z Nemecka, ktorý teda vôbec nesedí v tej tabuľke SMER-u, je len jedným z prípadov a mohla by som ešte ďalej čítať teda aj Maďarsko, Rakúsko a ďalej. Avšak budem šetriť čas aj pre kolegyne. Samozrejme, tie rozdiely v zákonoch členských krajín začínajú už pri samotnej definícii znásilnenia. A ako tu bolo včera povedané aj pánom ministrom spravodlivosti, tie premlčacie doby v podstate nieže nie sú až tak dôležité, ale nie sú to najdôležitejšie, o čom by sme sa mali baviť. Tak áno, bavme sa o redefinícii znásilnenia. My konkrétne v Progresívnom Slovensku sa snažíme o nej baviť už od roku 2021, keď sme predložili prvý návrh, vtedy prostredníctvom nášho jediného poslanca Tomáša Valášeka, na redefiníciu znásilnenia na základe absencie súhlasu. A už som vám tu spomínala, ako vtedy veľmi nechutne prebiehala tá rozprava, avšak teraz v tomto novom zložení sme možno mali väčšiu nádej, že by sme sa opäť mohli o tejto téme baviť a priblížiť sa tým európskym štandardom, o ktorých tak veľmi radi hovoríte. Aj preto sme predložili pozmeňovací návrh k novele Trestného zákona, ktorý ste, samozrejme, zamietli. Bol tu však aj návrh pani poslankyne Kolíkovej, ktorá túto redefiníciu predstavovala ešte ako ministerka spravodlivosti, ale teda podala ju aj teraz opäť ako poslanecký návrh. A o ňom sme hlasovali včera, k tomu sa ešte vrátim. Ale ja v podstate chápem, že nechcete hlasovať za naše návrhy, pretože taká je vaša dohoda, že sa zdržujete pri všetkom a nič z opozície nepodporíte, hoci sú to najsamlepšie návrhy. Ale tak by som vás chcela aspoň poprosiť, že keď už za ne nehlasujete, tak ich aspoň preberte. Pretože vráti sa k tomu určite kolegyňa Plaváková, my sme vám v oblasti rodovo podmieneného násilia predstavili hneď niekoľko pozmeňovacích návrhov. Taktiež sme mali aj náš legislatívny návrh o domácom násilí. Keď už nechcete za ne hlasovať, tak skutočne stačí ich skopírovať. Sú to veci, ktoré boli diskutované aj s odbornou verejnosťou, a teda hlavne s entitami, ktoré sa dlhodobo venujú práve rodovo podmienenému násiliu, a môžme ich okamžite implementovať. A vravím, nebudeme vám to mať za zlé, ak ich iba skopírujete, však v tom niektorí ľudia v tomto pléne majú celkom dobré skúsenosti. Čo sa týka tej definície znásilnenia, v legislatíve členských krajín Európskej únie je teda v niektorých štátoch ešte stále založené na predpoklade násilia, vyhrážok alebo nemožnosti obetí znásilnenia ubrániť sa. A pritom je už teraz vedecky dokázané, sú na to dáta, sú proste nové vedecké poznatky o tom, že ako obete v prípade znásilnenia reagujú. A práve na základe týchto vedeckých poznatkov už mnohé štáty pristúpili k redefinícii znásilnenia, pretože zakladať túto definíciu iba na tom, že bolo použité násilie alebo hrozba násilia, je skutočne nedostatočné. A zaujímavé je, že táto zastaralá definícia znásilnenia prevláda v krajinách, ktoré doposiaľ neratifikovali Istanbulský dohovor, vrátane teda Slovenska. Podobne je to ešte v Bulharsku, vravím, Česká republika sa pomaly začína hýbať tým správnym smerom, samozrejme, Maďarsko, Lotyšsko, Litva. A potom sú aj také krajiny, ktoré síce Istanbulský dohovor prijali, avšak zatiaľ neupravili svoju definíciu. Je medzi nimi napríklad Estónsko, Taliansko alebo Poľsko. Nedávno však Európsky parlament a Rada sa dohodli na texte novej smernice o prevencii a boji s násilím na ženách a špeciálne domácim násilím a v tejto smernici sa uvádza, že členské štáty prijmú opatrenia potrebné na stanovenie premlčacej lehoty pre trestné činy uvedené v čl. 5 v trvaní najmenej 20 rokov od spáchania trestného činu. Ten čl. 5, na ktorý toto odkazuje, sa týka aj znásilnenia. Veľa sa tu hovorilo o tom, alebo bola to teda za mňa skôr výhovorka, že musíme motivovať ženy k tomu, aby tento čin čo najskôr ohlásili, pretože vtedy je najväčšia pravdepodobnosť, že sa ten čin objasní. Nuž to vôbec nie je o tom, že či sa to nahlási vtedy, alebo sa to nahlási o niekoľko rokov, niekoľko desiatok rokov po. Dôležité je, ako to znásilnenie definujeme. A práve tá naša zastaralá definícia znásilnenia spôsobuje, že v obrovskom množstve prípadov jednoducho nedôjde k objasneniu. Hovorím, to nemá nič s premlčacou dobou. Pretože tie dôkazy sú často minimálne, či už deň po, alebo 10 rokov po. Tam skutočne nejde o to. Tam ide hlavne o to, ako máme definované to znásilnenie. A vravím, od roku 2021 sme prišli, a teda prichádzame aj naďalej s tým návrhom na redefiníciu znásilnenia, pretože toto je práve to, čo by pomohlo obetiam a preživším znásilnenia a čo by pomohlo aj orgánom činným v trestnom konaní práve, čo sa týka toho objasnenia. A povedzte mi, ako ste včera hlasovali? SNS sa zdržalo, SMER sa zdržal, HLAS sa taktiež zdržal. Je to veľmi smutné, pretože práve takýmto návrhom sme sa mohli pohnúť smerom k tým európskym štandardom, na ktoré sa často odvolávate. Povedala som to včera, poviem to aj dnes: nepremlčali ste nás, pretože schválenie tejto úpravy dnes považujem za naše víťazstvo, pretože od začiatku sme vás k tomu vyzývali a dnes vrátime tie premlčacie doby aspoň na takú úroveň, na akej boli pred zmenou, ktorou ste schválili 8. februára. A keď hovorím naše víťazstvo, tak nemyslím iba nás tri s kolegyňou Števulovou a Plavákovou, ale hlavne víťazstvo všetkých žien, obetí a preživších tohto ohavného činu. Ďakujem. (Potlesk.)