Mikloško, Jozef, poslanec NR SR (2015-10-06):
Pekne ďakujem. Vážený pán predseda, vážená Národná rada, vážení skalní, dovoľte teda, aby som predstavil novelu zákona o posunkovej reči nepočujúcich osôb. Zákon, ktorý novelizujeme, je zákon 149/1995 a pripravil ho vtedy človek, ktorý bol osem rokov expert Svetovej federácie nepočujúcich, volá sa Anton Uhrík. Dnes tento už 85-ročný pán, autor mnohých monografií na túto tému, tiež pomáhal a spolupracoval na predkladanom zákone, ktorý skutočne vylepšuje to, čo bolo, a dáva veci na pravú mieru. Keď sme ten zákon o posunkovej reči nepočujúcich v ´95. prijali, boli sme treťou krajinou na svete, kde je výsledok takýto zákon v samostatnej podobe. Keď to svojho času vtedy Slovenský zväz nepočujúcich prezentoval na svetovom kongrese vo Viedni, vzbudil zákon veľkú pozornosť a obdiv. Žiaľ, a je to poľutovaniahodné, že jeho nerešpektovanie vo vzdelávaní nepočujúcich detí počas 20 rokov treba konštatovať. Ja som v tomto smere aj ministrovi školstva dal interpeláciu, kde som mu vec vysvetlil a navrhol som novelu takéhoto zákona, ktorý by ustanovil posunkovú reč za prostriedok dorozumievania a vzdelávania nepočujúcich osôb, aby táto reč bola rovnocenným jazykom, aký používa majoritná komunita počujúcich. Pán minister mi na túto moju interpeláciu v podstate odpovedal rozsiahlou odpoveďou, ale kladnou na túto novelu, ktorá teraz prichádza. Vzdelávanie úplne nepočujúcich, zdôrazňujem, že teraz ide o úplne nepočujúcich, je stálym problémom. Nemôžeme sa snažiť naučiť úplne nepočujúce dieťa rozprávať a tak ho integrovať do majoritnej spoločnosti. To je tzv. obdobie oralizmu, v ňom pretrváva dodnes a napáchalo to škody na intelektovom a osobnostnom vývoji práve týchto úplne nepočujúcich detí. Aj vo vývoji vo svete v oblasti vzdelávania takýchto detí je stále poznačený bojom nepočujúcich za ich právo vzdelávať sa v ich posunkovej reči. Hovorí o tom aj nedávna petícia Svetovej federácie nepočujúcich, aj bruselská deklarácia napríklad z 19. novembra 2010, ktorú podpísali národné organizácie nepočujúcich Európskej únie a ktorá vyzýva k uznaniu posunkovej reči členskými štátmi Európskej únie a zavedeniu bilingválneho vzdelávania nepočujúcich detí. Situácia v oblasti vzdelávania týchto detí sa za posledné roky u nás zhoršila. Prejavom toho bolo napríklad rušenie špeciálnych škôl pre nich a integrácia alebo snaha o integráciu týchto detí do škôl normálneho typu, kde pre úplne nepočujúce dieťa nie sú vytvorené adekvátne podmienky pre jeho vzdelávanie. Ja keby som chcel zdôrazniť len takú štatistiku, je to z roku 2012, že na Slovensku takýchto úplne nepočujúcich detí v tomto roku bolo 418, v stredných školách 124, v základných školách 243, v materských školách 51, čiže ide asi o 500 detí, ktoré sú úplne nepočujúce a ktoré naozaj nemajú adekvátne možnosti svojej výchovy. Čo by som chcel zdôrazniť v tejto novele? Ide o dôležitosť a nutnosť diferenciálnej takzvanej diagnostiky. Sú štyri druhy sluchovo postihnutých a jedna z nich je tie totálne nepočujúce deti. Pre nich integrácia v škole, kde sú rôzne iné druhy postihov, nemá zmysel. A dnes sa to deje, pričom sa rušili viaceré tie špecializované školy a dnes máme v takej triede aj päť-šesť rôznych diagnóz, úplne odlišných, kde napríklad s totálne nepočujúcimi deťmi sú aj autisti a ďalšie proste diagnózy. Čiže ja veľmi zdôrazňujem, že vzdelávanie nepočujúcich by malo byť len v špeciálnych školách, pričom učitelia musia v takýchto školách ovládať posunkovú reč. Ja by som ďalej chcel kratučko povedať, že čo teda v tom zákone sa mení. No, posunková reč nie je len prostriedkom dorozumenia, ale je aj prostriedkom vzdelávania. To tam doteraz nebolo. Ďalej je tam presná definícia, čo sú to úplne nepočujúce deti alebo osoby, sa považujú tie osoby, ktorým žiaden načúvací aparát ani kochleárny implantát neumožňuje komunikáciu a tak ďalej. Čiže je tam definícia, by som povedal, nová, týchto úplne nepočujúcich detí, o ktorých sa jedná. Ďalej sa zdôrazňuje, že posunková reč z pohľadu jazykovedného je rovnocenná jazykom, ktorý používa majoritná komunita počujúcich. Ja teda verím, že táto krátka novela, ktorá nemá veľa paragrafov, by sa mohla dostať do druhého čítania. Nie som až taký odvážny, ako bol kolega Brixi pred chvíľou, že v druhom čítaní to vylepšíme. Ja by som to tiež rád v druhom čítaní vylepšil o dve maličké veci. Lebo chcem zdôrazniť, že v § 4 sa vlúdila tam chyba, že nie bod C sa ruší, ale bod B sa ruší. Bod C by znamenalo, že sa ruší posunková reč v televíziách a tak ďalej, čo, samozrejme, je hlúposť. Najmä keď v ďalšom paragrafe je zabezpečená týmto zákonom, ale nielen tým zákonom, ale aj minulým, že ľudia majú právo na posunkovú reč napríklad v televízii, ale aj niekde v iných zariadeniach, tak ako doteraz to bolo. A druhá vec, a to nie je chybou, ale tá je skôr diskutabilná, že v § 5a bod 3 sa navrhuje, aby bolo nutné používať tlmočníka posunkovej reči na vyšších stupňoch vzdelávania, odborné učilištia, štúdium na vysokej škole. Tam majú úplne nepočujúce osoby právo na tlmočníka. Je diskutabilné, či by to nemali aj stredné školy alebo nejaké iné školy. Len na druhej strane, keď povieme, že tieto deti sa majú vychovávať v špecializovaných školách, tak tam je jasné, že tam sa bude vychovávať a vzdelávať v tejto posunkovej reči. Napriek tomu v základných školách, v stredných školách, prípadne gymnáziách tam keby takéto dieťa bolo, úplne počujúci s úplne nepočujúcimi, tak potom by muselo byť k nemu alebo k nim, pár deťom, stále tam tlmočník a, samozrejme, toto je aj nákladné, aj nie reálne zabezpečiť, lebo toľko tých tlmočníkov nie je. Takže ešte posledná vec je, že doteraz to malo na starosti ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny a ja tam navrhujem v § 6, aby ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny aj ministerstvo školstva, vedy a výskumu a športu urobili po prípadnom schválení tohto zákona všeobecne záväzné nariadenie, právny predpis, ktorým sa upraví to, čo upraviť na základe tohto zákona treba. To je všetko. Ďakujem pekne za pozornosť.