D. Jarjabek, poslanec: (2007-09-13):
No, veľmi prísne vychádzame z Dohovoru UNESCO na ochranu nehmotného a kultúrneho dedičstva, ktorý bol prijatý rezolúciou č. 32 dňa 17. októbra 2003 na 32. zasadnutí Generálnej konferencie UNESCO. A aby som zacitoval veľmi krátko z dôvodovej správy: „Navrhovaná právna úprava má zamedziť disproporciám a narušeniu systému kultúrno-osvetovej činnosti, možnému negatívnemu dopadu na miestnu a regionálnu kultúru, a tým i na ochranu nehmotného kultúrneho dedičstva v prípade prijatia a realizovania nekoncepčných a nesystémových krokov v rozpore s celospoločenským záujmom.“ A teraz dovoľte niekoľko slov na úvod. S kolegami pani poslankyňou Muškovou a pánom poslancom Rafajom sme si dovolili predložiť na rokovanie Národnej rady návrh malej novelizácie zákona o osvetovej činnosti. Naším zámerom pri jej príprave bolo dosiahnuť, aby pri rozhodovaní a prípadnom zlučovaní či redukcii siete slovenských kultúrnych inštitúcií, teda múzeí, galérií, knižníc, osvetových centier, ale i divadiel či hvezdární, teda pri zmenách organizačnej štruktúry existujúceho systému pokrývajúceho potreby praxe bolo potrebné súhlasné vyjadrenie ministerstva kultúry. Prečo? Z praxe sme totiž zaznamenali za posledné roky celý rad znepokojujúcich indícií, že pre niektoré samosprávne parlamenty je najjednoduchším krokom ako riešiť problémy kultúrnych ustanovizní v ich zriaďovateľskej pôsobnosti, je návrh na ich redukciu. Neodmietame alternatívu, že sa niektorý kraj rozhodne ušetriť na administratívnych kapacitách. Ale domnievame sa, že ak štát v minulosti investoval verejné zdroje do vybudovania istej odbornej kapacity, ktorú potom v rámci delimitácie kompetencií prevzali samosprávy, nemala by o ich ďalšej existencii či likvidácii rozhodovať iba momentálna politická vôľa v regiónoch, ale malo by sa to posúdiť aj z hľadiska potrieb našej kultúry ako celku. O tom nakoniec hovorí aj už vyššie spomínaný dohovor. Pretože aj v regionálnych múzeách sú významné hodnoty z celospoločenského hľadiska, v knižniciach zriadených samosprávami je vzácny poklad informácií, v galériách doklady vzťahu k umeleckým hodnotám a tak ďalej, a tak ďalej. V čase centralizovaného byrokratického riadenia spoločnosti často vznikali inštitúcie aj v rezorte kultúry nie ako dôsledok prirodzeného tlaku zdola, teda vôle a potreby obce, mesta či regiónu, ale direktívne. Lenže aj takto vytvorené inštitúcie si za polstoročia svojho jestvovania našli priestor svojej pôsobnosti, zaplnili dovtedy biele miesto aj z celospoločenských hľadísk, dnes v mnohých prípadoch plnia nezastupiteľné funkcie, hoci si to niektorí poslanci samosprávy nemusia ani uvedomovať. Toľko len ako konštatácia. Malé príklady. Sú vari Malá Kalvária od majstra Pavla z Levoče z roku 1520 alebo oltár Svätého Mikuláša z roku 1524 vhodné menšej pozornosti len preto, že sú vo vlastníctve, resp. je vo vlastníctve Šarišského múzea v Bardejove? Myslíme si, že nie. Má nám byť ľahostajné, ak sa poslanci niektorého samosprávneho kraja krátkozrako rozhodnú ušetriť pár tisíc a ich pozornosti unikne, že dôsledkom môžu byť miliónové, no najmä nevyčísliteľné, a čo je najdôležitejšie, nezvratné škody? Čo sa raz predá, ťažko to získate späť a už vôbec nie za tie peniaze, za ktoré ste to momentálne predali, keď taký alebo onaký kraj bol, povedzme, v istej finančnej núdzi. Pretože, ak dnes príde k zlúčeniu, povedzme, knižnice a galérie, k presťahovaniu depozitára do nejakého panelákového suterénu a odpredaju často nákladne zrenovovaných historických objektov ako nadbytočného majetku, môžeme aj bez nejakej vešteckej gule predpokladať, že o pár rokov bude ministerstvo či vláda, a je úplne jedno, kto bude práve v koalícii a kto v opozícii, riešiť problém, ako diela poškodené nevhodným uskladnením zachrániť. Podobné je to aj s organizačnou pôsobnosťou kultúrnych inštitúcii. Myslím si, že kto v lete prešiel hoci iba kúsok našej vlasti, vie, že podstatná väčšina ponuky na príjemné a užitočné strávenie voľných chvíľ spoznávaním kultúrneho dedičstva, teda toho, čoho sme sa stali správcami, čo sme po predkoch zdedili a je našou povinnosťou to rozvíjať a zveľaďovať, vzniká z iniciatívy pracovníkov kultúrnych a osvetových zariadení spravovaných samosprávami. Sú hybným elementom, ktorý do prírodných amfiteátrov dokáže pritiahnuť tisícky divákov na folklórne podujatia napríklad a oživiť starobylé námestia a uličky historických miest,  prichádzajú s nápadmi ako revitalizovať jedinečné tradície, na ktoré sú návštevníci zvedaví a kvôli ktorým sú ochotní merať stovky a tisíce kilometrov, pretože inde ich vidieť nemôžu. Ak sa ale dostanú organizačne do podobného postavenia a o ich aktivitách bude rozhodovať niekto, kto je možno kvalifikovaným odborníkom na reštaurovanie pamiatok alebo zveľaďovanie knižničného fondu, ale nie na manažovanie kultúrneho podujatia, jednoducho tomu nerozumie, môže dopadnúť rovnako tragicky, ako keby, naopak, povedzme, dravý animátor kultúry dostal právo vstupovať do výsostne odborného riadenia galérie či múzea. Dámy a páni, náš návrh novelizácie osvetového zákona nesleduje nijaké bočné zámery. Ide len a iba o to, aby sa o osude kultúrnych inštitúcií, ktoré dnes v tomto štáte existujú, rozhodovalo uvážlivo a aby sme využili disponibilnú odbornú kapacitu rezortu kultúry na starostlivé uváženie možných negatívnych dôsledkov navrhnutých racionalizačných i „racionalizačných“ krokov. Tam, kde ministerstvo bude mať istotu, že navrhnuté zlúčenie či redukcia siete kultúrnych inštitúcií neuškodí našej kultúre, iste nebude dôvod využívať nový inštitút vyjadrenia ministerstva na obmedzenie kompetencie samosprávy. Je to slovom istá poistka, aby sme aj poslancov samospráv upozornili, že prípadné personálne či, nebodaj, názorové spory sa neriešia reorganizáciou, resp. zrušením kultúrnych inštitúcií preto, lebo sú to isté nevratné kroky. Nevratné kroky, ktoré v konečnom dôsledku nás môžu stáť, proste finančné dôsledky sú také, že jednoducho isté veci sú nezaplatiteľné a jednoducho peniazmi sa merať nedajú. Toľko na úvod. Ďakujem za pozornosť.