M. Vášáryová, poslankyňa: (2009-04-16):
Počúvajúc včerajšie príspevky, siahla som ešte včera večer po diele jedného z najväčších kritických mozgov nášho národa, najväčšieho kritika aj v slovenskej literatúre – Alexandra Matušku – a čítam, akoby to bolo dnes a pritom to, čo teraz budem citovať, napísal v roku 1946. Ešte som nebola ani na svete. Takže: „Jazyk a národ jedno sú, tak to aspoň chápali naši otrokári, ktorí nás chceli vyradírovať z povrchu zeme tým, že nám brali reč a natískali nám sóju. Preto byť dobrým Slovákom, to nikdy u nás neznamenalo viac, ako hlásiť sa za Slováka a vedieť dobre po slovensky. Ale už M. M. Hodža napísal, Slovák odjakživa v každej reči bol príčinlivý a o vlastnú nedbal. Kto a čo ohrozuje dnes našu slovenčinu?“ pýta sa Alexander Matuška v 1946 roku. „Objektívne nič a nik. Len my sami, len naše nedbajstvo, ohrozujeme ju dnes sami väčšmi, než nám ju kto ohrozoval v minulosti. Čert vezmi náš pravopis. Kto ho ovláda? Čert vezmi aj knihy, málokto ich číta a ešte menej kupuje. Sú tu však noviny, ktoré sa jazykovými gebuzinami len tak hemžia a vysoko postavení páni, človek sa za nich červená, keď hovoria a zatína päste. Začíname vždy znova, o tento tragický svojráz niet u nás núdze. Azda by sme sa však aspoň sami nemali pričiňovať o stále nové začínanie vždy a všade.“ Koniec citátu z Alexandra Matušku. Čo k tomu dodať? On ľudí, ktorí sa v roku ´46 neustále zasadzovali o obranu slovenčinu, nazýval „prívrženci riadeného gazdovania v oblasti jazykovej“ a títo prívrženci gazdovania v jazykovej oblasti nám dnes predložili zákon a vypočuli sme si k nemu aj niekoľko referátov. Bohužiaľ, musím konštatovať, niektorí koaliční poslanci sa nezdržali a prezradili, že zákon by nebol potrebný, keby časť našich spoluobčanov prejavila vôľu hovoriť pekne po slovensky. Pocit, že zákon bol stvorený a predložený kvôli nedostatku práve tejto vôle a ničomu inému a to všetko ostatné je vlastne používané asi len na vytretie očí a dnes, keď som počúvala túto debatu, musím povedať znovu, že toto potvrdzovanie, že vraj tento zákon má byť len kvôli menšinám, pokračuje, pán minister. A nepodarilo sa to zvrátiť ani vám a ani pánu podpredsedovi vlády Čaplovičovi. Ale pozoruhodným momentom, na ktorý chcem upozorniť a na ktorý upozornil aj pán minister, je, že sa už my tu, na Slovensku nebojíme češtiny. A toľko sme sa nastráchali, niekoľko desiatok rokov. A zrazu sebavedomie je už tu a už sa nebojíme. Občas síce kolegom unikne nejaký ten bohemizmus, včera jeden z nich vehementne tvrdil, že mu niečo vadí, miesto, samozrejme, prekáža, ale to nás už nevzrušuje.  Moderne povedané, bojom s češtinou sa dnes už politické body získať nedajú. Takže sa môžeme z tohto strachu konečne uvoľniť. A ako sme sa báli. Pamätáte sa? Aj sme Čechov domov hnali. Ale dnes to už nefunguje, zabubnovali všetky agentúry. Ani nemčina už nevykazuje tie známky, pre ktoré by ju bolo treba zákonom vysťahúvať a pritom germanizmy v používaní našich kolegov tu, v pléne len tak lietajú touto sieňou dennodenne. Ako je to teda s tou našou, ako to nazýva Matuška, frizírovanou slovenčinou? Dovoľte štyri body. 1. Dnešné prvé čítanie poukázalo na to jasne aj s tou debatou, že ide o prvok minulosti miesto budúcnosti. Veď to môže byť politický program vyťahovať minulosť miesto budúcnosti, to uznávam, a ako sa ukazuje, je dnes tiež veľmi úspešný. Návrat dokazuje nielen návrat určitých bodov do tohto zákona zo zákona v roku 1995, ale aj dokonca celých paragrafov. Napríklad § 10, ktorý sa vracia zo zákona z roku 1995. Ešteže sa týka správy o stave slovenčiny a nejaký minister alebo náš pán minister ju bude nútený predniesť v roku 2012. Ak sa dožijeme, samozrejme. Tento návrat by ukazoval, že ide o uspokojenie určitých nacionalistických elementov vo vláde, ktoré, ale upozorňujem, nie je ohraničené len na Slovenskú národnú stranu, ale preniká všade v koalícii. 2. Prijatie francúzskeho zákona kedysi proti americkým výrazom. Mimochodom, každý, kto trochu sleduje francúzsku politiku, vie, že sa už vlastne nedodržiava a zápal ochladol skoro hneď po tom, ako tento druh politického marketingu prestal zaberať a dnes si už skoro vo Francii nikto naň nespomenie, čo ale neznamená, priatelia, že nepríde čas, kedy ho bude treba v záujme zaujatia postoja oprášiť. Je pripravený. Ale teraz Francúzi vstúpili do NATO, teda do vojenskej časti NATO, takže to tak skoro asi zrejme nebude. Zákon ale zásadne robí jednu zmenu. Predvádza posun od užívateľov jazyka, teda občanov a expertov – jazykovedcov, ktorí sa jazykom zaoberajú. Napríklad, ktorí v predošlom znení zákona boli vždy žiadaní o názory, teraz už nie, teraz kodifikovanú podobu priamo uverejňuje bez toho, s kým sa bude riadiť ministerstvo na svojej internetovej stránke. Zákon sa posúva k expertom na robenie tohto druhu politiky na Slovensku. Otvára tri zásadné otázky. Kto bude určovať, čo je správne a čo nie? Podľa dikcie tohto zákona zrejme pán minister. Kto bude pokutovať? To zatiaľ nevieme, pretože tento paragraf o dohľade je formulovaný veľmi vágne. A kto bude udávať? To je posledná otázka. Kto bude udávať? Udavačov sa, pravdaže, vždy nájde dosť, v každom režime, len v demokracii je s tým spojený jeden, jediný problém. Mená udavačov sa hneď prevalia. Takže tu veľký priestor na úspech nevidím. Iba ak by sa podarilo vytvoriť krúžok neúspešných, zahorknutých kultúrnych činiteľov, akúsi zamračenú kultúrnu políciu. Mnohí z týchto ľudí, ktorých mená poznáme, stratili svoje poctivé meno už v 90. rokoch, takže tí by sa na to možno dali robiť túto zamračenú kultúrnu políciu. 3. Príklad Albánska, ale aj celej sovietskej ríše, ktoré boli postavené na veľmi silnej myšlienke uzavretosti, bráneniu prieniku západnej modernity. Ako tomu hovorí Ľubomír Lipták „uzavretý priestor s vlastným historickým časom, vlastnými pravidlami, tempom a kritériami“, to je jeho popis, nám hrozí. Vynára sa v pozadí toho zákona. Sme dnes schopní postaviť železnú oponu pre náš jazyk? Ja o tom pochybujem. A myslím si, že to ani nikto z vás nechce. Preto je to zákon len tejto chvíle, teraz. Nemáme krízový rozpočet nášho štátu, nevieme, s čím vlastne hospodárime, prepadáme sa do recesie, ale budeme sa dnes rozprávať hlavne o slovenčine, ale bojovo, tak, ako to včera predviedol pán poslanec Vestenický a v pozadí bude na nás žmurkať politický klientelizmus na úrovni gramatiky. 4. Včera padol aj argument, že tento zákon so sprísnenými pravidlami potrebujeme, lebo ten starý sa nedodržiava. Dnes v tejto diskusii sa to tiež objavilo. Áno, to je stredoeurópska vlastnosť. Zákony, ktoré sú prijaté zbytočne, alebo nám nevyhovujú, jednoducho neexekuujeme, nedodržiavame. Obchádzame ich a keď prijímame niektoré zákony, priznajme si to, kolegovia, občas to predpokladáme aj tu, v tejto sieni. Ľubomír Lipták pokladá v historickej politike, ktorú tu veľmi vehementne vždy zastáva pán poslanec Rafaj, pokladá za dôležité nielen zapamätávanie si, či už krívd alebo víťazstiev, prehier a podobne, ale aj zabúdanie. Priatelia, kto z nás si spomenie o 10 rokov na tento papier, ktorý tu dnes schvaľujeme? Možno nik. Je to veľmi pravdepodobné. Ale to neznamená, že nás to neovplyvní. Že to neovplyvní slovenčinu a že to neovplyvní aj náš štát, nás a slovenčinu, dobre alebo zle. Dovoľte, aby som citovala znovu Ľubomíra Liptáka, „je to vraj ako boj medzi kolkármi a šachistami, teda medzi dosažiteľným rozumným, medzi teda možným a neuskutočniteľným spolu s tými“, citujem ďalej, „ktorí popri tom rozmýšľajú len nad svojou súkromnou partiou“. A posledný citát z Alexandra Matušku, veľmi príhodný: „Občas sa zdá, že brzdivé momenty v minulosti“, píše Alexander Matuška v 48. roku, „a bolo ich nemálo, slovenčine uškodili. Ale boli jej zároveň aj užitočné.“ Píše Alexander Matuška. „Sotva v ktorom jazyku tak hneď vidno faloš, mam a klam ako v našom. Kto tára v slovenčine, ten sa okamžite sám odhaľuje.“ Napísal Alexander Matuška v 48. roku. Čo k tomu dodať? Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.)