Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2014-02-13):
Vážený pán predseda, milé kolegyne, kolegovia. Pôvodne som nezamýšľal vystúpiť, ale môj vzácny kolega zo SMER-u, ktorého radšej nebudem menovať, aby som mu nejakým spôsobom, nedajbože, neublížil, ma troška vyhecoval. Mali sme takú odbornú diskusiu o tom, že aký je význam metodologicky čistých jednostranností v diskusiách o vážnych témach. A tak nejak z toho vznikla aj moja potreba nejako sa k tomuto vyjadriť. Ako vždy, budem čítať, aby som neuletel v afektoch. Viacerí predrečníci sa v súlade so zadaním predmetu a vecného charakteru dnešnej schôdze zameriavali na pozadie a na genézu emisnej kauzy, ktorá tak, ako všetky kauzy, traumatizuje našu spoločnosť. O to viac, ak nie je uspokojivo reflektovaná a, samozrejme, ak je dôvod, a myslím, že tu sú silné dôvody, aj potrestaná. Optika, čo sme si, to sme si, všetci máme rovnako za ušami, aj keby hneď bola pravdivá, podľa mňa je hlboko nemorálna a relativizuje akékoľvek povedomie v hodnotovom profile národa. Nechcem však skĺznuť do lacného pátosu ani moralizátorského gesta. A nie preto, že by som mal nejaký konflikt vo vlastnom svedomí, to vôbec nie. Svojho času môj nebohý otec, zakladateľ detskej psychiatrie na Slovensku, z tejto poslaneckej ambóny na tomto mieste popísal zvláštny jav, ktorý v čase vrcholiaceho mečiarizmu súvisel práve s protagonistom prvej obrovskej rabovačky, teda s Vladimírom Mečiarom. Tento jav, ktorý mi v roku 2010 opäť pripomenul Peter Zajac, ktorý bol vtedy aj fyzicky pri tom, tento jav môj otec nazval „indukovanou paranojou“. A ide o úkaz, kedy si optiku paranoika, ktorý vidí nepriateľov a hrozby všade, osvojí aj jeho najbližšie rodinné, sociálne a politické prostredie. Ako keby všetci videli rovnako. Babky-demokratky dovtedy ani netušili, čím to vlastne trpia. Toto je ale už história, ktorá mala aj zaujímavú odbornú dohru, kedy bol môj otec vedeckou komunitou obvinený, že prezrádza na pomazanú hlavu štátu lekárske tajomstvo. Áno, aj tajomstvá sú súčasťou dejín a parlamentných rituálov. Paralela k tomuto javu indukovanej paranoje by sa dala nájsť aj v dnešnom vystúpení premiéra Roberta Fica, aj v súhlasnom nastavení parlamentnej väčšiny, s ktorou mám istý problém v kolektívnom zmysle, no nie v zmysle individuálnych kontaktov a komunikácií. A tak aj viem, ako je často presiľované ich svedomie. Na analogickú citáciu som však od môjho otca nedostal copirate, takže ani touto cestou nepôjdem. Akokoľvek dnes som si všimol diagnózu, ktorú premiér adresoval opozícii, keď ju obvinil z posadnutosti, nie je to prvý raz, čo hlava vlády použila tento termín. Zaujímavá je iná súvislosť. Robert Fico objavil svoj diagnostický talent, keď médiá vyňuchali, ako v prihláške do KSČ popieral svoju, neskôr zase marketingovo priznanú, katolícku formáciu. Aj preto som spozornel a začal som si, aby nedošlo k omylu, na internete pozerať, ako je posadnutosť vlastne definovaná. Jedna z definícií hovorí, že je to duševná choroba, spôsobená utkvelou myšlienkou, že chorý počuje zvuky a vidí démonov. Expresívnejší výraz tvrdí, že je to patologická zaujatosť, napríklad vášňou, peniazmi, hocičím iným, čo si tam dosadíte. No jestvujú aj iné definície, dokonca aj akési delenie alebo hierarchizovanie posadnutosti na takzvanú monomániu, keď ste otrokom a maniakom jednej témy, obsesiu, čo je nutkavá, vtieravá myšlienka, a potom démonmánia, teda posadnutosť zlými duchmi. O biblických súvislostiach tejto choroby ducha sa rozpisovať nebudem. Nebudem o tom ani hovoriť, aj keď je možné, že náš politický novokrstenec a spomienkový konvertita má na mysli práve túto, túto tretiu alternatívu. Chvíľu som mal pocit, akoby premiér vo svojej vyhýbavej reči privolával exorcistu, ktorý uzdraví opozíciu celkom posadnutú posadnutosťou. Kto však vidí do ľudského srdca, ak vôbec čosi také v politike naivne hľadáme? Každopádne Robert Fico bol nervózny ako už dávno nie. A netreba mať zvlášť vyvinutý nos na svedomie, na pocit viny, aby sme vycítili prečo. Solidárny potlesk jeho väčšiny, bol iba takým reflexom maskovania strachu. Podobne, ak si, idúc večer po hore, pískate, aby ste sa úzkosťou celkom nesklátili. Pýtal som sa sám seba, čo je posadnuté vo mne. Prečo som bol generalizačne zaradený do takejto patologickej society. A priznám sa, nič racionálne som nenašiel. Diskusia, čo ako nepríjemná, komunikácia, čo ako konfrontačná v ťahu na pravdu, predsa nemôže byť chorobou a už vôbec nie posadnutosťou. Pokiaľ ide o mňa, keď o tom hovorím, všetky posadnutosti svojho života som vždy riešil sám a v sebe za seba. Nikdy som vinu nepresmerovával na tých, ktorí ma pri vine prichytili. Tak som si logicky položil otázku, prečo to asi Robert Fico robí. Princíp zatĺkania je chronicky známy všetkým neverníkom. Tu ale ide, nazdávam sa, o oveľa silnejšiu dynamiku. V odbornej literatúre sa v tomto kontexte hovorí o obranných mechanizmoch. Podľa psychológie ide o procesy odstraňovania úzkosti a ohrozenia, ktorých zmyslom je zachovať celistvosť a neporušenosť ega, a chcel by som dodať, a hádate správne, aj ega politického, ba najmä toho, keďže takéto ego hrá navonok, na efekt, na afekt, na emócie, ako najlepší hromozvod voličskej priazne. Poďme ešte ďalej. Obranný mechanizmus, ktorý dnes použil premiér, mal podobu projekcie, čo je prenos vlastných pocitov a impulzov mimo seba na niekoho iného, v našom prípade napríklad na SNS-ku alebo opozíciu a na všetkých, ktorí sú na opačnej strane. Je to podobný mechanizmus, ako keď sa niekomu s potlačenými, ale celkom neodstránenými sexuálnymi podnetmi často zdá, že sa všetci ostatní naokolo správajú nemorálne. Mechanizmom projekcie sa dá do istej miery vysvetliť aj pokrytectvo, pretože pokrytec iným pripisuje vlastné zámery, želania a zlyhania. Druhým obranným mechanizmom premiéra v nepríjemnej kauze je vytesnenie, teda vylúčenie a ignorovanie podnetov, ktoré z vedomia vyvolávajú napätie a nepokoj. Ten bol veľmi čitateľný v jeho očiach, aj keď sa bránil očnému kontaktu a hovoril kamsi do abstraktna. Proti možnosti vedomého vnímania týchto obsahov, v našom prípade megakrádeže, je v psychickom poli jednotlivca postavená mentálna hrádza, zabraňujúca uvedomeniu si vytesnených obsahov, ich popretiu, vytesneniu, vytlačeniu. Je to teda obranná taktika proti vnútorným zážitkom viny, agresie a úzkosti. Chorý človek za to samozrejme nemôže. No myslím si, že mal by za to môcť človek, ktorý chce viesť národ a zasadnúť v prezidentskom paláci, pokiaľ teda nie je chorý. Nie som ale lekár, ani psychológ, tieto mechanizmy, mechanizmy študujem skôr v krásnej literatúre a nechtiac som ich stiahol aj k špinavému spisu tejto kauzy. Je to čítanie, z ktorého má človek nauzeu, teda nutkanie šabliť. Aj keby všetko, čo som povedal, bola iba fantazmagória a psychologická fikcia, ako katolík chcem svojmu čerstvému spolubratovi Ficovi pripomenúť, k čomu sa priznal, keď sa vymačkol so svojou konverziou. Že byť údom tejto starobylej rodiny, znamená rešpektovať aj jej pravidlá a regule. Teda prinajmenšom Dekalóg, Desatoro. Napríklad: Nepreriekneš krivého svedectva proti blížnemu svojmu. Najmä však, a to zdôrazňujem: Ne-po-krad-neš. Ne-pokrad-neš. Bez takejto reflexie sú všetky pirulety a saltá iba komédie pre pospolitý ľud. Pán premiér, ak cítite ducha čias, zmráka sa, zmráka sa. Ďakujem.