B. Bugár, podpredseda NR SR: (2001-09-04):
Nech sa páči, pán poslanec Hudec, máte slovo. Pripraví sa pán poslanec Cuper. I. Hudec, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, hostia, keď som mal 8 rokov, tak som si raz dovolil v škole opýtať sa, prečo oslavujeme výročie VOSR ako štátny sviatok druhej Česko-slovenskej republiky, keď to bol sviatok, ktorý sa neudial na Slovensku, ktorý síce možno zdôvodniť vzletnými slovami, že znamenal veľa a tak ďalej atď. Vieme, ako hlineného molocha postavil na nohy, ktorý napokon skôr či neskôr musel padnúť. A stalo sa tak v roku 1989 aj zásluhou mnohých ekonomických svetových opatrení, od roku 1974 od zvýšenia cien ropy až po ďalšie a ďalšie kroky, ktoré urobili preto, aby tento moloch dodýchal. Musím povedať, že aj vystúpenie pána predkladateľa mi veľmi pripomínalo tie roky, ktoré zdôvodňovali, prečo VOSR je taký veľký sviatok, že ho musíme sláviť všetci aj u nás doma. Bohužiaľ, stačí vymeniť slovo 17. november, pán poslanec, za VOSR a určite podobné slová, vety, vzletné myšlienky boli popísané aj o tomto sviatku. Tým nechcem ani na chvíľu spochybniť to, že naozaj išlo o historickú udalosť. Ale upozorňujem, išlo o to, že skapal moloch, ktorého niekto postavil na nohy. Bolo otázkou času, kedy sa tak stane aj u nás a stalo sa tak aj u nás. Nemyslel som si, že niekedy budem stáť pred dilemou, či sa rozhodovať o tom, aby sa niektorý z týchto síce významných dní, ktoré sa udiali na Slovensku, dostal do protikladu s iným štátnym sviatkom – 1. septembrom, pretože som presvedčený, že práve novembrové udalosti a udalosti roku 1990 v celej tzv. východnej Európe len naštartovali to, čo sa skončilo 1. januárom 1993, keď vznikla samostatná Slovenská republika. Pre mňa je tento sviatok rozhodujúci, lebo tu sa dovŕšila demokratizácia, tu sa dovŕšilo oslobodenie občana, ako pán poslanec povedal, a to je plným naplnením všetkých pohybov, ktoré sčasti naštartovali ekonomické zmeny, sčasti naštartovali zmeny slobody, ale naštartovali aj zmeny slobody tejto kultúry, tohto spoločenstva, historického spoločenstva tohto národa. Musím povedať, že nesúhlasím s dôvodmi, ktoré spochybňovali a relativizovali 16. november oproti 17. novembru. 17. november sa udial v Prahe. Plným právom ho treba označiť za sviatok Českej republiky, aj keď sme žili v spoločnom štáte, a 16. novembra, alebo pri sviečkovej slávnosti sa udialo to, čo sa týkalo Slovenskej republiky. A teda ak hľadáme našu odpoveď na otázku, čo sa udialo vtedy a aký máme k tomu vzťah, tak hľadajme takýto dátum, pretože ten sa týka nielen všeobecného pohybu, ale súčasne aj nášho historického pohybu. Už sme raz urobili takú hlúposť, že sme schválili český deň, ktorý oslavoval vznik 1. Česko-slovenskej republiky, a vynechali náš deň, keď sme sa legitímne prihlásili k tomuto pohybu. A teraz ideme urobiť podobnú hlúposť druhý raz. Myslím si, že neobstojí, vôbec neobstojí stavať pozíciu či už 16., alebo 17. novembra k 1. septembru. Neobstojí! A nie je možné takýmto spôsobom stavať túto vec. Ani ma to neprekvapilo, že navrhovateľmi takejto, by som povedal, dosť tragickej dilemy boli pán Tatár a pán Zajac. Pán Zajac odmietol vysloviť to slovo „sľubujem“, keď kládol prsty na knihu Ústavy Slovenskej republiky, ktorá ho vlastne urobila členom zákonodarného zboru zložením prísahy. Nemyslím si, že je to múdre, ak už delí našu spoločnosť, aj nás tu, názor o tom, aký význam a zmysel má naša štátnosť. Neprehlbujme ju práve takýmito rozpormi. Ďakujem za pozornosť.