D. Jarjabek, poslanec: (2006-09-05):
Aby bolo teda jasné, samozrejme, myslím, že tu nie je nikto, a ja som tiež za to, aby z obrazoviek, rádií, stránok novín a časopisov zmizli strhujúce príbehy darebákov, ktorí usúdili, že zákony sú pre tých slabých, ale oni ako tí silní ich rešpektovať nemusia. Taká je pravda. To sa deje v mediálnom prostredí, v elektronických aj v printových médiách. Ibaže podľa môjho názoru dobrý úmysel predkladateľov nestačí a Národná rada Slovenskej republiky by mala prijímať aj zákony kvalifikovane a odborne precízne pripravené a jednoznačne si myslím, že tento návrh, ktorý predkladajú naši dvaja kolegovia, je jednoznačne v tomto smere nevykonateľný. Hoci teda, samozrejme, s tou myšlienkou treba len a len súhlasiť a treba sa vôbec poďakovať, že takáto iniciatíva vznikla. Avšak považujem za nevyhnutné vyzvať toto plénum, aby sme spoločne premýšľali nad tým, ako citovanú vágnu formuláciu nahradiť. Pretože čo značí formulácia, citujem, „vzhľadom na spôsob jej života“? To je vec tvrdo individuálnej interpretácie. Niekto má rád pekne ostrihaných a slušivo oblečených ľudí, s vytríbeným vkusom, pre voľbu správnej značky automobilu, iný toleruje individuálny vkus a tretiemu sa možno jednoducho páči, ak ľudia chodia oblečení pohodlne a žijú slobodne. A ani na type a farbe auta im nezáleží. A čo rozhodne, či niektorá osoba je, znovu citujem, „odôvodnene považovaná za kriminálnika“? Keď si to myslí jeden občan, jedna politická strana alebo ak to hovoria nejaké médiá? Prepáčte, dámy a páni, ale podľa našej ústavy platí v prvom rade prezumpcia neviny. Ak sa aj niekomu z nás zdá, že niekto je „podozrivý“, ešte by nám to ako vedúcim pracovníkom v médiách, myslím tým vedúcich pracovníkov v médiách, nemohlo stačiť, aby sme takéto osoby z vysielania vylúčili, pretože tým riskujeme obvinenie, že niekomu bránime realizovať ústavné právo na informáciu. A ďalej, znamená predmetná definícia, že sa zakazuje uverejňovať napr. aj rozhovor s odsúdeným, ktorému bola trestná činnosť preukázaná a ktorý po odpykaní trestu alebo jeho časti chce povedzme vplývať na mládež, aby sa istého konania vyvarovala? Je to osoba z kriminálneho prostredia? Je. Je takýto rozhovor propagáciou tejto osoby? Áno, isteže, ale môže mať takáto výpoveď pozitívny spoločenský dosah? Môže, ja neviem, odradiť mladých ľudí od prípadnej hroziacej skazy. Isteže, veď sprostredkuje pohľad, tzv. pohľad za oponu, za tú pozlátku moci, peňazí, autority, ktorým podsvetie púta pozornosť a cez ktoré, žiaľ, získava mladých ľudí medzi seba. Vzhľadom na všetky tieto dôvody navrhujem, aby sme sa v ďalšom legislatívnom procese sústredili na precizovanie definície osôb spadajúcich pod navrhované písm. g). Jednoznačne proste tento text, ktorý tam je, je, ako som už povedal, nevykonateľný. A možno by nebolo od veci využiť príležitosť a navrhnúť aj nejaké iné doplnenie, napr. v ktorom by sme zadefinovali ako predmet postihu konanie osôb, ktoré na základe svojho subjektívneho názoru vyvolávajú v spoločnosti nálady zamerané proti jednotlivcom alebo skupinám osôb bez toho, aby súd vyslovil v prípade ich konania porušenie zákona. Pretože aj s takýmito situáciami na našom mediálnom trhu prichádzame do kontaktu veľmi často a sme svedkami zatiaľ úplne beztrestných mediálnych štvaníc na niektoré skupiny osôb a niektoré osoby konkrétne. Považujem to za konanie rovnako nebezpečné, ako keď nám nejaký mafián z obrazovky radí, akú hudbu by sme mali počúvať, a prezrádza napríklad, čo najradšej varí. S tým súvisí aj môj druhý návrh, aby sme opäť v priebehu ďalšieho legislatívneho konania, legislatívnej práce, povedzme aj na tomto zákone, vymysleli mechanizmus, ktorý bude operatívne a zodpovedne rozhodovať o tom, či niektorá osoba napĺňa, alebo nenapĺňa stanovené kritériá príslušnosti k podsvetiu. Pretože ak sa stane, že redaktor pripraví materiál, ale jeho šéfovi sa bude zdať, že niektorá vystupujúca osoba patrí do kriminálneho prostredia a nedovolí materiál vydať či odvysielať, môže následne súd rozhodnúť, že došlo k upretiu práva na slobodné šírenie informácií a prejav cenzúry. Nie som si istý, či dať túto kompetenciu napr. mediálnej rade, či povinnosť riešiť takéto vnútromediálne spory zo zákona prideliť napr. Najvyššiemu súdu a zaviazať ho, aby takéto podanie riešil v lehote 24 hodín. Je tu dosť a dosť právnikov, ktorí tomuto rozumejú oveľa lepšie a iste navrhnú riešenie, ktoré bude prijateľné. Ja len, poznajúc trochu situáciu v našich médiách, upozorňujem, aký problém by mohol nastať, a snažím sa vás inšpirovať k tomu, aby sme sa ho vopred legislatívne pokúsili vyriešiť. Napokon tretím, podľa môjho názoru závažným problémom navrhovanej novelizácie je problém jej obmedzenia na elektronické médiá. A teraz neviem, či sa to stalo zámerne, alebo či je to je proste náhoda. Nazdávam sa, že predstavitelia majiteľov rozhlasov a televízií by oprávnene mohli v prípade schválenia tejto normy v navrhovanom znení namietať jej protiústavnosť na základe toho, že diskriminuje prevádzkovateľov rozhlasového a televízneho vysielania voči printovým médiám. Viem, samozrejme, že elektronické médiá vo všeobecnosti majú silnejší momentálny dosah na formovanie spoločenských postojov. Že čo nie je v televízii, to sa nestalo, avšak žiadam, aby pre celú oblasť médií platili porovnateľné podmienky. Nie je podľa mňa mysliteľné, aby za rovnaký materiál najčítanejší bulvárny denník získal rekord v predávanosti a televízia dostala mastnú pokutu. To by bola, dámy a páni, politika dvoch metrov a tá, ako vieme z vlastnej skúsenosti, sa nikdy nevypláca. Dámy a páni, toľko mojich zopár poznámok k tomuto návrhu, jednoducho si myslím, že myšlienka je úplne skvelá, len to paragrafové znenie je, hovorím to ešte raz, nevykonateľné a nerozumiem, prečo sa v médiách kladie rozdiel v tomto prípade z hľadiska aj istej morálky medzi elektronickými a printovými médiami. Ďakujem za pozornosť.