Galko, Ľubomír, poslanec NR SR (2012-09-21):
Vážená pani predsedajúca, vážené kolegyne, vážení kolegovia. Hneď na úvod chcem oznámiť, že poslanecký klub SaS tento poslanecký návrh zákona nepodporí. Nie preto, že by sme boli voči väčšej kontrole nasadzovania informačno-technických prostriedkov, inak laicky nazývaných odposluchy alebo odpočúvanie, no málo ľudí už vie, že sem patria aj zariadenia zaznamenávajúce napríklad aj obraz a zvuk, teda kamery, ale preto, lebo ho pokladáme za taký neodborný, že nevidíme možnosť pozmeňovacími návrhmi v druhom čítaní upraviť ho do prijateľnej podoby. Efektívnejšie, a to by som odporúčal predkladateľovi, je návrh zákona stiahnuť a počkať na nový z dielne ministerstva obrany, ktorý by mal byť predložený najprv a až po novom zákone o vojenskom spravodajstve, nakoľko tieto dva zákony spolu úzko súvisia. Sľub predložiť oba návrhy zákonov má vláda aj vo svojom programovom vyhlásení vlády. Svoje vystúpenie rozdelím do dvoch častí. V prvej vám vysvetlím, prečo je tento poslanecký návrh zákona neodborný a zlý. Druhú časť využijem na to, aby som priblížil nasadzovanie informačno-technických prostriedkov ako takých. V médiách sa v minulosti o tejto téme veľa popísalo. Sem-tam niečo zaznelo dokonca aj v tejto snemovni. Žiaľ, drvivá väčšina článkov v médiách, ale aj vystúpení politikov vykazuje výraznú nevedomosť autorov článkov či jednotlivých výrokov. Moje vystúpenie bude dlhšie, preto tí, ktorých táto problematika nezaujíma, si môžete dať pauzu až do hlasovania. Na druhej strane tí, čo v sále vydržíte, získate detailný obraz o tom, ako to „s tými slúchadlami“ vlastne funguje. Popíšem aj trocha viac z operatívnej činnosti spravodajských dôstojníkov a vysvetlím vám, prečo moja takzvaná „odpočúvacia kauza“ nie je vôbec moja kauza a vlastne to ani nie je kauza, ale je to niečo úplne, úplne iné. Ja som totižto nemal v tých časoch možnosť povedať k tomu viac. Politický záujem bol tiež iný a o fakty vtedy nešlo. Samozrejme, že možnosti mám zúžené stále, keďže nemôžem prezrádzať utajované skutočnosti a zákon si ctím. Aj keď niektorí politici a niektorí novinári si s jeho porušovaním v minulosti problémy zjavne nerobili. Ale k tomu sa ešte dostanem. Najprv teda o tom, čo je v tomto poslaneckom návrhu o ochrane pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov a o zmene a doplnení niektorých s ním súvisiacich zákonov a predpisov v poriadku. Je to úmysel zefektívniť kontrolu nad používaním informačno-technických prostriedkov a posilnenie ústavných práv občanov, keď použitie informačno-technických prostriedkov zo strany štátnych orgánov neoprávnene zasiahlo do ich ústavných práv. Ale to je, žiaľ, všetko. Lebo postupy, akými to chcú prekladatelia dosiahnuť, sú nesprávne. Poďme teda po poriadku. Prvý problém. V čl. 1 v bode 1 sa navrhuje vypustiť možnosť použiť informačno-technický prostriedok na plnenie úloh Policajného zboru bez predchádzajúceho súhlasu súdu. Zachováva... (Výkrik z pléna.) No však, ale by som chcel rozprávať, keby ste teda... No ja tiež nevykrikujem, keď rozprávate. Ja by som bol veľmi rád, pán poslanec, keby ste ma neprerušovali. Ja vám to nikdy nerobím. Ďakujem. Zachovávať takéto výnimky, hoci len pre „výnimočné prípady“ nepovažuje navrhovateľ za odôvodnené, keďže súčasné personálne i technické predpoklady umožňujú získať súhlas sudcu v odôvodnených prípadoch okamžite a bezodkladne, a preto sa nedá argumentovať prípadnými problémami, ktoré by mohli nastať pre Policajný zbor pri výkone jeho povinností. Zle! V súčasnosti u nás môže bez súhlasu súdu nasadiť informačno-technický prostriedok výlučne len Policajný zbor. Ostatní – Slovenská informačná služba, Vojenské spravodajstvo, Zbor väzenskej a justičnej stráže, Colná správa a Železničná polícia - túto možnosť nemajú. Mimochodom ani o tomto širokom počte štátnych orgánov, ktoré môžu, respektíve mohli v minulosti nasadzovať informačno-technické prostriedky mnoho ľudí ani netuší. Ale o tom poviem neskôr, v druhej časti vystúpenia. Takže Policajný zbor ako jediný má teda možnosť nasadiť informačno-technické prostriedky za tvrdých podmienok definovaných v zákone a len výlučne v trestnom konaní. Po prvé, musí existovať vážne podozrenie z trestného činu. Po druhé, do jednej hodiny musí byť toto nasadenie informačno-technických prostriedkov oznámené sudcovi. Po tretie, do šiestich hodín musí byť sudcovi podaná žiadosť o dodatočné schválenie nasadenia informačno-technických prostriedkov. A po štvrté, ak do dvanástich hodín sudca nerozhodne alebo žiadosť zamietne, nasadenie informačno-technických prostriedkov musí byť ukončené, získané poznatky a informácie musia byť bezodkladne zničené a nesmú byť použité. Skúsenosti ukazujú, že Policajný zbor takéto odpočúvania nasadzuje zriedkavo a naozaj uvážlivo a len v extrémnych prípadoch. A sudca tieto nasadenia informačno-technických prostriedkov v drvivej väčšine dodatočne schváli. A to určite potvrdia všetci ministri vnútra. Aj bývalý a aj ten terajší. Vypustením tohto paragrafu by sme policajtom nielen sťažili ich prácu, ale v extrémnom prípade by sme mohli byť spoluzodpovední za to, že policajti by neboli schopní zabrániť atentátu alebo vražde v prípade, kde môže ísť naozaj doslova o minúty alebo o sekundy a na získanie súhlasu sudcu pred nasadením informačno-technického prostriedku jednoducho nie je čas. Podozrenie je mimoriadne vážne a telefonický hovor má prebehnúť o malú chvíľu. Takže, prosím pekne, nebuďme pápežskejší ako pápež a nenavrhujme riešenia, ktoré na pohľad môžu vyzerať navonok pre niekoho ľúbivo, ale v skutočnosti môžu zabrániť záchrane ľudských životov. Tieto tvrdenia vám podopriem aj príkladom zo zahraničia, aby ste boli v lepšom obraze. Napríklad v Maďarsku môžu nasadiť informačno-technické prostriedky okrem policajtov pri takzvanom ohrození národno-bezpečnostných záujmov na určitú dobu bez povolenia sudcu alebo ministerstva spravodlivosti, podľa toho, o aké nasadenie informačno-technických prostriedkov ide, dokonca samotní riaditelia Národných bezpečnostných služieb. To sú ekvivalenty našich riaditeľov Slovenskej informačnej služby, Vojenského obranného spravodajstva a Vojenskej spravodajskej služby. Zároveň s nasadením musia dať žiadosť sudcovi alebo ministrovi spravodlivosti. Toto sú oveľa silnejšie právomoci ako u nás, keďže, ako som spomenul, u nás tak môže spraviť len Policajný zbor. Takže podčiarknuté a zhrnuté, to, čo je v platnosti u nás, je dostatočne prísne, overené a práva občanov pri nasadzovaní informačno-technických prostriedkov bez povolenia sudcu dodatočným získavaním tohto súhlasu sú zaistené štandardne a nie je dôvod, nie je žiaduce čokoľvek v tejto časti zákona meniť. Druhý problém. V čl. 1 v bode 2 novely sa zavádza povinnosť všetkých príslušných orgánov štátu dodatočne informovať občana o nasadení informačno-technických prostriedkov, ako aj možnosť štátneho orgánu požiadať o výnimku z tejto povinnosti. O nej však musí rozhodnúť súd. Zle. Opäť je to nielen nadpráca, ale je to aj riziko odkrývania a následne aj sťaženia spravodajskej činnosti. Spravodajské nasadzovanie informačno-technických prostriedkov je úplne iné ako nasadzovanie informačno-technických prostriedkov Policajným zborom v trestnom konaní, kde je primárnym cieľom vyšetrovania vyšetrovanie konkrétneho trestného činu. Je potrebné si uvedomiť, že v zmysle platnej legislatívy Vojenské spravodajstvo zhromažďuje, triedi a zisťuje informácie aj s pomocou nasadenia informačno-technických prostriedkov so súhlasom sudcu za účelom potvrdenia alebo vyvrátenia skutočností uvedených ako dôvody v žiadosti o nasadenie informačno-technického prostriedku. To znamená, nasadenie informačno-technického prostriedku je vždy ukončené, pokiaľ sa „príde do cieľa“ danej akcie. A síce informácie, pre ktoré boli informačno-technické prostriedky nasadené, sa buď potvrdia, alebo sa vyvrátia. Ale to, že nasadenie informačno-technických prostriedkov neskončí trestným konaním a informácie sa spravodajcom vyvrátia alebo sa potvrdia a posunú sa Policajnému zboru, to je v zásade rovnocenné. To neznamená, že je potrebné to dodatočne oznámiť osobe, na ktorú bol informačno-technický prostriedok nasadený. Môže to mať totižto výrazne negatívny vplyv na mnohé okolností v budúcnosti. Predstavte si, že by boli nasadené informačno-technické prostriedky na islamských fundamentalistov, ktorí sa ocitnú v Slovenskej republike, alebo na nejakých našich občanov s nimi spolupracujúcich, napríklad na základe medzinárodnej spolupráce, trebárs na základe požiadavky spolupracujúcej spravodajskej služby inej krajiny. Cieľ by bol rozkryť medzinárodnú teroristickú sieť. Nič by sa však zhodou okolností pri tom nasadení informačno-technických prostriedkov nezistilo a podľa tejto novely by naše úrady boli povinné tejto osobe alebo osobám nasadenie informačno-technických prostriedkov oznámiť. No tým by sme však upovedomili teroristov, že sú na muške a majú si dávať pri svojej konšpirácii väčší pozor. A toto sa týka analogicky aj organizovaného zločinu u nás. Veď cez oznámenie alebo cez oznamovania nasadzovania informačno-technických prostriedkov na príslušníkov podsvetia sa dá celkom dobre zistiť, ako hlboko siahajú poznatky polície o ich nelegálnej činnosti a aké protiopatrenia majú kriminálne živly podniknúť. Viete si to predstaviť?! Že by sme toto robili? Áno, v návrhu je výnimka, že o vyňatie z tejto oznamovacej povinnosti je možné požiadať súd. Ale ja si dovolím tvrdiť, že by sa o ňu žiadalo prakticky pri každom spravodajskom nasadzovaní informačno-technických prostriedkov. A môj predpoklad je, že aj každá takáto žiadosť by bola schválená. Pretože žiaden sudca nechce a nebude mať záujem podstatne sťažovať spravodajcom ich prácu. Množstvo žiadostí o výnimky by viedlo len k nežiaducej administratíve, byrokracii a zaťažovaniu už dnes preťažených súdov. Alebo ešte argument z inej strany. Ak sa v súvislosti s kauzou odposluchov Vojenského obranného spravodajstva spochybňuje práca sudcov pri vydávaní povolení na nasádzanie informačno-technických prostriedkov, tak nie je potom namieste otázka, či budú sudcovia kompetentní posudzovať takéto výnimky. Podčiarknuté, zhrnuté, to, čo je v platnosti v tejto časti dnes, je primerané dôvodom, pre ktoré sú informačno-technické prostriedky nasadzované, a je to žiaduce v záujme bezpečnosti Slovenska a jeho občanov. Práva občanov pri nasadzovaní informačno-technických prostriedkov s povolením sudcu a následné oznamovanie skupine tých, voči ktorým boli informačno-technické prostriedky nasadené, sú dnes zaistené štandardne a nie je dôvod čokoľvek v tejto časti zákona meniť. Tretí problém. V čl. 1 v bode 3, časť a), b), c), d) sa navrhuje rozšírenie právomoci členov Výboru Národnej rady Slovenskej republiky pre obranu a bezpečnosť pri kontrolovaní nasadzovania informačno-technických prostriedkov nasledovne: Členovia výboru majú pri výkone kontroly právo a) v sprievode príslušníka príslušného orgánu štátu vstupovať do chránených priestorov orgánu štátu; po b) požadovať od orgánu štátu zoznam všetkých prípadov použitia informačno-technických prostriedkov za určené obdobie, v ktorom orgán štátu uvedie typ informačno-technického prostriedku a identifikuje osobu, eventuálne osoby, na ktoré bol informačno-technický prostriedok nasadený; po c) požadovať od orgánu štátu spisy a iné písomnosti týkajúce sa použitia informačno-technických prostriedkov vrátane písomností súvisiacich so zničením záznamu; a po d) vyžadovať súčinnosť orgánu štátu a jeho zamestnancov potrebnú na vykonanie kontroly. Body b), c) a d) úplne zlé. Takže si priblížime, o čo tu v skutočnosti ide. Ide tu o nevídaný vstup poslancov zákonodarného zboru do buď ukončenej, alebo dokonca, dámy a páni, do prebiehajúcej spravodajskej práce, do takzvaných živých prípadov. Poslanci Národnej rady Slovenskej republiky nemajú absolvované bezpečnostné previerky. Dokonca niektorí ministri silových rezortov ich v minulosti ani fyzicky neabsolvovali. Všetci poslanci, respektíve drvivá väčšina používa tzv. inštitút osobitného postavenia, ktorý im prislúcha zo zákona. To znamená, hľadí sa na nich, akoby previerku mali, aj keď ju v skutočnosti fyzicky neabsolvovali. A povedzme si otvorene, ak by ju absolvovali, niektorí by ju možno ani nedostali. Sám som túto previerku na najvyšší stupeň Prísne tajné absolvoval. Trvá to niekoľko mesiacov a prevetrajú vás poriadne. Prevetrajú vaše príjmy, styky, vzťahy, zamestnania, priateľstvá, pohyby na účtoch, mzdy v zamestnaniach. Okrem iného prevetrajú aj to, že či vám permanentne sedí prírastok k majetku s vašimi oficiálnymi príjmami, prevetrajú vašu rodinu, vašich známych a tak ďalej. Slovom, nie je to nič príjemné. Mali sme tu poslancov, ktorí zatvárali svojich cigánskych sokov v láske do kufra auta, odviezli ich domov do garáže a tam ich zmlátili. Ale mali sme tu aj takých poslancov, čo ani po pol roku v opozícii nevedeli, že oni nie sú vo vláde a nerozoznali rozdiel medzi koalíciou a opozíciou, medzi vládou a parlamentom. Mali sme tu, či máme tu aj takých poslancov, ktorí sú zapletení v kauze Gorila. Aj preto nemôžeme vylúčiť, že v kauzách politickej korupcie „lietajú“ aj poslanci alebo im blízki ľudia. No, aby sme nezabudli, mali sme tu v Národnej rade aj poslancov podozrivých z účasti na únose Michala Kováča mladšieho a vražde Roberta Remiáša. Takýchto poslancov chcete, vážení navrhovatelia, pustiť do spravodajských operácií a do živých spisov?! To nemôžete myslieť vážne. Teraz sa pozrime v súvislosti s týmto návrhom zákona na „kauzu odposluchov“ na Vojenskom obrannom spravodajstve. Celý tento príbeh, tento komplot začal tým, že sa v médiách zjavilo niekoľko utajovaných skutočností pochádzajúcich pravdepodobne z kópií materiálov zo spisov Vojenského obranného spravodajstva, ktoré obsahovali informácie aj z nasadenia informačno-technických prostriedkov. Nebudem tu bližšie rozoberať expresný sled udalostí. „Politickú popravu“ mojej osoby za vzornej spolupráce mnohých zúčastnených, ba aj tých, čo by sa za normálnych okolností takejto „akcie“ vôbec zúčastňovať nemali. Pozornosť chcem upriamiť na niečo iné. Po tom, ako rezort dočasne zverili Ivete Radičovej ako zastupujúcej ministerke obrany, uskutočnilo sa niekoľko tzv. „kontrol“ Výboru pre obranu a bezpečnosť na Vojenskom obrannom spravodajstve. Takzvaných preto, lebo som presvedčený, že poslancom tohto výboru bolo ukázané niečo, čo nemali nikdy vidieť: zoznamy osôb, na ktoré boli nasadené informačno-technické prostriedky, ďalej systémy, softvéry, postupy na Vojenskom obrannom spravodajstve, čiže činností, ktoré s nasadením informačno-technických prostriedkov nič nemali spoločné. Dokonca aj celé spisy. Odborne povedané, záznamy operatívnych informácií a živých prípadov. Niektorí poslanci si dokonca robili zo spisov výpisky, poznámky. Dámy a páni, dobre počujete. A viete, aký bol výsledok týchto „kontrol“? Výsledky týchto kontrol, ak sa nemýlim, boli dve. Nenechali na seba dlho čakať. A následky boli nedozerné. V médiách sa začali zjavovať utajované skutočnosti ako na bežiacom páse. Články s podrobnosťami o jednotlivých prípadoch. O údajne odpočúvanej sekretárke, kamionistovi, podnikateľovi. Zjavovali sa dokonca údajné názvy jednotlivých operácií, Snežienka, Tália a tak ďalej, ale predovšetkým mnoho, mnoho ďalších informácií, ktoré nikdy nemali opustiť múry Vojenského obranného spravodajstva. Niektoré možno pravdivé, niektoré polopravdivé a prikrášlené a niektoré doslova vymyslené príbehy. K tomu sa ešte dostanem. Dámy a páni, po týchto poslaneckých tzv. kontrolách počas pár dní uniklo do médií viac utajovaných skutočností, ako možno predtým za desať rokov. A ja som presvedčený, že tieto informácie unikli práve cez poslancov Národnej rady Slovenskej republiky. A doslova ma mrazí, keď si pomyslím na riziko, že mnohé z tých informácií unikli ešte aj k úplne iným osobám. Nielen k novinárom. Viem, že niektorí z vtedajších poslancov výboru sa na druhej kontrole na Vojenskom obrannom spravodajstve radšej už ani nezúčastnili. A neboli to len poslanci zo strany Sloboda a Solidarita. Boli to poslanci aj z iných strán, pretože cítili, že to, čo robia, nie je kóšer, že to je protizákonné. A preto sa ešte raz pýtam: Do tohto všetkého, do týchto citlivých informácií chcete pustiť poslancov, ktorí sa do Národnej rady Slovenskej republiky dostávajú bez bezpečnostných previerok, len na základe toho, že ich sem občania zvolia, a, žiaľ, neraz aj na základe falošných sľubov a vyslovených lží? Do takéhoto niečoho sa my v poslaneckom klube SaS, určite teda nepôjdeme ani nemôžeme ísť. No a znenie odseku č. 6 a 7 čl. 3, kde sa používa pojem, citujem, „ak výbor nedospeje k jednotnému záveru o zákonnosti alebo účelnosti“. To už je len takou nepodstatnou pomyselnou čerešničkou na torte a predstavuje zavŕšenie neodbornosti predkladaného zákona, pretože slovenský právny poriadok pojem „jednotný záver“ nepozná. Aspoň ja som taký nikde nenašiel. Strana Sloboda a Solidarita jednoznačne podporuje zvýšenie kontroly nasadzovania informačno-technických prostriedkov. Avšak nie takýmto neodborným zásahom, ktorý by mal za následok výrazné sťaženie činnosti polície a orgánov pracujúcich so spravodajskými prostriedkami a ktorý by nevídaným spôsobom odkryl ich spravodajskú činnosť. Jedným z riešení je vytvorenie samostatného kontrolného orgánu, ktorý by tvoril úzky okruh ľudí nezávislých na vláde aj na parlamente, s presne definovaným vzdelaním, kvalifikáciou, previerkami. Napríklad jeden človek by mohol byť z radov prokurátorov, druhý z radov sudcov, tretí z radov samotných spravodajcov a podobne. Zároveň je vhodným krokom zriadenie inštitútu ochrany pre oznamovateľov nezákonného konania spravodajských služieb z ich vlastného prostredia. Pomôžem si príkladom z Veľkej Británie. Tam majú tzv. tribunál. Je to nezávislý kontrolný úrad, ktorý tvorí sedem ľudí. Menuje ich kráľovná. Musia mať právnické vzdelanie, príslušné previerky, plus prezident a viceprezident tohto tribunálu musia mať nejakú vysokú súdnu funkciu. Podčiarknuté, zhrnuté, predkladaný návrh zákona je zlý, neodborný a klub SaS ho nepodporí. Vyzývam týmto predkladateľa, aby návrh zákona stiahol. V druhej časti môjho vystúpenia vám vysvetlím, ako to teda s tými informačno-technickými prostriedkami, ľudovo povedané, odposluchmi či odpočúvaním v skutočnosti je a ako to funguje. Dámy a páni, v médiách aj na internete v diskusiách sa objavilo množstvo fikcií. Niektoré perly zazneli a zaznievajú sem-tam aj tu v Národnej rade Slovenskej republiky. Niektorí ľudia si ma na základe „zaručených informácií“ predstavovali ako ministra obrany, ktorý behá po ministerstve a jeho tajných komnatách s veľkými slúchadlami na ušiach, ktorý po tom, ako mu sekretárka donesie zlú kávu, nasadí slúchadlá, stlačí tlačidlo a odpočúva. Alebo ešte bizarnejšia skúsenosť. Prišiel za mnou priateľ a pýtal sa ma, ako to vlastne je, že on počul, že ma predbiehal na diaľnici nejaký kamionista, ktorý telefonoval so svojou manželkou, a ja som mal takú paranoju, že som dvihol telefón a na diaľku som dal milého kamionistu rovno z ministerskej limuzíny odpočúvať. Absurdné? Ale ten priateľ sa ma to pýtal celkom vážne. Lebo tej problematike vôbec nerozumie. Akurát sem-tam číta médiá. Myslím si, že to bolo na tejto, alebo predchádzajúcej schôdzi tu zazneli dve otázky smerom na mňa od poslancov SMER-u, že mám zodpovedať, že aký drôt, čo za drôt som to mal vyvedený do kancelárie. Alebo že po mne zostala nejaká telefónna linka navyše v kancelárii. No toto svedčí len o nekompetentnosti a nevzdelanosti autorov týchto výrokov. Možno, že to nejakých pár ľudí, ktorí tomu nerozumejú, ovplyvní, ale neslúži to ku cti ľuďom, ktorí takéto niečo povedia, lebo vlastne dokážu, že tej problematike vôbec nerozumejú. Mimochodom, keď sa vrátim k tomu kamionistovi, ktorého tu na mňa už niektorí poslaneckí kolegovia vo faktických poznámkach vytiahli, a pri ktorom vám garantujem, že ak na neho ten informačno-technický prostriedok bol nasadený, lebo či bol, to vám ešte stále nemôžem povedať, aby som neporušil zákon, tak ja som osobne v čase tej operácie o tom vôbec nevedel. Nemal som o tom žiadnu vedomosť a dozvedel som sa to práve z médií. To, ako to do tých médií uniklo, to som povedal pred chvíľou. Tieto informácie však v médiách nikdy nemali odznieť. Základný údaj, ktorý treba pochopiť, hovorí o tom, že máme dva druhy nasadzovania informačno-technických prostriedkov. A síce nasadzovanie informačno-technických prostriedkov v trestnom konaní podľa osobitného zákona. To je postup podľa Trestného poriadku, zákon č. 301/2005 Z. z., a ten realizuje len Policajný zbor a Zbor väzenskej a justičnej stráže. Ostatné orgány nemajú na nasadzovanie informačno-technických prostriedkov v zmysle tohto zákona oprávnenie. No a potom je tu postup pre operatívne súčastí Policajného zboru Slovenskej informačnej služby, Vojenského spravodajstva, Železničnej polície, Zboru väzenskej a justičnej stáže a Colnej správy. To je zákon č. 166/2003 Z. z. o ochrane súkromia pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov, tzv. zákon o ochrane pred odpočúvaním. Ja už som v úvode povedal, že až týchto šesť orgánov môže, respektíve mohlo nasadzovanie informačno-technických prostriedkov realizovať, lebo vieme, že Železničná polícia v roku 2010 bola začlenená do Policajného zboru. To znamená pri nasadzovaní informačno-technických prostriedkov treba rozlišovať dve právne úpravy a dva účely. Už tu niekde minulý rok začali neodborné vyjadrenia napríklad niektorých politikov, ktorí stále hovorili a dodnes hovoria napríklad v prípade nasadenia informačno-technických prostriedkov na Vojenskom obrannom spravodajstve... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)