Brixi, Otto, poslanec NR SR (2015-05-13):
Ďakujem, pán predsedajúci. Ctené kolegyne, kolegovia, takže rád by som nejako zhrnul to, čo tu bolo dnes povedané, lebo asi sa zjavne blížime do finále rokovania o tomto historickom zákone. A ja pevne verím, že toto je len akýsi začiatok toho, ako je možné z pozície štátu, z pozície Národnej rady a z pozície nejakej spoločenskej podpory podporiť tých, ktorí pre reprezentáciu Slovenska, pre úspechy slovenského športu niečo dokázali. A na úvod chcem povedať, že, samozrejme, som si vedomý toho, že sme v tomto zákone asi určite nepokryli celý diapazón športovcov, ktorí by si morálne alebo spoločensky to ocenenie zaslúžili, avšak, tak ako to povedal pán doktor Lipšic, niekde bolo treba tú čiaru urobiť. A my sme sa ju rozhodli urobiť hneď za bronzovými majstrami sveta. A teda išli sme ešte ďalej a aj napriek tomu, že tu boli rôzne názory, a mnohokrát aj protichodné, sme zahrnuli do samotného statusu štátnej podpory úspešného športovca aj zlatých medailistov z majstrovstiev Európy. Pripúšťam, že je 35 športov, ktoré boli uznané Medzinárodným olympijským výborom, kde športovci majú na to nárok. Veľké množstvo z nich predstavuje mojich kamarátov, dokonca mojich priateľov. A myslím, že každý z nás tu pozná niekoho ako športovca, kto by si zaslúžil a komu by sme radi dopriali takýto príspevok, lebo vieme, že je dobrý človek, dobrý športovec, odkrútil si niečo, má nízky dôchodok a milión ďalších dôvodov, prečo by to tak malo byť. Ale niekde bolo treba urobiť čiaru tak, aby nám do jednej skupiny podpory športovcov nepadli aj športovci, ktorí tam možno z hľadiska samotného športového výkonu nemajú čo robiť. Rozmýšľame nad tým, nie je to vôbec verejným tajomstvom, že samotných športovcov, ktorí nespadli do kategórie tejto štátnej podpory v kontexte s týmto zákonom, by sme do budúcna sa pokúsili oceniť minimálne tým, že by dostali nejaký kúpeľný pobyt zadarmo raz do roka v štátnom kúpeľnom zariadení alebo že by dostali nejakú inú formu materiálnej alebo sociálnej pomoci, ktorá by im umožnila nejaké komfortnejšie prežívanie toho dôchodcovského života. Avšak nemôžem sa stotožniť s toľkokrát pertraktovanou myšlienkou pána poslanca Érseka, že by sme mali dávať peniaze tým, ktorí sú v produktívnom veku a u ktorých jediný nárok, na základe ktorého by takáto podpora mala vzniknúť, by mal byť ten, že dosiahli v tomto produktívnom veku nejaký športový úspech. To by asi nebolo fér voči ostatným dôchodcom a ľuďom, ktorí aj napriek tomu, že sme dnes schválili minimálny dôchodok vo výške 260 eur až do 340 v závislosti od odpracovaných rokov, v mnohých prípadoch, asi si povedzme pravdu, žijú veľmi ťažko. A nech akýkoľvek ten dôchodok bude, to neznamená, že tí ľudia budú môcť žiť na úrovni športového reprezentanta alebo ľudí v produktívnom veku. Je veľmi veľa vecí a asi sa tu môžeme sporiť od rána do večera o tom, kto by ten príspevok mal dostať a ako by ten zákon mal vyzerať. Dokonca pán poslanec Lipšic prišiel s úplne novou ideológiou toho samotného príspevku. Fakt je ten, že sme tu niekde za nazačiatku. A 20 rokov sa o tomto zákone hovorí, ale zatiaľ nikto neurobil nič pre to, aby úspešní reprezentanti a športovci takýto príspevok dostali. Ja vás chcem všetkých poprosiť, ak sa tento zákon schváli v akejkoľvek podobe, to neznamená, že je podpore úspešných reprezentantov koniec. Mnohí tu budú aj ďalšie volebné obdobia. A tá možnosť baviť sa o tom, ako zlepšiť podmienky na šport a ako oceniť úspešných, tu určite budú. A ja pevne verím, že ak sa naplní tá filozofia zákona, kvôli ktorému sme ho robili, a to je ten leitmotív, pomôcť tým najslabším, tým najchudobnejším, tým najzraniteľnejším, mnohokrát dôchodcom, ktorí tu športovali a boli úspešní pred rokom 1989, to sú ľudia typu pána Zacharu, to sú hokejisti, to sú futbalisti, to je ktokoľvek, kto má tú medailu a dneska nemá na to, aby si kúpil pomaly na nedeľný obed jedno kurča, tak presne sme tento zákon robili nie kvôli tým, ktorí dnes majú miliónové príjmy, ale kvôli týmto ľuďom, pričom špekulujeme nad tým, či to raz budú alebo nebudú mať, nech žijú tak, aby to mali, lebo dneska podmienky majú na to, aby si zarobili peniaze. Pred rokom 1989 mnohí športovci športovali len za spoločenský úspech, za prijatie na krajskom výbore strany, dostali medailu a nedostali nič hmatateľné, čo by zlepšilo ich sociálnu situáciu. Žili len tak, ako im vtedajší režim dovolil žiť, a po dosiahnutí ich úspechu mnohokrát ich jediný benefit bol ten, že mali deň voľna, ale naspäť sa ten športovec, ktorý bol majster sveta alebo olympionik, postavil za pás do fabriky. Takto sa žilo. Presne týmto ľuďom ideme pomôcť a v porovnaní s vyspelým svetom, s Amerikou, možno s Ruskom, s kýmkoľvek ešte stále aj napriek tomuto zákonu nebudeme na ich úrovni, lebo tam tí športovci dostávajú obrovské renty, dostávajú obrovské peniaze, majú obrovský spoločenský kredit, ale tak sme urobili aspoň niečo aspoň jednej skupine ľudí, myslím si, nie malej, aj keď stále by mohla byť väčšia o tom diskusia, asi bude, sme dokázali a možno dokážeme zmeniť život k lepšiemu. Ďakujem pekne.