K. Tóthová, poslankyňa: (2008-09-11):
Teraz sa pozrime na tento problém, ktorý je v tomto paragrafe, trošku bližšie. Slovensko je prvým štátom v strednej Európe bez toho, že by mal tento štát zriadené záchytné izby pre opilcov. Skúmala som to. Ďalšieho takéhoto štátu v strednej Európe niet. Tento stav trvá už niekoľko rokov. Nespokojnosť s týmto stavom je všeobecne známa a sú známe aj negatívne dôsledky tohto stavu, ale nejdem ich všetky tu vypočítavať, pretože výpočet by bol obsiahly. Pravdou je však realita, že pred desiatimi, pätnástimi rokmi takmer všetky mestá, opakujem, takmer všetky mestá na Slovensku mali svoje izby pre opilcov, resp. boli tieto územia pokryté spádovými územiami vtedy existujúcich izieb opilcov. Po roku 1998 sa počet izieb pre opilcov začal pomaly, ale iste zmenšovať, až v roku 2004 zanikla aj posledná záchytná izba, ktorá bola zriadená v Bratislave. Takže takýto stav sme prebrali pri nástupe do vlády v roku 2006. Na základe viacerých listov nespokojných občanov, ktoré som ako poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky po tomto roku dostala, hlavne boli aj od Bratislavčanov, som v januári 2005 interpelovala ministra zdravotníctva, toho času Rudolfa Zajaca, so žiadosťou o odpoveď, kedy a akým spôsobom sa uskutoční náprava tohto alarmujúceho stavu. Alarmujúceho hlavne v uliciach bratislavských miest, kde, nemusím rozvádzať, po niektoré dni, najmä na konci víkendu to nevyzerá ružovo. Vtedy som apelovala na ministra zdravotníctva, že na zriaďovanie týchto záchytných izieb sa financie musia nájsť. Štátny rozpočet dostáva príjmy z predaja alkoholických nápojov. Teda je tu určitý zdroj príjmov. Ja som sa vtedy pána ministra pýtala, prečo z týchto príjmov nejde určité množstvo financií na zriadenie týchto protialkoholických izieb. Budem vám citovať z odpovede pána ministra, ktorá bola veľmi stručná a jeho odpoveď znela, citujem: „Považujem za nezastupiteľnú úlohu zdravotníctva nielen odstraňovať následky chorôb, ale im aj predchádzať. Ubezpečujem vás, pani poslankyňa, že naše zdravotníctvo je po prijatí reformných zákonov smerované výrazne reformne a v tomto trende sa budeme snažiť ďalej pokračovať.“ Koniec citátu. V odpovedi nič konkrétne k interpelovanému problému. Nič sa nedialo. A keďže problém zostal a agresívnych opilcov neubúda, ale, žiaľ, skôr naopak, v súčasnosti pribúda a pred mestskými policajtmi neraz vyvstáva problém, čo s nimi, do bezvedomia opitými neraz maloletými aj mladistvými. Tak sa riešila situácia, že tieto prípady sa privážali, teda policajné hliadky ich privážali do nemocníc medzi bežných pacientov. Neraz na centrálnom príjme zdravotníckych zariadení sa ocitli osoby podozrivé zo spáchania trestných činov, ľudia agresívni, so sklonmi k násilným prejavom a podobne. Opití výtržníci ohrozovali nielen lekárov a zdravotný personál, ale pacientov, ktorým skutočne takéto prostredie neprispievalo a demolovali neraz aj zariadenie nemocnice. Preto na tomto mieste chcem vyjadriť svoj názor, že opitý nepatrí do zdravotníckeho zariadenia a plne súhlasím s trendmi, že nemocnice nemôžu suplovať izby opilcov. Po zmene vlády som interpelovala aj pána ministra Valentoviča s týmto problémom, s otázkou, ktorá bola aj predtým položená a budem citovať z jeho odpovede. Uviedol: „Nezdravotnícka povaha činností vykonávaných v záchytných izbách znamenala stratu možnosti financovania ich činností zo zdrojov verejného zdravotného poistenia. Postupný zánik záchytných izieb súvisel s nedostatkom finančných prostriedkov, ale aj s neochotou zo strany samospráv zabezpečovať ich prevádzku.“ Čiže z odpovede pána ministra, v ktorej ďalej uviedol, že je snaha riešiť problém tak, aby to neboli zdravotnícke zariadenia a aby sa zaktivizovali obce a ďalšia informácia, že sa pripravuje novelizácia zákona 219/96, čo vidíme, že skutočne bolo pravdou a vyústilo do predloženého legislatívneho zámeru, ktorý tu dnes máme. Ale ja sa pýtam prečo, keď minister Valentovič jasne konštatoval, opakujem z jeho odpovede na moju interpeláciu, že „zánik izby opilcov súvisí aj s neochotou zo strany samospráv zabezpečovať ich prevádzku“ – spresním aj nedostatkom ich finančných prostriedkov na zabezpečenie ich prevádzky –, prečo dnes tu máme legislatívny návrh, ktorý vznik týchto izieb dáva výlučne do kompetencie samospráv a v materiáli, kde musí byť finančná náročnosť predloženého legislatívneho návrhu, sa jasne konštatuje, že „predložený legislatívny návrh“, citujem, „nebude mať nároky na štátny rozpočet“. Inými slovami povedané, kompetenciu dostanú obce, financie nedostanú k tomu žiadne a znenie § 6 je: „Protialkoholickú izbu môže zriadiť obec.“ Ak môže a nemá na to financie, čo myslíte, vážení, aká bude situácia? Dovolím si vám povedať, že taká ako doteraz. Nebudú izby opilcov, problém ostane a tento problém narastá. Mne je úplne úsmevné, keď počujem niektoré veľké vyhlásenia o riešení násilia v rodinách, domáce násilie. Prijali sme predpis, kde sme polícii dali možnosť násilníka vykázať a uložiť mu 48 hodín nepriblížiť sa k manželke, k rodine, kde tvorí násilie. Čo myslíte, kde bude tento človek? No policajt ho vykáže, prečíta mu a on sa v opitosti vráti, ešte strieska manželku, že si dovolila zavolať policajta. Keby boli izby opilcov, aspoň časť máme kde umiestniť. Ale veď tieto otázky sú skutočne otázkami, ktoré sú v celej Európe riešené týmto spôsobom, aj v minulosti boli riešené. Áno, stojí to peniaze, áno, treba tam personál, áno, je to záťaž. Ale opakujem, je pravdou a neodškriepiteľnou pravdou, že z predaja alkoholických nápojov plynú do rozpočtu cestou daní určité nemalé podľa môjho názoru príjmy. A je len otázkou, či táto snemovňa sa stotožní s tým, aby sme dali ďalšiu povinnosť, teda nie povinnosť, ďalší problém, ktorý je povinnosťou  tejto spoločnosti ho riešiť, hodiť na samosprávy bez toho, aby sme im dali finančné prostriedky. Vážení, ja s takýmto riešením nesúhlasím. Ďakujem za pozornosť.