Osuský, Peter, poslanec NR SR (2020-02-25):
Vážený pán predseda, vážená snemovňa, začnem primerane k dnešnému dátumu. Posledná borba vzplála. Pred 72 rokmi po krátkom intermezze polodemokracie opäť zvíťazila totalita. Tá totalita pred ňou ľudí, ktorí vnímali seba inak ako štandardná väčšina, označovala v koncentračných táboroch ružovými pásmi a končili v plyne. Pravda je, že táto schôdza, pomerne tragifraška, je akousi feériou čohosi, čo sme našli vo vykradnutej špajzi, kde už nebolo nič, len hrniec s pácom, v ktorom boli dobre uležané historické depozity. Boli tam dobre uležané trináste dôchodky, boli tam dobre uležané zvýšené rodičovské prídavky, predsedajúci, pán predseda sa podľa mňa zástupne hanbí za úplne iného predsedu, ktorý do špajze uložil diaľnice do Košíc v roku 2010 a nepochopil som, prečo sa za to hanbí tento predseda, ktorý to v dvetisícdesiatom nesľuboval. Inými slovami, zo špajze sa vytiahli posledné zbytky a pokúšame; my ani tak nie, ale tí, ktorí za tým stoja a ktorí túto schôdzu založili a otvorili, o poslednú hostinu. Jedným z chodov tej poslednej hostiny, tejto tragifrašky, je Istanbulský dohovor. Ten je tiež dobre uležaný. Táto zostava, ktorá tu dnes s protokolom máva, mala štyri roky, aby urobila to, čo urobiť mohla, k čomu mala oprávnenie i jej koaličná vláda a vybaviť to k obrazu svojmu, ako to robí teraz, počas štyroch rokov. Samozrejme, ak nám tečie do topánok a hrozí nám, že odchádzame, tak toto „odcházení“ lemujeme takýmito heroickými zápasmi, takýmto kultúrnym bojom. Človek sa s touto témou stretáva relatívne vynútene, pretože štyri roky nikomu z gerojov dnes bojujúcich nenapadlo túto tému ventilovať. Nevadilo im, že sme signatári. Odrazu je to dráma. Čo som si ja v tejto súvislosti vypočul hoci dnes, napríklad to, že v materských školách, čuduj sa svete, budú, nedajbože, sa i chlapci tu i tam hrať s bábikami či kočíkom. Tento víkend som krásne strávil v Prahe, kde môj syn a jeho rodina pozvali starého otca a starú mamu, ten starý otec som ja, aby videli svojho vnuka. A čuduj sa svete, i keď môjho syna 26-ročného minula tá hrozná vízia, že by, nedajbože, v škôlke kočíkoval a mal bábiku v kočíku, ten môj syn nielen kočíkuje, ale môj syn – a to sa mi skutočne páčilo – úplne elegantne umýva svojho syna, úplne bezvadne ho prebaľuje, maže pod dozorom rodičov dermatológov a robí proste všetko to, čo je donebavolajúce búranie stereotypov. Neviem, čo by sa s ním, nedajbože, stalo, ak by ho takáto edukácia stretla v materskej škole. Možno by už aj kojil. Keď počúvam tie argumenty, tak chvíľami nadobúdam podozrenie, že tu je niekto zo sorty, o ktorej hovoril Nikolaj Vasilievič Gogoľ vo svojich „Zapískach sumašedšego“. Dozvedám sa tu neuveriteľné hrôzostrašnosti o tom, že nejaké dievča sa cíti chlapcom. No, neviem, čo si myslíte o vašich deťoch, vašich vnúčatách. Myslíte si snáď, že keď budú vystavení niečomu, čo som si pri čítaní Istanbulského dohovoru – a trúfnem si smelo povedať, že rozumiem čítanému textu – v ňom vôbec nenašiel, ale to, čo vy doňho vkladáte, že sa vášho vnuka či syna budú trikrát denne v škôlke pýtať, či nechce byť náhodou vašou vnučkou a dcérou, a tým ho zviklajú, tak sa pýtam, preboha, čo ste za rodina, čo ste za rodičia. To je asi taký argument, aj keď ten v tejto súvislosti dnes nezaznel, že by moje manželstvo mohlo narušiť to, že v náprotivných dverách nášho obytného domu bude bývať Fero s Jožom ako registrovaní partneri. Jako čo máte za manželstvo, že toto ho rozruší? Ako fungujete vo svojom manželskom zväzku, že tento strašný príklad susedov na chodbe ho rozvráti? Sa nehanbíte? Inými slovami, to, čo sa tu predkladá, napríklad i to právo, ako som sa zmienil, tomu dievčaťu, ktoré iste nie rado a iste, možno nie, iste jej to nepripravuje ľahké chvíle, sa cíti chlapcom. To dievča nie je Božie stvorenie? My si myslíme, ako pani Antošová, že Pán Boh stvoril len slušných Slovákov, ale homosexuálov a Rómov stvoril akýsi fušer? To je jej kresťanstvo? Takto vyzerajú dnešní kresťania? Na tomto stoja? Že sú slušní Slováci a potom tí, ktorí sú homosexuáli? Zvláštny pohľad kresťana, ktorý miluje blížneho svojho. Je to čistá hanba, takto by som to povedal. A to som povedal dosť jemne. To, že som si tu dnes vypočul state a prejavy, ktoré neviem, či kolegyni Grausovej viedol ruku prevtelený Julius Streicher, tí, ktorí nevedia, kto je Julius Streicher, všetko je na webe. A tie úseky, ktoré predniesla, by sa v Streicherovom plátku známom pod názvom Der Stürmer umiestnili na čestnom mieste. Áno, i takto vyzerajú kresťania, ktorí tu pravidelne žiadajú o Otčenáš. My si myslíme, že Elton John alebo ktokoľvek ďalší, kto vás teraz napadne z tejto minority, nie je dieťaťom Božím? To je čo za výrobok? Kto ho stvoril? Kresťania a kresťanky! Myslíme si, že to dievča, ktoré, možno v ťažkej psychickej situácii, je dielo diablovo? Že ako tu zaznieva, ráno sa cíti tým, poobede tým a večer tým? Je to, samozrejme, blbosť nehodná lekára, ktorý to vypustil z úst. Ale že to pre to dievča je ľahké? Že máme hodiť kameň? Že ju Pán Boh zle stvoril? Že je to kreatúra? Musím povedať, že som si v tejto súvislosti vypočul kdečo. Mal som celkom radostné stretnutie po dlhých rokoch s mojím starým kamarátom Vladimírom Palkom. Spája nás zápas proti Mečiarovi a nepochybne sa jedná o vysoko vzdelaného, inteligentného človeka, s ktorým som sa pod milým moderátorským dozorom redaktora Oláha bavil hodinu a 35 minút na tému Istanbulský dohovor. Môžem povedať, že nedošlo k výmene názorov. S Vladom Palkom sme zotrvali každý na svojich stanoviskách. Ale tá debata mala podstatne inú úroveň ako to, čo počúvam dnes tu. A aj keď sme sa; ako povedal redaktor v komentári k tej hodine a tridsiatim piatim minútam, ktoré sú k dispozícii na videu v časopise .týždeň; bola to láskavá hádka. Ani jeden z nás necúval, ale nepoužívali sa sprostosti, ako počúvam tu. A tak tá posledná borba je tak trochu aj posledná hanba.