M. Smolková, poslankyňa: (2008-04-10):
Niektoré definície pojmov sa mi zdajú dosť diskutabilné, nakoľko odborná pedagogická literatúra uvádza iné definície, ale na to, myslím si, predkladateľ má právo. Takže neberiem mu to, pripúšťam to. V § 6 ods. 2 sa uvádza, že za diskrimináciu sa nepovažuje osobitný spôsob prijímania žiakov cirkevných škôl upravený vnútornými predpismi školy, ktorý celkom alebo sčasti uprednostňuje prijímanie žiakov určitého vierovyznania. Toto ustanovenie je podľa môjho názoru diskriminačné, a to z dôvodu, že cirkevné školy sú financované tak ako školy štátne, podľa normatívu a zo štátneho rozpočtu, resp. rozpočtu ministerstva školstva, čo bola aj podmienka vatikánskej zmluvy so Slovenskou republikou. A mali by byť prístupné všetkým záujemcom bez rozdielu vierovyznania ako školy verejné. Týmto krokom je nerovnovážne postavenie medzi školami štátnymi a cirkevnými. V § 7 ods. 1 sa uvádza možnosť plnenia povinnej školskej dochádzky až do 18 roku veku. Ustanovenie však tento problém ďalej nerieši. Predkladateľ si neuvedomuje čo by to s výchovou a vzdelávaním spravilo v bežnej triede, kde by boli žiaci 14- a 18-roční? V § 12 sa uvádza Národný program vzdelávania a stanovuje sa mu dĺžka 7 rokov. Myslím si, že je namieste otázka: Ak príde zmena v obsahu vzdelávania v tomto ročnom cykle, musí sa vypracovať nový? Ako sa zabezpečí kontinuálne vzdelávanie? Považujeme tento program za nadbytočný, nakoľko máme schválený Národný program výchovy a vzdelávania, Milénium na 15 až 20 rokov. Tento časový cyklus je dostatočný na prípravu a realizáciu obsahových zmien. V § 13 ods. 4 sa uvádza, rámcové a školské vzdelávacie programu vychádzajú z Národného programu vzdelávania. Pýtam sa, či tento program má silu všeobecne záväzného predpisu, ak ho schvaľuje vláda. Asi ju nemá. Preto rámcové a školské vzdelávacie programy musia vychádzať z cieľov a princípov stanovených zákonom. Z nich sa odvíja aj obsah výchovy a vzdelávania. Programy by mali iba naplánovať možný rozvoj vzdelávania, a nie stanovovať normy vzdelávania. V § 18 ods. 4 sa uvádza, že „pre vzdelávanie sa môžu používať aj učebnice, učebné texty a pracovné zošity, ktoré neobsahujú osvedčenie o súlade“. To znamená, že na školách sa môžu používať učebnice, aké ich chce riaditeľ a pedagogickí zamestnanci. Potom sú zbytočné predchádzajúce tri odseky. Ako sa, ďalej, zabezpečí kontinuálne vzdelávanie žiaka, ktorý sa presťahuje napr. z Košíc do Bratislavy? Učebnica je základná učebná pomôcka, ktorá musí obsahovať základy jednotného učiva pre všetkých žiakov príslušného ročníka. V § 19 sa objavuje termín vzdelávací expert na posudzovanie školského vzdelávacieho programu. Kto bude zodpovedný za chyby v školskom programe, ktoré schválil expert, pričom ten po schválení programu na druhý deň už nemusí byť expert? Školstvo bolo od nepamäti štátne „politikum“, t. j., štát musí byť garantom kvality výchovy a vzdelávania, a nie jedinec. Podľa predloženého návrhu do tejto rady si minister školstva ani „neškrtne“, ale pritom on je zodpovedný za dianie v rezorte. Preto považujem ustanovenie Kurikulárnej rady vládou za možno nereálne. V § 25 sa uvádza organizácia školského roka, pritom v § 60 Zrušovacie ustanovenia sa platná vyhláška o organizácii školského roka neruší. V § 28 ods. 1 sú chyby v dosiahnutých stupňoch vzdelania. Predprimárne vzdelanie poskytuje len materská škola, a nie základná škola. Primárne vzdelanie poskytuje nie základná škola, ale prvý stupeň základnej školy. V § 31 sa uvádza materská škola vyňatá zo zákona č. 279/1993 Z. z. o školských zariadeniach. To je, myslím si, v poriadku. Prečo ale bola základná umelecká škola vrátená do školských zariadení? Požiadavky praxe sú za to, aby základné umelecké školy, jazykové školy boli v sústave škôl, nakoľko už z pomenovania sú to školy. V § 32 Základná škola navrhuje sa zmena na prvý až piaty ročník prvý stupeň a šiesty až deviaty ročník druhý stupeň základnej školy. Predkladateľ si neuvedomuje zložitosť tohto kroku, ktorý v ďalších častiach návrhu zákona nerieši, náklady na vzdelávanie učiteľov, vzťah ku kvalifikovanosti, priestory školy, najmä málotriednych škôl a podobne. V § 39 sa uvádzajú školy Zboru väzenskej a justičnej stráže a vojenské školy. Tieto školy už neexistujú. Paragrafy 43 až 56 riešia pedagogických a nepedagogických zamestnancov škôl. Tento problém je riešený podľa mňa dosť povrchne a nedosahuje kvalitu platnej vyhlášky č. 41/1996 Z. z. o odbornej a pedagogickej spôsobilosti pedagogických zamestnancov. V praxi by tento nedostatok vyvolal zmätok. Objavili sa tam študijné odbory pre materské školy a základné školy, ktoré svojím zameraním zodpovedajú päťdesiatym rokom minulého storočia. Konkrétne, v súčasnosti sa študuje samostatný odbor vzdelávania učiteľov základných škôl pre prvý stupeň základných škôl, kde sa učia metodiky všetkých vyučovacích predmetov. O toto samostatné vysokoškolské vzdelávanie bojovali učitelia základných škôl od dvadsiatych rokov minulého storočia. Nie je možné spájať toto vzdelávanie so vzdelávaním učiteliek materských škôl, kde sú úplne iné metódy, formy práce s deťmi do 6 rokov. Toto štúdium je dnes magisterské, ale ako samostatné, zároveň sa študuje aj na stredných školách. Ďalej, v § 48 pri kategorizácii pedagogických zamestnancov mi absentuje, aj potom v celom zákone mi to absentuje, kde chcete zaradiť majstrov, ktorí doteraz ako pedagogickí zamestnanci figurujú. Aj pre tieto pripomienky, ktoré som v krátkosti predniesla, pán predkladateľ, som ako spravodajkyňa navrhla, aby sa v rokovaní o návrhu zákona ďalej nerokovalo. Ďakujem.