Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2014-09-23):
Ďakujem pekne za slovo. Aj som váhal, či vystúpiť, alebo či požiadať, aby som mohol vystúpiť ráno, ale myslím si, že ráno tu bude približne takýto istý počet ľudí, takže je to svojím spôsobom jedno, a dúfam, že to stihnem za tých 10 až 12 minút. No, jasné. Takže dámy a páni, jedným z najvýznamnejších československých aktivistov, spisovateľov, mysliteľov a vizionárov uplynulého storočia je nepochybne Ludvík Vaculík. Ten pár mesiacov po Nežnej revolúcii v júni ´90 publikoval v Lidových novinách úvahu s názvom Inú ústavu, z ktorej by som si dovolil odcitovať niekoľko myšlienok, lebo sa veľmi bezprostredne týkajú návrhu zákona, o ktorom tu teraz hovoríme. Citujem: „Demokratické ústavy Európy majú človeku dať ochranu pred násilím štátu, úradov i spoluobčanov. To sú zapísané účinkujúce postavy tohto diela, celý obsah ústav sa odohráva na takto vyznačenom poli. Ale všimnime si, že náš osud je dnes viac než vládou a úradom určovaný postavou, ktorá doteraz nebola do ústavy zapísaná, tou je príroda, zem či, ako to lepšie nazvať, bytie? Neviem, ako berú na prírodu ohľad ústavy iných krajín. V prvom návrhu ústavy, ktoré Občianske fórum podalo už koncom minulého roka, sa o nej nehovorilo. Teraz už iste všetky politické strany majú názor, že by v ústave mala byť zapísaná ochrana životného prostredia.“ Ja som proti tomu. Nesúhlasím, aby zem a všetko, čo na nej je, bolo v zákone vedené len ako životné prostredie človeka. Zem so všetkým, čo má, je svojrázna bytosť, súčasť univerzálneho bytia, bytosť staršia, väčšia a silnejšia ako my. Staré kultúry to uznávali. Priznajme jej teda rovnoprávnosť a zapíšme to do ústavy a potom do ďalších zákonov. Nepíšem tu nejakú literárnu esej, píšem návrh, aby sme do svojej ústavy dali článok, ktorý právne uzná nezávislosť prírody na nás a našom súhlase zvlášť, keď faktická závislosť je opačná. Už nič nebude smieť byť zničené a vyhubené len pre našu momentálnu potrebu, chuť či zábavu. Nič na zemi nevzniklo a netrvá pre nás, ale pre seba. Zákon znemožní, aby sme my, ako tu náhodou teraz žijeme, spotrebovali a zničili zem väčšine ľudí, ktorí sa ešte len narodia. Sme len časťou vesmíru a to časťou vedomou si seba i ostatného bytia. Vychádzajúc z tohto vedomia priznajme právnu existenciu nevedomej a nemej časti. Neviem, ako takýto právny akt nazvať, keď dáme určitú právomoc orgánu, ktorý bude obhajovať toto ostatné bytie a naše činy proti nemu bude posielať pred súd. Dá sa to obyčajnou rečou nazvať svedomie? Nejde teda len o dôraznejšiu ochranu životného prostredia, o ktorej sa dlho dohadujú jedni s druhými, lesníci s priemyslom, energetici s ekológmi, poľnohospodári s biológmi. Ide o nový právny morálny stav, kde príroda nám ústami svojich zástupcov môže vyhlásiť veto. Takýto zákon rázne priškrtí naše materiálne podnikanie a môže i nášho ducha obrátiť iným smerom. Tak ako dnes nikoho okrem zločinca nenapadne, aby pre záujmy podniku, obce alebo svojej rodiny zabil človeka, tak bude zločincom ten, kto pre takýto záujem všetkým budúcim generáciám zabije napríklad rieku. Čo mám na mysli, znamená vlastne víťazný koniec ekológie, ako bolo koncom a víťazstvom humanizmu, keď bol čierny otrok uznaný za človeka a potom za občana. V právnom aj morálnom zmysle je to rovnaký posun. Príroda už nie je takto dobrovoľne chránená, ale uznaná za bytosť nezávislú na našom súhlase, a to aj proti našej momentálnej potrebe, však bola na začiatku zriadená tým istým vesmírnym právnym aktom ako my. Až tento pokrok v našom myslení dá zmysel našej dejinnej chvíli. Nejaká „nová“ ústava zaoberajúca sa len občianskymi právami by bola ničotná záležitosť, ktorá by nestála za pozornosť pod slnkom. Aký praktický účinok by mal takýto zákon? Určil by na začiatku každej hospodárskej a podnikateľskej úvahy, že nič nesmie byť zničené ani trvalo poškodené. Jedinečné prírodné útvary, rysy krajiny a súvislé územia prirodzeného rázu budú nedotknuteľné. Hospodárskou ani zábavnou činnosťou nesmie nastať úbytok prírody ani zhoršenie podmienok pre človeka ani iného živočícha. Všetko, čo si človek nabudúce bude chcieť dovoliť, môže si dovoliť už len na svoj účet a za svoje sily. Možno sa v dôsledku toho vrátime k starším výrobným spôsobom alebo nájdeme iné, ktoré neporušia zákon. Spoločnosť výrobcov sa rozdrobí a rozrôzni, nezmyselná záplava rovnakých výrobkov na veľkotrhu ustúpi miestnym trhom nepotrebujúcim transkontinentálne zásobovanie. Ak budú výrobky prácnejšie, bude aj menej zbytočného voľného času, za to však práca môže byť zaujímavejšia a slobodnejšia. Vtedy som sformuloval prvú poznámku pre zákonodarcov. Zakázať také správanie, ktoré ochudobní život a svet budúcich ľudí. A druhá poznámka pre zákonodarcov, uzákoniť právo veci byť sebou, jednať s prírodou ako rovný s rovným, teda bez zbrane, čo tiež znamená nikdy nepoužívať strom ako šibenicu, aj keď materiálom a stavbou sa na to znamenite hodí. Len vecou politiky a moci zostane naša očakávaná nová ústava aj s celým vlaňajším novembrovým prevratom. Ten však zaznamenáme ako skutočnú revolúciu, len keď politicky a mocensky dostaneme našu spoločnosť k takému správaniu, ktoré našu zdanlivú stratu 50 rokov života obráti v zisk. Poučená z komunistického socializmu z toho, kam v tom istom čase došiel ten slobodný západný svet. Čo k tomu dodať? Vyššie uvedené bude zrejme úplne neprijateľné pre teocentrikov a antropocentrikov v tejto sále, ktorí spoločne predstavujú „miernu väčšinu“ tohto parlamentu, vyjadrené v percentách slabých 99 %. Lenže v skutočnosti ani ten v našich podmienkach všemožne marginalizovaný, aj keď nie celkom marginálny bio- či ekocentrizmus nie je v konečnom dôsledku namierený proti človeku, jeho potrebám a záujmom. Som presvedčený, že z hľadiska nielen dlhodobého, ale už i strednodobého, je zachovanie globálneho ekosystému zeme v celej jeho rôznorodosti a komplexnosti prvoradým záujmom človeka. Aj keď je zdanlivo reč v prvom rade o tom, aby sme brali ohľad, či dokonca uznali čosi ako špecifické práva aj mimoľudskej prírode, podobne ako sme ich voľakedy uznali ženám a neskôr vyššie spomínaným čiernym otrokom, rovnako ide aj, a možno v prvom rade, o nás. Veď len čo sa fatálne naruší krehká dynamická rovnováha tvorená miliardami vzájomných vzťahov, vybalancovaných stovkami miliónov rokov evolúcie, odnesie si to medzi prvými človek práve preto, lebo sa tú prírodnú evolúciu snaží všemožne dobehnúť, prelstiť či oklamať. Príkladom za všetky môže byť naša klíma meniaca sa naším neblahým pričinením a hroziaca stále väčšími problémami a hrozbami. Áno, príroda potrebuje ombudsmana a možno ešte lepšie ombudsmanku, lebo ako nám pred časom správne pripomenula istá slovenská filozofka, príroda je ženského rodu. Väčšina právnikov vám povie, že príroda nemôže byť, citujem, „zapísaná ako jeden z aktérov do ústavy, lebo nie je subjektom práva“. Pripusťme, že to tak je, ale veď to je práve argument za to, že práve preto potrebujeme, potrebuje mimoľudská príroda obhajcu, dokonca ešte viac ako človek, ktorý tým subjektom práva je. Aj keď uznáme, že príroda nie je subjektom práva, v prípade, že ju budeme beztrestne znásilňovať, mrzačiť a zabíjať, je schopná ukázať svoju silu a bez problémov sa nás zbaviť. Preto by bolo veľmi dobré a pre nás ľudí, ak chcete, výhodné, postaviť medzi prírodu a nás mediátora či ombudsmana, ktorý by bol s ňou schopný efektívne „vyjednávať“. Ak by som ešte chvíľu pokračoval v intenciách Ludvíka Vaculíka, som veľmi rád, že sa tu, hoci takmer štvrťstoročie po publikovaní jeho textu Inú ústavu, objavil legislatívny návrh na zriadenie postu takéhoto ombudsmana. Ak by sme tento návrh schválili, navrhujem, aby nadobudol účinnosť 17. 11. 2014, presne 25 rokov od chvíle, kedy sme svetu naposledy ukázali, že sme lepší, láskavejší, nenásilnejší a predvídavejší, ako naozaj sme. V prípade, ak návrh prejde do druhého čítania, navrhujem v ňom len jednu zmenu, zmenu názvu. Nemalo by ísť o ombudsmana životného prostredia, ktorý, ako sme sa nedávno zhodli, tvorí už dnes súčasť agendy úradu ochrancu práv, ale o ombudsmana prírody. Ďakujem pekne. (Potlesk.)