Přidal, Alojz, poslanec NR SR (2012-12-11):
Vážené kolegyne, kolegovia, vážená pani predsedníčka, ja by som vás chcel poprosiť, keby ste boli taká dobrá a zavolali pána ministra, ja som ho prosil aby tu bol pri mojom vystúpení, lebo ja nebudem hovoriť dlho, aby počul, čo chcem povedať. Ja predpokladám na to 5 – 6 minút. Naozaj by som mu bol veľmi vďačný, keby tu bol. Peťko, keď ma niekde počuješ, tak, prosím ťa, príď do sály. Naozaj sa chcem len na teba obrátiť. No tak sa budem na opozičných poslancov teda obracať, keď tu nie je pán minister. Vážené dámy a páni, dávam boľševikovi rok, maximálne dva roky. Poznáte túto vetu? Niektorí si myslia, že táto veta je vrcholná veta z filmu Pelíšky. A ona zľudovela, ľudia si ju rozprávajú. Ale ja si nemyslím, že je to vrcholná veta. Je tam ešte jedna, ktorá je ešte lepšia, hneď sa k nej dostanem. A chcel by som začať epizódou z tohto filmu, ktorý súvisí s tým, o čom tu dnes hovoríme. Tá scéna je taká, že žiaci sú v škole, v triede, je tam príslušník Zboru národnej bezpečnosti súdruh kapitán a diskusia je o Zbore národnej bezpečnosti a žiaci spia, samozrejme, a učiteľ, ktorý chce, aby ich to zaujalo, tak hovorí: „Súdruh kapitán, vy ste určite plný napínavých príbehov, povedzte nám nejakú dobrodružnú históriu, nejaký dobrodružný príbeh.“ Ale ten kapitán na to hovorí: „To je všetko len taká mravenčia práca, papierovačky.“ A nechce sa dať chytiť. No tak učiteľ sa tak obráti na žiakov a hovorí, naznačuje im, aby ho prosili. A tí žiaci teda hovoria: „Prosíme vás o to, soudruhu. A on sa na to chytí a začne rozprávať jednu historku: „Dostali jsme rozkaz zlikvidovat diverzanta na motorce, muže s koženou brašnou na zádech. Zaujali jsme pozice v jedný nepěhledné zatáčce a zkryli jsme sa u rybníka na skále. To mohlo bejt tak kolem půl třetí. A k nám přijíždí motorka a na ní muž s koženou brašnou.“ A teraz je prestrih, zaznie dávka. A ten muž na motorke padá mŕtvy. Zdesený učiteľ chce nejako zachrániť situáciu, chce to nejako zľahčiť a hovorí: „Jistě to byl narušitel a nejspíš vrah. A s takovými se musí jednat bez milosti. To není jako práce s buzolou, děti.“ No ale ten príslušník to nepochopí a pokračuje ďalej a hovorí: „Jen co dozněly výstřely, ozval se další motocykl a na něm muž s koženou brašnou. Rozkaz ten zněl jasně, nesmí projet za žádnou cenu! Nebyl čas lámat si hlavu, kdo je kdo.“ A učiteľ úplne zhrozený ostane ticho a otočí sa na súdruha kapitána a hovorí: „Chceš říct, soudruhu kapitáne,...?“ Potom je chvíľa ticha a ten kapitán hovorí: „Jo, dvě dávky, no tak já už musím běžet, služba je služba.“ No a v tomto príbehu je tá vrcholná veta tohto filmu, nie o tom boľševikovi, aj keď tá je dobrá, ale tá vrcholná veta je že rozkaz ten znel jasne. A keď som ja bol minule 29. novembra na schôdzi hospodárskeho výboru, tak jednoducho vystúpenie šéfa, predsedu Správy hmotných rezerv mi pripomenulo túto epizódu z filmu. Pán minister, už to hovoril pán poslanec Miškov, jednoducho vy máte takéhoto úradníka alebo takéhoto šéfa orgánu ústrednej správy, ktorý je pripravený plniť rozkazy. Na mimoriadnom rokovaní hospodárskeho výboru sme sa ho hodinu pýtali všetci, dolovali sme z neho, aby nám povedal, ako chce jednoducho zabezpečiť plánované kapitálové príjmy, ktoré ste mu vy predpísali, aký hmotný alebo nehmotný majetok plánuje predať. On nám povedal, že o predaji hovoríme my, že on nepredá nič, ale úlohu, ktorá znie jasne, on splní. Tak ja som sa ho opýtal: A keby vám pán minister predpísal, že to má byť nie 101,15 milióna eur, ale 150 miliónov eur, splnili by ste tú úlohu? A on tak povedal, že no keby to bola úloha, tak no. Jednoducho ja som sa nestačil čudovať. Pán predseda, na tom by možno ani nebolo nič, zlé, ale on povedal, že tá úloha je taká ťažká, že si to zaslúži Nobelovu cenu. To povedal on, nie my. No tak my sme sa pýtali, že kto ho bude navrhovať na tú Nobelovu cenu. No teraz pán premiér Fico išiel prevziať Nobelovu cenu, možno o rok pôjde preberať tú Nobelovu cenu pán predseda Správy správnych hmotných rezerv. Ja neviem, kto ho bude na ňu navrhovať. Ale, opakujem, všetci opoziční poslanci sme sa snažili vydolovať z neho, aby nám povedal, ako získa tie peniaze. Dokonca pán predseda hospodárskeho výboru sa tak rozčúlil, že mu hovorí: „No tak keď nič nepredáte, tak povedzte, pôjdete ukradnúť tie peniaze a prinesiete ich do štátneho rozpočtu? Mlčal ako partizán. Ja som myslel, že ho obmäkčí aspoň žena pani kolegyňa Mezenská. No tá sa ho pýtala, či chce teda predať ropu, ropné zásoby. A jeho odpoveď bola taká, že no je to dobrá otázka, ale že rope na Slovensku rozumejú až 4 – 5 ľudia, a teda naznačil, že sa on o rope rozprávať nebude. Pán minister, opoziční poslanci na výbore, my sme navrhovali uznesenie, aby nám šéf Štátnych hmotných rezerv do hlasovania prezradil alebo povedal, ako získa 3 miliardy slovenských korún alebo teda 100 miliónov eur. Ale boli sme prevalcovaní, boli sme prevalcovaní jednoducho poslancami strany SMER, ktorí uznesením z toho 29. 11. uložili predsedovi výboru požiadať Kajetána Kičuru, predsedu Štátnych hmotných rezerv, aby podal poslancom výboru informáciu o tom, ako chce teda správa zabezpečiť objem prostriedkov, ktorý predpokladá v položke kapitálové príjmy. Ale dali mu na to termín do troch mesiacov. Ja si myslím, že budeme hlasovať o rozpočte nie o tri mesiace, ale teda, počítam, skôr, o tri dni. Takže ja verím, že vám to ten pán predseda prezradil, že vy to viete, čo chce spraviť. Ale strašne rád, aby som mal všetky informácie, by som vedel, čo tento pán, ktorý bude zrejme nositeľ Nobelovej ceny za Slovenskú republiku, hodlá učiniť. A keď mi to prezradíte vo vašom záverečnom slove, tak vám budem veľmi vďačný, pán minister. Ďakujem.