P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2001-10-04):
Pán poslanec Langoš, nech sa páči, máte slovo. Po prerokovaní tohto bodu programu dám hlasovať o procedurálnom návrhu, ktorý podal pán poslanec Rusnák. Pán poslanec Langoš. J. Langoš, poslanec: Ďakujem pekne za slovo. Vážený pán predsedajúci, dámy a páni, ja sa ospravedlňujem každému z kolegov, ktorého sa osobne dotkla moja včerajšia neúčasť. Ja som sa podvečer ospravedlnil predsedajúcemu schôdze pre neprítomnosť z vážnych osobných dôvodov. Takže ešte raz sa ospravedlňujem. Vážená Národná rada Slovenskej republiky, môj návrh ústavného zákona a moja žiadosť o podporu zastupiteľského zboru sa netýka alebo veľmi nepriamo sa týka privatizácie. Nezasahuje do ústavného práva vlády privatizovať majetok štátu, či privatizovať alebo neprivatizovať, kedy privatizovať a aký objem majetku vo vlastníctve štátu predať súkromnému investorovi. Hovorím, že tento návrh sa týka privatizácie nepriamo, ale priamo sa týka toho najväčšieho problému, najväčšieho národohospodárskeho problému, pred ktorým stojí naša krajina, a to je nevyhnutnosť reformy verejných financií. Týmto návrhom by mal, predpokladám, zastupiteľský zbor, ktorý zastupuje všetkých občanov Slovenskej republiky, uložiť vláde povinnosť veľmi praktickým spôsobom, ale ústavným spôsobom zahájiť prvé kroky reformy verejných financií, tak aby sme sa vyhli v podstate národohospodárskemu kolapsu. Ja poviem neskôr, zvážil som a v rozprave vyslovím pozmeňujúci návrh, aby vláda mohla okrem reformy dôchodkového systému použiť výnosy z privatizácie majetku štátu aj na splácanie dlhu centrálnej vlády alebo teda dlhu štátu. Dámy a páni, vlády Slovenskej republiky od roku 1993, od vzniku nezávislej a samostatnej Slovenskej republiky, neuskutočnili a neukončili ani jedno z potrebných opatrení na reštrukturalizáciu blokov verejných financií, a teda ani jednu z potrebných štrukturálnych reforiem. Verejné financie sa vo všetkých troch oblastiach, v oblasti štátneho rozpočtu, verejnoprávnych fondov a v oblasti financovaní samospráv, nachádzajú v asi najťažšej situácii v modernej histórii Slovenska. Zahraničná zadlženosť štátu je vyššia ako 10 mld. USD. Prevzaté záruky za úvery, ktoré boli poskytnuté finančným situáciám, sú vyššie ako 180 mld. Sk. Napriek tomu na uskutočnenie reforiem je stále možné a vhodné získať finančné úvery v zahraničí s podmienkou, že nebudú použité na bežné výdavky štátu a, tak ako doteraz, ani na úvery pre veľké štátne podniky. Mimorozpočtové zdroje, a teda aj príjmy z privatizácie je potrebné alebo javí sa ako potrebné, dobré a užitočné v budúcnosti použiť v tých oblastiach, ktoré budú znamenať zefektívnenie tokov verejných financií a budú pozitívne pôsobiť na podnikanie v národnom hospodárstve nie na krytie bežných výdavkov štátu. Najvyššie náklady budú na reformu bankového a sociálneho systému. Bankovú reformu, ktorá si doteraz vyžiadala 105 mld. Sk, už vláda začala. Tento rok vláda prevzala záväzok splatiť 35 mld. za dlhopisy Fondu národného majetku. Realizácia štátnych záruk za úvery môže presiahnuť 50 %. V tomto roku však z výnosov z privatizácie vláda financuje aj bežné výdavky štátu vo výške niekoľko mld. Sk. To je vlastne to prejedanie výnosov z privatizácie. Príjmy z privatizácie sú poslednou vnútornou možnosťou štátu na financovanie najdôležitejšej z potrebných reforiem pre naštartovanie reformy penzijného systému. Stav súčasného dôchodkového zabezpečenia charakterizujú 3 alarmujúce a všeobecne známe skutočnosti. Tá prvá je prudko sa zvyšujúci deficit financovania systému sociálnej starostlivosti. Druhá skutočnosť je nepriaznivý demografický vývoj slovenskej spoločnosti. Tretia skutočnosť je neúnosne vysoké odvodové zaťaženie podnikov a podnikateľov. Dámy a páni, po roku 1948 komunistický štát vyvlastnil prosperujúce penzijné fondy, do ktorých ukladali penzijné dávky všetci štátni zamestnanci a ktoré im zabezpečovali plný dôchodok a dôstojné prežitie staroby. Peniaze uložené v penzijných fondoch poprevratový režim použil na financovanie prvých socialistických päťročníc, preto ja považujem za spravodlivé, keď aspoň posledné výnosy z privatizácie veľkých štátnych podnikov štát použije na obnovenie fungujúceho penzijného systému. Účinná a rýchlo uskutočnená penzijná reforma prinesie niekoľko významných pozitívnych stimulov pre budúcnosť národného hospodárstva. Zníži odvodové zaťaženie podnikov a podnikateľov, vytvorí významný zdroj domácich investičných prostriedkov a zabezpečí dôstojnú starobu dôchodcom, napr. aj bez dnešného problému posunutia zákonnej hranice odchodu do dôchodku. Doterajšie skúsenosti s vládami od roku 1993 nedávajú nám poslancom dostatočnú záruku, že výnosy z privatizácie budú použité pre národohospodársky rozvoj v dlhšom časovom horizonte a že ani budúce vlády tieto finančné prostriedky nemusia použiť inak ako doteraz na plátanie dier v štátnom rozpočte alebo ako jednorazovú pomoc pre zadlžené a neprosperujúce štátne podniky. Preto považujem za nutné uložiť povinnosť použiť výnosy z budúcich predajov majetku štátu vláde zákonom. Dámy a páni, z doterajších verejných vyjadrení ministra Magvašiho je možné vybrať stručne toto – Zahájenie inštitucionalizácie druhého piliera s kapitalizáciou bude až v roku 2002, najskôr však v termíne 1. januára 2003. Na reformu pre tento pilier bolo spočítané začiatkom roku 2000, že bude potrebné v stálych cenách približne 50 mld. – 55 mld. Sk. Ak to premietneme s infláciou, tak s infláciou, ktorej podlieha koruna, predpokladaná potreba peňazí v horizonte ďalších 4 rokov od zahájenia reformy bude približne 85 mld. – 90 mld. Sk. Znamená to, že inflácia mení dnes potrebných 55 mld. v stálych cenách na 80 mld. – 90 mld. Sk po jej započítaní. Druhá skutočnosť z verejných vyjadrení ministra Magvašiho je takáto – Kým bude zahájená reforma, získané zdroje budú pracovať v ekonomike. Inými slovami, ak predáme akcie Slovenského plynárenského priemyslu, bude potrebné peniaze aj tak investovať. Momentálne niet lepších akcií ako SPP na investovanie. Inými slovami, nemá logiku dnes tieto akcie predať a zajtra rozmýšľať, ako zhodnotiť peniaze, ako zabrániť, aby ich inflácia neznehodnotila. Pokiaľ tieto peniaze pod rúškom reformy sú určené na zaplátanie rozpočtovej diery, tak jednoducho zmiznú a na reformu nezostane potrebný objem zdrojov. Ak majú zostať, je potrebné pod výnosom z privatizácie rozumieť aj akcie SPP a tieto presunúť do fondu dôchodkovej reformy na súkromné účty poistencov. To je napr. jedna z možností vlády. V tejto súvislosti chcem povedať, že hovoríme aj o ekonomickej suverenite Slovenskej republiky a budúcom blahobyte a životnej úrovni našej krajiny. Spomeniem stručne 3 oblasti národohospodárskych problémov tak ako ich my vidíme. Prvá oblasť je zafixovanie SPP v medzinárodných koridoroch tranzitu plynu a udržanie príjmov z tranzitu plynu. Druhá oblasť sú štrukturálne reformy jednotlivých segmentov národného hospodárstva a sociálnej sféry. Na to je potrebné, aby v tomto konkrétnom prípade výnosy z vlastníctva 51 % akcií boli k dispozícii štátnemu rozpočtu až do odbúrania transparentných dotácií. A po dosiahnutí tohto stavu je možné tieto akcie presunúť do dôchodkového systému, príp. časť akcií predať, najviac však ďalších 10 %. Táto časť má výrazný vnútropolitický charakter, pretože vyžaduje vysvetliť občanom, prečo platia za energie, plyn, vodu výrazne viac a že v konečnom dôsledku sa tieto ušetrené zdroje prejavia v hodnote akcií, a teda v ich penzijnom veku budú mať vyššiu životnú úroveň, teda že šetria si na dôchodok. Dôchodkový systém ak aj obdrží 50 mld. korún, tak ich nepotrebuje naraz, ale po častiach. Inými slovami, zdroje by museli byť aj tak reinvestované. Ale máme tu najbonitnejšie akcie strategických monopolov, SPP, energetických podnikov, a iba hlupák a zlodej by ich všetky predal. Národohospodár by o tom ani neuvažoval, nieto presadzoval ako jednu z podmienok ekonomickej reformy. Tá tretia oblasť je tvorba dlhých peňazí a kapitálového trhu. V súčasnosti nie je vyriešené primerané postavenie minoritného akcionára. Sú tu dva výrazné javy, kde občan a inštitucionálni investori dostávajú jasné správy. Tá správa pre občana hovorí zhruba toto – Dlhopisy Fondu národného majetku v čase ich hodnoty približne 12 000 Sk boli skupované po 4 000 – 5 000 korún. Teda strata občanov sa dá zhodnotiť vo výške 6 mld. Sk. Tou správou pre inštitucionálnych investorov je napr. typický prípad Nafty Gbely, kde investícia viac ako 40 % spoločnosti RWE jej neumožňuje podieľať sa na vedení spoločnosti. A SPP v oboch uvedených prípadoch by bolo možné si právne vynútiť nápravu. Došlo by k nahradeniu škôd pri platnosti legislatívy Európskej únie. V prípade Nafty Gbely postup vedenia spoločnosti jednoznačne výrazne poškodzuje hodnotu akcií SPP, pretože nikto nie je a ani nebude ochotný kúpiť len 24 % akcií, ale požiadavka je aj účasť na rozhodovaní o podniku spolu so 49 % akcií. Inými slovami, vláda povedala, že nie je schopná riadiť takýto podnik. A keď nie je schopná riadiť takýto podnik, ako môže riadiť štát? Riešenie je jednoduché. Z uvedených dôvodov sa Slovenská republika nemôže vzdať príjmov do štátneho rozpočtu z 51 % akcií, pretože nebude na reštrukturalizačné procesy. Dôchodková reforma sa tiež nemôže vzdať ďalších akcií, lebo by to bola zmena na inflačné aktívy a katastrofa by sa len oddialila. Ale môže sa vzdať, resp. urobiť dohoda medzi dôchodkovým systémom a akcionármi SPP tak, že akcie bude spravovať skupina odborníkov, kde budú mať významné zastúpenie aj strategickí minoritní akcionári SPP až do doby, keď Slovenská republika sa stane plnohodnotným členom EÚ a bude platiť jej legislatíva. Toto sú príklady v podstate pre voľné ruky vlády i v prípade prijatia tohto ústavného zákona. Myslím si, že je dobré, že pre tento účel nie je podstatné, či cena SPP je 250 mld. alebo 350 mld. Hovorím o tom, že správne je potrebné definovať problémy a časovú postupnosť ich riešenia. Preto je potrebné, aby tento návrh ústavného zákona bol schválený, aby sa ešte zachytili posledné rozpracované predaje. Dámy a páni, ja uvediem, pretože tu na tejto pôde to ešte nikto neurobil, príklad Čile v číslach. Čílsky penzijný systém stál pred zrútením. Nároky na štátny rozpočet boli neustále vyššie a v rokoch 1970 – 1980 tvoril jeho deficit 28 % hrubého domáceho produktu. Reforma bola založená na fondovom systéme so štátnym dohľadom. Bola to povinnosť štátu voči jednotlivcovi – zabezpečiť ho po jeho odchode do dôchodku. Čílsky systém bol príťažlivý hlavne pre mladú generáciu: Ak budem sporiť 40 rokov, mám nádej, že výška môjho dôchodku bude dosahovať zhruba 90 % čistej mesačnej mzdy. Doterajšie výsledky v Čile tomu nasvedčujú. Od začiatku osemdesiatych rokov sa ročný nárast HDP pohybuje okolo 6,5 %, miera nezamestnanosti je 6 %. K 31. decembru 1990, odkiaľ mám údaje, disponovali penzijné fondy s približne 34 mld. USD, čo je nárast oproti roku 1998 o 21 %. Po prvé, to zaručilo súčasným dôchodcom alebo vtedajším dôchodcom, že ich penzia dosahovala 75 % čistej mesačnej mzdy a 7 % uvedenej čiastky bola vytvorená rezerva pre prípadné ekonomické výkyvy. Po druhé, kapitál fondov tvorí významný finančný prameň na investičné projekty, hlavne v oblasti budovania infraštruktúry, reštrukturalizácie, rozvoja podnikania a vzniku nových pracovných príležitostí. I keď je čílsky systém založený na princípe, že každý pracujúci je zodpovedný za svoju budúcnosť, chudobným ľuďom zaručuje štát zákonom stanovenú minimálnu penziu vo výške 115 USD. Rovnako ako u nás majú tzv. započítateľné doby, štát platí základný fondový príspevok za nezamestnaných študentov a vojakov v základnej prezenčnej službe. Toľko Čile. Slovensko je hospodársky veľmi otvorenou krajinou, a preto začínajúce ekonomické problémy v Amerike a tiež v západnej Európe, ktorá je naším najväčším obchodným partnerom, sa nás môžu dotknúť tým horšie, čím väčšia bude nerovnováha nášho hospodárstva. Inflácia je pomerne vysoká a príjmy obyvateľstva sa zvyšujú rýchlejšie ako produktivita. Navyše rastúce príjmy povzbudia dovoz spotrebného tovaru. S vyšším vývozom do slabnúcej západnej Európy sa teda na Slovensku nedá počítať. Hrozí prehĺbenie schodku, a tak sa ako jediná cesta ukazuje zníženie verejných dlhov. Vláda s blížiacimi sa voľbami nebude mať veľký záujem znižovať schodky verejných rozpočtov, skôr naopak. Dámy a páni, dlhy nás robia zraniteľnými. Preto a tiež po diskusii s poslancami vo výboroch ma viedli k tomu, aby som predložil v rozprave pozmeňujúci návrh, aby vláda mohla použiť časť výnosu z privatizácie majetku štátu aj na splácanie štátneho dlhu alebo, inými slovami, dlhu centrálnej vlády. Blíži sa koniec funkčného obdobia vlády a pri tejto príležitosti sa zmienim o jednom z najvážnejších a pre našu ekonomiku a národnú bezpečnosť dôležitých záväzkov predsedu vlády Mikuláša Dzurindu. Je to diverzifikácia nákupu energetických surovín. Poľsko ako tretia zo stredoeurópskych krajín po bývalom východnom Nemecku a Česku podpísala veľký dlhodobý kontrakt na dovoz nórskeho plynu. Predseda vlády ešte v roku 1998 ako líder opozície počas návštevy Poľska vyhlásil, že výstavba podmorského plynovodu na poľské pobrežie a dovoz nórskeho plynu je z ekonomického a bezpečnostného hľadiska taký dôležitý a výhodný aj pre Slovensko, že akákoľvek slovenská vláda v prípade jeho uskutočnenia musí mať záujem na jeho realizácii. Diverzifikácia nákupu energetických surovín je aj povinnosť každého člena OECD, NATO aj EÚ. Navyše, Rusko a Gazprom, ktorý sa mimochodom ocitol v doteraz najhoršej ekonomickej situácii, to už teraz nepovažujú za nepriateľský akt. Pán predsedajúci, ja končím s vystúpením v rozprave a, aj keď je to neobvyklé, sa prihlasujem ako prvý do rozpravy. Ďakujem pekne za pozornosť.