M. Hort, poslanec: (2004-03-16):
Dovoľte mi v krátkosti na úvod zareagovať na tento bod a na tento moment. Chyba, ktorá predstavovala výpadok asi 12,1  mld. korún v očakávaných príjmoch, bola spôsobená legislatívnou zmenou vyplácania nadmerných odpočtov DPH. Tento postup vyplýval zo zákona č. 511/2002 Z. z., ktorý schválila Národná rada Slovenskej republiky 18. 6. 2002. V tom období bol ministrom financií nominant za SDĽ. Ivan Mikloš so svojím tímom, keď na tento moment prišiel, tak, aj keď to bolo veľmi nepopulárne a náročné, prišiel s návrhom riešiť to zvýšením spotrebných daní. Neboli to dane ani za lieky, ani za potraviny, ani za spotrebné tovary, boli to dane na alkohol, cigarety, tabak, pivo. Dnes opätovne tento moment zaznieva. Napriek tomu, že už to bolo x-krát vysvetlené, ja by som chcel navrhovateľov poprosiť, keby sme už sa k tejto veci nevracali, je to nekorektné. Tým, že Ivan Mikloš túto chybu napravil, tak napravil chybu predchádzajúceho ministra financií. A že dokázal to avizovať včas, tak tá chyba nebola až taká veľká. Nahrádzali sme 3,4 mld. korún, zbytok sa nahradil nedaňovými príjmami. V návrhu, ktorý sme dostali do lavíc, sa spomínajú ešte ďalšie dôvody, kvôli ktorým by mal dnes Ivan Mikloš padnúť. Veľa z nich už vysvetlil pán poslanec Mikuš, ktorý vystupoval za náš poslanecký klub, ale ja by som sa predsa len pri niektorých na chvíľu pozastavil. Hovoríme o nezamestnanosti v tomto návrhu alebo dočítali sme sa v tomto návrhu o nezamestnanosti. Aká je v súčasnosti pravda v oblasti nezamestnanosti. Nezamestnanosť na Slovensku už 2 roky systematicky klesá, a to historicky najrýchlejším tempom v porovnaní so všetkými krajinami V-4. Za prvých 10 mesiacov roka 2003 registrovaná nezamestnanosť klesla o takmer 4 percentuálne body, to znamená zo 17,7 % v januári 2003 na 13,8 % v októbri 2003. Tým sa znížila približne na úroveň roku 1998. Výrazný pokles evidovanej nezamestnanosti je výsledkom dvoch trendov. Po prvé je to vznik veľkého počtu nových pracovných miest vďaka silnému hospodárskemu rastu, po druhé je to pokles zneužívania štátnej podpory v nezamestnanosti vďaka reformám v systéme sociálneho zabezpečenia uskutočneným vládou. To nie sú podklady z ministerstva financií, to sú podklady zo Štatistického úradu. Dovoľte mi ešte povedať niečo o zamestnanosti. Zamestnanosť na Slovensku už viac než rok a pol rastie. Za posledných 18 mesiacov bolo na  Slovensku vytvorených viac než 80 000 nových pracovných miest, z toho takmer 50 000 len za posledný rok, medzi 3. štvrťrokom 2002 a 3. štvrťrokom 2003. Určite všetci súhlasíme s tvrdením, že najlepším liekom na nezamestnanosť je zamestnanosť. Určite všetci súhlasíme s tým, že o čo viac budeme mať ľudí zamestnaných, o to menej budeme dávať finančných prostriedkov do sociálnych fondov, o to viac budeme môcť robiť adresnú a dobrú sociálnu politiku. Okrem toho, že sú čísla, ktoré hovoria, o čo sa zvýšila zamestnanosť, ktorá je daná nielen tým, že  sem prichádzajú veľkí investori, a predpokladám, že sa ešte podstatne zvýši zamestnanosť a zníži sa nezamestnanosť po tom, čo začne produkovať u nás PSA Citroen a Hyundai/Kia, tak dnes už sme svedkami situácií, keď tí zahraniční investori, ktorí ani nepotrebujú investičné stimuly a ktorí sú etablovaní na Slovensku, zvyšujú svoje obraty, zvyšujú podiely, zvyšujú výrobu, zvyšujú zamestnanosť. Je to výsledkom hospodárskej politiky vlády, ktorej členom je aj Ivan Mikloš. A som trošku niekedy zneistený, keď zrovna tí, ktorí nás tu asi 6 rokov školili o slovenskej kapitálotvornej vrstve, po ktorej nám zostali hladové doliny, ktoré nám už žiadne dane neprinesú, dnes napádajú ešte aj ten moment, že sa podstatným spôsobom zvýšil záujem zahraničných investorov o našu krajinu. Nielen tým, že sme predávali alebo sprivatizovali mnohé strategické podniky, dnes už zamestnanosť je výsledkom skutočne nových investícií takých, ktoré táto republika doposiaľ nepoznala. Dovoľte mi pozastaviť sa ešte pri jednom momente, ktorý tu zaznel, ktorý zaznel aj v návrhu kolegov z opozície, že jedným z dôvodov, prečo treba dnes a teraz odvolať Ivana Mikloša, je aj ten, že sa postavil za návrh vysokoškolského zákona. Návrh zákona o spoplatnení vysokoškolského štúdia doposiaľ do parlamentu predložený nebol. Áno, prerokovávali sme túto problematiku aj v Koaličnej rade, aj na iných fórach. Stiahli sme svoje rozhodnutie dať ho teraz a dnes do parlamentu predovšetkým preto, že sme akceptovali niektoré možné vylepšenia a že sme pristúpili k tomu, že ešte raz bude tento návrh zákona prehnaný celým pripomienkovým konaním s tým, že momenty, ktoré sme chceli, aby v tomto návrhu zákona boli zmenené, zmenené budú. Ale povedzme si pravdu. Ak toto by mal byť jeden z dôvodov,  kvôli ktorým by mal padnúť Ivan Mikloš, myšlienka spoplatnenia vysokoškolského štúdia a pretože o tom ešte vo verejnosti nebolo diskutované tak, akoby diskutované malo byť, to znamená poctivo a pravdivo, skúsme sa zamyslieť nad tou situáciou, kde sa dnes nachádzajú vysoké školy u nás. Pokiaľ tu ide o výdavky štátu, štát zvyšuje z roka na rok prostriedky zo štátneho rozpočtu, môžeme sa sporiť, či každý rok na stotinu percenta presne podľa prísľubu, ale pravda je, že v čistom, po odpočítaní z príjmu inflácie dávame sem v tomto roku o 47,2 %, čiže skoro o polovicu viac než v roku 2000. To je, prosím, zo štatistiky. Ďalej, počet študentov denného štúdia narástol za ten pomerne krátky čas od roku 2000 o 12 %, to znamená, výdavky štátu po prepočte na študenta sú vyššie skoro o tretinu, o 31,5 % na jedného študenta. Okrem toho už druhý rok disponujú vysoké školy všetkými príjmami a neodvádzajú ich do štátneho rozpočtu tak, ako tomu bolo v minulosti. Tým získali ďalších 200 mil. korún, ktoré môžu používať podľa toho, kde ich naozaj potrebujú. Niektorí tvrdia, poviem, že balamutia, že štát niečo vysokým školám dlhuje, ba dokonca že im dlhuje 8 mld. Takéto niečo zaznelo vo vyjadrení rektora pána Gahéra, ale aj poslanca zo Smeru pána Madeja. Kde k tomuto číslu prišli? Vyšlo im to z porovnania nákladov na študenta medzi Slovenskom a Spojenými štátmi americkými. Je to naozaj čistá demagógia. Štát dlhuje školám len spravodlivé a motivujúce pravidlá, nič viac a nič menej. Pri posudzovaní tej súčasnej situácie sa skúsme ešte chvíľu zamyslieť nad vonkajším prostredím. Svet okolo nás sa naozaj mení, vstupujeme do čias, keď prestávajú byť zdrojom bohatstva nerastné suroviny, vlastníctvo pôvodných či výrobných hál. Zdrojom bohatstva naozaj v spoločnosti jednotlivcov sa stávajú vedomosti. Dnes nie je najbohatším človekom ropný magnát, ale Bill Gates, pretože niečo dokázal vymyslieť. Začína mu konkurovať spisovateľka, ktorá mala dobrý nápad, Missis Rowlingová, autorka Harryho Pottera. Už teraz vysokoškolsky vzdelaní aj na Slovensku zarábajú násobky toho, čo zarábajú ostatní. Už v roku 2001 to bol dvojnásobok, rozdiely sa zvyšujú, niektoré neoverené zdroje uvádzajú až trojnásobok. V našej situácii je rovnako dôležité, že majú násobne vyššiu šancu nájsť si zamestnanie. Nezamestnanosť medzi ľuďmi s vysokoškolským vzdelaním sú 3 %. Takto neuvažujeme iba my. Ľavicový Tony Blair, ktorý je vzor pre stranu Smer, pred pár týždňami presadil skoro trojnásobné zvýšenie školného, z 1 050 libier na približne 3 000 libier, spojené tiež so systémom výhodných pôžičiek. Rovnako sa o tom diskutuje v Čechách, je to len otázka času, kedy sa k takémuto kroku aj u nich pristúpi. Tí, ktorí boli v Košiciach na stretnutí prezidentov V-4 a mali možnosť sledovať vystúpenie prezidentov Klausa a Schustera, mohli porozumieť, aký je názor aj v Čechách na private goods a na public goods, kde bolo jasne povedané a zaznelo, čo je niečo nárokovateľné a čo je, o čo by sa mal človek predovšetkým vynasnažiť sám, aj to, akým spôsobom sa to tu za komunizmu pokrivilo vo vzťahu k vysokej škole. V tejto úvodnej časti ešte by som rád spomenul problémy vysokých škôl. Jedni, externisti za školy platia, iní majú školy alebo to isté vzdelanie zadarmo. Peniaze nejdú na skvalitnenie vzdelávania, ale podstatná časť končí v súkromných vreckách. S výnimkou platiacich externistov na vysoké školy prispievajú rovnakým dielom tí, ktorých sa to týka, aj tí, ktorých deti študovať nepôjdu. Je správne, aby prispievali všetci, ale nie je správne, aby prispievali rovnako. V tom sa, dúfam, zhodneme. Na vysoké školy sa stále dostáva len časť tých, ktorí majú záujem a predpoklady. Na sociálne štipendium má nárok necelých 7 % študentov. Na pôžičky nie je nárok a môžu ich dostať len niektorí. Na to, aby boli prospechové štipendiá naozaj motivujúce, niet peňazí. Študenti a absolventi sa sťažujú na kvalitu pedagógov a prestarnuté pedagogické zbory, pretože aj keď sa platy na vysokých školách zvýšili, nestačia konkurovať platom v súkromnej sfére. Tí, ktorí ostávajú na školách zo zanietenia, nemajú dosť prostriedkov na rozvoj vysokoškolskej vedy, čo je predpoklad ich sebarealizácie, ale hlavne predpoklad kvality vzdelávacieho procesu. Výskumy ukazujú, že vysoké školy patria k oblastiam s najväčšou mierou korupcie. Vrabce už čvirikajú, koľko sa dáva za prijatie a za skúšky. Mnohým záleží viac na tom, aby dostali diplom, než aby dostali vzdelanie. Na internáty prispievajú všetci všetkým rovnako bez ohľadu na to, z akých sú sociálnych pomerov. Internáty sú v dezolátnom stave, o tom sa netreba presviedčať. Pri tejto situácii alebo pri tej realite, v ktorej sa nachádzame, zazneli z úst študentov niektorých, že tento systém je vyhovujúci a že by mal takto zostať. Skúsme sa zamyslieť, ako by to mohlo fungovať, ako to bolo v návrhu zákona a ako to, dúfam, v tejto Národnej rade v budúcnosti s úpravami schválené bude. Školné. V tom pôvodnom návrhu bolo, že výšku určujú samotné  školy v intervale od 3 650 do 21 900 korún za rok. Aké boli k tomuto výhrady? Rektori žiadajú, aby najnižšia hranica bola 0. Je to proti filozofii, pretože je jedným z cieľov motivovať a druhým umožniť školám, aby rýchlejšie zvyšovali kvalitu. Ak im stačí to, čo majú, hovoria to aj tí, ktorým chýba tých 8 mld., o ktorých rozprávame, pri najnižšej hranici je to 300 korún za mesiac, skúsme si povedať objektívne, koľko platia študenti mesačne za mobil. Ďalšia výhrada bola, že väčšina študentov si myslí, že školné pôjde do štátneho rozpočtu a vybrané poplatky sa nakoniec neodrazia v ich prostredí. Zhodou okolností to zaznelo z úst študenta žurnalistiky. Je smutné, ak študenti nevedia, že vysoké školy sú verejné, že už druhý rok všetko, čo zarobia či inak získavajú, ostáva im. Nevieme, či nie je viac smutné alebo príznačné, že takéto tvrdenia pochádzajú práve od študentov žurnalistiky. Nie je cieľom, aby na tom, že budú vysoké školy vyberať školné, štát ušetril. Peniaze zo školného nebudú nahrádzať prostriedky, ktoré štát vynakladá na prevádzku škôl. Cieľom je dosiahnuť, aby bolo štúdium čo najviac dostupné a zároveň čo najviac kvalitné. Ďalšia výhrada zaznievala, že študenti radšej pôjdu študovať do zahraničia. Principiálne by sme asi nemali mať nič proti tomu, aby aj naši študenti študovali na prestížnych univerzitách v zahraničí. Dokonca by v budúcnosti mohlo byť podmienkou, aby aspoň jeden semester mohol každý z našich študentov absolvovať v inej krajine. Ale naším cieľom je, aby mali zahraniční študenti rovnako záujem študovať u nás. Prečo sa k nám dnes nehrnú? Určite nie preto, že by bolo u nás draho. Nie je to dôkaz, že nám treba zvýšiť kvalitu? Možno v Českej republike budú ešte nejakú dobu náklady na štúdium nižšie, ak sa neráta cestovné, telefonovanie zo zahraničia a podobne. Ale aj to je dočasné. Už teraz odbúravajú niektoré školy zvýhodnenia pre Slovákov na internátoch. Ďalšou z výhrad bolo, že zahraničné univerzity môžu vyberať školné, pretože ponúkajú kvalitu. No ale veď o to nám všetkým spoločne ide. Údajne to bude nútiť študentov zháňať prácu, čo bude na úkor štúdia. Je pravdou, že sú odbory, kde môže platiť, že sa popri nich ťažko brigádničí. Ale predsa pracujú aj študenti z Oxfordu či Harvardu a o ich kvalite niet pochybností. Druhou oblasťou, ku ktorej by som sa chcel v krátkosti zmieniť, sú pôžičky. Tak ako sme to navrhovali, a čo je vraj jeden z dôvodov na odvolanie Ivana Mikloša, sa hovorí: „Pôžičky  budú za najmenší možný úrok nižší, než je inflácia 4,7 až 5,7 %. Pôžička môže pokrývať školné, najväčšia výška je 40 000 na rok. Pôžičky si môže zobrať študent aj na dve vysoké školy v rozpätí 10 rokov. Splácať ich bude treba až vtedy, keď bude absolvent zarábať a jeho plat prekročí minimálnu mzdu. Splátka nesmie byť viac než 10 % z jeho mzdy. Absolventi, ktorí budú pracovať vo vybraných oblastiach verejného sektora, budú od splácania oslobodení. Za absolventa, o ktorého je záujem, môže zaplatiť pôžičku zamestnávateľ.“ Tieto informácie na verejnosť neprenikli, možno aj preto, že sme trošku viac čakali aj od ministerstva školstva, že sa zhostí tejto úlohy, aby sa nešírila demagógia, ale aby sa šírila pravda. A posledným okruhom problémov, ktorým sa tento návrh zákona zapodieval, boli štipendiá. Pre študentov zo sociálne slabších rodín tu budú sociálne štipendiá. Namiesto terajších 200 mil. na ne bude štát dávať 500 mil., teda 2,5-krát viac, sociálne štipendium môže byť až do výšky 1,2-násobku životného minima, to je dnes 5 500 korún. Je to o 3 000 korún viac, než je tomu teraz. Kritériá na udelenie sociálneho štipendia budú menej prísne, takže nárok naň bude mať minimálne každý tretí študent, uvažuje sa, že až dokonca 60 % študentov. To sú štipendiá od štátu, ale, samozrejme, ďalšie štipendiá alebo aj jednorazové dávky môže poskytovať každá škola tak za študijné úspechy, reprezentáciu, ako aj zo sociálnych dôvodov. Chcel som podrobnejšie sa k tejto problematike vyjadriť aj preto, lebo môžeme v tejto krajine zotrvávať na tých systémoch, na ktorých sme žili 40 rokov za komunizmu, alebo sa môžeme naozaj začať vážne rozprávať o tom, že treba túto krajinu reformovať aj v zmysle toho, aby tu bola väčšia spravodlivosť, ale aj v zmysle toho, na čo táto krajina vlastne má. Ono sa tu hovorí o sociálnej politike. Dozvedel som sa aj dnes, že tie sociálne nepokoje na východnom Slovensku, predovšetkým v rómskych oblastiach si vláda zapríčinila sama. Nuž, vážení, ale táto vláda ak by ponechala sociálnu politiku v tom systéme, že sociálna pomoc je trvalá náhrada príjmu, tak by neurobila nič. My sa snažíme o to, aby v tom, čomu sa hovorí sociálna dávka alebo pomoc v núdzi, išlo o výpomoc štátu. Chceme, aby dôraz bol kladený na aktivitu poberateľov dávok, o tom svedčili aj tie pozmeňujúce návrhy, ktoré sme aj keď nesystémovo, ale nakoniec do toho systému sociálnych dávok priniesli. Myslím si, že v tomto sa zhodneme asi všetci, že reformy, ktoré sú naštartované, keby sme boli začali už dávno, tak sme nemuseli dnes byť tam, kde sme, kde nás to niekedy možno viac bolí, ako sme očakávali. A preto, že som aj predseda výboru pre verejnú správu, tak sa chcem ešte vrátiť k dvom momentom. Jeden moment je údajná zodpovednosť Ivana Mikloša za regionálne rozdiely na Slovensku a druhý moment, ten sa týka fiškálnej decentralizácie. No, priatelia, ak si niekto myslí, že za vlády Ivana Mikloša ako ministra financií vznikli sociálne rozdiely medzi jednotlivými regiónmi na Slovensku, tak to hádam nemôže myslieť ani zo srandy. Mali sme tu 45 rokov centrálne riadené hospodárstvo a regióny sa nám vyvinuli spôsobom, ako sa nám vyvinuli. To, že dnes sú tu veľkí investori, ktorí predstavujú zamestnanosť, výsledkom čoho je, že nezamestnanosť okolo Bratislavy je len okolo 3 %, že v okolí Trenčína už je len nejakých 6 % alebo 7 %  a keď v Žiline začne fungovať Hyundai, tak Orava a Kysuce budú zachránené, to ešte nie je dnes takýmto istým spôsobom aj na východe, to nie je preto, že by to takýmto spôsobom dirigovala vláda alebo Ivan Mikloš, ale preto, že tí investori si jednoducho sami vyberajú priestor, kde chcú ísť. To nie je o tom, že im to my ukážeme na mape. Ale je to aj tým, že sú agilní a menej agilní ľudia v samospráve. To je jeden moment. Druhý moment je fiškálna decentralizácia. Začali sme robiť reformu verejnej správy, skutočnú reformu verejnej správy v roku 2000. Dovtedy sme o tom iba rozprávali. Dovtedy sme laborovali s okresmi, s krajmi. Dnes máme za sebou kompetenčný zákon, ktorý hovorí o vážnom posilnení volených orgánov a volených zástupcov, tým pádom lepšie kontrolovaných v súlade s filozofiou subsidiarity. Máme za sebou územnosprávne členenie, s ktorým nie všetci musíme súhlasiť. Máme za sebou vytvorenie vyšších územných celkov so svojimi kompetenciami aj so svojimi financiami. Že to nie je výsledok fiškálnej decentralizácie, prosím vás, keď to myslíte vážne, že za toto by mal byť Ivan Mikloš odvolaný, ukážte krajinu, kde súbežne s reformou verejnej správy za 2,5 roka prebehla aj fiškálna decentralizácia. Poliakom reforma trvala 4,5 roka a dnes ju ešte nemajú dokončenú. Sú krajiny, ktoré nie sú postkomunistické, ktoré robia reformu 17 rokov. Ja som presvedčený, že za tejto vlády budeme mať za sebou aj fiškálnu decentralizáciu, aj keď každý, kto tomu aspoň trošku rozumie, vie, že to je najťažšia oblasť verejnej správy. Takže chcem vás všetkých na margo aj týchto argumentov vyzvať, aby sme k tomu, čo cítim, o čom je aj táto schôdza, ktorá bude opätovne v televíznom zázname, sa vrátili, k meritu veci, a aby sme s chladnou hlavou porozumeli, kam sa táto krajina dostala, akým spôsobom sme naštartovali reformy, akým spôsobom ten, kto si už nájde prácu v nových podnikoch, aby sa nemusel obávať, že o ňu príde, lebo sú to podniky stabilizované, a aby sme neverili falošným prorokom. Ďakujem pekne. (Potlesk.)