Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2014-11-10):
Ďakujem pekne. Ďakujem aj pánovi ministrovi, že prišiel. Takže táto skúsenosť bola dosť traumatizujúca práveže z toho pohľadu, že vznikol tu dosť nepochopiteľný rozpor, že chceme pomôcť ľuďom, ktorých sme chápali ako ľudí, ktorí zaujímajú správne postoje, ktoré sú veľmi užitočné a potrebné, a práve takýchto ľudí nazývala časť poslancov, poslancov zo strany SMER, že sa jedná o udavačov, ktorým netreba žiadnym zákonom pomáhať. Bol to proces, ktorý tu trval pomerne dlho a toto mi spôsobovalo nielen takú poslaneckú traumu nepochopenia, ale doslova aj som to pociťoval osobne ako niečo, čo je maximálne nenáležité a s tým som sa dosť ťažko zmieroval. Ale ako to už býva, no ozaj treba prejavovať trpezlivosť pri poslaneckej práci a nie všetko sa dá hneď, s tým súhlasím, že možno snaha riešiť veci okamžite nie je práve tou najlepšou snahou na riešenie zákonných noriem, ktoré by sme chceli, aby platili. A preto oceňujem, že tento taký ďalší aspekt našej lesníckej práce, ktorá vyústila do môjho dočasného pobytu tu v poslaneckom zbore Slovenskej republiky, napokon z tohto pohľadu bola úspešná. A v tomto prípade by som zase, aj keď je to ešte otázne, ako tento zákon bude napokon fungovať, ocenil, že časť poslancov vládnej strany SMER – sociálna demokracia zmenila názor, možno to bolo dané aj tým, že predstaviteľ vlády, minister vnútra pán Kaliňák bol možno prvý, ktorý zmenil rétoriku do podoby, že sa jedná o zákonnú normu, ktorá má pomáhať ľuďom a nie ich označovať za udavačov. A tým pádom toto hodnotím ako jeden z ďalších prínosov, ktoré vyplynuli práve z tej osobnej skúsenosti pri kontakte s korupciou, že ak som sám zažil veľmi nepríjemné dôsledky svojho istého životného postoja a postoja mojich kolegov, priateľov pri tom strete s korupciou a povedal som si, že keďže ma už život posunul do tejto vzácnej skúsenosti, že mám možnosť byť medzi tvorcami zákonov, tak že určite medzi moje prvé povinnosti patrí pokúsiť sa o takúto normu. Takže napokon to nebola norma z našej dielne, z dielne klubu Obyčajných ľudí a nezávislých osobností, ktorí ju naozaj vypracovali nesmierne pedantne, a som presvedčený, že to bola aj je norma na úrovni európskych zákonov najvyspelejších krajín, ktoré takéto riešenie zákonné už dávno majú. Takže napriek tomu, že to nebolo prijaté napriek tejto vysokej kvalite, som rád, že sa veľká časť tejto kvality dostala do vládneho návrhu a dokonca, že istá dôležitá časť sa dostala vo forme pozmeňujúceho návrhu z nášho návrhu aj do schválenej vládnej normy, ktorá bola parlamentom odsúhlasená. Je to časť, ktorá možno nie je z pohľadu aktéra, ktorému chceme týmto zákonom pomáhať, chrániť ho a za istých okolností aj odmeňovať, tá najdôležitejšia, ale ktorá má nesmierne perspektívny význam, pretože to bola práve časť, ktorá sa venuje výchove, prevencii. Sme presvedčení, a to možno treba zdôrazniť v súvislosti s tým, že sme sa dostali do situácie, ktorá rezonuje do podoby vyjadrenia nedôvery vlády z titulu toho, že korupciou je naše prostredie presiaknuté oveľa viac, ako by sa dalo považovať za primerané, ak vôbec existuje nejaká miera korupcie, ktorá by sa dala považovať za primeranú, ale v tomto prípade naozaj tá naša snaha poukázať na potrebu prevencie bola zhmotnená do niekoľkých paragrafov, ktoré hovoria o výchove už od mladých rokov na našich školách voči korupčnému správaniu. A to je moment, ktorý, ako hovorím, nepomáha možno ľuďom, ktorí sa dostanú už do priamej konfrontácie s tým, že sú postihnutí za svoje vystúpenie proti korupcii, ale ktorý môže zásadným spôsobom ovplyvniť to, aby naši nasledovníci, ktorí budú prijímať zákony a vôbec, aby budúce generácie, ktoré budú žiť v tejto krajine, korupciu buď vôbec nepoznali, čo asi je dosť naivná predstava, ale teda aby sa dostala z tej hlavnoprúdovej časti, že vytvára nám, žiaľbohu, veľmi zložitú atmosféru v spoločnosti, aby sa dostala kdesi na okraj, tam, kde v najlepšom prípade patrí, teda na okraj spoločenského diania, do čierneho kúta, kde sa nik ani radšej nepozrie. A preto teda myslím si, že táto časť je veľmi dôležitá, pretože bude učiť a podľa nej, teda ak ten zákon sa ujme nielen v tom, že bude zapísaný v Zbierke zákonov, ale že bude aj reálne pôsobiť v našom živote, stane sa tou normou, ktorá by mala pomôcť tak, ako sa v školách a možnože už v škôlkach deti učia triediť odpad, tak aby sa učili triediť aj charakterový odpad, aby sa učili triediť to, čo je necharakterné, a aby odmlada, odmalička vnímali, že niektoré veci jednoducho sú za hranicou slušného, charakterného, poctivého, ľudského. Pretože to je možno základný problém našej spoločnosti, problém, ktorý dokonca sa dostane tak vysoko, že máme potrebu – a je to potreba veľmi úprimná – obviniť vládu a vyjadriť jej nedôveru práve z toho titulu, že korupcia sa dostala tak vysoko, že sa nevyhla ani pracovným stolom na ministerstvách jednotlivých ministerstiev vlády Slovenskej republiky. A to už je závažný moment, ktorý, keď to zvrtnem teda do tej časti, z ktorej vyjadrujem potešenie, že sme ju dostali do zákona, ktorý hovorí o tom, že ak by sme možno mali výchovu proti korupcii zabezpečenú tak, aby sa ľudia od mladosti jednoznačne dostávali do konfrontácie slušné – neslušné, povolené – nepovolené, zákonné – nezákonné, tak že by sme možno dnes tento problém nemali. Pretože existuje zrejme taká dilema, že veľké možnosti, ktoré súčasná doba poskytuje, sú spojené aj s tým, že prináša pomerne veľa pokušení ako keby z materiálneho nadbytku a z možností, ktoré sú k dispozícii, vyplynulo aj príliš veľa pokušení, ktorým neodolajú mnohé mocné záujmové skupiny, ktoré sa snažia ovplyvniť aj najvyšších predstaviteľov štátu. A istá časť poslaneckého zboru nadobudla presvedčenie, žiaľ, myslím si, že ho nadobudla veľmi oprávnene, že ani ministri vlády a jej predseda neodolali všetkým pokušeniam, ktoré sú s tým spojené. A keď už aj priamo si nemôžem dovoliť vysloviť obvinenie, že sa stali ľuďmi, ktorí by podľahli priamej korupcii, toto som nepovedal, ale možno tvrdiť, že neurobili tie opatrenia, ktoré by z titulu svojich funkcií urobiť mali, a to práve kvôli tomu, že to vnímanie toho, čo je skutočnou korupciou a čo nie, je možno oslabené z toho pohľadu, že vo výchove súčasnej generácie, ktorá nebola jasne motivovaná k tomu, čo je a čo nie je kóšer v tejto oblasti, existujú závažné defekty. Považujem za rozumné, aby sme povedali aj to, že existuje tu konkrétna skupina ľudí, ktorá, žiaľ, doplatila na moment, že takýto zákon, o ktorom chcem vyjadriť isté presvedčenie, nádej, že bude fungovať, je prijímaný tak neskoro, že nebol prijatý hneď, keď sme s ním prišli, a to už sú vlastne dva roky, pretože spomeňme si v tejto chvíli práve na také mená, ktoré doplatili na našu nespôsobilosť prijať včas účinnú zákonnú normu. A keďže budeme dnes hovoriť a hovoríme najmä o korupcii v oblasti zdravotníctva, tak sa mi žiada na prvom mieste spomenúť príbeh jednej ženy, ktorá vzhľadom na to, že takýto zákon sme nemali donedávna prijatý, doplatila na svoju osobnú odvahu poukázať na problémy v zdravotníctve, na korupčné problémy v zdravotníctve, pretože nákup piešťanského cétečka naozaj nie je prvým známym prípadom, keď došlo k zjavnému nedodržaniu základných podmienok, ktoré sú spojené s nákupom drahých lekárskych prístrojov. A mám na mysli prípad redaktorky Vandy Tuchyňovej, novinárky, ktorá pôsobila v regióne stredného Slovenska, ale ako investigatívna novinárka mala pod palcom asi celé územie Slovenska, to nie je podstatné. Podstatné je to, že práve táto redaktorka pred dvomi rokmi poukázala na nákup techniky lekárskej v martinskej nemocnici. Bola to technika, ktorá rádovo stála niekoľko desiatok tisíc korún. A napodiv poukázala na prípad dvoch prístrojov, ktoré boli totožné z hľadiska svojej funkčnosti a prevedenia technického, ale boli zaujímavým spôsobom rozdielne práve z hľadiska ceny. Ak jeden prístroj stál 60-tisíc eur, druhý stál; prvý stál 104-tisíc eur, druhý stál už vyše 200-, a to bol rozdiel, na ktorý sa táto novinárka spytovala zodpovedných ľudí, bývalého riaditeľa nemocnice, teda dnes už bývalého. A odpoveď presnú nedostala, avšak dostala inú odpoveď, nie na zdôvodnenie tohto cenového rozdielu, ale odpoveď na svoju ďalšiu pracovnú existenciu, pretože pri svojom pracovnom pôsobení sa stretla s tým, že sa stala pre svojho zamestnávateľa nadbytočnou. No je to práve ten prípad, ktorý by možno tiež v tejto súvislosti sme mali postaviť do svetla otázky, kde sa ten rozdiel vzal, prečo vznikol a v čí prospech vznikol? Takže toto sú práve tie záležitosti, ktorým treba venovať v súvislosti s tým tak často teraz pertraktovaným prípadom piešťanského prístroja veľkú pozornosť, pretože zjavne ide o veľa prípadov, ktoré sú spojené s takýmto postupom, a aj keď už možno nenájdeme odpoveď na to, kde sa niekoľko desiatok tisíc eur pri podivnom nákupe stratilo, určite by sme sa mali aj teraz spätne spytovať na to, či neexistuje nejakým spôsobom povinnosť nás a ľudí, ktorí sú zodpovední za chod tejto krajiny, pomôcť takejto redaktorke, ktorá zjavne doplatila na službu, ktorá je vykonávaná v prospech nás všetkých. Okrem toho to neboli, samozrejme, my zas sa nemôžeme tváriť, že korupcia, podivné nákupy sú spojené len so zdravotníckym prostredím, aj keď je teraz témou hlavne zdravotná technika, ani zďaleka takéto záležitosti nie sú spojené len so zdravotníctvom, pretože aj práve táto redaktorka Vanda Tuchyňová poukázala vo viacerých prípadoch na nákupy, ktoré boli viac ako divné, raz to boli nejaké podivné šindle na strechy historických budov v Čičmanoch, potom to boli nejaké podivné konania vysokých policajných úradníkov. Keďže to mala zrejme v povahe a napokon jej to ukladala aj pracovná povinnosť, tak sa dostala do viacerých konfrontácií, ktoré boli naprosto v prospech oživenia, ozdravenia spoločnosti, ale, žiaľ, efekt sa nedostavil, pretože pokiaľ viem, ani jeden z týchto príbehov a prípadov nie je dnes vyriešený tak, aby sme mohli povedať, že vinník bol potrestaný a tí, ktorí prispeli k jeho odhaleniu a k riešeniu tohto prípadu, boli odmenení. Naopak, je stav taký, aj teraz s odstupom času, že práve vinníci sú kdesi v neznáme stratení, ale človek, redaktorka Vanda Tuchyňová je dodnes človekom, ktorý síce sa živí istým spôsobom, ale natrvalo bola odídená zo svojho pracovného pôsobiska v Slovenskej televízii. Je to isteže nevďačné a veľmi spoločensky škodlivé, keď takíto ľudia miesto toho, aby boli postavení na piedestál istého prirodzeného ocenenia a urobenia z nich vzoru, ktorý by mal slúžiť ako vzor pre väčšinu občanov, že takýmto spôsobom sa treba zachovať pri plnení svojich pracovných povinností, sa dostanú do situácie, že sú síce vzorom, ale skôr negatívnym vzorom, o ktorom sa dá povedať, že pozri sa, keď budeš mať príliš zvedavé oči a príliš veľa budeš chcieť vedieť a vidieť a dokonca o tom hovoriť, tak dopadneš tak ako táto osoba. Takže áno, je vzorom, ale, žiaľbohu, vzorom z toho pohľadu spoločenského vnímania negatívnym, pretože môže, ktokoľvek to hodnotí z takého pragmatického pohľadu, konanie takýchto ľudí, povedať, no čo mali z toho, ozvali sa a doplatili na to. A vy viete, že napokon táto Vanda Tuchyňová, ktorá poukázala na tieto nákupy podivné, a nie je to len ten prístroj, ten endoskop, ktorý teda je tým prístrojom, ktorý som spomínal, keď dva prístroje rovnaké mali rozdiel tých 60-tisíc eur, ale je to aj iný prípad z tej martinskej nemocnice, kde existoval nákup prístroja za 320-tisíc korún. V tomto prípade sa jedná iba o jeden prístroj, takže nie je to otázka porovnania dvoch cien, ale je to spojené s nepochopiteľným nakladaním s týmto kufríkom, s tým nejakým endoskopickým, kovoskopickým endomikroskopom, tak sa tento kufrík, myslím, nazýva, tých 320-tisíc, ktorý sa kúpil a ostal dva roky bez využívania, pretože sa kúpil asi kvôli tomu, aby sa niekomu urobila radosť, aby sa naplnili nejaké obchodné predstavy nejakého predajcu, a samotný ten dnes už bývalý riaditeľ priznal, že ten prístroj nedokázali využiť. Dokázali ho kúpiť. No a redaktorka na to poukáže a miesto toho, aby sme jej poďakovali, že zachraňuje spoločenské prostriedky, miesto toho môžeme aj dnes hodnotiť pôsobenie Vandy Tuchyňovej ako pôsobenie už mimo pracoviska, ktoré by možno z hľadiska spoločenskej prospešnosti bolo pre ňu aj pre nás všetkých tým najlepším, teda aby pokračovala v takejto svojej činnosti. No a pochopiteľne je to aj príklad pre mnohých iných možno redaktorov, ktorí v rámci tej známej redaktorskej autocenzúry si povedia: Odtiaľ potiaľ, nie všetko, čo zistím, treba dať na papier, pretože nechcem nasledovať Vandu Tuchyňovú. Ďalším takým pracovníkom, ktorý doplatil na to, že neexistoval donedávna zákon, o ktorého presadenie sme sa v rámci protikorupčného boja snažili od prvej chvíle, ako sme sa dali ako skupina Obyčajných dohromady tu v parlamente v roku 2012, je ten známy a napriek tomu stále, aj keď o ňom často hovorím, stále málo spomínaný učiteľ Oto Žarnay z Košíc. Preto hovorím, že málo spomínaný, pretože napriek tomu, že o ňom hovoríme relatívne často, napriek tomu je stále v pozícii práve toho negatívneho vzoru pre všetkých svojich 60-tisíc kolegov, keď môžeme jednoznačne sa domnievať, že tí kolegovia si povedia, žiaľbohu, ale majú na to asi svoju istú logiku, že neoplatí sa nasledovať učiteľa Žarnaya, pretože učiteľ Žarnay, aj keď sa zachoval vo funkcii predsedu rady školy naprosto správne, keď poukázal na nákupy právnych služieb, ktoré boli absolútne nezmyselné, nepotrebné a ktoré podvyživené, finančne podvyživené školstvo obrali len na tejto jeho jednej jedinej škole, na Obchodnej akadémii v Košiciach o tisícky eur, že sa neoplatí vidieť takéto negatívne postupy a je lepšie byť ticho. A preto hovorím, že hovoríme o ňom málo, lebo pán učiteľ Žarnay je stále učiteľom, ktorý neučí, ktorý je mimo svojej profesie, a to je obrovská škoda. Pretože práve, ja som presvedčený, že takíto učitelia by mali učiť naše deti. Nie kvôli tomu, že mal odvahu poukázať len na prípad, ktorý jednoducho bolo potrebné naň poukázať z toho titulu, že vykonával funkciu predsedu rady školy, ale pretože si myslím, že ľudia, ktorí majú v sebe takúto odvahu a takúto schopnosť prehovoriť tam, kde ostatní mlčia, môžu byť tými najlepšími učiteľmi pre všetkých našich žiakov, pre naše deti, pretože ak existuje učiteľ, ktorý učí len kvôli tomu, že vyčíta niečo z učebných osnov, tak je to možno dôležité čítať učebné osnovy, ale oveľa lepšie je, ak učiteľ dokáže učiť aj podľa svojho svedomia a osobným príkladom. To je ten najsilnejší spôsob ovplyvňovania čohokoľvek. Najlepší spôsob riadenia aj výchovy je osobný príklad. Takže ak nedokážeme učiteľov typu Ota Žarnaya posunúť do tejto kategórie ľudí, ktorí budú prijímaní ako absolútne logické vzory a ako ľudia, ktorí majú doslova ten najsilnejší dôvod byť vykonávateľmi svojich profesií, tak dovtedy to nebude dobre fungovať. A preto by som chcel upozorniť aj v tejto súvislosti na jeho prípad, ktorý je vlastne akcentovaný aj úplne nepochopiteľným dôsledkom, že v takomto jeho osobnom presvedčení, že poukázal na niečo zlé, ho podporili vysoké kontrolné úrady, najvyšší kontrolór Košického kraja po zoznámení sa s jeho podaním a so situáciou, na ktorú poukázal, v plnom rozsahu osvedčil, že učiteľ Žarnay mal pravdu. A to už je pomerne silná káva, keď takýto hlavný kontrolór kraja takéto niečo potvrdí, a o to vážnejší je dôsledok, že nielen učiteľ Žarnay nevykonáva svoju učiteľskú profesiu po svojom zistení, ale už ani kontrolór kraja nevykonáva svoju kontrolnú funkciu. No je tu naozaj otázka na mieste, že čo vlastne chceme v našej krajine dosiahnuť, ak nedokážeme v takýchto prípadoch jednoznačne zaujať stanoviská, ktoré pomôžu takýmto ľuďom byť naďalej majiteľmi svojich funkcií. Ak učiteľa, ktorý vidí zlo a naň poukáže, odsunieme medzi neučiteľov a kontrolóra, ktorý potvrdí, že to zlo bolo naozaj zlom, odsunieme medzi nekontrolórov, tak práve tu niekde rezonujú otázky, ktorých nitky vedú už z tej obchodnej akadémie a možno z Košického kraja priamo k vláde Slovenskej republiky. Ak pán minister, bývalý, školstva Dušan Čaplovič bol konfrontovaný s týmto prípadom, ak zjavne mal možnosť sa s ním podrobne zoznámiť a on sa s ním aj zoznámil, a ja musím povedať, že urobil aj niečo, čo vzbudzovalo pomerne veľkú nádej, lebo v jednej televíznej diskusii priamo v živom vysielaní, v priamom prenose vyjadril úctu učiteľovi Žarnayovi. Dávalo to veľkú nádej, že po vyjadrení úcty prídu aj reálne kroky, ktoré tohto učiteľa zaradia tam, kde patrí, medzi učiteľov, a že jeho prípad sa stane prípadom úspešného poukázania na korupčné postupy na jeho pracovisku. Žiaľ, ja to myslím úplne úprimne, lebo nestratil som úplne úctu voči bývalému ministrovi profesorovi Čaplovičovi, pán exminister dnes, dnešný náš súčasný kolega poslanec Čaplovič bol príliš slabý na to, aby dokázal tohto učiteľa vrátiť medzi učiteľov. Otázka znie, prečo minister nedokáže takúto vec urobiť, keď dokáže v priamom prenose naživo pred miliónmi televíznych divákov oceniť takéhoto učiteľa. No ja nemám na to odpoveď, ja neviem presne, aké sú mocenské nitky a páky spojené práve s tým prostredím, korupčným prostredím, na ktoré učiteľ Žarnay poukázal. Vieme, že je tam spleť rôznych záujmov, právnych záujmov, záujmov školských úradov, ktoré idú kdesi hodne vysoko v rámci kraja, a hoci nepoznáme presne, ako sú spletené, ani kde končia, môžeme vyjadriť presvedčenie, že sú dosť pevne spletené na to, aby ani dnes už bývalý minister školstva ich nedokázal rozpliesť. Ak teda dnes hovoríme o tom, že je tu vážny dôvod na vyjadrenie nedôvery vláde Slovenskej republiky z titulu toho, že tá korupcia sa dostala neuveriteľne blízko k ich rozhodovacím procesom a k ich pracovným stolom, tak to nie je len otázka nákupu piešťanského cétečka, ale je to aj otázka možno spojená s tým, prečo minister nedokáže v takomto prípade urobiť kroky, ktoré primárne nesledujú záchranu jedného drobného učiteľa, jedného z desiatok tisíc, ale ktoré by mali sledovať to, čo už by zase medzi povinnosťami vysokých vládnych činiteľov malo byť, a to poukázať verejne na to, že si takéhoto človeka veľmi vážime a že nám stojí za to, aby sme povedali veľmi jasne a s konkrétnymi dôsledkami niečo také, ako že učiteľ Žarnay a minister školstva považujú za česť vystúpiť spoločne, možno v nejakej relácii, podať si ruky, možno odovzdať z rúk ministra ocenenie a povedať všetkým: Vážení kolegovia, v tomto prípade učitelia, keď natrafíte v živote na niečo podobné, na čo natrafil pri svojej práci učiteľ Žarnay, tak sa, prosím, zachovajte presne tak, ako sa zachoval on, o to vás žiadam, tak vám to hovorím a to považujem za správne. Ak by niečo také zaznelo, tak by určite to bol veľmi výrazný moment na to, aby korupcia sa vytláčala z toho hlavného prúdu, o ktorom som hovoril, že tam zhruba, žiaľbohu, sa nachádza pri každodenných procesoch našej spoločnosti, niekde na ten okraj, do toho tmavého kúta, kde slušný človek radšej ani nenahliadne. No nestalo sa tak, nestalo sa tak ani za čias dnes už bývalého pána ministra školstva, čo mi je nesmierne ľúto, a nestalo sa tak zatiaľ ani za funkcie súčasného ministra pána Pellegriniho, ktorý už pred skoro tromi mesiacmi vyhlásil, že posiela kontrolu na túto školu, aby zistil, aká je pravda. Kontrola neodišla za pána Čaploviča, neodišla ani zatiaľ teraz za nového ministra a práve tu sú možno tie správne chvíle na to, aby sme sa spýtali v súvislosti s korupciou, ktorá sa dostala tak blízko aj do vlády Slovenskej republiky, že prečo takéto závažné okamihy sa neriešia jednoznačným spôsobom, ktorý by umožnil urobiť záver, že každý člen vlády v prípade takýchto závažných zistení je veľmi dôsledný. Nevravím, že musí rozhodnúť minister kultúry pre Tuchyňovú, minister školstva pre Žarnaya, možnože nie, ale povinný sa je s tým zoznámiť a rozhodnúť sa buď tak, alebo tak. Niet nič horšie, ak v takejto situácii ostaneme kdesi vo vzduchoprázdne. Urobia aj dobre, ale nuž, doplatil na to, no čo ja už môžem, veď ja som len minister. Ak som raz minister a viem, že teda chcem byť akýmsi nositeľom základnej informácie pre verejnosť, základného odkazu, istého dôležitého mementa pre celú spoločnosť, tak musím sa vyjadriť jedným alebo druhým spôsobom. Tu neexistuje možnosť zdržať sa pri hlasovaní. Tu musím byť za alebo proti. Alebo som za takýchto ľudí, lebo som si overil, že konali správne a dávam ich za vzor, alebo som proti nim, lebo som si overil ich správanie a zistil som, že je nesprávne. A jednoducho dávam jasný signál celej spoločnosti, ako si predstavujem konanie, pretože to je vec, o ktorej nemôžu rozhodnúť radoví učitelia ani nikto v rámci nižších článkov riadenia, to je práve záležitosť, ktorá plne spadá do rúk vysokých predstaviteľov Slovenskej republiky, teda určite aj ministrov, ktorí patria medzi takýchto predstaviteľov, pretože ak to povie minister, tak to má oveľa väčšiu váhu, oveľa silnejší dopad, je to jednoducho niečo, čo nemôže byť chápané ako nesprávny krok. Takže tu niekde ja cítim tú tesnosť nášho podpisu, podpisu 33 poslancov pod návrh na odvolanie predsedu vlády Slovenskej republiky Roberta Fica a tým pádom aj na odchod celej vlády a tým, že takéto zásadné prípady, ktoré sa stali symbolom, ktoré sú dôležitým signálom pre našu spoločnosť z hľadiska boja proti korupcii, sa nenapĺňajú. Nepokračuje sa spôsobom, ktorý by sa dal považovať za veľmi potrebný, potrebný práve, už som to povedal, nie pre tých postihnutých, tí sa dáko životom pretlčú, ale pre celú spoločnosť. Toto je vec, ktorú z bedier členov vlády Slovenskej republiky a napokon z bedier všetkých ústavných činiteľov, teda aj našich, rovnako sme povinní byť takýmito vzormi, nikto nemôže zobrať. A preto si myslím, keď som už teda zablúdil do, vlastne aj na tie naše bedrá, aby sme nerozprávali len o členoch vlády, ktorých tu zastupuje pán minister Richter, že to je vec, ktorá by nás mala, vážené kolegyne, kolegovia, nesmierne jasným spôsobom spájať, zjednocovať, lebo to predsi nemôže existovať priestor na stranícke súboje. My sme povinní zápalisto a určite aj s dobrými argumentmi a vytrvalo bojovať o svoje videnie budúcnosti Slovenska z hľadiska istých základných politických presvedčení, istých filozofií, nechcem ich nazývať ľavičiarsko-pravičiarske, no ale proste z hľadiska istých princípov, ktoré sú spojené s viacerými možnosťami vstupu štátu viac alebo menej do života občanov, čo je napokon správne. Tento politický boj je sympatický, potrebný a môžeme byť vďační, že sa ho môžeme zúčastňovať, že tu neni akási jednotná línia, ktorej sa musia všetci podrobiť. Verím, že práve v takomto spore vygenerujeme dobré riešenia, keď tento spor budeme viesť s dobrým úmyslom, a bude to tzv. dobrý boj, ale predsi posúdiť korupciu, posúdiť konanie človeka, ktorý zabojoval voči korupcii, alebo posúdiť človeka, ktorý jej podľahol, to predsi nemôže byť súčasťou nášho politického boja, že niekto vidí dotyčného ako zlodeja a druhý ako záchrancu, ako človeka, ktorý zabránil krádeži. To predsi nemôže takýto stav fungovať. A preto, ak existuje problém dneska s cétečkom v Piešťanoch, tak veľmi rýchlo sa musíme zhodnúť, že buď to bola lumpáreň, alebo nebola. A buď lumpi musia byť potrestaní, alebo keďže nespôsobuje mu to nič zlé, tak potom musíme sa ospravedlniť a povedať, že je to v poriadku, ale nemôže existovať situácia, aby sme vytrvalo jedna časť snemovne hovorila, že to je v poriadku, a druhá časť, že to nie je v poriadku. To je nenormálna, neprirodzená situácia, ktorá môže trvať len veľmi krátko, len, žiaľbohu, mám taký dojem, že my sme práve veľmi často svedkami akéhosi zakopávania sa. Toto je náš človek, na toho nám nesiahajte, nech je to akokoľvek. Už to, myslím, zaznelo dnes či skôr včera, že nech je to akokoľvek, je to, sú to naši a tým pádom nemôžu byť zlí. To je vec, ktorú musíme chápať ako to najškodlivejšie z najškodlivejších posudzovaní. A tu by sme mali, ja veľmi rád zopakujem ten vzor, ktorý sa tu prezentoval v podobe dosť výnimočného postupu pána poslanca Kollára, ktorý, myslím, že včera to zaznievalo či predvčerom, už teraz strácam pomaličky prehľad o čase v tomto niekoľko desaťhodinovom rokovacom maratóne. Povedal jasne, že keď zistil, že jeho oddielový kolega, minister financií Mikloš nekonal kóšer, tak mu to povedal pred verejnosťou v priamom prenose, že je za to zodpovedný. To je presne to, čo musíme spoločne povedať v prípade piešťanských pracovníkov pána Suchánka a pani Kovačičovej, máme tu dva skvelé, podľa mňa skvelé typy, dve osobnosti, ktoré sa vynorili spomedzi anonymných obyvateľov Slovenska, a ja sa spytujem, čo im odkážeme. Budeme jedna časť tohto spektra ich považovať za udavačov, ktorí narozprávali nejaké nepeknosti a písali nepravdy na nadriadené orgány, a druhá bude hovoriť, že chvalabohu, že sa takí našli, a budeme navzájom zotrvávať na týchto pozíciách? No ja si myslím, že veľmi rýchlo, keď je teda, to cétečko sa stalo centrom diania tohto zákonodarného zboru na niekoľko dlhých desiatok hodín, veľmi jasne povedať, či títo dvaja ľudia sú tí, ktorých chceme zaradiť medzi vzory, a povedať všetkým členom rôznych dozorných a správnych rád, že takto ako Suchánek a Kovačičová sa musíte zachovať všetci, keď ste poverení, alebo naopak, ak teda zistíme, že to nie je správne a že všetko bolo v poriadku, no tak vyslať odkaz, že dávajte si pozor pri svojom posudzovaní situácie a konali títo dvaja ľudia nesprávne, a preto musíme povedať, že nemôžu byť v žiadnom prípade vzorom. Viete, nechcem tu vydávať súdy. Ja som presvedčený, samozrejme, že už dnes sa tí ľudia zaradili medzi tých, ktorých máme povinnosť dať za vzor správania sa všetkým dozorným a správnym radám, nielen v nemocniciach. Len táto situácia nemôže ostať tu medzi nami akousi zákopovou vojnou alebo lepšie povedané nie vojnou, len zakopaním sa každý na svojej pozícii. My sme povinní vydať takýto signál veľmi jasne. A keď sme už v tom zdravotníctve, nemožno nespomenúť ďalšiu osobu, ktorú je záhodno spomenúť v tejto súvislosti boja s korupciou, a tiež je to otázka zdravotníckeho prostredia, je to drobná, naozaj malá, nenápadná, ale veľmi silná a charakterná žena, doktorka z Nitry, doktorka Zuzana Pechočiaková, ktorá v situácii, ktorá možno sa nepodobá na prvý pohľad na situáciu korupčnú, žiadne nákupy, žiadne peniaze tam neboli v hre. Ale ono, pripomínam, že korupcia, to slovo pochádza zo starého indického kmeňa, základu reupt, lámať. Korupcia nie je spojená s obálkou s peniazmi, ale s lámaním a s lámaním ľudí, s lámaním charakterov. A ak si slovo korupcia spojíme práve s týmto slovným základom, tak prípad pani doktorky Pechočiakovej je zjavným príkladom korupcie, pretože ktosi sa snažil zlomiť jej charakter a povedať, že oprava toho zápisu v lekárskych záznamoch bola v poriadku a ona povedala „nie“ a povedala to dosť hlasne na to, aby to prekročilo bežné medze falošnej lekárskej, v tomto prípade lekárskej kolegiality a aby dostal občan Slovenska, potencionálne každý zároveň pacient, silné povzbudenie a odkaz od tejto drobnej silnej ženy, doktorky Zuzany Pechočiakovej, že v prípade, keď sa stretne s takýmto lámaním jej charakteru, tak že si ho zlomiť nedá a že v tomto prípade drobný pacient Miško je pre ňu viac ako falošná kolegialita, prípadne strach pred jej nadriadenými, ktorí chceli od nej, aby mlčala, a ona sa rozhodla nemlčať. Málo sa ja dotýkam v tomto prejave, ja som si toho vedomý, tých Piešťan, ale napokon o nich sa rozprávalo dosť, ale týmto som chcel len poukázať na to, že ak hovoríme o našom rozhodnutí vyjadriť nedôveru vláde Slovenskej republiky, tak to predsi nie je otázka len zdravotníctva a otázka jedného cétečka. Je to otázka atmosféry, ktorá v našej krajine existuje, určite nevznikla s volebným obdobím tejto vlády, ale určite je silne akcentovaná počas tohto volebného obdobia a v tom ja nachádzam dostatočný dôvod na to, aby môj podpis k tej tridsaťtrojke nebol podpisom z akejsi kolegiality opozičnej, ale aby to bol podpis, ktorý chápem ako vyjadrenie môjho osobného presvedčenia, že ak už nie poslanci, tak, preboha, kto nahlas a jasne povie, že veci, ktoré sa dejú v štáte slovenskom, veľmi často zapáchajú a že ten zápach sa naozaj točí okolo vysokých riadiacich miest, kde sa rozhoduje o osudoch celej krajiny. A aby som bol v závere aj taký aktuálny, tak začal som s tým lesníctvom, začal som so svojou skúsenosťou, ktorá mi prichádzala v podobe tých divných faktúr na stôl a voči ktorým som sa vzoprel a vďaka čomu som sa dostal na chvíľočku sem medzi vás, medzi politikov, ale ono to nekončí, ono to nie je tak, že bola to tu chvíľka, zistili sme a našťastie to už nie je. Ja som už spomínal interpeláciu, som veľmi zvedavý na odpoveď pána predsedu vlády Roberta Fica, pokiaľ sa nám to odvolanie nepodarí, čo je dosť pravdepodobné, tak zrejme sa tej odpovede dočkám. Budem veľmi rád, keď nebude formálna, pretože je to interpelácia, kde sa spytujem, kde sa stratilo 14 mil. eur alebo kde sa má stratiť 14 mil. eur, pretože v Lesoch Slovenskej republiky bola uskutočnená podivná súťaž, kde sa rozhodli nahradiť doterajších odvozcov dreva novými prepravcami, uspeli v súťaži, len títo noví sú o 50 % drahší ako tí doterajší. Vysvetlenia, ktoré prebehli aj tlačou, lebo sa to objavuje v médiách bez toho, aby som ja im dával nejak ponuku, tú interpeláciu si všimli, a sú dosť zvláštne. Proste ten, kto vygeneroval takúto súťaž, zdôvodňuje, že je to potrebné platiť viacej. Budiž, možnože sú isté limity, kde by som povedal, chcem v rámci inflácie nejaké percentá pridať, pretože chápem, že možnože ten môj dodávateľ potrebuje voľnejšie dýchať, aj keď v záujme žiadneho podnikateľského subjektu nie je hľadať tých drahších, ale skôr tých lacnejších, ale je to, samozrejme, otázka komplexu aj nejakej ceny. Ale o 50 percent? To je viac ako divné a tá súťaž je divná aj kvôli tomu, že podľa všetkého nebola zorganizovaná na území podniku. Tie nitky vedú opäť kdesi k pánom na ministerstve. Nehovorím, že priamo k ministrovi, ale tým smerom. Ak je to tak, tak potom naozaj sa musíme spýtať, a v tomto prípade ako lesník, ktorý sa na chvíľočku stal politikom, sa spytujem, no ak niekto má odvahu urobiť súťaž, ktorou chce minúť zbytočne na jeden výkon z množstva výkonov, ktoré sa v tomto podniku vykonávajú, 14 mil. eur a existuje tu aj dávna predstava pomôcť lesníkom pri ich naozaj stále nízkych platoch, nuž tak potom veľmi rýchlo sa dá urobiť otázka, prečo chceme platiť odvoz dreva takýmto nadštandardným spôsobom, keď sa môžeme rozhodnúť, keď už máme tie peniaze a chceme ich minúť, použiť na zvýšenie priemerných platov svojich zamestnancov. Dnes pracovník na lesnej správe, mladý inžinier, ktorý už má niekoľkoročnú prax za sebou, dostáva 500 – 600 eur čistého, keď mu zarátam, samozrejme, aj prémie a odmeny. Ak by sme tých 14 mil. podelili v tomto podniku, ktorý teda zjavne ich má, tak možno tie platy stúpnu na 800 eur. Nejeden pracovník, nejeden kapitán lesníctva hovorí, že má záujem zvýšiť spravodlivé odmeňovanie v tomto podniku. Nuž zdá sa mi, že ak má záujem a dokonca existuje možnosť urobiť súťaž takýmto spôsobom, že zvýšime o 50 % ceny pri tomto jednom výkone, tak potom je nanajvýš divné, že sme sa nerozhodli pomôcť najprv tým zamestnancom, ktorí sú soľou lesníctva, tomu lesníkovi, a je to naozaj tak, že táto pomoc by mala jednoznačne byť nasmerovaná práve k týmto ľuďom. A že tu nebude všetko v poriadku a že môj podpis je teda podpis, za ktorý sa nehanbím, pod tým návrhom na vyjadrenie nedôvery, o tom teda svedčia naozaj aj také skutočnosti, že túto divnú súťaž, ktorou chcem teda zakončiť svoj príspevok ku korupcii, ktorá sa dostala tak neuveriteľne blízko k členom vlády a premiérovi, že táto súťaž nebola urobená na tom podniku špecializovaným odborom, ktorý je tam zriadený na to, aby sa zaoberal verejným obstarávaním, ale bola posunutá na subjekt súkromný, ktorý bol nájdený v rámci prieskumu a ktorému za to tento podnik z hľadiska tých miliónov, o ktorých rozprávam, pri tomto jednom prípade zaplatil 23-tisíc eur. Mám svojich niekoľko špecialistov, ktorých platím každý mesiac, sú to vysokí špecialisti na verejné obstarávania a ja napriek tomu si poviem, že tú súťaž treba urobiť externým dodávateľom a zaplatíme mu za to 23-tisíc eur. Nuž ak sa v tomto rezorte pred časom dosť zaužívalo, že pán minister Jahnátek šíri okolo seba taký komjatický syndróm, tak sa domnievam, že toto môže byť jeden z jeho ďalších prejavov, a preto som presvedčený, že vláda Slovenskej republiky má za sebou dosť divných krokov na to, aby naše rozhodnutie odvolať ju a vyjadriť jej teda nedôveru, bolo dostatočne odôvodnené. Ďakujem pekne za pozornosť.