Kaník, Ľudovít, poslanec NR SR (2014-04-02):
Aby toho nebolo veľa, tak pár reakcií, lebo potom v tom záverečnom by to naozaj bolo príliš asi veľa. Začnem od konca, od Lojza Hlinu. No, EÚ za nás nič nevyrieši a v tejto oblasti už vonkoncom nie, to si musíme vyriešiť sami a každý, kto sa vyhovára na EÚ, lebo také tu často zaznieva, tak sa len vyhovára. Je to plne v našich rukách, nikoho sa nemusíme pýtať a všetky aj nástroje nielen máme, ale aj vieme, čo treba urobiť, len to treba urobiť jednoducho. Povedal si, že to, že je to zlé, to vieme všetci, no to je veľký pokrok, že už nikto nespochybňuje, že to naozaj je zlé, to ešte nedávno nebola vôbec pravda. Ešte nedávno, keď som prichádzal s týmito vecami, tak som sa stretával s tým, čo to tu vymýšľam, čo to tu za kotlebovčiny riešim, aký populizmus tu chcem, ako chcem zarobiť na rómskej téme, veď to vôbec nie je problém. Takže dnes, keď už sa aspoň pochopilo, že to je vážny problém, na ktorý ja poukazujem, odkedy som sa politikou začal zaoberať, tak to je dosť veľký pokrok, ale stálo to teda roky driny a roky znášania obvinení zo všetkého možného a odvádzania pozornosti od podstaty problému. Dúfam, že nebolo myslené na mňa a kolegu, že nechceme výsledok, pretože ja som človek, ktorý je človekom činu a preto prichádzam s týmito návrhmi, pretože chcem, aby sme sa niekam posunuli. Preto vytváram ten tlak, preto som dvakrát inicioval zvolanie mimoriadneho sociálneho výboru, ktorý aj včera sa stretol a budeme sa tou témou zaoberať na riadnom zasadnutí. Pretože to jednoducho nemôžeme ignorovať. Ten problém naozaj tu rastie a ja mu, ako keď nič iné nemám, inú možnosť ako opozičný poslanec, no tak budem vytrvalo ako tá voda, stále na tú skalu kvapkať, kým tú dieru neurobím aj do tej skaly, aj keď sa tá skala zdá zdanlivo pevná. Teraz k pár takým konkrétnym veciam, čo kolegovia tu hovorili. Erika Jurinová dve veci spomínala. Obmedzenie rodičovského príspevku na štyri deti, áno, tam tak, ako Vilo Novotný povedal, keby toto malo byť prekážkou, tak v tom druhom čítaní sa určite nebudeme brániť, aby sme v tejto oblasti zmäkčili tento návrh a odstránili, ale zároveň poviem, prečo, prečo to tam je. To nie je len tak vycucané z prsta, samoúčelné. Vedia kolegovia poslanci a panie poslankyne, že dávka v hmotnej núdzi je postavená na filozofii, že s počtom členov rodiny sa dvíha, ale len po počet detí štyri a že piate, šieste, siedme, ôsme, iksté dieťa, keď pribudne do rodiny, tak dávka v hmotnej núdzi je presne taká istá, ako na štyri deti? Ty vieš, ale či to vedia kolegovia? To je filozofia, ktorá tu bola zavedená, keď som bol ja ministrom a tiež to bolo vtedy šokujúce. Vtedy, keď sme s tým prišli, keby sme nemali vládnu väčšinu, tak to neprejde ani náhodou, pretože dovtedy čo dieťa, to ďalší príspevok, to zvýšenie príspevku a samozrejme to potom vytvára ten balvan, ktorým výsledkom je naozaj riešenie cez počet detí zabezpečovať si príjem. Toto je len spojenie tej filozofie a zosúladenie filozofie, že áno, podporme deti rôznymi prostriedkami. Podporujme ale predovšetkým pracujúcu rodinu cez rodičovský príspevok, príspevok pri narodení dieťaťa. Tam zvýšme, tam kľudne zvýšme a možnože ešte viac môžeme zvýšiť, ako je v tomto návrhu, pretože tie zdroje na zvýšenie tých prostriedkov pre pracujúce rodiny nebude stáť štátny rozpočet v súčasnom rozložení ani korunu, pretože to poskytne práve to, že sa nebude dávať tam, kde to nemá efekt, ale kde to má negatívne efekty. Ale chápem, že ako niektoré veci jednoducho veľmi pomaly idú a ťažko a súhlasím ale zároveň aj s Lojzom Hlinom pri takýchto vážnych témach nemôžeme byť za pekných za každú cenu. Musíme vedieť aj povedať, že niektoré veci zabolia, lebo aj lekár, keď lieči, tak nám nedáva cukríky, ale mnohokrát horké pilulky, mnohokrát musí rezať, aby zachránil organizmus, zachránil, odstránil chorobu a nastolil znova zdravie. Ale dobre, toto nie je problém, na ktorom by sa to malo zlámať, len vysvetľujem ten spôsob úvahy a myslenia, ktorý k tomu vedie. Príspevok za školskú dochádzku, druhý bod, ktorý si spomínala. Znova musím len pripomenúť, že príspevok za školskú dochádzku tu nebol odjakživa. Ja som spôsobil, že ten príspevok sa tu objavil, ale nie ako príspevok za školskú dochádzku, ale ako prospechové štipendium. Takto to vzniklo a takto to bolo, tak ako to navrhujem v tom zákone, že to bol príspevok pre dobrých žiakov, aby sme podporili tých dobrých žiakov, aby sme im pomohli vymaniť sa z toho prostredia, pretože vzdelanie, na tom sa zhodneme asi, je základom pre to, aby človek nezapadol znova v tej osade a v tom blate, ako hovorí Lojzo Hlina. Ale keď chceme, aby to vzdelanie začalo mať cenu a hodnotu v prostredí, kde sociálne dávky sa minú do troch dní a veľká časť z nich skončí na nejaký „mulatság“, tak tam jednoducho to vzdelanie musíme ukázať, že má cenu od samého malička a fungovalo to, to vôbec nebol problém, že či by to nefungovalo. My už máme reálnu skúsenosť. Tu neexperimentujeme. Experiment je negatívny a zlý experiment je zmena príspevku, zmena prospechového štipendia na príspevok za školskú dochádzku. Výsledkom je to, že dieťa sa ukáže v škole, robí tam zle, pácha priestupky de facto, narušuje školský proces. Výsledkom potom je, že väčšinové obyvateľstvo dáva preč deti zo školy, aj keď z vlastnej dediny do susednej dediny a dochádza nám k prirodzene vznikajúcej segregácii. To je výsledkom práve takýchto, takýchto opatrení, ktoré samozrejme vyzerajú strašne pekne na prvý pohľad, lebo cieľom nebolo nič iné, len dať tým ľuďom viac peňazí a len zámienku. Nájdime zámienku, ako tým ľuďom dať viac peňazí, povedala si pani ministerka Tomanová, keď bola v úrade. A dala im to takto a výsledok je ten, ktorý hovorím, že máme už pomaly len rómske školy a v susednej, dvadsať kilometrov alebo pätnásť kilometrov dochádzajú tie deti z danej dediny inde, lebo rodičia ich tam dávajú. A riešenia ľudsko-právnych organizácii, že vznikajú špeciálne triedy, oddelené a tak ďalej, to je následkom týchto kvázi humanistických riešení. Preto sú to kvázi humanisti, ktorí takéto riešenia presadzujú, pretože škodia. Nie sú humanisti, lebo škodia v konečnom dôsledku svojimi opatreniami konečnému riešeniu. Jožo Viskupič tu spomínal ten problém vzniku rómskych osád. Áno, je historický, ale to, čo on spomínal, tá história – Mária Terézia a tak ďalej, ja to poznám. Ale vtedy dostali normálne od miestnej autority, že tu sa usaďte, tu, za dedinou, za obcou. Boli nariadenia, že musia byť, neviem koľko stoviek metrov za obývaným územím. Áno, to bola snaha o segregáciu, ale bolo im vymedzené územie. To, čo je problém, je ten, ktorý som ja spomínal, a to, že z právneho poriadku vypadlo to, že pozemok vlastníka, stavba na pozemku vlastníka patrí vlastníkovi pozemku, ktorý prirodzene v práve zabezpečuje, že sa nestavajú potom stavby na cudzích pozemkoch. Tak ako pán Mičovský povedal, nikdy nebolo predmetom tohto návrhu zákona, ako odkedy sa objavil na scéne už pred vyše dvoma rokmi, búranie rómskych osád. Ale vždy zastavenie toho, aby sa nám nekontrolovane rozširovali, tak ako je to stále, aj teraz v tomto zákone, pretože to je vždy prvý krok, ktorý, bez ktorého sa to nedá. Pán Senko spomínal, že jak tu treba tie riešenia prinášať. No veď, my by sme boli radi, keby prichádzali, ale kde sú? Máte osemdesiattričlennú väčšinu. Máte vládu, máte ministra Kaliňáka, ktorý to zobral pod svoje krídla. Kde sú tie zákony? Kde je tá rómska reforma? Tuto, nechcem ja teraz hádzať vinu na plecia splnomocnenca, že z opozičného zoskupenia, ale veď on nič nemôže urobiť, čo mu úradníci nedovolia. Veď on je podriadený ministra Kaliňáka. Rovno poviem, že sa mu čudujem, že znáša útrpne túto pozíciu, pretože môže si on myslieť čokoľvek, úradníci rozhodnú o tom, čo áno, čo nie a čo príde a čo nepríde. A neprišlo nič. Tento problém, všetci vravíte, že áno, tu problém je a vám dva roky je málo na to, aby ste aspoň s niečím prišli? Okrem toho jedného problematického zákona? No nehnevajte sa, to je nedostatočné. A ja súhlasím s tým, poďme to riešiť nepoliticky. Preto tie výbory, preto som sa, sa snažím aj o prácu vo výbore. Nech to predloží výbor. Nech to podpíšu opoziční poslanci. Ale prestaňme sa už hrať na nejaké, že tu sa tvárime len na nejaké riešenie. My tie riešenia chceme. Lebo je to vážny problém, ktorý nás zvalcuje bez ohľadu na politickú príslušnosť a poviem to aktuálne k dnešnému dňu. Veď vám vystavujú voliči vizitku. A voliči to nakoniec vyhodnotia. Si myslíte, že tá sobota, tá drvivá prehra nebola aj tým, že neriešite tieto problémy? Že ľudia čakali tie istoty, ktoré ste sľubovali a to, že aha, príde ten silný Fico a všetko vyrieši? A kde sú tie riešenia? Nikde. A preto to je tak a to sa bude len zhoršovať, až sa nechopíte rozumu. Veď ja vám radím ako, ako sa dostať z tej blamáže, do ktorej sa nečinnosťou ponárate stále hlbšie a hlbšie. Tak skúsme v mene dobrých riešení sa spoločne na to pozrieť. Lebo niektoré veci naozaj, mohol by som sa tešiť z toho politicky, ale nechcem sa, chcem, aby sme veci riešili. A posledná moja poznámka patrí tuto kolegovi Kuffovi, ktorý má svoj pohľad na vec, ktorým v mnohom častokrát nesúvisí. Môžeš na mňa faktickou reagovať. Toto je možné. Ale moja otázka je, na všetkom, čo sa tu prinesie, môžeme nájsť, čo je zlé. Aké máš riešenia? Aké máš riešenia? Takých, čo povedia, toto nie je dobré, toto nie je dobré, to sa mi nepáči. Takých tu navozíme na vozoch. Ale prines riešenia. Alternatívne riešenia. Nielen na všetkom nachádzať nedostatky. Áno, všetko má svoje nedostatky. Nič nie je dokonalé. Ale chcem vidieť riešenia. Keď riešenia nie sú, tak potom, (reakcia z pléna) na to nepotrebuješ byť, pán poslanec, ministrom. Na to môžeš podať poslanecký návrh zákona, spojiť sa s kolegami, vypracovať ho spolu. To, že kritizujeme, áno, ale len to? Len torpédovať snahy iných? Len ich spochybňovať a nepriniesť ani jedno konštruktívne riešenie, ktoré daný problém rieši? To je, nehnevaj sa, príliš málo. Ďakujem za pozornosť.