A. Belousovová, podpredsedníčka NR SR: (2009-12-09):
Chcem sa s vami podeliť tiež o takú spomienku, možno z detstva, z ranej mladosti. Ja som veľmi rada pozerala sci-fi filmy. A pamätám si jeden taký veľmi sci-fi film, ktorý sa mi zapísal hlboko do podvedomia. Bol ten film o tom, že vlastne Zem, Európu, tam sa nehovorilo o krajine, ovládla akási elita. Bola to vláda sveta, zopár ľudí, ktorí manipulovali všetkými ostatnými obyvateľmi. Tí v tom filme mi pripadali ako nejakí roboti, pretože mali nejaké čipy, cez ktoré boli ovládaní. Proste boli to ľudia nesvojprávni a o všetkom ich živote rozhodovala nejaká elita alebo nejakí svetovládcovia. Musím sa priznať, že to rozhodnutie súdu vo mne vzbudilo také pocity, ako keby sme priam teraz sa prežili alebo žili v tomto nešťastnom filme, v tomto sci-fi. Rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva v Štrasburgu o zákaze používania krížov v talianskych školách vyvoláva však následne celý rad otázok. V prvom rade sú to otázky kultúrnohistorické, otázky politické týkajúce sa suverenity a svojprávnosti Európskej únie, jej orgánov a inštitúcií, otázky týkajúce sa svojprávnosti jednotlivých členských štátov Európskej únie a ich parlamentov vo veciach práv a slobôd vlastných občanov súvisiacich s ich národnou a kultúrnou podstatou a civilizačným vývojom. Rozhodnutie jedného senátu, podotýkam, rozhodnutie jedného senátu, ktorý sa skladá zo siedmich ľudí, vlastne si osobuje právo snímať, na začiatok poviem, v Taliansku kríže a potom možno snímať aj kríže v ostatnej Európe. Čiže naozaj mne to pripomína ten nepríjemný sci-fi film, kde tá elita rozhodovala za všetkých a z ľudí robila nejakých ovládateľných robotov. Rozhodnutie tohto súdu presekáva korene, na ktorých sa vyvíjala a z ktorých vyrastala európska civilizácia. Všetci dobre vieme, že strom bez koreňov vysychá, až sa nakoniec zrúti. Dovoľte mi sa vyjadriť, že nepokladám za náhodu, že toto rozhodnutie súdu smeruje proti Taliansku. Z Ríma sa šírila európska kultúra. A dodnes je tu autonómne sídlo pápeža, čo si nedovolili, mimochodom, spochybniť ani fašisti, keď chceli ovládnuť svet. Odtiaľto vyšlo vlastne kresťanstvo, dá sa povedať, do sveta. Bolo to vlastne sídlo prvého alebo jedného z významných apoštolov, apoštola Petra. Útok Európskeho súdu pre ľudské práva smeruje podľa mňa na jeden z hlavných koreňov v očakávaní, že vedľajšie korene sa postupne neudržia. Aká je suverenita Európskej únie, jej orgánov a inštitúcií, keď takýmito rozhodnutiami Európskeho súdu pre ľudské práva sa dostáva do polohy organizácie závislej od rozhodnutia Európskeho súdu pre ľudské práva bez možnosti zvrátiť takéto rozhodnutia? Lisabonská zmluva je potom dokumentom, v ktorom členské štáty odovzdávajú časť práv Európskej únii. Táto však nemá právo obhájiť ich ani kolektívne, ani individuálne práva voči Európskemu súdu pre ľudské práva,  t. j. siedmim ľuďom, či nadľuďom. Politicky je neúnosné a škodlivé, aby práva tohto súdu boli nadradené nad práva Európskej únie a v prípade národných práv aj nad právo jednotlivých členských štátov. To povedie k oslabeniu v konečnom dôsledku demokracie Európskej únie a jej postupnému prevratu, politickému diktátu, autoritarizmu a politickému diktátu, zabezpečovaným Európskym súdom pre ľudské práva. Avšak musí, ak má byť zachovaná európska demokracia, tento súd byť kontrolovaný a podliehať Európskemu parlamentu a prenesene aj národným parlamentom. Nemožno spomenúť v plnej šírke kresťanské korene európskej civilizácie, vo všetkých kresťanských cirkvách však platí Desať Božích prikázaní. Pýtam sa, čo je vlastne v týchto prikázaniach. Veď rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva ma presviedča, že vlastne mu vadí kríž, kríž ako symbol kresťanstva. Tak sa zamyslime nad tým, čo symbolizuje kríž, čo vlastne vadí potom vládcom Európy a možno aj sveta. Kríž je pre nás kresťanov symbolom Desiatich Božích prikázaní. Tých Desať Božích prikázaní je o tom stručne podľa mňa, aby ľudia boli ľuďmi naozaj. Teda pýtajme sa, čo vadí týmto správcom Európy na Desiatich Božích prikázaniach a na symboloch kresťanstva na kríži. No tak rozmýšľajte spoločne, napr. nad tým „nezabiješ a miluj blížneho svojho“. Európa by naozaj nepoznala hrôzy nielen druhej svetovej vojny, ak by vyznávala tieto dve prikázania. Európa by ale v súčasnej dobe nedopustila bombardovanie Belehradu, nedopustila by smrť nevinných kresťanských našich bratov, ale dopustila to práve preto a dopustila to možno preto, že toto bombardovanie a smrť nevinných priniesli zisky, zisky politické a pre mnohých aj finančné. Alebo je ďalšie prikázanie, že „nebudeš mať iných bohov, aby si sa im klaňal“, ani toho Boha, dovolím si povedať, v podobe zlatého teľaťa a konzumného spôsobu života, ktorý sa šíri Európou a ktorý sa nám tu snažia zo Západu natlačiť ako jedinú záchranu a jedinú hodnotu. Ale keby nebolo tohto zlatého teľaťa ako novodobého Boha, tak by zasa niekto si umenšil svoje zisky. Zamýšľajme sa nad tým, čo hovorí ďalšie prikázanie „nepokradneš“. Ak by platilo, tak by sa špirála ekonomických kríz neroztočila práve vďaka pokrúteným hodnotám, keď zvýšená túžba po cudzích peniazoch roztočila špirálu ekonomickej krízy najprv v Amerike a potom v najbohatších štátoch Európy, kde vlastne sa dávali úvery, ktoré sa nemohli splatiť, a z človeka jednoduchého občana sa vlastne stala pre túto svetovládu veverička, ktorá len behá pri tom konzumnom spôsobe ako v kruhu a ktorá zarába peniaze, aby ich následne niekde odovzdala. „Nepožiadaš dom blížneho svojho“ je ďalšie Božie prikázanie. Ak by to tak bolo, tak Kosovo, ktoré ja osobne stále považujem za časť Srbska, za srdce a kolísku kresťanstva Srbov, by sa nestalo vlastne tým, kto ho daroval, tak ako to bolo aj pri mníchovskom diktáte a pri iných, na utíšenie niečích požiadaviek. „Nedáš krivé svedectvo proti blížnemu svojmu.“ Koľkokrát mocní Európy chránili seba a ponúkali za to všetkých ostatných? Mníchovský diktát alebo Kosovo, všetci to vieme. Nakoniec je: „Nezosmilníš.“ Pozrite sa, čo sa cez tie médiá valí na deti, na mládež, čo sa robí s ľuďmi, keď si pozeráte ten bulvár. Už ako normálnu správu si prečítame, že slovenská matka na Slovensku ponúka na internete pornografické fotografie svojho trojročného dieťaťa, dievčatka. Toto je ten konzum, toto sú tie hodnoty, ktoré sa nám snažia práve tí, ktorým vadí Desať Božích prikázaní, nanútiť ako niečo super, ako super slobodu, demokraciu. Tá sloboda je však zajatie, nechcem povedať, hriechu, ale zajatie toho prízemného, ktoré sa nám snažia vnútiť. Teda otázka pre nás znie, aká je Európa teraz a aká bude. Európa bez kríža, Európa bez Desatora je Európa bez hodnôt. Je to reálne naplnenie scenára toho najhoršieho sci-fi filmu, ako si dokážeme predstaviť, kde sa nielen Európou, ale aj svetom budú potĺkať podľa niekoho slobodné, ale podľa mňa žalostné ľudské bytosti bez Boha. Formovanie európskeho občana tak na základe hodnôt, ktoré chce určovať niekto, hŕstka vyvolených, možno tých 7 sudcov ako elita nejaká, je de facto popretie demokracie. O tom to vlastne všetko je, o tomto je rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva. Nie sú to všetko tie veci, ktoré i dnes kazia našu spoločnosť, ktoré ľudia odsudzujú, nie sú to práve tie veci, ktoré sa nám snažia nanúkať ako jediné zaujímavé aj pre naše médiá? Snažia sa vymývať mozgy ľuďom, že sú to tie pravé a moderné hodnoty a všetko ostatné je skostnatené, moderné, ale, pýtam sa, pre koho a za akým účelom. Nie je to náhodou cielený mravnostný a hodnotový rozvrat spoločnosti, ktorý neospravedlňuje porušenie Desatora, ale nabáda na jeho porušenie, čiže odtrháva ľudí od svojich mravnostných a etických základov, od svojej historickej podstaty? My Slováci nie náhodou máme vo svojom štátnom znaku dvojkríž. Ten majú vo svojom znaku len národy, odkiaľ sa šírilo kresťanstvo. A my Slováci sme národom vierozvestcov. Ja som hrdá na to, že preambula slovenskej ústavy to obsahuje. Postavme sa proti tomu teda, aby nám niekto zakazoval kríže, vieru a kultúru našich otcov a dedov a jej mravnostné a etické prepájanie na našu budúcnosť. Slováci sú nie náhodou kresťanským národom. Dvojkríž máme v štátnom znaku a sme národom dvojkríža. Pamätáte si určite nadšenie, keď ste sledovali, keď zvíťazili naši, vtedy sme ich volali zlatí chlapci v hokeji, ako išli s tým dvojkrížom slovenským za víťazstvom, za Slovensko, ako sa ním bili, a iní športovci. To nás napĺňa, to nás ochraňuje. Nimi sa máme teraz, siedmimi ľuďmi, odrieknuť od samých seba, odrieknuť od dvojkríža, od svojej podstaty? Čo potom prikáže ďalej Európsky súd pre ľudské práva? Prikáže sňať z našej vlajky, lebo to bude tiež niekoho urážať, dvojkríž, zo štátneho znaku dvojkríž? A potom čo? Ktoré kríže budú ešte vadiť? Tie, ktoré nosíme ako kresťania na hrudí? A potom sa pýtam, čo si tam zavesíme. Zavesíme si tam možno nejaké zlaté mince, ako to nové teľa? Spomeňme si preto na utrpenie, ktoré prinášali naši predkovia nie tak dávno, keď vlastne iné náboženstvá sa tlačili do Európy. A zažívame možno dobu, keď polmesiac, ale nielen polmesiac, ale hlavne tí, ktorým dvojkríž vadí najviac, sa znova blížia k našim hraniciam a chcú prenikať do Európy. Toto je rozhodujúci moment. Možno sa to zdá príliš ďaleko, ale nie je to ďaleko. Ja verím, že návrh, s ktorým prišlo KDH a ktorý sme potom spoločne dopiľovali, podporia všetci poslanci, pretože niekto môže byť kresťan, môže byť ateista, ale Desatoro a kríž, to dobro, ktoré ten kríž symbolizuje, nemôže vadiť žiadnemu normálnemu človeku. Ďakujem. (Potlesk.)