D. Jarjabek, poslanec: (2002-11-12):
Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem. V rozprave pokračuje pán poslanec Karol Džupa. Nech sa páči. Ďalším v poradí je pán poslanec Ladislav Polka. K. Džupa, poslanec: Vážená pani podpredsedníčka, dámy, vážení členovia vlády, páni. Vo svojom príspevku sa chcem venovať predovšetkým zdravotníctvu a hodnoteniu tejto kapitoly programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky. Predsa nemôžem opomenúť ďalšie oblasti, lebo až ich posúdením možno získať ucelenejší názor. Pri letmom čítaní programového vyhlásenia vlády človek musel nevdojak konštatovať, že ho možno považovať dňom schválenia za splnený. Podrobnejšie štúdium dáva predsa len iný pohľad. Vláda Slovenskej republiky, respektíve určité záujmové skupiny do programového vyhlásenia vlády zapracovali svoje skutočné ciele, niekoľko oblastí prioritného záujmu a obalili ich textom, ktorý ľudia chcú počuť, ale v konečnom dôsledku nie je záväzný. Použijem dva príklady. V kapitole sociálna oblasť z hľadiska spravovaného objemu štátnych financií dosť lukratívnej, obsahuje programové vyhlásenie vlády niektoré priority zoradené do téz. Stačí ich iba trochu prehodiť bez obavy, že stratia na význame, či budú vyňaté z kontextu, citujem: „Zámerom vlády je posunúť úhrady nemocenských dávok pri krátkodobej pracovnej neschopnosti zo Sociálnej poisťovne na zamestnávateľa a,“ a to podčiarkujem, „s primeranou participáciou zamestnanca“. Koniec citátu. Téza, o ktorej možno a aj sa bude dlho diskutovať, takzvaná odpútavacia téza. Ale pokračujem, opäť citát: „Vláda prehodnotí platné znenie zákona o sociálnom poistení ešte pred nadobudnutím jeho účinnosti.“ Teda téza s jasným signálom, že vláda bude apelovať na rýchlosť legislatívnej úpravy. Prečo asi? Ďalšia téza následne hovorí, opäť citát: „Vláda prehodnotí aj štruktúru a pôsobnosť orgánov Sociálnej poisťovne“. Nás už posúva konkrétnejšie ďalší citát: „Vláda posúdi možnosti decentralizácie systému dávok sociálnej pomoci“. Teda zmena štruktúry aj systému. Programové vyhlásenie vlády v tejto oblasti pokračuje: „Vláda dôkladne zanalyzuje Zákonník práce a zákon o kolektívnom vyjednávaní, v iných oblastiach programového vyhlásenia vlády aj zákon o verejnej a štátnej službe a navrhne zmeny“. A systém sa začína uzatvárať. Najmä keď do programového vyhlásenia vlády je zahrnuté, že vláda navrhne transformáciu sociálnych služieb na princípe decentralizácie a odštátnenia ich služieb. A kruh sa uzatvorí, lebo: „... vláda zavedie základné štandardy na financovania a kvalitu sociálnych služieb, systém udeľovania licencií a kontroly“. Koniec citátu. Ide naozaj o decentralizáciu a deetapizáciu alebo o centralizáciu a monopolizáciu. Iný príklad z inej oblasti. V kapitole výchova a vzdelanie v časti regionálne školstvo sa jedným dychom konštatuje, citát: „Hlavným poslaním je poskytovať služby na základe slobodnej ponuky a dopytu.“ Pritom v ďalšej časti pokračuje: „... aby v zásade každý mohol študovať po splnení predpísaných kritérií na takom type školy, o ktorý má prioritne záujem“, čo už samo osebe je v určitom rozpore. Ale ďalej v kapitole sociálna oblasť, podkapitola sociálna politika, odsek rodina programové vyhlásenie vlády konštatuje že, citujem: „Zámerom vlády je oddeliť poskytovania prídavkov na deti od finančnej podpory študentov vysokých škôl, ktoré bude riešiť osobitným systémov štipendií v rámci dokončenia reformy vysokoškolského štúdia“. Vzápätí text pokračuje: „Vláda zváži, do akej miery tento krok uskutoční aj v rámci stredných škôl“. A okruh sa pekne opäť uzatvoril. Teda nielen výber uchádzačov o vysokoškolské štúdium bude limitovaný solventnosťou rodinného zázemia s prípadným prísľubom nejakej výpomoci, ale bude sa presúvať aj na záujemcov o stredoškolské vzdelanie. Potom je jasné, že prijímacie pohovory nebudú musieť byť, lebo budú všetci prijatí a/lebo - budú platiť. Uvedené dva príklady zapadajú do všeobecného hodnotenia. Pred voľbami a po voľbách v roku 1998 vláda sľubovala, ale nesplnila. Po voľbách 2002 opäť sľubuje a aj splní, lebo si to ľudia zaplatia. A kým sa spamätajú, nastane nevídaná koncentrácia, monopolizácia a centralizácia rozhodovacích kontrolných systémov a vládnych kompetencií do rúk presne a dopredu definovaného súkromného sektora priamo alebo v dvoch-troch krokoch cez systém verejného sektora. A toto je základný rozdiel nášho ponímania problematiky. Nespochybňujeme dôležitosť a potrebu odštátnenia a presunu kompetencií, ale z pohľadu rozsahu výkonu rezortnosti, medzirezortnosti, musí mať zásadnú koncepčnú a kontrolno-metodickú úlohu najmä v tomto priestore a čase štát. Lebo v prípade, ako ho definuje programové vyhlásenie vlády, čo vlastne vláda odsúva spod svojho vplyvu a vplyvu štátu, rozhodovanie či rozdeľovanie toku štátnych finančných prostriedkov? Prerozdeľovanie alebo jeho ovplyvňovanie? Použil som len dva príklady, predpokladám a už sa aj čiastočne deje, že kolegovia odborníci na jednotlivé oblasti nielen nášho klubu pomenujú ďalšie a skomentujú omnoho dôkladnejšie a presnejšie. Mne mali príklady poslúžiť len na to, aby poukázali, že takýto vývoj výstupov programového vyhlásenia vlády je skutočným, kontinuálnym pokračovaním toho, čo sa v našej krajine dialo v poslednom volebnom období. Na konci tohto predpokladá programové vyhlásenie vlády taký stav rozpracovanosti systému a do takej podoby, ktorú už žiadny výsledok ďalších volieb neovplyvní, lebo v základných systémoch rozhodovania a rozdeľovania prostriedkov zo štátneho rozpočtu na záver tohto volebného obdobia už bude všetko zabetónované, nemenné a definitívne. Či potom vláde Slovenskej republiky záleží skutočne na obyvateľovi, alebo pripravuje pôdu pre vlastné záujmové skupiny, si môže zodpovedať každý sám. Predseda vlády Slovenskej republiky charakterizoval programové vyhlásenie vlády ako víziu či vízie vlády na najbližšie obdobie. Ale koncipované tézy v mnohých kapitolách neberú do úvahy predchádzajúce obdobie, akoby neexistovalo, alebo bolo ucelene ukončené, by vytvorilo solídnu bázu pre súčasnosť a budúcnosť. Programové vyhlásenie vlády neobsahuje zmienku alebo záväzok dopracovať, ale hlavne opraviť to, čo bolo urobené zle a horšie za posledné štyri roky. Najmä z hľadiska ekonomických dopadov na štát a jeho obyvateľov. Samotný fakt, že Národná rada v skrátenom legislatívnom konaní urýchlene rokuje o novelizácii vyše dvadsiatky zákonov, hovorí za mnohé. Aj z programového vyhlásenia vlády je zrejmé, že budú nasledovať ďalšie novely s predpokladom urýchleného prerokovania v parlamente. Hovoriť preto o programovom vyhlásení ako o víziách je nanajvýš príhodné. Lebo pokým sa tieto dostanú hoci len do nábehu a to v každom rezorte, v každej jeho oblasti a v medzirezortnom priestore budú dobiehať dôsledky predchádzajúceho obdobia. Preto nemožno predpokladať, že nová vláda novým programovým vyhlásením začína stavať takpovediac na zelenej lúke, ani to, že má základy, na ktorých môže stavať múry, lebo jedinou kontinuitou sú výmysly s presunom, nakladaním a presmerovaním a novou inštitucionalizáciou zdrojov štátu s cieľom de facto ovládať štát. Ak sa to naplní, bude jedno, kto vyhrá nasledujúce voľby. A takáto logika a vývoj zakladajú veľké riziká pre všetkých obyvateľov Slovenska. Aj v kontexte povedaného musíme posudzovať programové vyhlásenie vlády v kapitole zdravotníctva, predovšetkým si položiť otázku, je skutočnou alebo proklamovanou prioritou vlády Slovenskej republiky? Nie je v nej určitá paralela s príkladmi zo sociálnej oblasti a školstva, ak si dáme do súvislosti, vláda mala dať - dala, chcela vziať a vzala? Totiž po pravde treba priznať, že programové vyhlásenie vlády v kapitole zdravotníctvo je menej zaťažené prioritami jednotlivcov alebo záujmových skupín a na mnohé prvky transformácie v prospech troch základných zainteresovaných zložiek - to jest občana, zdravotníka a štátu, preto sa s niektorými možno stotožniť a ich aj podporiť. Najvážnejší brzdiaci faktor prezentovaných téz je skutočnosť, že aspoň v teoretickej rovine nezohľadňuje vývoj v rezorte za posledné štyri roky a výraznejšie hendikepuje vo svojich dôsledkoch predovšetkým občana a zdravotníckych pracovníkov. Obdobie posledných štyroch rokov spôsobilo, že Slovenské zdravotníctvo sa dostalo do vážnej ekonomickej, organizačnej, ale aj odbornej a morálnej krízy. Dôsledky sú zreteľné a budú ešte dobiehať. Ich rozsah a stupeň závažnosti je dnes taký, že obrazne povedané, ak vláda chce rozbehnúť navrhované transformačné kroky, bude potrebovať dve ministerstvá zdravotníctva, transformačné a naprávacie. Dôležitou súčasťou pri transformácii zdravotníctva je ľudský faktor, snáď o niečo zreteľnejšie ovplyvňujúci praktickú aplikáciu transformácie ako v iných odvetviach. Záujem štátu v programovom vyhlásení vlády sa, žiaľ, prezentuje predovšetkým enormnou snahou znížiť nároky na štátny rozpočet a to je málo. Programové vyhlásenie vlády totiž akoby automaticky predpokladalo pokročilý stupeň organizačno-koncepčného kontextu, teda určitý stupeň rozpracovanosti, hlavne odborno-organizačného a aplikačného a toto chýba. A ďalej predpokladá určitý stupeň uvedomelosti zainteresovaných, teda občana a zdravotníka a ten už nemá veľa rezerv. Preto nie je zvlášť ťažké odhadnúť predpokladaný vývoj. Naozaj hrozí, že budeme svedkami razantného nástupu reformy, vzápätí aj jej razantného ústupu, ktorý, mimochodom, niekomu zlomí väzy. V konečnom dôsledku dopadne negatívne aj na rezort. Narazí na bariéru uvedeného hendikepu ľudských zdrojov, nevôľu, neochotu, netrpezlivosť, na protesty brzdiace mechanizmy a podobne, v celej palete ľudí, profesií a záujem nepreberného a ľudského profesionálneho zamerania. Ak prirátam, že naštartovanie transformácií bude súbežne spomaľovať odstraňovanie chýb z nedávnej minulosti, jej skutočný nábeh sa bude odďaľovať alebo brzdiť. Aj preto musíme niekoľkokrát uvádzanú proporcionalitu a nadväznosť z pohľadu proklamovaných téz spochybniť, lebo kontinuita tu jednoducho nie je, nebola založená. Nový systém to sám osebe nevyrieši, lebo najmä v reálnej praxi nemá vybudované aplikačné a realizačné systémy a tými predovšetkým v zásade v tej ideovej oblasti a následne aplikačnej. A teda nielen na centrálnej, ale na výkonnej úrovni, česť výnimkám. A to je najväčší problém proklamovanej transformácie a jej najväčšie riziko. Sme pripravení napomáhať jeho riešenie, lebo bude potrebovať absolútnu mobilizáciu odborno-organizačných kapacít a tých vo všeobecnosti na Slovensku nemáme prebytok. Nie to, aby s nimi disponovala jedna či štyri politické strany. Ale dôsledky v zmysle politických dopadov, najmä vo vnútri koalície, nevieme a ani pravdepodobne nebudeme schopní ovplyvniť a to je už veľmi vážny problém. Povedal som, že mnohé priority programových téz v kapitole zdravotníctvo môžeme podporiť. Neznamená to, že všetky. Na niektoré musím poukázať. Predovšetkým vnímame úlohu štátu a vlády v danom čase a v danom priestore v rezorte zdravotníctva ako povinnosť zabezpečiť zdravotnú starostlivosť. Podotýkam ešte raz, v danom priestore a v danom čase. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Pán poslanec, musím vás upozorniť, že sa skončil rokovací deň. Chcem sa vás spýtať, či vaše vystúpenie bude ešte dlhé, tak aby sme teda prípadne pokračovali zajtra, alebo či skončíme v nejakom krátkom časovom horizonte. K. Džupa, poslanec: Pani podpredsedníčka, moje vystúpenie je pripravené v súlade so závažnosťou problematiky, ktorú parlament prijíma. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: O tom nepochybujem. Pýtam sa iba na tie časové súvislosti. K. Džupa, poslanec: Neviem, neviem to odhadnúť. Desať minút. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Myslím si, že by sme mohli pokračovať zajtra o 9.00 hodine vaším vystúpením. K. Džupa, poslanec: Vy ste predsedajúca, vy rozhodujete. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem veľmi pekne. Panie poslankyne, páni poslanci, prerušujem rokovanie 3. schôdze Národnej rady, pokračovať budeme zajtra o 9.00 hodine. Ďakujem za spoluprácu, dovidenia. (Prerušenie rokovania o 19.04 hodine.)