D. Čaplovič, poslanec: (2005-01-18):
Vážení prítomní, na súmraku kultúry svojimi krokmi podpisujeme sa sami, tí v koalícii, ktorí veľmi rýchlo zabudli a podceňujú význam kultúry pre dnešok i budúcnosť, my v opozícii svojou akousi rezignovanosťou na to, že teraz nič nezmeníme pretože nemáme výkonnú moc, a napokon spoločne prežívajúcou nevšímavosťou, a tým aj zasievaním prehlbujúcej sa strnulosti do existujúcich občianskych pohybov, najčastejšie hluchotou k hlasu odbornej verejnosti. Pripomínam, že zo súčasnej situácie nechceme si robiť stranícky profit, ale len poukázať na to, o čom pravidelne hovoríme, o čom sme hovorili, a predovšetkým dnes v tejto dobe nechceme mlčať. Ak situácia okolo novostavby Slovenského národného divadla nabrala až taký rozmer, musí si niekto iný spytovať svedomie a prečistiť poriadne svoju pamäť. Občianske iniciatívy, výzva Hlas pre kultúru reprezentovaná najmä Darinou Károvou a Petrom Dvorským s takmer tisíckou podpisov umelcov, pracovníkov v kultúre, vedcov a pedagógov a ďalších občanov štátu, výzva s názvom Kultúra a politika podpísaná všetkými členmi Činohry Slovenského národného divadla a adresovaná predsedovi vlády Slovenskej republiky a napokon Trojkráľová zbierka na záchranu Slovenského národného divadla podpísaná osobnosťami, napr. básnikom Milanom Rúfusom, spisovateľom Ladislavom Ťažkým, výtvarníkmi Milanom Laluhom  a Ondrejom Zimkom, operným spevákom Martinom Babjakom, arcibiskupom Jánom Sokolom a generálnym biskupom Júliusom Filom, svedčia o tom, že vec ukončenia novostavby Slovenského národného divadla nie je veľkej časti občanov ľahostajná. Slobodní občania slobodného štátu vyjadrili svoju vôľu. Slovenské národné divadlo musí zostať majetkom slovenského národa a štátu. Na likvidáciu kultúry peniaze vždy boli a budú. Tak sa pred časom v súvislosti so stavom národnej kultúry vyjadril jeden z nestorov slovenskej žurnalistiky Roman Kaliský. Nuž a to, čo sa v prítomnom čase deje so slovenskou kultúrou a kultúrami národnostných menšín, len potvrdzuje, že sa absolútne nemýlil. Na existujúci pokrivený stav kultúrneho života a správcov rozpočtovej kapitoly rezortu kultúry, ale aj spôsobu transformácie a decentralizácie kultúry, fiskálnej decentralizácie, v rámci ktorej sa kultúra brutálne podcenila, upozorňujú odborníci z oblasti kultúry, manažéri kultúry a samosprávni zriaďovatelia regionálnych mestských i miestnych, ako aj obecných kultúrnych zariadení na celom Slovensku. S nekvalitne uskutočnenou a podcenenou chystanou decentralizáciou propagandisticky umne manipulujú najmä podpredsedovia vlády Ivan Mikloš a Pavol Rusko. Ako kedysi prednovembroví ideologickí manipulátori jamborovského typu, tak aj oni sa snažia rozdeliť kultúrnu obec na dva tábory, tentoraz najmä pri prerokúvanej dostavbe, ja tu vravím o dozariaďovaní novostavby Slovenského národného divadla. Účelovo spájajú dva toky financií po uvedenej decentralizácii, jeden tok cez Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky a druhý tok cez regionálnu, mestskú a obecnú samosprávu, ktorý sme prijali alebo ktorý prijala táto Národná rada väčšinou, predovšetkým koaličnou väčšinou a platí od 1. januára tohto roku. Ozaj sú to skvelí, skvelí manipulátori. Celé desaťročie sa kultúra nachádzala v stave, keď bola ekonomicky vytláčaná na perifériu záujmov vládnych garnitúr alebo inokedy ešte naviac prostriedkom ideologického rozdeľovania spoločnosti. Všetci dobre poznáme obdobie rokov 1993 až 1998, keď povstali, poviem to obrazne, záchrancovia kultúry a keď sa konala aj v Budmericiach spomínaná konferencia Dnešok slovenskej kultúry. Dnešná kauza Národného divadla je pokračujúcim už vrcholom ľadovca z doterajšej nevšímavosti. A svedčí o vzťahu vládnych strán ku kultúre, aj tých strán, ktorých politici pred voľbami v roku 1998 ochotne prijímali podporu umelcov v boji o moc a dnes už aj s kultúrou, v tomto prípade s budovami snažia sa obchodovať a, žiaľ, ako som už povedal, aj umelcov a pracovníkov v oblasti kultúry, ale aj občanov opäť traumatizovať a rozoštvávať. Vraví sa, že niektorí politici sú presvedčení o svojej pravde len preto, že majú veľmi, veľmi krátku pamäť. Mikuláš Dzurinda, najmä však Ivan Mikloš, dlhoročný podpredseda vlády a teraz aj minister financií, zabúdajú, že vo volebnom programe SDK na jeseň v roku 1998 bola jedna z priorít aj novostavba Slovenského národného divadla. Toto sa premietlo aj do uznesenia prvej Dzurindovej vlády pod č. 746 z 31. augusta 1999, ktoré bolo zrušené až uznesením druhej Dzurindovej vlády, predstavte si, v minulom roku pod č. 468 z 19. mája 2004. Uskutočnilo sa to v tichosti, aby o tom spoločnosť, najmä kultúrna obec nevedela. Zabúda sa, že aj pred voľbami v roku 2002, konkrétne dňa 18. septembra 2002 bolo prijaté uznesenie č. 1078 vo vláde Slovenskej republiky, ktorým sa uskutočnila zmena účelu použitia poskytovaných finančných prostriedkov v programe 00H Novostavba Slovenského národného divadla. Išlo o zvýšenie čerpania prostriedkov do konca roka a následne aj na rok 2003. Keď už bol ministrom financií Ivan Mikloš, sa do rozpočtu novostavby na rok 2003, opakujem, schválilo a použilo ďalších 488 mil. korún. Bolo to teda v roku, keď staronová vláda Mikuláša Dzurindu urobila viaceré úsporné opatrenia vo všetkých oblastiach, ale túto čiastku nestiahla, resp. nezasiahla. Veru už sa nedá vyhovárať na nepresné čísla bývalého ministra kultúry Milana Kňažka ani na prácu rezortu financií, ktorý v rokoch 1998 až 2002 viedli nominanti Strany demokratickej ľavice, však, pán podpredseda vlády Ivan Mikloš, summa summarum keď sme kultúrnu obec pred voľbami v roku 1998 a roku 2002 potrebovali, tak sme sľubovali hory-doly, teraz už môžeme na ňu kašľať, o čom svedčia spomínané kroky vlády a aj rozpočet rezortu kultúry v rokoch 2004 a 2005 aj vzťah k novostavbe Slovenského národného divadla a podceňovanie regionálnej a miestnej kultúry v rámci realizovanej chystanej decentralizácie, ktorá tu bola kritizovaná v rozprave, na zriaďovateľov kultúrnych zariadení vrátane regionálnych divadiel. Vážení prítomní, dlhé roky kultúra živorí na okraji záujmu vládnucich politických elít a často sa stáva miestom, z ktorého sa vždy štedro nadeľuje len blízkym súvekej moci, porušujú sa zákony, porušujú sa právne normy obsahujúce nároky obligatórnych výdavkov pre inštitúcie v zmysle platných zákonov napr. v oblasti kultúry, pokračuje nelegitímne udeľovanie výhod v kultúre pochlebovačom a poslušným. Jeden z mnohých príkladov som už uviedol tak, ako o tom informoval časopis Týždeň. Veru aktivity záchrancov kultúry a pisateľov čiernych kníh tento stav nevyriešili, ba naopak, existujúcu rozpoltenosť ešte viac prehĺbili. Vodopády protekcionizmu na strane jednej a nespokojnosť takmer vždy väčšej časti kultúrnej obce na strane druhej tak stále vytvárajú atmosféru pre živené názory o nepotrebnosti ministerstva kultúry či o jeho zlúčení  napr. s ministerstvom školstva. O jednom z fínskych modelov fungovania rezortu kultúry, resp. kultúrneho dedičstva, tak ako sa to užíva v Európe, a rezortu školstva sme hovorili aj v politickej strane Smer a snažili sme sa ho prezentovať pri zachovaní autonómnosti školstva a kultúry a bližšej spolupráci napr. v oblasti celoživotného vzdelávania. Sám ponúkam variant budúcich ministerstiev, ministerstva školstva a vedy a ministerstva kultúry, športu a cestovného ruchu, taktiež pri zachovávaní štandardov rozvoja kultúry na celonárodnej úrovni i v regiónoch prostredníctvom zákona o financovaní kultúry a akceptujúc spomínané obligatórne nároky na činnosť celonárodných kultúrnych ustanovizní v zmysle existujúcich zákonov a nového zákona o knižnej kultúre či zákona, ako už spomínala na pôde Národnej rady tu prítomná kolegyňa poslankyňa Dana Podracká, o knihe. Vráťme sa však do nedávnej minulosti. Očakával som, že po voľbách v roku 2002 a najmä po vstupe  nášho štátu do Európskej únie sa situácia v kultúre radikálne zmení, najmä že nástupom Rudolfa Chmela, človeka múdreho a tolerantného, takého ho poznám zo spolupráce v Slovenskej akadémii vied, sa konečne nastolí v kultúre stav, ktorý bude pomáhať minulé rany liečiť, a nie opätovne ich jatriť, že vláda pochopí nezastupiteľnú úlohu kultúry vo zväzku štátov Európskej únie. Chýbala však razantnosť a podpora tohto rezortu zo strany politickej strany ANO. Nuž a tak sa stal rezort kultúry považovaný Pavlom Ruskom za súčasť jeho straníckeho léna, miestom prehlbujúceho sa necitlivého rozhodovania. Ak sa na súčasnom stave kultúry na Slovensku podpísala politika v desaťročiach vládnucich garnitúr, tak na jej definitívnom zrazení na dno sa dnes podpisuje politika súčasnej vlády a veľkú zodpovednosť za ňu nesie aj politická strana ANO. Stále sú nevysvetlené pod tlakom riešené stavebné zákazky v programe Obnovme svoj dom. Nebudem ich ďalej rozvíjať, každý vie, o čo ide, ale môžeme sa o tom baviť v Národnej rade, ako sa schvaľovali tieto zákazky vo výške okolo 70 mil. až 100 mil. korún. O generálnom riaditeľovi Sekcie umenia Andrejovi Zmečekovi vieme, že je častejšie v zahraničí ako na ministerstve. A o jednom z poradcov pána ministra kultúry Ladislavovi Snopkovi idú informácie, že sú mu bližšie záujmy jeho pani manželky ako verejný záujem kultúrnej obce a občanov, najmä s prípravou projektu „Kunsthalle“ v objekte Domu umenia. Počkáme si, ako sa to v rezorte a v Dome umenia nakoniec „vyvŕbi“. Predchádzala tomu kauza vyhostenia predajne Slovenského fondu výtvarných umení a umiestnenie mobilného operátora do týchto priestorov Orange. Viete si predstaviť, že by v inom štáte umelci takto pasívne sledovali tento nekultúrny čin ministerstva kultúry? Predajňa zlatníctva tam zostala, mobilné telefóny prišli a obrazy našich umelcov sa vysťahovali z centra mesta na perifériu. Naďalej v našom štáte majú prednosť témy spojené s ekonomickými, nazvem to presnejšie, materiálnymi záujmami v politike, nakoľko chobotnica mocenských biznisových záujmov výrazne presiahla aj do rezortu kultúry. Vyvolávaný nedostatok finančných zdrojov a vnútorný audit stal sa len zámienkou, ako sa dostať k lukratívnym pozemkom v budúcnosti a budovám. Preto sa aj naďalej odmietajú prijať presné pravidlá hry, koncepčné strednodobé a dlhodobé zámery aj v zmysle dokumentu Rady Európy „Z okraja do stredu“ a štandardný zákon o financovaní kultúry a financovaní menšinových kultúr. Napr. predložený zámer zákona o podpore umenia a kultúrnych aktivít, ktorý som mal k dispozícii, je len výsmechom neschopnosti niektorých ministerských úradníkov, ktorí nepoznajú európske zákonodarstvo v kultúre, osobitne o jej financovaní najmä v členských štátoch Európskej únie. Absolútne sa obchádzajú renomovaní odborníci, ktorých si ctí predovšetkým zahraničie a ktorí pracujú v našich vedeckých a kultúrno-výchovných inštitúciách, na vysokých školách a v Slovenskej akadémii vied pri príprave legislatívnych zámerov zákona z oblasti kultúry a umenia a médií. Slovom, v konzervovaných mútnych vodách kultúry sa tak môže dariť najmä takým, ktorí kultúre absolútne nedokážu rozumieť a nechápu umenie, pre ktorých je kultúra len prostredím pre trh a biznis. (Potlesk.) Veru mal pravdu Pavol Strauss, Nitran, už nebohý, keď pripomínal, že kultúrou, umením pohŕda len ten, kto nemôže či nedokáže kultúru a umenie obsiahnuť vo svojej duši. Posledným príkladom sú skutky vo vytváraní podmienok pre to, aby sa z prvej novostavby Slovenského národného divadla v histórii Slovenska, podčiarkujem, v histórii Slovenska, je to prvá stavba Slovenského národného divadla, stal akýsi kultúrny supermarket s názvom Národné, Kultúrne či Kongresové centrum. Stavba je takmer pred dokončením, s 3,5-miliardovou investíciou, s jedinečnou zahraničnou technikou a s okolitými lukratívnymi pozemkami sa tak má stať len výhodným obchodným artiklom. To nemôže nik poprieť, bráni sa len ten, kto nedávno v rozhovore pre časopis Dimenzie povedal, že Slovensko sa mení na príťažlivú labuť. Vďaka nemu a jemu podobným sa skôr mení Slovensko na čiernu straku. Niekto sa snaží mať na čele rezortu kultúry človeka, ktorý nemusí rozumieť kultúre, nech len on rozumie svojmu straníckemu šéfovi a má pochopenie plniť jeho ciele. Nuž a tak ďalšia prognóza s väzbou na diagnózu ministerstva je nesporná, pokračovanie v skrytom predaji kultúrnych zariadení v správe ministerstva a tradične cez odskúšané prenájmy a vznikajúce akciové i správcovské spoločnosti spočiatku s menšinovým vlastníctvom štátu a s konečným cieľom privatizácie a, samozrejme, pre istých ľudí dobrého biznisu. Znamená to čo najnevýhodnejšie pre štát a čo najvýhodnejšie pre súkromnú firmu presunúť obrovské rezortné nehnuteľnosti a pozemky do súkromných rúk. Veď existuje už chuť aj na národnú kultúrnu pamiatku Červený Kameň, zaujímavé sú spomínané pohyby okolo budovy Domu umenia, ale aj iných budov a pozemkov inštitúcií, ktorých zriaďovateľom je ministerstvo kultúry. Včera na tlačovke pán Eric Assimakopoulos povedal, že má istý záujem aj o terajšiu budovu, kde sídli činohra Slovenského národného divadla. Priznal to, hoci sa o tom hovorilo, zatĺkalo sa to, ale na tej včerajšej tlačovke to priznal. Nakoniec, zrejme príde aj k zrušeniu ministerstva najmä preto, že sídli v centre mesta v nádhernej rekonštruovanej historickej budove Tatrabanky, v budove, ktorá sa rekonštruovala podľa projektov Milana Michala Harminca a na ktorú, vtedy sa, chvalabohu, našli projekty v Slovenskom národnom múzeu. Tak sa tam dalo podľa toho aj zrekonštruovať tú budovu, ktorá v interiéri bola „vykuchaná“ vtedajšou Slovenskou televíziou, ktorá ju tak barbarsky zničila. Nuž a urobilo sa to, ale v rokoch 1996 až 1998 sa na túto budovu toľko nakydalo. Napokon vyhovuje svojim účelom, sídlil tam aj pán minister Kňažko, dnes tam sídli pán minister Chmel. Funguje táto budova, ale vtedy to nevyhovovalo, ako dnes sa, samozrejme, preklína podobným spôsobom a zatracuje aj novostavba Slovenského národného divadla. A, vážené kolegyne, kolegovia, v deväťdesiatych rokoch sa tak hovorilo aj o budove, v ktorej dnes rokujeme. Čas lieči a, samozrejme, aj oči otvára. Už sa dosť toho povedalo a iste ešte aj povie o novostavbe budovy Slovenského národného divadla tak po právnej, ekonomickej, stavebnej, ale aj kultúrnej či kultúrnotvornej stránke. Nebudem sa preto k týmto problémom obsiahlejšie vyjadrovať. Pripomínam, že navrhované riešenie dostavby, ja hovorím len o dozariaďovaní, realizovať sa tam bude len preto, že tam by mal navrhovaný zahraničný investor polovicu interiéru vyslovene demolovať. Takže navrhované riešenie prezentované cez Memorandum o porozumení medzi vládou Slovenskej republiky a investorom, spoločnosťou Truthheim Invest LLC je pre našu stranu neprijateľné. Odmietame diplomatické hodnotenia návrhu, tak ako povedal minister kultúry Rudolf Chmel, že je to zo zlých riešení najlepšie, alebo podpredseda vlády Ivan Mikloš, že je to horšie riešenie, ale zahlasuje preň so stisnutými zubami, aby bolo politicky priechodné, a že je to škrabanie cez hlavu, ktoré nebude tak viditeľné, a napokon aj Rudolf Zajac, že veľakrát svojmu susedovi vo vláde Rudolfovi Chmelovi povedal, vravel: „Predaj to aj s pozemkami.“ Naša politická strana Smer považuje dostavanie tejto na 90 % dokončenej stavby zo štátnych zdrojov za nespochybniteľné aj tak, že sa ponúknu záujemcovi pre stavbu hotela v susedstve na predaj pozemky, ktoré sú v hodnote okolo 300 mil. až 350 mil. korún, pričom ich cena bude v tejto blízkej budúcnosti v najlepšej a najdrahšej časti hlavného mesta Bratislavy naďalej lukratívne rásť, na to nezabúdajme. Netreba zabúdať, že práve v tejto kultúrno-spoločenskej oblasti, Bratislavy, ktorú má postaviť firma Balimore, sú projektované zábavné priestory, multikiná, obchody a tak ďalej a tak ďalej, samozrejme, aj byty pre prominentov. Národné divadlo tam bude len jedno jediné. Pripomínam a znovu podčiarkujem, že na druhej strane Dunaja sa taktiež plánuje, poznám celý ten projekt, a je projektované športovo-kultúrne centrum. A takýchto prevádzok, ktoré ponúka spoločnosť Truthheim, bude v okolí nadostač, vrátane Polusu, Auparku a ďalších zariadení. Myslím si, že pre Bratislavu to dostatočne stačí. Prevádzkovanie novostavby Slovenského národného divadla nechávam na riešenie manažmentu Slovenského národného divadla, ktorý to iste dokáže urobiť ziskovo, najmenej tak dobre ako súkromný podnikateľ. A peniaze z týchto aktivít sa tým v plnej výške vrátia divadlu a slovenskej kultúre. Nepotrebujeme providerov, tak ako je to v externom vzdelávaní na vysokých školách, že sa platí firmám, časť príde firmám a ostatok sa dá zvyškovo len vysokej škole. Nech idú priame platby zriaďovateľovi, konkrétnej akciovej spoločnosti Divadlo so 100-percentným vlastníctvom štátu, ktoré bude spravovať manažment divadla, a peniaze pôjdu priamo na kultúru, na konkrétne aktivity. To je čisté, to je priechodné a za to sa nemusíme hanbiť.(Potlesk.) Ešte mi dovoľte povedať niekoľko viet k Memorandu o porozumení. Je to zmluva so spoločnosťou, ktorá bola založená podľa práva štátu Delaware. A takéto spoločnosti nie sú verejne prístupné v žiadnom registri. Z toho vyplýva, že ak majitelia nebudú chcieť, náš štát ako spoluvlastník nebude mať informácie o vlastníckych pomeroch a finančných zdrojoch uvedenej spoločnosti. Štát by tak do zmlúv s takýmito spoločnosťami, kde hrozí netransparentnosť, zásadne nemal vstupovať. Preto som požiadal môjho bývalého kolegu v Slovenskej akadémii vied a bývalého riaditeľa Ústavu štátu a práva Jozefa Vozára, experta, ktorý sa dlhodobo zaoberá právom v reklame a súkromným právom, o expertízu diskutovaného memoranda. Ja tu nebudem čítať všetky tie body, lebo sa podarilo, že tento materiál je dnes publikovaný v denníku Sme. Každý si môže pozrieť jeho stanovisko, tie lapsusy, tie chyby, ktoré sa z hľadiska právneho, z hľadiska nevýhody pre štát, sú jasne pomenované, v tejto oblasti uskutočnili. A nechcem v podstate zaťažovať naše vážené plénum stanoviskom, ktoré tiež vypracoval pán Vozár, ktoré publikoval v Sme. Mal som to pripravené poprípade, že by to nebolo publikované v dnešnom Sme. Kolegyne a kolegovia, včera sa nechtiac pán Eric Assimakopoulos na tlačovej konferencii priznal, že prvé zmeny svojich plánov urobil po konzultácii s architektmi Pavlom Paňákom a Martinom Kusým. Zabudol však na nedeliteľnosť autorských práv. A je to hlúposť, keď niekto hovorí, že niekto má práva na exteriér budovy a niekto má práva na interiér budovy. Tam je spojené  autorské právo, pretože novostavba Slovenského národného divadla je spoločným dielom troch tvorcov, t. j. spomínaných autorov a Petra Bauera. Zrejme zabudol, že je v Európe. A tu sú veľmi prísne autorské práva, napokon sme minulého roku schválili Autorský zákon, ktorý, samozrejme, potrebuje isté novelizácie, ale vychádza z európskeho práva, ktoré zosilneli naším vstupom do Európskej únie. To, že odkúpil a prevádzkuje hotel Carlton a má aktivity v Slovak Air, to sú zmluvy o odkúpení so súkromnou francúzsko-belgickou spoločnosťou a, čo sa týka hotela, so súkromnou leteckou spoločnosťou Slovak Air. Čiže nie sú to zmluvy so štátom a dohody so štátom. A to je veľký rozdiel. Opakujem, štát by však nemal svojimi zmluvami vstupovať do zmlúv so súkromným partnerom, konkrétne vkladom majetku vo vlastníctve štátu do nevýhodného spoločenstva, i keď sa vám to bude obrazne zdať, vysvetľujúc pánom Ruskom, veľmi lákavé. Opak je pravdou, treba o tom diskutovať. Eric Assimakopoulos tiež priznal, že sa projektom zaoberá rok. Nuž a tak som presvedčený, prečo v priebehu roku 2004 neprišlo k vypísaniu verejného zaobstarávania. Veci sa pomaly, ale iste „potichučky a pomaličky predvarili“ na Ministerstve hospodárstva Slovenskej republiky a možno aj s prispením niektorých štátnych zamestnancov či jedného štátneho zamestnanca, generálneho riaditeľa Sekcie umenia Ministerstva kultúry Slovenskej republiky. Vážená Národná rada, privatizačné zemetrasenie postupne prechádza z rezortu zdravotníctva do citlivého organizmu kultúry. Ruskove gigantické vlny cunami zasiahli už aj slovenskú kultúru. Poškodené ako obyčajne pri tomto spolku, nazvem to tak, istých osobných záujmov, nemyslím tým pána Ruska, ale isté skupiny ľudí, budú nielen kultúra a umenie na Slovensku, ale aj štát a jeho občania. A tak jedinou alternatívou voči týmto snahám je solidarita múdrych a tolerantných ľudí, kultúrnych ľudí, schopná sa postaviť proti týmto zámerom, zrejme dokázať aspoň tak brániť verejný záujem v slovenskej kultúre, ako v minulosti, v roku 1998 „bránila“ súkromnú televíziu Markíza. Doterajšie kroky okolo novostavby Slovenského národného divadla ma opäť presvedčili o tom, ako niektorí vládni politici, niektorí ministri nepotrebujú verejnosť a z veľkej časti doslovne kašlú na kultúru. Pokračuje bezbrehá nenásytnosť tých, ktorých objala chobotnica mamony a zrejme už aj istých sicílskych praktík. Poznanie dejín nás presviedča o tom, že každá vláda bez kontroly vedie k šialenstvu a keď sa bojíme opozície, začíname si vymýšľať. O tom svedčia aj niektoré argumenty, viac ako ročný netransparentný postup vo vývoji okolo novostavby Slovenského národného divadla, ktoré obhajujú niektorí ministri a predovšetkým dvaja podpredsedovia vlády. Nové Slovenské národné divadlo sa, pevne verím, nielen pre mňa stane po ukončení podľa pôvodného projektu korunovačným chrámom slovenskej kultúry, celodenne žijúcou ustanovizňou, napĺňanou jedinečnou tvorivou invenciou nielen slovenských umelcov, ale predovšetkým slovenských umelcov, bude slúžiť všetkým a napriek v týchto bolestiach rodeniu sa, dlhému rodeniu sa, takmer 20 rokov, tieto bolesti prekoná a čoskoro bude slúžiť verejnosti pod gesciou manažmentu Slovenského národného divadla. Stavba divadla je dielom na storočie. Nie každej generácii sa pošťastí byť pri jeho definitívnom narodení a umeleckom krste. To by si mali uvedomiť najmä členovia terajšej vlády, nemali by sa báť zainvestovať do tohto chrámu kultúry a mali by veriť, opakujem, veriť, že manažment Slovenského národného divadla dokáže toto dielo dobre a racionálne spravovať a využívať najmenej tak dobre, ak nie aj lepšie, ako by ho využíval súkromný investor. Poslanecký klub strany Smer bude preto hlasovať za navrhnuté uznesenie, pretože je presvedčený o tom, že je potrebné vytvárať kvalitnejšie podmienky pre našich umelcov, pre našu kultúru a že sa táto investícia štátu mnohonásobne vráti nielen štátu, ale predovšetkým jeho občanom a celej spoločnosti. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)