B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-11-13):
Takže, pán poslanec Krajči, máte slovo. Pripraví sa pán poslanec Zala. G. Krajči, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážení páni ministri, kolegyne, kolegovia, dovoľte mi, aby som aj ja vo svojom vystúpení povedal niekoľko myšlienok týkajúcich sa Programového vyhlásenia vlády Slovenskej republiky na obdobie rokov 2002 – 2006. Vzhľadom na to, že nie som novým poslancom ako časť kolegov, ktorí tu sedia, a poznám, aká procedúra s prijímaním programového vyhlásenia súvisí, chcem povedať, že scenár sa presne opakuje s tým, ktorý bol v predchádzajúcom volebnom období. Naučili ste sa to od nás, pán Mikloško, myslím, že ste dobrí žiaci, ba dokonca ste preskočili aj učiteľov a jednoducho ste vytvorili absolútne informačné embargo na vystúpenia poslancov, ktorí v tejto snemovni vystupujú a ktorí upozorňujú na chyby a nedostatky, ktorých sa dopustíte v súvislosti s prijímaním tohto programového vyhlásenia vlády. Čiže tie myšlienky, ktoré tu zaznievali pri dohode, o tom, kto bude členom ktorého výboru alebo predsedom ktorého výboru, a hovorilo sa, že opozícia s koalíciou našli spoločné riešenia, nie sú pravdou. Jednoducho väčšina terorizuje menšinu a tento spôsob politiky sa prenáša aj do politickej kultúry, ktorá tu štyri roky vládla. Nevidno žiadne zmeny a žiadnu snahu túto vzniknutú situáciu riešiť. Aj napriek tomu, že sa tu vyrozprávame – a väčšinou vystupujú poslanci opozície –, pre budúcnosť je potrebné zaznamenať tieto vystúpenia a myslím si, že v tých brožúrkach, ktoré postupne dostanete, bolo by dobré, aby ste ich rozdali aj svojim voličom, aby vedeli, čo tu hovorila aj opozícia. Dovoľte mi teda, aby som pristúpil k samotnému dokumentu, ktorý máme schváliť, podporiť alebo nepodporiť, pričom už jednoznačne vieme, že programové vyhlásenie vlády bude podporené 78 hlasmi a tým spôsobom nadobudne aj účinnosť. Jednoducho je potrebné povedať, že táto cesta nebude tou najlepšou cestou, ktorú by Slovensko malo voliť. Na úvod by som si dovolil všeobecnú charakteristiku obsahovej náplne navrhovaného programu vlády a neskôr vo vystúpení sa zameriam na problematiku obrany štátu, kolektívnej bezpečnosti a reformy ozbrojených síl. Programové vyhlásenie vlády Mikuláša Dzurindu, schválené kabinetom v novembri 2002, možno charakterizovať ako súhrn nekonkrétnych opatrení a odporúčaní, ako by sa mal správať štát a jeho spoločnosť v najbližších štyroch rokoch. Vládny program však nemá konkrétne opatrenia a riešenia aktuálnych problémov Slovenska. Je síce rozsiahly, ale bezobsažný materiál. Chýbajú v ňom základné ambície vlády podložené jednoznačnými riešeniami, vyčíslené nárokmi na štátny rozpočet a časovými horizontmi. Nedá sa z neho vyčítať, koľko nás budú navrhované opatrenia stáť, dokedy budú realizované a ako vyriešené budú problémy, ktoré sa týkajú občanov tejto krajiny. Programové vyhlásenie absolútne nezodpovedá medzinárod-nému štandardu vládnych programov vyspelých štátov. Frázovitá štylistika z učebnicových poučiek sa strieda s nič nehovoriacimi všeobecnými formulkami, ktoré pri skladaní účtov budú neuveriteľne cenné na širokú manipuláciu s faktami. Moju kritickú charakteristiku dosahujú aj štylisticko-obsahové prostriedky, ktoré autori vládneho programu použili. V návrhu sa hovorí, že „vláda prehodnotí“, „vláda dokončí“, „rozšíri“, „bude presadzovať“, „vytvorí podmienky“ a podobne. Sú to štylizácie dokazujúce absolútnu nekonkrétnosť návrhu. Dzurindovej vláde nemožno navrhovaný program vyčítať. Poučila sa z vlastných chýb, keď pred štyrmi rokmi sa zaviazala napríklad k výstavbe 14 000 bytov ročne, k zvýšeniu platov a zníženiu nezamestnanosti pod 10 % a podobne. Pri skladaní účtov musela potom aktívne čeliť určitým atakom aj zo strany vlastných voličov. Pri tomto vládnom návrhu nebude musieť priznávať vôbec nič. Nečudo, že ekonomickí, politickí odborníci vnímajú navrhované programové vyhlásenie ako jedno z najslabších v doterajšej histórii Slovenskej republiky. Existuje mnoho závažnejších dôvodov, prečo program nepodporiť. Programové vyhlásenie vlády je vo svojej podstate antisociálny dokument, ktorý bude prehlbovať sociálnu priepasť medzi spoločenskými kastami. Jednoducho povedané, bohatí budú bohatší a chudobní ostanú chudobnejší. Tieto slová som však nevyriekol ja, ale prezident Konfederácie odborových zväzov Ivan Saktor, ktorého určite nemožno spájať s politikou HZDS. (Smiech v sále.) Vládny program je tiež protiústavný, keďže likviduje sociálny štát a nepočíta so zvyšovaním miezd občanov a tým aj ich životnej úrovne. Ak schválime v parlamente navrhovaný program, reálna kabinetná politika spôsobí zvýšenie už neúnosnej nezamestnanosti a mesačne bude zvyšovať finančné nároky na priemernú trojčlennú rodinu vo výške takmer 2 000 Sk. Antisociálna politika vlády sa už naplno prejavila v schválení 19 novelizácií súvisiacich s rozpočtom, v ktorých napríklad odobrali valorizáciu platov policajtom, sudcom a prokurátorom, odsunuli ju, a vojaci prídu o koncoročné odmeny vo forme 13. a 14. platu. Sociálne zábezpeky zostali na vedľajšej koľaji už aj tým, že ministrom sociálnych vecí sa stal najpravicovejší politik na Slovensku. Nečudo, že vláda radšej obišla tripartitu a zákony súvisiace s rozpočtom posunula hneď do Národnej rady Slovenskej republiky. Obdobne sa správala aj k poslancom a až minulý týždeň návrh programu predstavila. Poslanci však museli vo výboroch schvaľovať 19 noviel v skrátenom konaní a na dôkladné preštudovanie tohto programového vyhlásenia ostalo minimálne času. Ako člen výboru pre obranu a bezpečnosť sa však zameriam na stav programového vyhlásenia, časť pomenovanú Obrana štátu, v ktorej sú podkapitoly Kolektívna bezpečnosť a Reforma ozbrojených síl. Moje úvodné výhrady o nekonkrétnosti programu sa dotýkajú aj tejto state. Okrem toho však v kapitole o obrane a bezpečnosti štátu sú rozporné ustanovenia. Hodnotiť ich budem podľa jednotlivých téz koaličnej rady pre oblasť obrany, ktoré sú pilierom navrhovaného programového vyhlásenia vlády. V úvode kapitoly je pozornosť venovaná hodnoteniu bezpečnostného prostredia vo svete, v ktorom sa podčiarkuje hlavne globalizácia a zvyšujúci sa dynamizmus zmien. Za najväčšiu zmenu bezpečnostného prostredia je považovaná tzv. oblasť nevojenských ohrození, predovšetkým terorizmus. Pri hodnotení úrovne ohrozenia novými hrozbami sa konštatuje, že úroveň ohrozenia Slovenskej republiky nie je vyššia, ale nižšia, než sú ohrozené krajiny NATO. Preto sa slovenská vláda domnieva, že zapojenie sa do spoločnej obrany proti týmto hrozbám podstatne zvýši obranyschopnosť našej vlasti a je preto životným záujmom Slovenskej republiky. Táto časť dokumentu nevybočuje z rámca strešných bezpečnostných dokumentov prijatých Národnou radou Slovenskej republiky v rokoch 2001 – 2002, čiže nič nové pod slnkom. Záujem zapojenia sa do kolektívnej obrany ako životného záujmu Slovenskej republiky však nekorešponduje s ustanoveniami Bezpečnostnej stratégie Slovenskej republiky, ktorú sme prijímali v predchádzajúcom volebnom období, kde takýto životný záujem nie je explicitne vyjadrený. Terminologické nedostatky znižujú úroveň podkapitoly a ukazujú minimálne na to, že spracovatelia ignorovali alebo nepoznali schválené bezpečnostné normy a dokumenty. V druhej časti vláda deklaruje prioritný záujem stať sa členom Severoatlantickej aliancie. Už geografická poloha Slovenska predpokladá, že členom NATO sa napokon staneme aj my. Otázka je, ako to slovenský štát dokáže finančne uniesť. Vstupové aktivity si vyžiadajú nemálo finančných prostriedkov. Vláda musí na tento účel vytvoriť finančné predpoklady a na otázku, odkiaľ a ako bude financovať náš vstup a povstupové obdobia, vládny program vôbec neodpovedá. Avšak už prvé informácie o príprave rozpočtu na rok 2003 pre ozbrojené sily naznačujú, že z našej strany garantovaná hranica prísunu finančných prostriedkov vo výške 2 % HDP ročne splnená nebude. V tretej časti kapitoly Obrana je vyjadrený postoj vlády k oblasti reformy Ozbrojených síl Slovenskej republiky. Vláda chce presadzovať takú reformu, ktorá bude najefektívnejšie zabezpečovať ochranu pred možným ohrozením nášho štátu a jeho občanov. Bude ich zabezpečovať tak, aby sme po prizvaní za člena NATO prispievali k spoločnej obrane slobody a demokracie Slovenska a ostatných členských krajín aliancie. V tejto časti si dáva vláda predsavzatie, ktoré je v rozpore so zásadami doteraz platnými v NATO, ako aj v dokumente Obranná stratégia Slovenskej republiky. Cieľ zabezpečovať individuálne iba ochranu štátu a len pomocou NATO, kolektívnu obranu je cieľ, s ktorým nás do NATO prizvať nemôžu, lebo je v rozpore s článkom 5 Severoatlantickej zmluvy. Najviac je tento cieľ v rozpore aj so všeobecnou zásadou, že ozbrojené sily štátu sú určené predovšetkým na obranu štátu a iba ich časť v zákonom vymedzených prípadoch na aktivity spojené s ochranou. V nasledujúcich častiach sa budem snažiť komentovať hlavné piliere vládneho programu v časti Obrana štátu. V časti I. Koncepcia ozbrojených síl – model 2010. Samotný proces realizácie v oblasti reformy ozbrojených síl chce vláda realizovať s tým, že Koncepcia ozbrojené sily – model 2010 vytvára zásadný rámec reformy. Strategickým cieľom je vybudovanie malých, ale vysoko kvalitných, primerane vyzbrojených a veľmi dobre vycvičených síl schopných zaručiť obranu štátu a prispieť ku kolektívnej ochrane. Vláda bude preto vraj dbať na schopnosť komunikácie, výcvik, vyzbrojenie a zabezpečenie špeciálnych jednotiek rýchlej reakcie. Takto definovaný cieľ vlády nemá zatiaľ oporu v žiadnom prijatom bezpečnostnom dokumente, čo znamená, že vláda má asi pripravenú v poradí už siedmu reformu ozbrojených síl, čím sa zaradila medzi ďalších reformátorov bez činov a neguje tým podstatu koncepčných dokumentov exministra obrany Stanka. Tento model nemožno považovať za koncepciu v pravom zmysle slova. Model 2010 nepočíta s preferovaním špeciálnych jednotiek. Nie je možné zamieňať poslanie a úlohy ozbrojených síl s U. S. Force, rovnako nepremyslený je z uvedených dôvodov aj záväzok vlády na zdokonaľovanie systému obranného plánovania ako základný nástroj plánovania výdavkov štátu na bezpečnosť a obranu. Toto všetko bude možné len za predpokladu existencie a realizácie strednodobých programov a dlhodobých plánov. Takéto dokumenty nie je možné príchodom na ministerské kreslo zhodiť zo stola a začať novú reformu na úplne iných princípoch. Systém permanentnej reformy je v protiklade s obranným plánovaním. Po druhé, profesionalizácia armády. Toto predsavzatie je skutočne ambiciózne, avšak zavŕšiť ju v termíne roku 2006 je podľa vojenských odborníkov a podľa nás absolútne nereálne. Hlavným dôvodom budú finančné príjmy na obranu, ktoré budú nedostatočné. Profesionalizácia totiž neznamená len podpísanie zamestnaneckých zmlúv s budúcim profesionálnym vojakom. Profesionalizácia musí riešiť problematiku odkúpenia vojenskej techniky, budov, pozemkov, infraštruktúry a vytvorenie sociálneho systému. Profesionalizácia so sebou prináša mnoho prioritných, ale aj druhoradých problémov, ktoré treba legislatívne a potom aj reálne vyriešiť. Nemožno sa klamať, tak ako v uplynulom období štyroch rokov. Ak nie je dostatok kvalifikovaných a kvalitných záujemcov, tak radšej treba počkať v duchu axiómy – kvantita nie je vždy kvalitou. V programe pri tomto záväzku chýba, koľko bude profesionalizácia armády stáť daňového poplatníka. Ak ju chce vláda zvládnuť za neuveriteľné dva roky, približný rozpočet tejto zásadnej reformy mala v programe aj vyčísliť. Súvisiacim záväzkom je aj malá a akcieschopná armáda podľa vzoru menších členských krajín NATO. Vytvorenie malej profesionálnej armády spĺňa nároky NATO a je to vhodný systém obranyschopnosti krajiny. Takto je to aj v mnohých demokratických štátoch sveta. Tento zámer treba realizovať komplexne s dôrazom na pomoc pri uplatnení prepúšťania ľudí. Sociálny rozmer tohto návrhu nie je preto zanedbateľný. S profesionalizáciou sa už naštartoval aj proces prepúšťania mnohých dôstojníkov z armády, ktorí žili v bytových jednotkách patriacich Armáde Slovenskej republiky. Po ich prepustení zo služby ich súdnymi príkazmi vysťahúvavajú z bytov a premiestňujú na iné miesta. V mnohých prípadoch je náhradné ubytovanie nedoriešené a nevyhovujúce. Preto sa pýtam – ako sa asi cítia dôstojníci slovenskej armády s odslúženými 15 a viac rokmi v armáde, ktorí na sklonku života nebudú mať ani postarané o bývanie? Chcem sa preto opýtať, koľko je vyčlenených finančných prostriedkov na zmiernenie sociálnych dosahov prepúšťaných vojakov? Vo vládnom programe sa o týchto financiách nič nehovorí. Po tretie, vytvárať podmienky na rozvoj slovenského obranného priemyslu. Ak sa to podarí, tak to pomôže všetkých obyvateľom Slovenskej republiky. V neblahej pamäti máme ešte rozhodnutie bývalého prezidenta Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky pána Havla, ktorého rozhodnutím sa začal rušiť zbrojársky priemysel na Slovensku. Tieto ekonomické a sociálne dosahy dodnes znášajú občania Slovenskej republiky. Preto nie je zlým zámerom Ministerstva obrany Slovenskej republiky venovať sa oživeniu slovenského zbrojárskeho priemyslu. Obranný a vojenský priemysel Slovenska bol v 90. rokoch účelovo a výrazne potlačený, čím Slovenská republika stratila miliardy korún z tohto odvetvia. Vojenské fabriky boli transformované na fabriky na výrobu ťažkej poľnohospodárskej techniky, avšak na medzinárodných trhoch sa neuplatnili. Rozvoj obranného priemyslu je potrebný aj z hľadiska toho, že Slovensko má skúsenosti, možnosti a meno a na týchto trhoch sa dokáže presadiť. V programe však nie je zmienka o oblastiach, ktoré môžu a musia byť prioritné. Napríklad tanky už v Martine nevyrábame, Zuzany sú prakticky nepredajné a v modernizácii MI-24 robíme len koordinátora. S vojenskou technikou a hlavne odpredajom tej nadbytočnej súvisí v rezorte korupcia. Takýto záväzok vyžaduje koordinovaný postup zákonodarnej, vládnej aj súdnej moci. Po štvrté, bojaschopnosť Armády Slovenskej republiky. Bojaschopnosť našej armády úzko súvisí so vstupovými konaniami do NATO na jeseň tohto roka. Ak si spomenieme na haváriu dvoch nadzvukových bojových stíhačiek MIG-29, smutne musíme konštatovať, že naša bojaschopnosť evidentne zaostáva za európskym priemerom. Armáda disponuje 21 kusmi MIG-29, z toho schopných boja bolo len 8. Minulý týždeň dve havarovali, ostalo ich teda len 6. Ich obranyschopnosť je tiež spochybniteľná. NATO bude od nás vyžadovať bojaschopný armádny celok. Čo sa týka letectva, problém je aj v tom, že slovenskí vojenskí piloti majú nalietaných ročne o 50 % menej letových hodín ako piloti v krajinách NATO. Slovensko sa hlási do NATO, čo bezvýhradne podporuje aj Hnutie za demokratické Slovensko, čo sme jednoznačne deklarovali, aj keď sme boli vo vláde, ale aj počas uplynulých štyroch rokov v opozícii. Naša podpora integrácii percentuálne zvýšila celospoločenskú podporu obyvateľstva pre vstup do tejto aliancie. Vláda teda mohla priznať, že za armádami NATO zaostávame v bojaschopnosti a koľko nás to bude stáť, aby sme sa im vyrovnali. Letectvo je jeden samostatný celok plný problémov. Náčelník Generálneho štábu v hodnotiacej správe za rok 2001 priznal, že najhorší stav je pri bojových lietadlách. Ak v súčasnosti je bojaschopných len 6 lietadiel, prečo sa zanedbávalo ostatných 15 kusov? Dôvodom mohla byť tiež skutočnosť a možnosť nákupu podzvukových lietadiel HAWK a naše MIG-29 sa jednoducho zanedbávali. Keďže obchodná transakcia nevyšla, prichádzame aj o tú vojenskú techniku, ktorú v súčasnosti vlastníme. Ďalším problémom, ktorý v tejto súvislosti nedovolím si nespomenúť, je otázka deblokácie ruského dlhu voči Slovenskej republike. Predchádzajúca vláda, ktorá je pokračovaním tejto vlády, jednoducho 50 % deblokácie ruského dlhu predala v smiešnej hodnote 30 %, pričom provízie z tejto transakcie bežali do vreciek súkromných spoločností blízkych vládnej koalícii. Som zvedavý, a vo vládnom programovom vyhlásení sa o tom vôbec nehovorí, ako chceme deblokovať druhých 50 % formou tovarovej deblokácie. Po piate, obrana a rozpočet pre obranu. Na záver je aktuálna problematika týkajúca sa rozpočtu pre armádu. Už som spomínal, že v programe sa vláda zaväzuje vyčleňovať na obranu štátu finančné prostriedky vo výške 2 % HDP ročne. Podľa neoficiálnych informácií z ministerstva obrany bude rozpočet na budúci rok 2003 pre obranu na úrovni 1,85 % HDP. Otázka tiež znie – odkiaľ bude štát brať peniaze pri zvyšujúcom sa deficite štátneho rozpočtu? Riešením bude prenechávať toto finančné bremeno na radových vojakov. Už na budúci rok prídu o 13. a 14. plat, sociálny príspevok na bývanie. Ak by sme boli pri vláde, prostriedky určite nájdeme a nebudeme to riešiť na úkor ľudských zdrojov. Treba ich hľadať absolútne inde. Faktom tiež zostáva, že peňazí je v štátnej kase nedostatok, a preto treba s nimi rozumne nakladať. Na záver len zhrniem, že programové vyhlásenie vlády v oblasti obrany štátu je málo zrozumiteľné a nejednoznačné. V niektorých jeho častiach sa vyskytujú nedostatočne podložené a málo premyslené záväzky, ktorých splnenie bude pomerne komplikované a vo výnimočných prípadoch aj neuskutočniteľné. Návrh je plný fráz a všeobecných deklarácií, ktoré nedovoľuje konkretizovať čiastkové oblasti na konkrétne úlohy a ciele. Vyznačuje sa plytkosťou, ktorá odzrkadľuje nemohúcnosť odborníkov koalície jasne a jednoznačne formulovať problémy, ktoré je potrebné riešiť v rezorte ministerstva obrany. NATO sa používa doslova ako zaklínadlo, ktoré všetky naše problémy vyrieši. Nie je to tak. My si ich budeme musieť vyriešiť sami, a dokonca si ich budeme musieť sami aj zaplatiť. V návrhu tiež chýbajú záväzky vo vzťahu k deblokácii, o ktorej som hovoril, napríklad pri riešení otázky bojaschopnosti našich MIG-29. Dá sa očakávať, že rozpracovanie vládneho programu do podmienok Ozbrojené sily Slovenskej republiky odštartuje ich novú reformu, ktorú s veľkým očakávaním budeme sledovať, ako sa bude ďalej vyvíjať. Vážené dámy, vážení páni, dovoľte mi preto na záver povedať, že programové vyhlásenie vlády v tejto podobe nezodpovedá našim predstavám, a preto ho nebudem podporovať. Ďakujem. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďalším v poradí je pán poslanec Boris Zala. Ja ho tu teda nevidím. Konštatujem, že pán poslanec Zala stráca poradie. Po ňom nasleduje vystúpenie pána poslanca Jána Kovarčíka. Pripraví sa pán poslanec Brhel.