I. Šimko, poslanec: (2004-12-10):
Henry Kissinger píše o potrebe preložiť hodnoty do odpovedí na viacero nepríjemných otázok, predovšetkým na to, čo musíme urobiť, aby sme prežili, a to bez ohľadu na prostriedky, ktoré bude potrebné použiť, o čo sa musíme usilovať, aby sme zostali verní sami sebe, a to aj ak by sme niekedy mali ostať úplne osamotení, proti akým nespravodlivostiam a krivdám by sme mali bezpodmienečne bojovať a aké ciele sú jednoducho mimo nášho dosahu. Toto sú otázky, na ktoré si musí vedieť nachádzať odpovede aj Slovensko. Ja oceňujem predložený text stratégie ako diplomatický, ale považujem za užitočné doplniť ho o niektoré politické pohľady. Pokúsim sa načrtnúť niekoľko poznámok ku situácii, v ktorej sa Slovenská republika na prahu 21. storočia nachádza, a potom sformulovať niekoľko otázok, na ktoré bude musieť slovenská zahraničná politika v budúcich rokoch hľadať odpovede. Najskôr k situácii. Stratégia hovorí, že sme vstupom do NATO a Európskej únie naplnili ciele, ktoré boli hlavnou prioritou našej zahraničnej politiky od vzniku štátu. Za svoju základnú filozofiu potom považuje zadefinovanie hodnotového a záujmového rámca pre našu zahraničnú politiku už ako člena oboch týchto spoločenstiev. A tu sme už na poli veľmi všeobecných formulácií, samozrejme, nič proti nim. Aj všeobecné veci platia. Každý deň však prežívame veľmi konkrétnu realitu. Politika a aj tá zahraničná k nej musí zaujímať stanoviská, ba čo viac, ona ju spoluvytvára. Mala by byť takou aj tá naša. Prvá vec, ktorú je podľa môjho názoru treba konštatovať, je, že prostredie, v ktorom sme sa ocitli, vonkoncom nie je idylické. Stratégia tento fakt nepopiera, ale ani naň príliš neupozorňuje. Musíme si však predovšetkým my sami pre svoje rozhodovanie byť vedomí, že i v Európskej únii a NATO hrajú všetci hráči, predovšetkým každý za seba. Nikto sa nestal ich členom len pre blaho celku, ale každý od tohto členstva očakáva predovšetkým zvýšenie vlastnej bezpečnosti, vlastnej prestíže, vplyvu, postavenia a životnej úrovne. Je to legitímne a je potrebné si aj otvorene priznať, že o to musí ísť aj Slovenskej republike, áno, preto, lebo v niečom sa aj ako konkurenti v národných záujmoch zhodujeme, ba dokonca v istom, nie príliš širokom rámci sa pokúšame sformulovať i spoločný záujem. Tu ale musíme dávať pozor. Pri každom pokuse o vymedzenie spoločného záujmu sa naši skúsenejší a silnejší partneri budú usilovať zarobiť tak, aby svoj vplyv rozšírili aj o náš potenciál. A ak sa dáme, tak to bude aj na náš úkor. Už citovaný Kissinger pred troma rokmi napísal, že národný štát zostáva jednotkou politickej zodpovednosti, je pod vplyvom dvoch protichodných tendencií, celkovo vo svete, buď sa rozpadá do svojich etnických zložiek alebo sa rozpúšťa vo väčších regionálnych zoskupeniach. Starý praktik však očakáva pozitívny vývoj až vtedy, keď generácia národných lídrov po konci studenej vojny nájde odvahu prísť s koncepciou osvieteného národného záujmu, záujmu, ktorý bude vychádzať nielen z toho, čo je momentálne užitočné, ale predovšetkým z tradícií a hodnôt. Hlbším základom pre formulovanie spoločných záujmov v európskom a transatlantickom rámci sú iste spoločné historické skúsenosti, vzťah k ľudskému životu, ku spoločnosti, k zodpovednosti a dôstojnosti človeka. Stratégia tu hovorí o hodnotovom rámci. Za akciami slovenskej zahraničnej politiky v tejto súvislosti vyhlasuje úctu k medzinárodnému právu, rozširovanie priestoru demokracie, slobody, mieru, stability a prosperity, presadzovanie základných ľudských práv a solidarity medzi národmi. Je to pekné, ale hodnoty v politike sú čosi viac. Sú to pohnútky, ideály, ktoré hýbu i národmi, za ktoré boli a dokonca i dnes sú ľudia ochotní prinášať aj obete, ba niekedy i zomierať. Skutočné vlastenectvo je vernosť hodnotám, ktorým ľudia v našej vlasti dokážu takto veriť, vernosť tomu dedičstvu otcov, o ktoré prosíme Pána, aby nám ho zachoval. Nikto však neprinesie žiadnu ani tú najmenšiu obeť za úctu k medzinárodnému právu, ale za slobodu áno, za spravodlivejší svet určite tiež a aj za druhých v solidarite s biednejšími, ktorých nám príde ľúto. To sú hodnoty aj v zahraničnej politike, hodné toho, aby boli základom na vytváranie spoločného záujmu, napr. v rámci Európskej únie alebo Severoatlantickej aliancie. Ak tieto hodnoty dokážeme rozšíriť, t. j. aj presvedčiť o ich zásadne dobrom vzťahu k ľudskému životu aj širšie spoločenstvo ľudí, s inými historickými a náboženskými tradíciami, tak potom môžeme hovoriť aj o rozširovaní hodnotového rámca. Nerobme si však ilúzie tam, kde je iná realita. Možno užitočnejšie bude hovoriť o téze, že sa potrebujeme v globalizujúcom sa svete učiť žiť aj s rôznymi hodnotovými rámcami vedľa seba tak, aby sme sa vzájomne nepozabíjali, ale skôr vnútorne a hodnotovo sa obohacovali. Ale to je hudba nie blízkej budúcnosti. Usilovať sa o to je najväčšou úlohou architektov budúceho medzinárodného poriadku. Nie menšiu ambíciu by sme mali mať i v našej zahraničnej politike. Preto je diskusia o tom, čo je Európa, kam siaha a akú podobu by mala mať politická a ekonomická únia európskych národov, tak zásadná, kde sú jej hranice, aké miesto majú v nej transatlantický rozmer, Rusko a nepochybne aj napr. Turecko. Dnes, ale i historicky majú rôzne národy Európskej únie k týmto otázkam rôzne stanoviská. Je strategickou otázkou, ako táto diskusia dopadne, a, samozrejme, aj pre slovenskú zahraničnú politiku strategicky významné, aké stanovisko k nej zaujme Slovensko. Predložená stratégia akoby vychádzala zo zamlčanej tézy, že na tieto otázky sú už pre nás odpovede jasné. Ale myslím si, že nie sú a nie sú ani pre veľkých hráčov so stáročnými tradíciami. Mimochodom medzinárodné právo. Práve posledné tri roky ukázali, že svet žije v právnom prostredí, ktorého základy sa vytvorili po druhej svetovej vojne a zodpovedajú skôr situácii studenej vojny, ktorá bola po nej. Jasne sa ukázalo, že rámec súčasného medzinárodného práva môže vytvoriť patovú situáciu vtedy, keď sa žiada konať. Irak bol príkladom veľkej bezpečnostnej krízy, bez realistickej možnosti, ktorá by v súlade s tradične chápanými mechanizmami medzinárodného práva umožňovala ju vyriešiť. Takéto krízy do roku 2015 určite prídu zas. Ako sa k nim bude Slovensko stavať? Možno dnes pri koncipovaní stratégie na viac ako desaťročie obchádzať také nové strategické otázky, ako je obrana mimo územia vlastného štátu? Je to koncepcia nazývaná po anglicky out of area, ku ktorej sme sa činmi mimochodom už prihlásili. Túto koncepciu však súčasné medzinárodné právo nepozná. Ono totiž už nezodpovedá novej bezpečnostnej situácii vo svete. Toto je tiež téma pre našu stratégiu. V predloženom texte sa dočítame o tom, že strategickým cieľom zahraničnej politiky Slovenska je rozvoj krajiny v stabilnom a predvídateľnom medzinárodnom prostredí. A hovoríme tu, prosím, o horizonte do roku 2015. Dámy a páni, ale toto celkom nezávisí od nás, prostredie, do ktorého sa rúti náš svet po skončení studenej vojny, žiaľ, nie je ani stabilné ani celkom predvídateľné, môžeme azda vidieť niektoré rysujúce sa megatrendy, zárodky možných budúcich konfliktov a, samozrejme, aj veľké príležitosti, ktoré môžu byť pozitívne. To všetko vyžaduje múdre, včasné a neraz aj odvážne politické rozhodnutia. Na ich presadenie bude potrebná nielen sila argumentov, častejšie však aj politická, ekonomická a vojenská sila. Hlavne však nesmieme zatvárať oči pred realitou. Ani naše túžby, ani mediálna virtuálna skutočnosť nenahradia to, čo skutočne je. Krátkodobé politické úspechy môžu byť založené i na inom ako na realite, ale pre skutočný život národov bývajú takéto úspechy katastrofálne. Lady Thatcherová vo svojom syntetizujúcom poslednom diele upozorňuje, že svet nikdy neprestal byť nebezpečný, to iba západ prestal byť ostražitý. Ak má naša civilizácia prežiť, musíme si to vziať k srdcu. A to platí i pre našu zahraničnú politiku. Len hodinu a pol letu z Bratislavy je región, v ktorom bez zahraničných vojenských protektorov nie je pravdepodobne možné normálne žiť a zatiaľ sa nečrtá žiadna perspektíva politického riešenia, a to sme stále na území Európy. Ak ideme ďalej narážame na konflikt s militantným islamom, to nie je iba okrajová otázka, tento konflikt vnímame hlavne cez teroristické útoky, ale jeho politický obsah je oveľa širší, je to aj o rozličnom vnímaní hodnôt v islamskom a tom našom kresťanskom svete, napr. spravodlivosti. To nemožno zľahčovať. Má to svoju bezpečnostnú dimenziu, dve veľmi zložité bojiská Irak a Afganistan, ale, samozrejme, predovšetkým to má rovinu politickú. Zahraničná politika musí hľadať odpovede, myslím tým aj politické odpovede, na najzávažnejšie bezpečnostné krízy sveta a Slovensko nie je mimo nich, a to nehovoríme o ďalších potenciálnych bezpečnostných hrozbách vo svete, o reálnom jadrovom ohrození, o nadnárodnej kriminalite, ktorá presahuje rámce vnútornej bezpečnosti jednotlivých krajín. Poctiví analytici uznávajú, že ľudstvo sa na začiatku 21. storočia ocitlo v novom bezpečnostnom prostredí. Zatiaľ pozná viac-menej len odpoveď vojenskú, aj to nie vždy, všade, včas a primeranú, ale politickú odpoveď ešte nepozná. Môžeme sa my tejto otázke vyhýbať, ak uvažujeme o stratégii našej zahraničnej politiky na viac ako 10 rokov? A pritom vojensky sme aj my účastníkmi tejto globálnej situácie. V antickom Grécku boli po stáročia viaceré malé mestské štáty. Staroveké Grécko bolo skôr hodnotovou a kultúrnou identitou, politickou iba pri vonkajšom ohrození, ale ako ovplyvnilo vývoj ľudstva. Aj malé mestské štáty dokázali vytvoriť hodnoty, ktoré pretrvávajú dodnes, pravda ak prijímali múdre politické rozhodnutia. Toto majme na pamäti aj pri koncipovaní našej politickej stratégie, predovšetkým aby sme neboli malomyseľní, aby sme neprepadali pocitu, že vzhľadom na náš počet a rozlohu, vzhľadom na to, že naša štátna existencia je zatiaľ krátka, môžeme iba málo a skoro nič. Nie je to pravda. Na druhej strane si však musíme vedomí, že záleží na tom, či sa dokážeme prezieravo, dobre a neraz aj odvážne rozhodnúť. Ak sa utopíme v administrovaní, ak budeme pasívne prijímať rozhodnutia iných, ak budeme vo vleku udalostí a zahraničia, tak sa postupne budeme vytrácať. Preto je veľmi dôležité, aby sa naša zahraničná politika koncipovala predovšetkým s ohľadom na vplyv, postavenie, hrdosť a silu Slovenska v meniacom sa medzinárodnom prostredí. V tejto súvislosti vždy boli a vždy budú pre krajiny, akou je naša krajina, dôležité strategické partnerstvá. Je mnoho otázok, v ktorých sami nedokážeme veľa, ale môžeme nájsť partnerov, s ktorými máme v tej-ktorej otázke stabilne a dlhodobo identické záujmy. Tieto partnerstvá si musíme uvedomovať a musíme ich budovať i v čase, keď z nich azda krátkodobo nemáme prospech. Iste, zásadne dôležitá je spolupráca krajín V-4, je toho mnoho, kde máme záujmy identické, ale vždy tu budú aj rivality historické, ale aj nové, taký je život. Slovensko má niekoľko výhod. Sme národ, ktorý sa musel vedieť učiť reči, musel sa vedieť vcítiť do vnímania iných. A to je dobrý predpoklad i pre našu zahraničnopolitickú komunikáciu. Vieme rozumieť záujmom, ideálom a zodpovednosti Spojených štátov v dnešnom svete, a preto vieme byť spoľahlivými spojencami pri riešení bezpečnostných kríz. Rozumieme však aj Rusku, azda viac ako ktorýkoľvek iný člen Európskej únie, čo je významný bonus, nemali by sme naň zabúdať. Slováci tradične rozumeli aj nemecky hovoriacemu priestoru Európy, prevzali sme z neho remeslá, právnu kultúru a mnoho iného. Vnútri Európskej únie je Nemecko veľmoc, ktorú by sme nikdy nemali obchádzať. To sú však niektoré významné tézy vyplývajúce z tradícií. Dnes sa ale vytvárajú aj celkom nové tradície. Okrem toho čaro úspešnej zahraničnej politiky je vedieť predvídať v konkrétnej politickej situácii, vedieť odhadnúť, ktoré spojenectvo je teraz, v konkrétnej chvíli a v konkrétnej situácii v našom národnom záujme. Je to nesmierne dôležité, pretože poznáme z minulosti viacero tragických rozhodnutí, napr. takým boli rozhodnutia v rokoch 1938,1939. Slovensko však má aj iné výhody. Sme ešte citliví voči hodnotám v politike. Tým nechcem povedať, že naša vnútropolitická prax je toho vždy dôkazom. Ale práve vtedy, keď sa verejný život stáva priveľmi trhoviskom záujmov, na Slovensku to ľudia vnímajú, diskutuje sa o tom, hľadá sa aj hlbšia dimenzia, nie všade to je tak. Okrem toho Slovensko má dobrý obranný potenciál. Mladí ľudia majú záujem slúžiť v profesionálnej armáde, chcú byť dobrí. Ak by sme investovali do špeciálnych jednotiek, môžeme v nich byť špičkou. V moderných konfliktoch sú práve špeciálne jednotky najdôležitejšie. A rozlohou v malej krajine majú obrovský význam i pre obranu vlastného územia. V tomto môžeme byť lepší než mnoho iných štátov v Európe. Zvýšilo by to váhu nášho slova aj v zahraničnej politike. Ako bývalý minister obrany upozorňujem, že reforma ozbrojených síl vonkoncom nie je výlučnou úlohou vojenských expertov, je to zásadná téma i pre budúcnosť našej zahraničnej politiky. Som presvedčený, že tak ako každý človek, tak aj každá krajina i naša vlasť má svoje dejinné poslanie. Hovoril o ňom dokonca i pápež Ján Pavol II. a som o ňom presvedčený aj ja. Nie je to však poslanie také, akým bolo starozákonné chápanie vyvoleného národa. Máme veľký špecifický potenciál. Máme veľké príležitosti byť sebe i ľudstvu užitočnými. Či ich však dokážeme rozvinúť, to už závisí od našich konkrétnych rozhodnutí, od našej vnútornej i zahraničnej politiky, závisí od nášho zmyslu pre česť a od našej odvahy a iniciatívy. Na záver ešte azda dve tézy, obe môžu byť pri prijímaní rozhodnutí v dráme, ktorou od nepamäti bola a vždy bude zahraničná politika, veľmi užitočné. Jednu tézu sformulovala Margaret Thatcherová a znie: „Nech už diplomati hovoria čokoľvek, vždy buďte pripravení na najhoršie.“ Druhú tézu nám v roku 1990 venoval Svätý Otec k jeho prvej návšteve u nás: „Môže dať i našej zahraničnej politike dlhodobo rozmer nádeje, nech nám už budúcnosť prinesie čokoľvek. Jej optimizmus sa opiera o naše zdravé základy. Je to veľmi jednoduchý, ale praktický odkaz: Nebojte sa.“ Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)