K. Tóthová, poslankyňa: (2001-10-30):
M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Dámy a páni, na tri minúty preruším naše rokovanie. Poprosil by som navrhovateľa a spravodajcu, keby mohli na dve minútky prísť ku mne. Pán minister, budete taký dobrý? (Prerušenie rokovania o 19.29 hodine.) (Pokračovanie rokovania o 19.32 hodine.) M. Andel, podpredseda NR SR: Dámy a páni, takže budeme pokračovať v našom rokovaní. Chce ešte v rozprave vystúpiť pán spoločný spravodajca ohľadom návrhov uznesení, ale predtým ešte požiadal o slovo predseda Najvyššieho súdu, myslím si, že v rokovacej miestnosti je všeobecný súhlas na to, aby pán predseda vystúpil. (Hlasy zo sály.) Moment. Takže je všeobecný súhlas. Ďakujem veľmi pekne. Je všeobecný súhlas, ďakujem veľmi pekne. Pán predseda Najvyššieho súdu, máte slovo. Po ňom vystúpi pán spravodajca, pán poslanec Kresák. Š. Harabin, predseda Najvyššieho súdu SR: Vážený pán predsedajúci, vážená ctená snemovňa, vážené dámy, vážení páni. Hneď na úvod musím povedať, že budem prezentovať, pokiaľ ide o koncepciu stabilizácie súdnictva, názor Najvyššieho súdu, ktorý som oprel o názory jednotlivých kolégií, respektíve predsedov kolégií, ktorí boli zvolení na podklade nového zákona o súdoch a sudcoch. Je pravdou, ako konštatoval pán predseda ústavnoprávneho výboru, že bola požiadaná Sudcovská rada o zaujatie svojho stanoviska ku koncepcii a k správe o súdnictve 1995 - 2000. Pravdou je aj to, že som ju štyrikrát zvolal a nepodarilo sa zvolať Sudcovskú radu tak, aby bola uznášaniaschopná, teda nebol ani v jednom prípade jej počet 21, tým pádom nemohli sme o tejto koncepcii a správe rokovať. Ja som v tomto smere upozornil pána ministra, že by tých sudcov, ktorí sa nezúčastnili Sudcovskej rady, zvážil ich disciplinárne postihnutie, pretože evidentne úmyselne blokujú rokovanie Sudcovskej rady. Okrem iného medzi nimi na štyroch posledných sa nezúčastnil práve pán doktor Bradáč, nominant pána ministra spravodlivosti, ktorý nezískal potrebný počet hlasov na to, aby mal byť vymenovaný podľa proklamácie pána ministra za predsedu Krajského súdu v Banskej Bystrici. Sudcovská rada, keďže sa nezišla, nemohla prijať ani etický kódex, takže aj tu sa prejavuje zjavná politizácia justície, ktorú začal práve pán minister spravodlivosti. Keďže obidva materiály boli dané do jedného bodu, aj ja skumulujem svoje vystúpenie do jedného bodu. Ešte raz opakujem, budem prezentovať názor Najvyššieho súdu, môj osobný názor a názor, ktorý spracovali predsedovia kolégií. Pokiaľ ide o koncepciu, treba hneď na úvod povedať, že nekomplexnosť a neúplnosť materiálu vychádza zrejme z toho, že sa pripravuje a predkladá prakticky rok pred skončením volebného obdobia, hoci logicky mal byť vypracovaný a predložený Národnej rade najneskôr pár mesiacov po voľbách, čo je evidentne neperspektívne z hľadiska možností jeho materiálneho zabezpečenia a následnej realizácie. Opäť môžem konštatovať, že sa plazivo vkráda do doterajších právnych predpisov zvyšovanie moci ministra nad profesijným osudom sudcov a chodom súdov. Napríklad prideľovanie sudcov Najvyššieho súdu na stáže bez súhlasu jeho predsedu, čo je regres pred rok 1989, vymenovanie predsedov a podpredsedov okresných a krajských súdov, hoci z posudzovaného materiálu vyplýva opak, takže ide zo strany ministra o zavádzanie už nielen sudcov, ale i zákonodarného zboru. Na uvedenom konštatovaní nemení nič ani nový projekt, ja ho nazývam pseudosamosprávy, vytvorenie formalizovaných sudcovských rád bez náležitých kompetencií. Úplná ekonomická a personálna samostatnosť súdnej moci od moci výkonnej stále chýba a hlavne bez patričného nadpolovičného či dvojtretinového zastúpenie z radu sudcov. Zahraničné skúsenosti jednoznačne ukazujú, že Najvyšší súd má v tomto smere pravdu a mal ju od samého začiatku, keď sa kreovala novela ústavy. Posledné skúsenosti zo Španielska, Grécka, Fínska, všetko členských krajín  Európskej únie jednoznačne dávajú za pravdu názoru Najvyššieho súdu. Možno konštatovať, že právne prostredie ovláda taký spôsob myslenia zo strany ministerstva, ktorý tu nebol  ani v rokoch 1948 – 1989, a čo je najhoršie, aj spôsob jednania je bezprecedentný. Zavádzanie a klamanie verejnosti, že predkladané návrhy zákonov týkajúce sa súdnej moci, sú v súlade s požiadavkami samotných sudcov. Nemusím ísť ďaleko, stačí už spomenúť návrh zákona o Súdnej rade, ktorý enormne zvyšuje právomoci ministra vo vzťahu k súdnej moci. Pred dvoma týždňami bolo vo vláde prijaté uznesenie, ktorým sa má likvidovať samostatná rozpočtová kapitola Najvyššieho súdu namiesto toho, aby sa išlo smerom k rozšíreniu rozpočtovej kapitoly na okresné a krajské súdy, ide sa opačne. Keby okresné a krajské súdy mali samostatnú rozpočtovú kapitolu, dnes by sme sa tu o tom vôbec nebavili, či sudca potrebuje počítač alebo nie, pretože každý sudca už by dávno mal počítač. Totiž to Najvyšší súd získal samostatnú rozpočtovú kapitolu nie vďaka pána ministrovi, ako to konštatoval pán predseda Orosz, ale vďaka vice-premiérovi pre legislatívu doktorovi Fogašovi. Chcem tým len povedať to, že keď my máme samostatnú rozpočtovú kapitolu od 1. 1. 2001, samozrejme, za absolútnu prioritu číslo jeden som považoval to, že vybavím sudcov všetkou výpočtovou technikou, ktorá je k dispozícii, aj na to som dal všetky peniaze, a preto na Najvyššom súde každý sudca má počítač s kvalitným programom. Koncepciu stabilizácie súdnictva a súdov treba odvádzať od postavenia Najvyššieho súdu v rámci sústavy súdov v Slovenskej republike. Jeho postavenie, najmä pokiaľ ide o systém opravných prostriedkov, nezodpovedá ani vnútroštátnym, ani medzinárodným nor-mám. V tejto spojitosti v predkladanom materiáli niet o tom ani zmienky zrejme z nevedomosti alebo z neochoty predkladateľa túto otázku riešiť v súlade európskymi štandardmi. V celej rozsiahlej časti zefektívnenie výkonu súdnictva sa síce argumentuje tým, k akým zmenám v zákonných úpravách a v dôsledku toho aj v súdnom konaní tiež z hľadiska jeho rýchlosti má dôjsť, ale nie je však zjavné, ako tieto pripravované zmeny konkrétne prispejú k stabilizácii súdnictva, t. j. stabilizácii súdnej sústavy, súdnych orgánov a ich činností. Prehliada sa, že pripravované a navrhované zmeny aj v súdnom konaní najmä v počiatkoch, t. j. cca dva - tri roky, budú spojené s ťažkosťami a nepochybne aj s chybami a že potrvá istý čas  tri až päť rokov, kým sa nové pravidlá vžijú. Dovtedy dopad novej právnej úpravy nebude pôsobiť ako stabilizujúci. A tu bol priestor uviesť, aké konkrétne opatrenia sa prijmú, aby to nevyhnutné obdobie prechodu bolo čo najkratšie a najmenej bolestivé. Vo vzťahu k zefektívneniu výkonu súdnictva, ako aj stabilizácii súdneho systému chýba konkrétnejšie rozpracovanie zavádzania informačných systémov do výkonu jednotlivých činností súdov a z toho plynúcich finančných nárokov. Pričom, ako je notoricky známe, potrebné rozpočtové prostriedky ministerstva spravodlivosti sa míňajú v rozpore s ústavou, kompetenčným zákonom a zákonmi o rozpočtových pravidlách a v štátnej sfére súdov v rokoch 1999 až 2001 na oddelenie dokumentácie zločinov komunizmu, teda na súkromnopolitické ciele ministra spravodlivosti. Toto treba otvorene povedať, pretože peniaze určené pre súdy a väzenstvo sa nemôžu používať na iné, než zákonom stanovené účely. Ja nemám nič proti zriaďovaniu úradu ani sa jeho cieľov a motívov nedotýkam, je to politická otázka, ale táto otázka sa musí vyriešiť v parlamente politickou zhodou a prijatím príslušných zákonov na to, aby mala opodstatnenie, pretože v opačnom prípade prostriedky sudcov a väzenstva idú na, ešte raz zopakujem, súkromnopolitické ciele pána ministra spravodlivosti. Prechod na podstatne silnejší kontradiktórny proces v trestnom konaní bude úspešný len vtedy, ak sa podarí vyriešiť minimálne 70 - 80 % agendy prokurátorom a súdom mimo procesne náročné hlavné pojednávanie a len zvyšným maximálne 20 až 30 % času sa bude prerokúvať kontradiktórne na hlavnom pojednávaní. Aj to nutne predpokladá  spočiatku zvukový záznam konania a jeho prepis do zápisnice a neskôr stenografický záznam pojednávania. Na úspešné vybavovanie veci mimo hlavného pojednávania bude nevyhnutná iná a podstatne väčšia aktivita prokurátorov aj fungovanie sudcu na prípravné konanie a vyšších súdnych úradníkov uvedená v bode 3 časti inštitucionálnoorganizačné zmeny. Nosná časť materiálu je zneprehľadnená zbytočne rozsiahlym výkladom o projekte súdny manažment a v jej rámci vyvinutého projektu body 7 až 8 podateľne registre, ktorý mimochodom neskracuje súdne konanie ani o jeden deň. Takýto podrobný komentár vzhľadom na zámer predkladateľa a adresáta materiálu je absolútne nevhodný a nepotrebný, respektíve zavádzajúci. To isté sa týka aj bodu 9 kritérií výberu justičných čakateľov. Nedá mi nepristaviť sa pri toľko propagovanom pilotnom projekte. Tento projekt spočiatku, keď sa všetci pamätáte, mal názov takzvaný švajčiarsko-slovenský súdny manažment až dovtedy, kým som si nedal preložiť švajčiarsky Občiansky súdny poriadok, z ktorého jednoznačne vyplýva, že vo Švajčiarsku napríklad je povinné zastúpenie advokátom, že súd nemá poučovaciu povinnosť vo vzťahu k účastníkom konania a tam možno žaloby môže rozdeľovať aj vrátnik na súde, pretože sú tak vysoko kvalifikovane podané aj z toho titulu, že napríklad súd môže dať advokátovi pokutu, keď podá nekvalifikovanú žalobu. Systém kreovania funkcie sudcu vo Švajčiarsku je úplne iný ako u nás, tam ja časovo obmedzený, u nás je na doživotie. To hovorím len na úvod preto, že nemôžeme preniesť morské ryby do Štrbského plesa a tváriť sa, že prežijú. Keď som tieto veci po prvýkrát povedal, tak odrazu po dvoch týždňoch sa začalo hovoriť iba o takzvanom slovenskom súdnom manažmente, že to nemá nič spoločné so švajčiarskymi skúsenosťami. Keďže som navštívil minimálne tridsať okresných súdov a skoro všetky krajské súdy, viem aká je situácia na súdoch nižších stupňov, viem, že je katastrofálna. Sudcovia nemajú k dispozícii ani v jednej verzii základnú Zbierku zákonov, nehovoriac o literatúre a nehovoriac o počítačoch. Preto ma veľmi zaujímal projekt súdny manažment a dokonca som v podstate raz sprostredkovane a raz osobne navštívil aj Okresný súd v Banskej Bystrici. Zistil som, že tento projekt nie že neskracuje súdne konanie, ale ho predlžuje, enormne ho predlžuje, pretože pokiaľ v pozícii súdnej tajomníčky nebude právny asistent s vysokoškolským právnickým vzdelaním a dostatočnou právnou praxou, nie je možné hovoriť vôbec o skrátení, ale o predĺžení. Aby som sa utvrdil v správnosti svojich názorov, urobil som si sám analýzu generovanú na dvadsiatich náhodne vybraných okresných súdoch, ktorých výkonnosť, počet sudcov, ako aj počet skončených vecí som porovnával a dospel som k šokujúcim záverom. Ešte chcem upozorniť na jednu vec. V Banskej Bystrici tento projekt testujú iba na nových veciach, to znamená, že nedochádza ku skráteniu súdneho konania v senáte, pretože my skrátenie súdneho konania môžeme komplexne posudzovať v celom senáte, teda nemôžeme v senáte urobiť takú koncepciu práce, že senát bude robiť iba nové veci a staré veci nechá tak. Koniec koncov tak to je v Banskej Bystrici, že tých trinásť senátov C a päť senátov obchodných nerobí staré veci vôbec, samozrejme, že sa nám množia hneď sťažnosti v Štrasburgu, robí iba nové veci. Ale aj tak, keďže robí nové veci, budem vychádzať z toho, koľko čísiel robí. Banská Bystrica v roku 2000 po zavedení súdneho manažmentu a v roku 2001 v registri civilnom, teda občianskoprávnom, sudcovia urobili, teda ukončili 17,5 vecí, v roku 2001 klesá počet vecí 16,2 veci. V obchodných veciach v roku 2000 17,1 vecí, v roku 2001 klesá počet vecí na 14,7. Len na ilustráciu - to isté vo vzťahu k iným súdom - Zvolen 35,5, 32,5, 26,5, 28,2, Brezno 35, 29, 40, 28, Trenčín 35, 39, 46, 40, Žilina 28, 27, 23, 22, Martin 34, 36, 34, 30, Poprad 37, 28, 40, 33, čiže výkonnosť sudcov na okresných súdoch, ktoré som tu teraz náhodne vymenoval, je o 100 % vyššia, v mnohých prípadoch ešte viacej ako 100 %. Preto tvrdím, že súdny manažment nie že neskracuje súdne konanie, ale evidentne predlžuje súdne konanie. Upozornil som na to pána ministra aj dokonca premiéra vlády Slovenskej republiky, kde som ho žiadal, aby suma 118 mil. korún bola vyhradená na zakúpenie počítačovej techniky s elektronickým vyhľadávaním právnych predpisov pre všetkých sudcov okresných a krajských súdov s perfektným programom, okrem iného s hypertextovým odkazovačom, respektíve hypertextovými linkami, čo je bežná prax na Západe. My máme taký stav na súdoch, že príde advokát na pojednávanie a sudca má problémy tri - štyri dni, kým sa dopracuje k aktuálnemu textu, ktorý má použiť, namiesto toho, aby si to klikol v počítači dvakrát, a to má k dispozícii, a advokáti, ktorí sedia vedľa sudcu cez notebook mu vytiahnu aktuálne znenie právneho predpisu. Takže podľa môjho názoru, je veľkým hazardom tak veľkú sumu dávať na projekt, ktorý skutočne neskracuje súdne konanie ani o sekundu, ale ho predlžuje. Tento projekt má význam možno niekedy v budúcnosti o päť, šesť, desať rokov, keď budeme mať toľko finančných prostriedkov, že pristúpime, samozrejme, aj k racionalizácii a efektivite práce admi-nistratívnej kancelárie, ale keď súdnictvo je v takom stave, ktorý by som prirovnal k spustnutej budove, my nemôžeme rekonštruovať túto budovu tak, že začneme rekonštruovať alebo reštaurovať komín do keramickej podoby. Pokiaľ ide ešte o určité tvrdenia zo strany ministerstva spravodlivosti, že tento projekt má protikorupčný charakter. To vôbec nie je pravda, pretože prideľovanie spisov počítačom nám privádza na svet také veci, že napríklad vo veci 18C 195/99 na Okresnom súde v Banskej Bystrici táto vec bola zapísaná v siedmich registroch, čiže mala sedem zákonných sudcov. Nehovorím o ďalších pracovných veciach, koľko zákonných sudcov mnohé iné veci mali. Tu sa vyrobil problém s prideľovaním vecí zákonnému sudcovi. Takýto problém v justícii vôbec neexistuje. Prideľovanie vecí je založené na náhodnom časovom faktore, ktoré je kontrolované v podateľni dvoma ľuďmi, v kanceláriách ďalšími dvoma ľuďmi, je kontrolované ešte predsedom kolégia, napríklad u nás na Najvyššom súde predsedom kolégia,  podpredsedom Najvyššieho súdu a predsedom Najvyššieho súdu. Čiže minimálne sedem ľudí nezávisle od seba kontroluje a je vylúčená akákoľvek manipulácia. A práve na podklade projektu, keď sa dohodne predseda súdu s programátorom ešte predtým, než sa niektorá vec napadne na súde, tak dokážu ju zariadiť tak, že sa pridelí vhodnému sudcovi a nikto nikdy nezistí, že došlo k manipulácii s inštitútom zákonného sudcu. O tomto probléme ako o vyrobenom umelo hovorím aj preto, lebo tento problém prideľovania spisov napríklad na Ústavnom súde predsedom súdu priamo bez rozvrhu práce, bez časových náhodností nikomu nevadí, pritom predseda Ústavného súdu má desať sudcov a pozná politickú orientáciu každého sudcu, zatiaľ čo na súdoch to nie je možné. Takisto nevadí prideľovanie spisov podľa rozvrhu práce ani na Štrasburskom súde európskych ľudských práv, kde dokonca tajomník komory prideľuje spisy alebo predseda súdu. V žiadnej krajine Európskej únie nie je prideľovanie spisov prostredníctvom počítača, ale vyžaduje sa zo strany judikatúry transparentnosť prideľovania spisov, čiže Európska únia akceptuje aj to, keby predseda súdu prideľoval spisy alebo keď sa prideľujú spisy na základe rozvrhu práce založenom na náhodnom časovom faktore. Okrem iného treba ešte povedať, že tento pilotný projekt spôsobil to, že banskobystrický súd je najdrahším súdom v Slovenskej republike, kde napríklad na podklade toho, čo vyžaduje tento projekt, na 13 sudcov pracuje 21 až 22 administratívnych síl, čo nie je na žiadnom okresnom súde. Autor materiálu, pokiaľ ide o ďalšiu časť koncepcie, evidentne diskriminuje ďalšie stavovské organizácie sudcov, a to Slovenskú úniu nezávislého súdnictva aj Národnú asociáciu sudkýň Slovenska, ako keby existovalo len Združenie sudcov Slovenska. V tejto súvislosti si treba  pozrieť § 58 ods. 4 zákona 385, čo je aj v rozpore s medzinárodnými záväzkami Slovenskej republiky, pozri články 11 a 14 Európskeho dohovoru o ľudských právach, preto, samozrejme, Slovenská únia nezávislého súdnictva sa aj sťažovala na ministra Čarnogurského na Európsky súd pre ľudské práva. Ja viem, prečo pán minister komunikuje len so Združením sudcov Slovenska, no pretože sú to ľudia, ktorých personálne korumpuje. Zoberme si pána prezidenta Rohárika, bývalého, ktorý má vo vzťahu k svojim kauzám dva nálezy Ústavného súdu, kde mu vytýkajú šesť - sedemročné prieťahy vo veciach, kde Ústavný súd konštatoval, že išlo o skutkovo nezložité veci, jednoduché veci právne a pán Rohárik urobil šesť úkonov na tú istú inštitúciu. Ja som pánu ministrovi poslal obidva nálezy Ústavného súdu, aby vyvodil voči tomu zodpovednosť. No nevyvodil, pretože pán Rohárik, čo bolo treba, hneď na druhý deň odobril ešte umocnene obsah vyjadrení pána ministra v akejkoľvek kauze, či išlo o odvolávanie Štefanka, či išlo o rušenie krajských súdov, okresných a krajských bez znalosti veci, ale z titulu politickej potreby, keďže bol v takej pozícii, v akej bol, tak musel potvrdzovať tieto veci. V otázke rušenia krajských súdov. Tu treba otvorene povedať, že pán minister spôsobil prieťahy v súdnom konaní na týchto súdoch, pretože keď vyšiel s touto politickou požiadavkou ešte v lete 2000 a potom na jar 2001, samozrejme, že zneistil sudcovský stav na Krajskom súde v Prešove, na Krajskom súde v Žiline, na Krajskom súde v Trenčíne príslušných okresných súdov. Títo sudcovia, samozrejme, mali strach o svoju istotu, o zabezpečenie, čo bude s nimi ďalej, takže sa nestarali o pojednávanie, ale starali sa o svoju existenciu a existenciu svojej rodiny. O tom, že pán minister vyšiel s touto myšlienkou doslova politicky avanturistickou, svedčí aj to, že nepožiadal Najvyšší súd o vyjadrenie odborné, aký je odborný názor Najvyššieho súdu, len konštatoval, že rozhodovacia činnosť týchto krajských súdov, ktoré chce rušiť, je najhoršia. Ja som si urobil analýzu na podklade výsledkov z jednotlivých kolégií Najvyššieho súdu a z analýzy vyšlo evidentne, vyšiel rezultát taký, že kvalita rozhodovania napríklad na Krajskom súde v Prešove a v Žiline a Nitre bola jedna z najlepších vo vzťahu k všetkých súdom, aj klasickým starým súdom, čiže tu bola určitá politická objednávka a potom sa hľadali argumenty na to, prečo treba zrušiť okresné a krajské súdy. Som rád, že teda v tejto oblasti nakoniec politické rozhodnutie bolo také, že to pánu ministrovi neprešlo, už nechcem hovoriť o tom, že by to bolo v rozpore so štrasburskou judikatúrou, pokiaľ ide o prístup k súdu a k právu na spravodlivosť. K materiálu koncepcia. Materiál je predkladaný Národnej rade neskoro, t. j. jeden rok pred koncom tohto volebného obdobia, čo vytvára minimálny priestor na jeho realizáciu. Obsah materiálu nezodpovedá jeho označeniu, lebo okrem údajov na strane 11 ide len o teoretickoinformatívny materiál o prijatých a chystaných legislatívnych opatreniach na zmenu niektorých zákonov, nekonkretizuje však aktivity, ktoré majú justíciu nielen stabilizovať, ale aj zvýkonniť a zefektívniť, lebo počet sudcov Slovenskej republiky je porovnateľný s inými európskymi krajinami. Z aktuálneho pohľadu je obsah materiálu, pokiaľ ide o aktuálnu legislatívu oneskorený a je zrejmé, že vzhľadom na  už prijaté zákony ho treba konkrétne doplniť. Vzhľadom na prijaté novely Trestného zákona a Trestného poriadku bude treba významne prehodnotiť obsah materiálu v oboch trestnoprávnych oblastiach. Chýba napríklad akýkoľvek rozbor zaťaženosti súdov, pokiaľ ide o nárast nápadu majetkových trestných činov. Vzhľadom na znížené škody, nie nepatrnej, na jedennásobok výšky minimálnej mesačnej mzdy. So zreteľom na prijatý zákon o vyšších územných celkoch a pripravovanú rekodifikáciu trestného poriadku sa nekonkretizuje ani postup v súvislosti so zavedením nového inštitútu sudcu na prípravné konanie. Ani presunutie významnej agendy z krajských súdov ako súdov prvého stupňa na okresné súdy so sídlom v sídle krajského súdu ani opatrenia spojené s presunom časti sudcov krajských súdov na okresné súdy. Materiálu chýba akákoľvek idea ako súčasný totálny kolapsový stav súdnictva aspoň na civilnom úseku, ktorý je živnou pôdou pre korupciu v ktorejkoľvek forme nielenže zlepšiť, to zrejme nie je ani ambícia predkladateľa, ale aspoň udržať v momentálnom stave ako-tak fungujúcu justíciu. Najviac zaráža, že v materiáli sa vôbec nereaguje na prenos kompetencií z centra na územné celky, napríklad zmierovacie či mediačné riešenie sporov by mohlo patriť práve im do kompetencií. V rámci celkovej decentralizácie štátnej správy, ktorá je programom vlády a zároveň postupného odstraňovania prieťahov v súdnom konaní. Do dnešného dňa len a len vinou verejnopolitickej moci, nie súdov, ako sa to mylne deklaruje, sa nevytvoril mechanizmus, ktorý by jednak zabraňoval chvatným zmenám v judikatúre Najvyššieho súdu, a jednak by z rozhodnutí či stanovísk súdov, najmä Najvyššieho, urobil záväzný precedens pre všetky súdy riešiace podobné prípady. Obdobná úprava sa už dávno realizovala v Českej republike novelizáciou pôvodného zákona 335/1991. Bez uvedenej legislatívnej zmeny veľmi ťažko hovoriť o právnom štáte, ktorého jedným z atribútov je právna istota. Javí sa, že v súčasnosti potreba existencie samostatného obchodného kolégia Najvyššieho súdu je už prekonaná, keďže aj pri rozhodovaní obchodných sporov je nutné aplikovať všeobecné ustanovenie Občianskeho zákonníka. Navyše momentálne pripravovaná rekodifikácia Občianskeho zákonníka počíta s tým, že jeho súčasťou už bude aj podstatná časť Obchodného zákonníka, preto aj z tohto dôvodu by malo dôjsť k zblíženiu až k splynutiu občianskoprávneho a obchodného kolégia. Tomu nasvedčuje aj to, že nepochybne sa osvedčilo doterajšie zloženie päťčlenných senátov obchodného kolégia Najvyššieho súdu, ktorého členmi sú aj sudcovia občianskoprávneho kolégia a naopak, pričom ale z nepochopiteľných dôvodov návrh zákona o Súdnej rade s novelizáciou súvisiacich predpisov v rozpore s akoukoľvek logikou upravuje, že sudcovia Najvyššieho súdu nemôžu byť členmi dvoch kolégií. No tak toto je svetová rarita. Veď my najschopnejších sudcov potrebujeme zaradiť do všetkých kolégií, aby odovzdávali svoj potenciál a skúsenosti, čím by sa skvalitnila rozhodovacia činnosť Najvyššieho súdu aj zovšeobecňovacia. Materiál by sa mal zaoberať otázkou budúceho fungovania správneho súdnictva. O tom tu už bolo hovorené, pričom zásadná zmena v tejto oblasti je jednou z podmienok vstupu našej krajiny do Európskej únie. Koncepcia sa ani len okrajovo nezaoberá konkrétnymi krokmi a opatreniami smerujúcimi na zlepšenie rezortnej legislatívy, ktorá už dlhodobo podľa slov vicepremiéra  pre  legislatívu patrí medzi najslabšie v porovnaní s inými ministerstvami, pričom chaotická a nekvalitná legislatíva je jedným zo zdrojov prieťahov v súdnom konaní. Môžem iba na okraj povedať, že od 1. 1. 1999 Trestný poriadok, Občiansky zákonník, Obchodný zákonník, zákon o konkurze a vyrovnaní, Zákonník práce, Trestný zákon, zákon o priestupkoch, Občiansky súdny poriadok a zákon o sociálnom zabezpečení boli novelizované trinásť až  štyridsaťštyrikrát. Ako sa má sudca v tejto spleti a džungli právnych predpisov dopracovať k aktuálnemu zneniu bez počítača. Z hľadiska zabezpečenia novej koncepcie stabilizácie súdnictva chýba v materiáli taká dôležitá pasáž, akou je ekonomický rozbor a následne kvantifikovanie objemu finančného krytia tejto koncepcie vo výhľade najmenej na päť rokov. V materiáli absentuje aj personálna stabilizácia sudcov z hľadiska ich sociálno-mzdového zabezpečenia vo väzbe na tajne pripravovaný legislatívny materiál o platových pomeroch  ústavných činiteľov vrátane sudcov, obsahom ktorého je prechod zo zákonnej úpravy platov sudcov na určovanie platov sudcov vládou, čo by v krátkom čase zjavne prinieslo i znižovanie a závislosť platov sudcov  od uznesení vlády. Preto ja odporúčam v mojom príspevku vrátiť tento materiál na prepracovanie. Dotknem sa otázky stavu súdnictva v rokoch 1995 - 2000. V žiadnom prípade nemôžem súhlasiť s tým, ako sa v tejto správe uvádza, že reorganizácia súdnictva a vytvorenie súdov znížilo efektivitu súdnictva predovšetkým vo výkonoch sudcov. Treba povedať jasne, a vychádzam zo štatistických čísel, ktoré predložil pán minister, že v rokoch 1997, 1998, teda v období po reorganizácii okresné a krajské súdy skončili o 39 tisíc vecí viac ako v rokoch 1999 - 2000, teda v období za pôsobenia ministra Čarnogurského, a to s vyšším počtom sudcov o 61. To o niečom svedčí. Teda za pôsobenia pána ministra s vyšším počtom sudcov sa skončilo menej vecí ako v rokoch 1997, 1998, respektíve až do konca 1995 a 1996, keď vo vzťahu k týmto rokom je vyšší počet sudcov o 125.  Príčiny tohto kolapsového stavu v justícii, pokiaľ ide o prieťahy v súdnom konaní, vidím predovšetkým v neodbornom a nekvalifikovanom riadení rezortu ministerstva spravodlivosti, v nedostatočnej kontrole, nekoncepčnej, nekvalifikovanej a niekedy až chaotickej rezortnej legislatíve ministerstva spravodlivosti. Doposiaľ nebol zefektívnený a odformalizovaný  trestný a civilný proces. Nevyhovujúce personálne rozloženie sudcov na jednotlivých súdov, doslova disproporcionálne, najmä na úrovni krajov medzi krajskými súdmi Prešov a Košice, Banská Bystrica a Žilina, Bratislava a Trenčín. Túto nepriaznivú situáciu nemožno prirátavať iba  na obdobie pred nástupom pána ministra. Práveže v nedávnej minulosti pri prideľovaní 52 justičných čakateľov sa posilnili súdy, ktoré som spomínal Košice, Banská Bystrica a Bratislava na úkor oslabených súdov. A to zrejme v dôsledku ministrovej idey, že treba zrušiť novokreované  krajské súdy, tak tie ešte posilnil a tieto boli, ostali na tejto istej personálnej úrovni. Treba otvorene povedať, že aj v radoch sudcov sa nájdu ľudia, ktorým sa nechce pracovať a na strane ktorých sú subjektívne prieťahy  v súdnom konaní. Preto príčinu treba vidieť aj v tom, že neexistujú osobitní inšpektori napríklad z radov sudcov, ktorí by bez zásahu do sudcovskej nezávislosti previerkami zisťovali subjektívne sudcom zavinené prieťahy v súdnom konaní. Na to je legislatívny základ. Čiže pokiaľ by ministerstvo spravodlivosti okrem politizácie a škandalizácie  sudcov-ského zboru robilo niečo konkrétne, tak sme sa mohli dopracovať k tomu, že by boli viaceré disciplinárne návrhy preto, že sudca spôsobil subjektívne prieťahy v konaní. Ďalšou príčinou tohto stavu je nezníženie vysokého počtu pracovníkov ministerstva spravodlivosti, ktorých je asi 280, hoci pred rokom 1989 ich bolo maximálne 90. Úsporné finančné prostriedky by mohli byť použité napríklad na zlepšenie materiálno-technického vybavenia súdov. Ďalšou príčinou je permanentná škandalizácia a dehonestácia sudcov pri nerešpektovaní princípu prezumpcie neviny a dehonestácia sudov pri nerešpektovaní princípu prezumpcie neviny  a prezumpcie slušnosti. Naposledy sme boli svedkami toho, že minister spravodlivosti hovoril o rozsudku Najvyššieho súdu ako o absurdnom bez toho, aby ho bol prečítal. No ja, keď nemám k dispozícii uznesenie vlády a nepoznám jeho obsah, tak sa vyhnem tomu, že by som ho komentoval. Ale treba ísť ďalej. Minister spravodlivosti toto  povie vo vzťahu k rozsudku súdu Najvyššieho súdu, neviem, ako potom chce, aby v prieskumoch verejnej mienky občania dôverovali súdom, keď sám ústredný orgán štátnej správy súdov dehonestuje senát Najvyššieho súdu a nečítal rozsudok Najvyššieho súdu, nemohol ho čítať, lebo nebol napísaný.  Ale keď hovorí o rozsudku Najvyššieho súdu, že je absurdný, tým pádom hovorí o tom rozsudku, že ten rozsudok je nekvalifikovaný.  Keď povedal krok a, tak mal nasledovať krok b.  Keď je nekvalifikovaný sudca, tak mal podať návrh na disciplinárne konanie voči všetkým trom členom senátu Najvyššieho súdu a mal žiadať ich odvolanie pre nekvalifikovanosť. Lebo keď tvrdí, že sú nekvalifikovaní, ja sa čudujem, že do dnešného dňa nepodal návrh na disciplinárne konanie.  Ale do verejnej mienky pustí pán minister takúto  sentenciu, ktorá, samozrejme, že nemôže vylepšiť renomé, renomé súdnictva. Ďalšou príčinou tohto stavu je politizácia justície a sudcovského stavu ministrom spravodlivosti. Tu treba spomenúť politické odvolávanie súdnych funkcionárov a politické ataky  na sudcov. Už tu boli tieto súdy spomínané, kde svojich politických nominantov  dal do funkcií pán minister v rozpore s mienkou sudcovského zboru  a v rozpore s mienkou sudcovských rád. Ďalšou príčinou tohto stavu, teda ďalšiu príčinu vidím v dlhodobom a neustálom porušovaní Ústavy Slovenskej republiky a príslušných zákonov samotným ministrom spravodlivosti, napríklad vlámanie sa do  bytu sudcu Štefanka bez rozhodnutia súdu. Plytvanie so  štátnymi finančnými prostriedkami na iné než zákonom stanovené účely. O tom som už spomínal. Ďalšou príčinou je právna neistota sudcov v oblasti sociálno-mzdového zabezpečenia  vzhľadom na už pripravovaný tajný materiál. A ďalšia príčina je neexistencia  samostatnej rozpočtovej kapitoly krajských a okresných súdov. Keby ju mali okresné súdy a krajské, každý predseda by zabezpečil v rámci svojej kompetencii to, čo sudca najviac potrebuje. Neriešením doslova kolapsového stavu  slovenskej justície v otázke prieťahov v súdnom konaní, keď ústavné právo na súdnu ochranu by sa v zmysle Štrasburskej judikatúry malo realizovať v lehote šiestich mesiacov, znamená ťažké poškodzovanie dobrého mena Slovenskej republiky v zahraničí. Okrem iného aj v smere odlákania zahraničného kapitálu z územia našej republiky a vyplácania majetkových škôd našim občanom v dôsledku rozhodnutia Európskeho súdu pre ľudské práva v Štrasburgu. Pre úplnosť, pokiaľ ide o stav justície 1995 – 2000, treba dodať, že Najvyšší súd pri rovnakom personálnom obsadení, i keď treba zvýrazniť že nedostatočnom, v rokoch 1998 a 2000  skončil o 3 200 vecí viacej ako v rokoch 1995 - 1997, nie preto že ho riadi Harabin tento Najvyšší súd, ale iba preto a jednoducho iba preto, že ho neriadi minister spravodlivosti. V tomto istom období  výrazne klesá počet skončených vecí. Teda chcem tým povedať, že pokiaľ sa kompetentne a odborne riadi súd, tak aj výkonnosť pri tomto stave sa dá zlepšiť. Pritom Najvyšší súd robí ešte judikatúru, zovšeobecňovanie, poskytuje sudcov na gremiálne porady sudcov nižších stupňov. Na záver by som sa dotkol ešte jedného problému. Pozícia súdnej moci, ktorú zastupujem, jednoducho je odosobnená od politických hier. Jednou  z takýchto politických hier je napríklad aj téma korupcie v štáte. Problém korupcie považujem za veľmi vážny a dôležitosť tejto témy staviam na prvé miesto. Avšak nezužujem ju iba na súdnictvo. Týka sa nielen súdnictva, ale aj vlád, jednotlivých ministerstiev, ako aj všetkých orgánov riadených vládou, ministerstvami, finančnými inštitúciami a tak ďalej.  Zdá sa, že korupcia je tolerovaná v orgánoch a inštitúciách priamo riadených vládou a ministerstvami,  avšak sú to práve vládni úradníci, ktorí najviac hovoria o korupcii, ale nie vo svojom okolí a dovnútra. Ale práve v treťom pilieri moci v súdnictve. Ja mám dojem, akoby výkonná moc chcela odpútať pozornosť od korupcie na iných vyšších miestach a v konkrétnych veciach a preniesť ju na populisticky vďačný objekt, ktorým je justícia. Pritom treba povedať, že miliardy korún unikli v Kreditnej banke, Dopravnej, AG banke, v eurofondoch.  Korupcia v súdnictve, jednoducho, nemôže existovať izolovane, samostatne. Takže nehovorme len o súdnictve. Reči o korupcii v justícii sa síce rozmohli, ale nemusím vám pripomínať, že ani jeden sudca nebol zatiaľ právoplatne odsúdený za branie úplatku. Ja ale poznám štyri konkrétne prípady, kde je silné podozrenie na korupciu. Jeden sa týka Najvyššieho súdu, keď došlo zo strany účastníka konania k pokusu o uplácanie sudkyne, pričom Najvyšší súd okamžite urobil v tomto smere oznámenie na prokuratúru a o veci budem informovať verejnosť včas, pokiaľ budú konkrétne  výsledky. Samozrejme pri dodržaní princípu prezumpcie neviny. Druhý sa týka Krajského súdu v Bratislave, kde teda v známej kauze išlo o určenie správcu konkurznej podstaty v Devín banke. Vieme, za akých náhodných okolností. Pán minister spravodlivosti sľúbil vyšetriť hneď tento prípad na druhý deň, doposiaľ sa tak nestalo. Čakáme na vysvetlenie pána ministra. Minister neinformoval ani o svojich krokoch, ani čo urobil a respektíve ako vec v akom  štádiu je alebo ako je vyšetrená. Tretí prípad sa týka Okresného súdu Žilina, na ktorom predseda protiprávne manipuluje so spismi, keď zapisuje perfektné, úplné a kompletné žaloby namiesto do registra občianskoprávneho do neúplného registra C, kde sa mu to práve hodí a komu treba. A práve tak sa vytvára nielen reálny základ, ale aj živná pôda pre korupciu, pričom už teraz ide o zneužívanie právomocí verejného činiteľa. Predseda súdu takéto veci nemôže robiť. Tu sa narušuje inštitút zákonného sudcu a potom táto vec z registra neúplného, keď sa to hodí predsedovi súdu, si ju vyberie, keď bude nasledovať vhodný sudca. Toto je skutočne veľmi alarmujúce a navyše má to konkrétne dopady aj preto, že sa nám ešte vo väčšom množstve zhromaždia sťažnosti v Štrasburgu, pretože v niektorých prípadoch môže byť reč o tom, že sa neprerušujú lehoty, a tým pádom niekto si v domnienke, že uplatnil právo na súde, právo mu zaniklo. Tak si neviem predstaviť tie škody, ktoré budú v Štrasburgu a ako Slovenská republika bude na to reagovať. Už nehovorím o prístupe k súdu a práva na spravodlivosť. Ale pán minister v ústavnoprávnom výbore išiel povedať to, že toto je správny postup a že všetci predsedovia súdov, ktorí takto nemanipulujú so spismi, teda robia nesprávne. No toto som ešte v justícii nezažil, hoci som v justícii od roku 1983, lebo toto je zjavná manipulácia so spismi. Treba povedať v obidvoch prípadoch ako Krajský súd  Banská Bystrica, tak Okresný súd Žilina, že ide o politických nominantov, na čele ktorých sú sudcovia vymenovaní ministrom spravodlivosti v rozpore s verejnou mienkou. Vrcholom korupcie je štvrtý prípad, keď samotný minister Čarnogurský bez zákonného a ústavného podkladu používa peniaze sudcov a väzenstva na súkromnopolitické ciele. Ja si neviem predstaviť, aby som ja ako správca rozpočtovej kapitoly si zriadil nejakú súkromnú školu na Najvyššom súde a financoval by som ju z peňazí sudcov Najvyššieho súdu.  Preto mne niekedy slová pána ministra Čarnogurského o boji proti korupcii z jeho úst skutočne vyznievajú prinajmenšom pokrytecky a práve minister Čarnogurský je negatívnym príkladom v tomto smere. Ďakujem veľmi pekne. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem, s faktickou poznámkou chce reagovať pán poslanec Tatár, pán poslanec Oberhauser, pán poslanec Cuper. Končím, pardon, prepáčte, samozrejme, pán poslanec Palko sa ručne prihlásil, nech sa páči. Moment, vráťte, vráťte čas, vráťte, vráťte. Pán poslanec Palko. Čiže ako prvý má slovo pán poslanec, aha, Tatár, nech sa páči. P. Tatár, poslanec: Ďakujem pekne za slovo. Pán Harabin použil aj slovo slušnosť, ale na jeho prejav musím povedať, že ja nedokážem tolerovať nekompetentnosť, tuposť, úbohosť, nehanebnosť a ešte k tomu donebavolajúcu. Inak  nemôžem nazvať tento prejav. Hovoril tu o nezávislosti súdnictva. Z toho, čo povedal, jasne vidieť, od čoho a od koho je politicky závislý. Správa sa politicky. To je naprosto hrozné. A keď tu hovoril o faktoch alebo o domnelých faktoch nejakých káuz v súdnictve, tak musím upozorniť, že všetkým problémom v súdnictve je pán Harabin, bohužiaľ, vzorom, a to je zase hrozné. Obvinil politikov a obvinil aj sudcov priamo alebo nepriamo z korupcie. Ja si nemyslím, že dôkazy existujú, preto ani neboli uvedené. Pán Harabin, ja od vás neočakávam triezvy postoj k hanbe, ktorú  Slovenskej republike, ale aj sám sebe, svojej osobe svojím prejavom a všeličím iným spôsobujete. Ja považujem však za potrebné jednoducho na vašu nekompetentnosť, tendenčnosť, ale aj zámerné lži upozorniť. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem, slovo má pán poslanec Oberhauser. V. Oberhauser, poslanec: Ďakujem, pán predsedajúci. Ja by som sa z toho vystúpenia pána predsedu Najvyššieho súdu dotkol takých troch vecí. Jedna z takých kľúčových vecí je naozaj prieťahy v súdnom konaní. Občania na Slovensku, ktorí sa na nás aj obracajú ako voliči a jednoducho ktorých zastupujeme,  jednoznačne upozorňujú, že prieťahy v súdnom konaní sú také, že úplne vytvárajú atmosféru nedôvery v spravodlivosť v konaní štátu, že je také, ktoré by ich chránilo. Poviem konkrétne prípady. V kauze Istrochem bolo požiadané o predbežné opatrenie, aby ľudí nevyhadzovali na ulicu. Sudkyňa na Okresnom súde Bratislave II dodnes nevytýčila pojednávanie, trvá to už viac ako rok. Množstvo ľudí už vyhodili na ulicu a ten majiteľ, respektíve prenajímateľ bytov stále sa odvoláva, že tam nebolo vynesené predbežné opatrenie, o ktoré žiadali tí, ktorí podávali návrh, podávali žalobu a, samozrejme, že vo vlastnom konaní po viac ako roku nedošlo vôbec k žiadnemu pohybu. Napríklad na Okresnom súde v Šali. V banálnom prípade pracov-noprávneho sporu, kde došlo k protizákonného zvýhodneniu pracovníka okresného úradu, bolo 28 pojednávaní. Dodnes po troch rokoch nedošlo k nejakému záveru, ktorý by vyniesol rozsudok. Sám sudca dal na seba zaujatosť, že vraj je ohrozené rušenie Okresného súdu v Šali, a preto nemôže postihnúť okresný úrad dostať do ťažkostí, že by musel vyplatiť pracovníkovi ušlú mzdu. Alarmujúce je tiež konanie sudcov pri konkurzných konaniach. Bolo by zaujímavé, keby pán minister zistil, ako sú prideľované tým istým správcom stále najlukratívnejšie konkurzy a ako sa vlastne zúžil počet tých konkurzov len na určitý okruh správcov konkurznej podstaty. (Zaznel zvuk časomiery.) M. Andel, podpredseda NR SR: Slovo pán poslanec Cuper. J. Cuper, poslanec: Ďakujem, pán predsedajúci. Ja som rád, že pán Harabin nakoniec vystúpil, pretože pán Harabin povedal len fakty, ktoré za trojročnú činnosť pán minister spravodlivosti Slovenskej republiky pán Čarnogurský vyprodukoval ako ten, kto má riadiť spravodlivosť. Sú tam veci doložené, sú veci podložené. Nejde o to, čo tu hovoril pán Tatár, aby sa tu fabrikovali nejaké veci, ktoré nie sú podložené. Ja si myslím, že pán minister možno ani nevedel, ako jeho úradníci, za mnohé veci možno sám nemohol, ako jeho úradníci, najmä jeho všemocný vedúci úradu Lipšic riadil ministerstvo. Ale pán minister nemôže nezodpovedať za stav, ktorý je v justícii, pretože sám sa etabloval do pozície toho, kto si osobuje právo riadiť justíciu. A výsledok je, žiaľbohu, taký, že tie súdy dnes sú spolitizované, nefungujú a že  sa zakrývali nejakými škandálmi alebo pseudokorupčnými aférami, skutočne korupčné aféry alebo skutočná činnosť reprivatizačná. Pán Tatár, ak si vy predtým tu dovoľovali obviňovať pána Štefanka z toho, že vyruboval dvere, čo dnes už jasne potvrdil senát, že to nebola pravda, ak tu pán minister tvrdil, že budova patrí ministerstvu a sa dokázalo, že nepatrí, že nebola vtedy, keď si uplatňovali toto právo vysťahovať Štefanka zapísaná v pozemkovej knihe, tak to bolo v poriadku. To bolo v poriadku, pán Tatár, že sa... (Zaznel zvuk časomiery.) M. Andel, podpredseda NR SR: Slovo má poslanec Palko.