Žarnay, Oto, poslanec NR SR (2018-10-19):
Ďakujem za slovo. Vážená pani predsedajúca, vážené kolegyne, vážení kolegovia, sociálna klíma na mnohých školských pracoviskách nesie v sebe množstvo patologických znakov. Prichádzajú správy z rôznych častí Slovenska i rôznych typov škôl o tom, že mobbing a bossing je v skrytej, ale niekde i v miernej poodhalenej podobe každodennou realitou. Nepoznáme čísla, koľko pracovnoprávnych sporov skončilo na súde a koľkým sa dalo predísť ani počet súdnych sporov rodičov a vzdelávacích inštitúcií. Na stránkach Štátnej školskej inšpekcie sa dozvedáme o dôvodoch sťažností na pedagogických aj nepedagogických zamestnancov. Len z médií sa z času na čas dozvedáme o prípadoch, ktoré balansujú na hranici únosnosti. O konfliktoch na pracovisku, ktoré často končia podaním trestných oznámení, písaním sťažností a iných podnetov rôznym inštitúciám, zvyšujúcej sa nevraživosti v rámci samotných učiteľských kolektívov, kde často zo strachu pred prepustením a inými sankciami sa väčšina obracia proti svojim sťažujúcim sa kolegom a drží tak chrbát vedeniu školy. O útokoch, našťastie verbálnych a nie fyzických, o ohováraní a napätých vzťahoch na pracovisku či iných konfliktoch. To sa, samozrejme, prenáša aj do vyučovacieho procesu. Pretože v takejto napätej atmosfére, kde sú poškodené medziľudské vzťahy, sa ťažko pracuje a negativita ovplyvňuje, aj keby nemala, psychické prežívanie tých, ktorí majú v triedach učiť v pozitívnej atmosfére. Aj o tomto je súčasné slovenské školstvo. Nielen o nízkom ohodnotení práce učiteľov. Žiaľ, problémom medziľudských vzťahov na školách, šikanovaniu zo strany nadriadených, ale aj zo strany vlastných kolegov, a teda bossingu a mobbingu, sa venuje malá pozornosť. Aj samosprávy sa ich snažia zamiesť pod koberec alebo podceňovať ich dopad na celkovú klímu a výsledky danej školy. Funkcia školského ombudsmana bola zrušená. Učitelia si musia svoje interné problémy vyriešiť sami a nemajú sa v podstate ani na koho obrátiť. Rovnako narastajúci charakter má aj šikana medzi deťmi. Na jednej strane sa niet čomu diviť, keďže v rámci spoločnosti, doma i v školskom prostredí sa deti stretávajú s právom silnejšieho, s nízkou dávkou tolerancie k názorom iných a nedostatočnými komunikačnými zručnosti, ako aj schopnosťou riešiť problémy pokojnou cestou. Stúpajúce všadeprítomné napätie sa odráža i na ich správaní a konaní. Kopírujú svet, ktorý je okolo nich, z ktorého sa učia. Na druhej strane máme schopnosť zachytiť tieto nežiaduce javy a postupne ich prekonávať. Hovoriť o tom, že každý by mal začať od seba ako človek, ako rodič, ako zamestnanec, ako občan, je zrejme zbytočné, pretože to je zjavné. Spôsoby riešenia týchto problémov v školskom prostredí sa doposiaľ nevyčerpali a možno by stačila vyššia dávka tolerancie, trpezlivosti, dôslednosti a racionálnejšieho využívania pedagogických zručností. Príkladom sú školy, kde to funguje, kde sa darí vo zvýšenej miere prevenčne pôsobiť vo všetkých uvedených skupinách. Ďalšou možnosťou je inštitút školského mediátora ako odborného pracovníka, ktorý je navrhnutý v tomto zákonnom návrhu. Mediátor ako tretia, nestranná osoba môže konfliktu predísť alebo ho pomôcť usmerniť. Mediátor v školskom prostredí by mal plniť svoju úlohu znížením stresujúcich situácií v pracovnom prostredí, ktoré je samo osebe veľmi náročné na zvládanie stresových situácií. Myšlienka ako taká je dobrá a z môjho pohľadu by takýto človek mohol byť reálnym prínosom pre školu. No v záujme právnej istoty i správneho zavedenia nového inštitútu by sme mali myslieť na podrobné a reálne určenie jeho náplne, kompetencií, odbornej akreditácie i financovania. Inštitút školskej mediácie je v návrhu definovaný ako, citujem: „Odborná metóda na uľahčenie riešenia konfliktných situácií v školách. Mediačná činnosť ako odborná metóda nie je mimosúdnou činnosťou na riešenie sporov prostredníctvom mediátora zapísaného v zozname mediátorov.“ Ďalej dôvodová správa v osobitnej časti uvádza, citujem: „Úlohou školského mediátora je hľadať zmierlivé riešenia vznikajúcich sporov alebo nedorozumení medzi všetkými účastníkmi vzdelávacieho procesu v školách a školských zariadeniach a prispievať tak k lepšiemu pracovnému a vzdelávaciemu prostrediu v školách a školských zariadeniach. V prípade presahu sporov do právnej roviny škola môže odporúčať riešiť vzniknuté spory v školskom prostredí mediáciou prostredníctvom mediátora registrovaného v zozname mediátorov vedenom na ministerstve spravodlivosti ako mimosúdnu formu riešenia sporov.“ Koniec citácie. Požiadavkou teda je, aby školský mediátor pre svoju kvalifikáciu absolvoval rovnaké vzdelávanie ako mediátori u akreditovaných poskytovateľov. Na rozdiel od mediátora zapísaného v zozname mediátorov sa však nebude musieť podľa tohto zákona zúčastňovať každoročného vzdelávania, keďže toto zákon neuvádza. Ak učiteľ absolvuje mediačné vzdelávanie s následnou skúškou a získa certifikát, môže v podstate požiadať o zápis do zoznamu mediátorov a vykonávať aj túto činnosť na požiadanie, keďže získanie certifikátu a vysokoškolské vzdelanie druhého stupňa sú požiadavkou na jeho výkon, pretože podľa tohto návrhu zákona je spôsob naplnenia kvalifikačných predpokladov pre školského mediátora, ako aj mediátora zapísaného v zozname mediátorov úplne rovnaká. Takže otázkou je, ako to bude s ďalším vzdelávaním školských mediátorov? Ako dlho im bude platiť získaný certifikát? Keďže získanie certifikátu nie je zdarma, kto bude financovať vzdelávanie i jeho získanie? Učiteľ? Škola? Zriaďovateľ? Štát? A v konečnom dôsledku, keď pedagóg získa certifikát rovnocenný s ostatnými mediátormi, čo bráni tomu, aby požiadal o zápis do zoznamu mediátorov na ministerstve spravodlivosti a v prípade ďalších krokov mohol pomôcť dotiahnuť riešený prípad do dôsledkov a nemusel by sa vyhľadávať iný mediátor? Na tieto otázky mi návrh zákona odpovede nedáva. Rovnako ako aj vymedzenie kompetencií je značne vágne. Mediátorom by mala byť nezávislá a nestranná osoba, ktorej úlohou je prostredníctvom facilitácie pomôcť dospieť zúčastneným stranám ku konsenzu zmierlivou cestou. Nadhľad, komunikačné zručnosti, vecný a logický prístup k samotnej podstate sporu či problému a spoločné riešenie problémov je umenie, ktoré musí dobrý mediátor zvládnuť. Samozrejme, že dôležitým faktorom je dôvera a určitá vážnosť, profesionalita mediátora. V bežnom živote sa mediáciu nie vždy podarí ukončiť pozitívnym konsenzom. Tu chceme, aby sa školský mediátor podieľal aj na vzdelávacích a prevenčných aktivitách vo všetkých skupinách na škole. Určite by táto činnosť mohla účinne prispieť k zníženiu patologických javov v školskom prostredí, ak sa bude správne a cieľavedomo vykonávať. Vyvstáva teda otázka, či zavedenie tohto inštitútu a absolvovanie akreditovaného vzdelávania pre školského mediátora budú zárukou toho, že sa z tohto nového odborného miesta nestane len ďalší formálny inštitút, ktorý reálne nenaplní očakávané ciele. Vychádzajúc zo špecifickosti školského prostredia, ktoré ešte stále predstavuje určitý sociálny skleník, bude pomerne náročné pre človeka, ktorý z neho vyšiel, udržať si nadhľad, nestrannosť, ale určite nie nemožné. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, škola, ako sme ju vnímali predtým, je už dávno anachronizmom. Konflikty, ktoré najčastejšie vznikajú v školskom prostredí, vychádzajú z nedorozumení, nedostatočnej informovanosti, komunikácie, z rozličných záujmov, postojov a očakávaní strán, ale aj z nedostatočnej znalosti školskej dokumentácie. Môžeme povedať, že akýkoľvek konflikt, ktorý vyústi do sporu v školskom prostredí, je možné riešiť prednostne zmierlivou metódou, teda mediáciou. V plnej miere podporujem zavedenie tohto inštitútu na školskej pôde pre skvalitnenie výchovno-vzdelávacieho procesu, sociálnej klímy na všetkých úrovniach i v rámci prevencie patologických javov. Chcem len požiadať, aby sme nezostávali v záujme právnej istoty vo všeobecnej rovine zavádzania tohto nového inštitútu, ale zodpovedali na všetky už vyššie spomenuté otázky vopred, kým sa nás ich začnú pýtať školy samotné. Ďakujem.