Blaha, Ľuboš, poslanec NR SR (2014-02-11):
(Potlesk.) Ďakujem pekne. Vážená pani predsedajúca, vážený pán minister, drahí kolegovia, ďakujem za príjemné privítanie aj za to, že ste sa teda domáhali, domáhali môjho príhovoru, veľmi ma to teší, aj pánovi kolegovi Mikloškovi, pánovi kolegovi Sulíkovi. Kde je pán kolega Sulík, celá SaS-ka? Tak sa domáhala môjho príhovoru a teraz tu nie je. Mrzí ma to, ale je to pre mňa poctou a robím to naozaj len kvôli vám, lebo nemal som príliš veľkú chuť vystupovať pred poloprázdnou sálou, ale som naozaj rád, že teda ten záujem tu bol, dúfam, že sa mi potom zložíte na nejakú bonboniéru alebo niečo. (Povedané so smiechom. Reakcia z pléna.) Takže, diskusia o zameraní zahraničnej politiky bola určite veľmi zaujímavá aj na výboroch, či už na európskom, alebo zahraničnom, a veľa vecí sme si vydiskutovali aj vecne, tak teraz skúsim aj trošku politickejšie a trošku aj načrtnúť víziu toho, čo si predstavujem pod európskou budúcnosťou, pretože o tom to je. Tu sa veľa diskutuje o, by som povedal, niekedy až marginálnych témach, keď tu bývalý minister zahraničných vecí začne hovoriť o Bosne ako o kľúčovom probléme zahraničnej politiky a európskej politiky Slovenskej republiky? Preboha, však my sme súčasťou Európskej únie, kde sa to dneska láme, kde to je historické obdobie, kedy strašne, strašne záleží na tom, ako bude Európska únia v budúcnosti vyzerať a my ako jej súčasť, a pán Dzurinda rieši Bosnu. Navyše sa snaží prieť s pánom ministrom zahraničných vecí, ktorý v Bosne dlhodobo pôsobil ako jeden z najväčších svetových expertov, a pán Dzurinda má potrebu otvárať Bosnu. Čiže tu sú naozaj veci, ktoré sa ťažko chápu, ale napriek tomu ja sa pokúsim zamerať na to, čo je pre slovenskú budúcnosť kľúčové, a to je, to je vývoj v Európskej únii. Na jednej strane by som veľmi rád ocenil to, čo robí ministerstvo zahraničných vecí a konkrétne minister zahraničných vecí pán Lajčák, pretože naozaj v obhajobe tých štátnych, národných záujmov urobil strašne veľa pre Slovenskú republiku. Či už spomeniem vybojovanie veľmi veľkého množstva peňazí pre Slovensko z hľadiska viacročného finančného rámca, ktoré by sa nikdy nepodarilo vybojovať, pokiaľ by tu stále trvala vláda Ivety Radičovej, už len kvôli tomu, akého mala koaličného partnera v podobe pána Sulíka, ktorého nerešpektoval v celej Európe a naďalej nerešpektuje úplne nikto. Naozaj nikto ho nemôže rešpektovať, Richarda Sulíka, a to hovorím ako veľmi vážne tvrdenie. Ak tento človek dneska kandiduje do Európskeho parlamentu, to je vtip roka. Tento človek nemá čo v Európskom parlamente robiť, ale je to jeho slobodné rozhodnutie, je toto môj názor. Pán minister Lajčák vybojoval pre Slovensko veľmi veľa peňazí z Bruselu a vybojoval pre Slovensko dokonca aj to, že môžme čerpať európske fondy vďaka pravidlu M+3 ešte o rok dlhšie. Čiže to sú veci, to sú maximálne úspechy, ktoré treba veľmi výrazne oceniť. A keď pán kolega Štefanec, pri všetkej úcte, hovorí o tom, že náš hlas nezaznieva, no on nezaznieva v Európskej únii spôsobom, akým zaznieval počas vašej vlády, že sme blokovali celú Európsku úniu a robili zo seba šašov. Toto naozaj nezaznieva. Ale to, my si vieme obhájiť naše národné záujmy, to tu naozaj je a výsledky sú na stole. Čiže, pán kolega Štefanec, aj tie vaše poznámky, že náš hlas nezaznieva z hľadiska výboru pre európske záležitosti. Viete, pokiaľ redukujete celú európsku politiku nášho výboru na to, že či budeme dávať, alebo nedávať odôvodnené stanoviská, ako ste spomínali, tak je to naozaj veľmi málo. My potrebujeme konštruktívny dialóg, konštruktívny dialóg s Európskou komisiou, ktorý znamená okrem iného to, že budeme viesť politický dialóg, to je taký inštitút, verím tomu, že už viete, že existuje, a nie len v tom, že budeme vystavovať žlté karty. Áno, náš parlament má dva hlasy na rozdiel od tých dvojkomorových, ktoré musia naskladať dva hlasy v rámci jednotlivých komôr, ale to neznamená, že my musíme teraz blokovať každý návrh, ktorý sa týka nejakej aktivity Európskej únie. Čiže absolútne s vami nesúhlasím. Ja vám poviem iný príklad, ako možno postupovať v rámci výboru. Teraz beží práve iniciatíva, ktorá asi veľmi výrazne ovplyvní budúcnosť Európskej únie, a to je obchodná zmluva s USA; medzi Európskou úniou a Spojenými štátmi americkými. V rámci tejto obchodnej zmluvy, tzv. TTIP, sa nachádza klauzula, tzv. ISDS, to znamená klauzula na urovnanie sporov medzi investormi a štátmi, ktorá umožňuje nadnárodným korporáciám a veľkým firmám de facto kolonizovať štáty, de facto zažalovať štáty, pokiaľ by chceli legitímne, demokraticky regulovať verejný priestor. Toto je mimoriadne nebezpečné. Ak si toto nevšimneme, to bude naozajstný prúser pre Slovensko. Čiže na jednej strane môže podporovať obchodnú zmluvu, ale musíme si veľmi, veľmi dôsledne strážiť to, aby takéto klauzuly tam neboli. Pán koleda Štefanec, o tomto som na výbore od vás nepočul. Tam už zrazu nehovoríte o tom, že si musíme chrániť svoju suverenitu. Tá vás zaujíma iba v tom prípade, keď chcete mať čo najnižšie dane pre podnikateľov, lebo o tom ste vy, celá SDKÚ, o nízkych daniach pre podnikateľov. Takže ako postupovať? Ja si myslím, že oveľa zmysluplnejšie je pozvať komisára De Guchta, ktorého som, ktorému som už poslal list, aby došiel na výbor vysvetľovať, prečo takáto klauzula je v obchodnej zmluve medzi USA a Európskou úniou. Takisto na COSAC-u, respektíve v rámci európskeho parlamentného týždňa, to je forma, ktorý vznikol vďaka fiškálnemu kompaktu, som priamo José Manuela Barrosa oslovil s tým, prečo sa v takejto zmluve, prečo sa takáto klauzula nachádza v zmluve medzi USA a Európskou úniou. Deň na to, mimochodom, stiahli túto kontroverznú klauzulu, teda nie kvôli mne, aj keď to tak pekne vyznieva, ale očividne Európska komisia dbá na tlak verejnosti a chce, aby táto dohoda bola naozaj všeobecne akceptovaná. Čiže veľmi dôležité je to, aby sme si to teraz ustrážili a v tom je práve Slovensko, v tom má práve Slovensko veľmi dôležité úlohy, a nie v tých vašich neustálych deklaráciách daňovej suverenity, ktoré nikto neohrozuje. Čiže toto by som len na margo toho, ako využívať európsky priestor. A, naozaj, máte tu dve možnosti: buď byť v predklone, to, čo tu predviedla pani Magdaléna Vášáryová ešte v štvrtok, keď hovorila o tom, že pán premiér Robert Fico si dovolil zľahka kritizovať Európsku úniu na našom výbore, čo je úplne normálne, a druhá možnosť je, že byť úplne, ale úplne v extrémistickej polohe, ako bol pán Sulík, že tu nadával Barrosovi do maoistov a podobne, čo je druhý extrém. My sme za tú zlatú strednú cestu, to znamená, že byť veľmi konštruktívni aj kritickí voči Európskej únii a veľmi sebavedomo hovoriť o svojich predstavách o budúcnosti. Čiže to je to, čo by som chcel oceniť aj na ministrovi zahraničných vecí a na ministerstve, že sa snažia o tento zodpovedný a sebavedomý prístup. Čiže súhlasím, že pritakávať Európskej únii vo všetkom nemá zmysel. Ja osobne patrím medzi jedných z najväčších kritikov a kolega Viskupič alebo aj vy sám ste mali možnosť vidieť ma, keď diskutujem v rámci COSAC-ov, kde sa veľmi aktívne zasadzujem za svoje predstavy o tom, ako má budúcnosť Európskej únie vyzerať. Ja považujem osobne súčasnú Európsku úniu za veľmi, veľmi silne neoliberálnu a elitársku. Vysvetlím prečo a vysvetlím, ako je možné to zmeniť. To však neznamená, že nepodporujem Európsku úniu. Európsku úniu v ére ekonomickej globalizácie mimoriadne potrebujeme. Pretože nebyť Európskej únie ako obrovského svetového hráča, tak by nás nadnárodné korporácie a veľké banky zožrali za dva týždne. Stratili by sme akúkoľvek suverenitu. Akúkoľvek. Vďaka Európskej únii my môžme čeliť globálnym korporáciám, ktoré sú dneska ďaleko silnejšie než mnohé národné štáty. Čiže práve to je, aj to je jedna téza, nebudem hovoriť veľa mien, ale aspoň niektoré základné, Alana Milwarda, jedného britského politológa, ktorý hovorí, že „európska integrácia nevznikala preto, aby popierala suverenitu národných štátov, ale aby zachránila národné štáty“. To je jediný spôsob, ako si my môžme uchrániť svoju slobodu. Možno to znie kontraintuitívne, ale je to tak, lebo v ére globalizácie sú naozaj korporácie veľmi, veľmi silné a veľmi nebezpečné v tom, ako kolonizujú verejný priestor. Ak chceme ochrániť sociálne práva našich ľudí, musíme na to použiť Európsku úniu. To je téza aj Jürgena Habermasa, ktorý patrí medzi najvýznamnejších nemeckých intelektuálov európskych, ktorý práve varuje pred tým, aby náš európsky sociálny model nepadol za obeť tomu, že niektoré veľké firmy a veľké banky, veľké korporácie majú záujem na zvyšovaní zisku aj na úkor sociálnych práv a sociálnych istôt občanov. Čiže to je ten základný, základný mantinel, kam nie som ochotný zájsť pri svojej podpore Európskej únie. Európska únia musí byť sociálnejšia, musí. Pretože ak nebude sociálna, tak bude rásť extrémizmus a vidíme to, bude rásť euroskepsa a vidíme to. Na Slovensku je že, chvalabohu, relatívne v marginálnej podobe, ale v Grécku, kde rastú extrémisti veľmi silne, v Nemecku, Švédsku, Holandsku, vo Francúzsku Le Penovej strana vyhrá eurovoľby s veľkou pravdepodobnosťou. To sú také ťažké signály, že pokiaľ si Európska únia nevstúpi do svojich, do svojho svedomia a nebude oveľa sociálnejšou, ako je dneska, tak nám hrozí naozaj veľká hrozba, veľké nebezpečenstvo. Ale ja sa obávam, že toto bude vážny oriešok, pretože – a tu budem trošku historicky alebo budem sa snažiť ponúknuť aj historickú analýzu. To, že dneska Európska únia je v prvom rade o voľnom trhu a o neoliberálnej liberalizácii trhu a ekonomiky, to súvisí s 80. rokmi. Pán kolega Hlina, možnože vy ste to študovali, lebo mám pocit, že vy sa snažíte do týchto vecí vidieť hlbšie. Rok 1985, prijatie Jednotného európskeho aktu. Vtedy sa Európska únia definitívne vzdala keynesiánskej tradície a prišla s myšlienkou, že chceme mať z Európy iba voľný trh. To bola základná idea. Je pikantnou súčasťou histórie, že s touto ideou prišiel Jacques Delors, čo bol socialistický politik, Francúz a naozaj úprimný ľavičiar. Lenže problém bol v tom, že Delorsova vízia, Delorsova vízia európskej stavby stála na dvoch pilieroch, na dvoch dôležitých nohách. Jedna bola to, že majme voľný trh v Európskej únii, áno. Len tá druhá noha bola, že treba posilniť aj sociálnu dimenziu Európskej únie. Bez toho to nebude fungovať. A vidíme to dneska. Tým, že pokrivkáva sociálna dimenzia Európskej únie, tak nám sa rúca celá stavba. To je ten zásadný problém. Preto nám tu rastie naozaj extrémizmus, nespokojnosť, euroskepsa. A pokiaľ tieto neoliberálne trendy v rámci Európskej únii budú pokračovať, tak naozaj hrozí rozpad Európskej únie. Práve kvôli tomuto my musíme byť veľmi kritickí, ale veľmi konštruktívni zároveň. Európsku úniu potrebujeme, ale potrebujeme, aby bola ďaleko sociálnejšia. Preto oceňujem aj to, že prichádzajú aj z Európskej únie veľmi sociálne alternatívy. Európska únia nepodporuje napríklad daň z finančných transakcií aspoň v rámci tzv. enhanced cooperation, to znamená rozšírenej spolupráce, kde, chvalabohu, patrí aj Slovenská republika. Ja verím tomu, že teraz, keď v Nemecku vládne veľká koalícia, kde je súčasťou aj SPD, sociálna demokracia, ktorá túto myšlienku od začiatku veľmi silne podporovala, bude ťah na FTT oveľa silnejší, ako bol doteraz. Francúzi to veľmi silne podporujú, Taliani takisto. Ja verím tomu, že táto myšlienka, tzv. Tobinova daň, to znamená, aby aj banky a veľké korporácie platili za to, že spôsobili túto krízu, aby to naozaj nebolo iba na občanoch, aby sme naozaj prinútili aj tých najbohatších platiť. Však toto je solidarita. Nie je možné, aby sme sa my zagarantovali za všetky banky, za všetkých tých bohatých ľudí, ktorí spôsobili krízu, a potom, keď je možnosť, aby oni sa zosolidarizovali, tak budete vymýšľať argumenty, prečo neplatiť v rámci Európskej únie daň z finančných transakcií. Nie. Potrebujeme daň z finančných transakcií, tzv. daň Robina Hooda, aby platili tí najbohatší. Ďalšia myšlienka, ktorú veľmi silne oceňujem a ktorá sa nachádza v aktuálnych plánoch Európskej únie, je banková únia. Opäť potrebujeme viacej regulácií, nemôžeme dovoliť to, aby tu zase prišla ďalšia kríza, kríza, ktorá vyprodukuje zase situáciu, že tí bohatí, tí majú istoty, tí si tie svoje istoty zabezpečia, ale my chudobní budeme platiť. Toto sa nemôže už viac stať, to musí mať silnú regulačnú polohu Európska únia, lebo bez toho nie je šanca, aby sme ochránili európskych občanov. Ďalšia myšlienka, ktorú veľmi silne podporujem a ktorá sa nachádza aj v Akte o jednotnom trhu a v ďalších veľmi významných dokumentoch Európskej únie, je myšlienka sociálnej ekonomiky. Alebo na Slovensku sa tomu tiež hovorí sociálne podnikanie, to znamená podpora takých projektov, ako sú družstvá, výrobné družstvá, kooperatívy alebo ako sú neziskové organizácie, alebo ako sú tzv. vzájomné spoločnosti, čiže úverové družstvá atď. Toto všetko môže prispieť k tomu, aby bola ekonomika demokratizovaná, tzv. ekonomickej demokracie. To znamená, že aby ľudia zamestnanci mali reálny prístup k rozhodovaniu vo firmách, aby mali reálny prístup k ziskom a k bohatstvu firiem a aby mali reálny prístup k spravodlivému rozdeleniu. To je to základné. Ono to produkuje ďaleko viac efektivity. Efektivity práve preto, že ľudia sú motivovaní pracovať na vlastnom, to je téza liberálov, že každý človek najlepšie pracuje na vlastnom. V družstvách to platí, v korporáciách nie. To znamená, že družstvá sú niečo, čo by mohlo veľmi výrazne pomôcť celej Európskej únii. A Európska únia to vie a podporuje to, aj keď zatiaľ iba veľmi obmedzeným spôsobom. Ale bojujme za sociálnu ekonomiku. To je niečo, čo napríklad Francúzi veľmi silne tlačia, preto Francúzsko momentálne veľmi silne podporujem z hľadiska ich predstáv o tom, ako má Európska únia do budúcnosti vyzerať. Sociálna ekonomika. Spomeniem družstvo, a pán kolega Mikloško o ňom určite vie, Mondragon v Baskicku, v severnom Španielsku, to je družstvo, ktoré bolo vystavené na katolíckej sociálnej doktríne, nie na socialistoch. José María Arizmendiarrieta bol kňaz, baskický kňaz, kresťanský demokrat, kresťan, a chcel práve výrobné družstvo, chcel výrobnú samosprávu. Toto naozaj nemá nič spoločné s pravicou, ľavicou, toto je vec, na ktorej by malo záležať každému demokratovi, aby aj vo firmách, aby aj v ekonomike fungovala demokracia. Neexistuje, aby bolo, že v politike máme demokraciu, ale v ekonomike demokraciu vylučujeme a namiesto toho máme týraných nejakých manažérov. Nie. Ľudia majú právo participovať a ja som veľmi rád, že Európska únia toto podporuje. Takisto je tu tradícia nemeckej kodeterminácie, nemeckého spolurozhodovania, že odbory a zamestnanci majú paritné zastúpenie vo veľkých firmách. Toto by sme sa mali takisto veľa učiť od našich západných susedov. A som rád, že Európska únia to podporuje v rámci projektu európskeho družstva. Je tu projekt, ktorý bol veľmi aktuálny v 60. a 70. rokoch a aj v 80. rokoch vo Švédsku. Projekt tzv. robotníckych fondov, lontagarfonder sa tomu hovorilo. To znamená, že by zamestnanci mali možnosť časom odkúpiť si firmy a reálne rozhodovať o tom, aká bude ich budúcnosť, aby ich premenili na družstvá, aby opäť zavládol duch ekonomickej demokracie. To sú veci, ktoré fungujú v západnom svete. Ja nehovorím teraz o nejakých experimentoch z Chile, ako tu kolegovia z neoliberálnej pravice, ja hovorím o reálnych veciach, ktoré fungujú v západnom svete, vo Švédsku, Nemecku, Španielsku, vo Francúzsku. A dneska ich podporuje aj Európska únia. A ja na každom európskom fóre, buďte si istí, veľmi výrazne vystupujem aj v prospech tejto vízie. Táto vízia je sociálnodemokratická. A tu by som chcel naozaj veľmi jasne povedať, že my sa môžme baviť na jednej úrovni o tom, či dostatočne podporuje národné záujmy v rámci Európskej únie a v tomto naozaj klobúk dole pred ministerstvom zahraničných vecí. Ale zároveň je veľmi legitímne, aby sme si tu zviedli diskusiu o tom, či chceme mať Európsku úniu podľa sociálnodemokratickej predstavy, alebo podľa vašej liberálnej, legitímnej predstavy, to znamená voľný trh, čo najviac konkurencie medzi daňovými systémami, medzi sociálnymi systémami, aby tu prebiehali nejaké preteky ku dnu, to znamená, že aby firmy mohli sa sťahovať za lepšími podmienkami. Tým pádom tlačíme na sociálne štandardy, a síce dopadneme nakoniec tak, že budú naši ľudia pravdepodobne robiť tak ako v Číne, spomínané kolegom Hlinom, za 50 centov na hodinu, 16 hodín a bez akýchkoľvek sociálnych práv. Ale pokiaľ toto je pravicová vízia, nech sa páči. Naša sociálnodemokratická je zapájať viac ľudí do ekonomiky a dávať im oveľa viac z toho, čo dneska Európska únia produkuje. Je to o rozdelení bohatstva. Hovorí sa, že nie sú zdroje. Nie sú zdroje? Keď bohatí bohatnú, nie sú zdroje? Korporácie majú také zisky, každý rok im rastú, nie sú zdroje? Bankám rastú zisky, nie sú zdroje? Páni kolegovia, je to o delení, je to o delení a o spravodlivom rozdelení bohatstva. A Európska únia, myslím si, má nádej, má potenciál na to, aby bohatstvo rozdeľovala spravodlivejšie. Lenže bránia tomu viaceré aj štrukturálne príčiny. Napríklad jednou z nich je tzv. sociálny nacionalizmus. To znamená, že pokiaľ už dôjde na otázky daňovej politiky alebo sociálnych systémov, tak tam je zrazu každý najväčší nacionalista, dokonca aj najväčší liberál Sulík je v tej chvíli, alebo pán kolega Štefanec, v tej chvíli je ochotný skákať cez vatry zvrchovanosti len preto, aby ochromil naše nízke dane, lebo však predsa nízke dane pre korporácie, to je základ všetkého. Aby bohatí nemuseli platiť, to je základ. Toto má byť základ ekonomickej politiky našej pravice. A potom z čoho chcete financovať sociálny štát, lekárov, sestričky, učiteľov? Z čoho? Keď neplatia tí najbohatší, keď majú daňové prázdniny, každá veľká korporácia keď má veľké daňové prázdniny. To sú naozaj ekonomicky neudržateľne tézy, ktoré ponúkajú neoliberáli, a obávam sa, že pokiaľ by takto Európska únia pokračovala, tak nemá žiadnu budúcnosť, alebo má budúcnosť, ale tá budúcnosť bude diktovaná extrémistami. Čiže neoliberálna Európa podľa môjho názoru vedie k extrémizmu, vedie k fašizácii a tomuto by som sa chcel veľmi, veľmi vyhnúť. Tento sociálny nacionalizmus takisto je spochybňovaný aj v rámci dnešných diskusií v Európskej únii a je tu téza, ktorú veľmi silne podporujem, vybudovať niečo ako sociálna únia, vybudovať sociálnu úniu. To znamená, vytvoriť aspoň minimálne štandardy pre nejaké základné sociálne dávky a sociálnu podporu. Napríklad jedna myšlienka je, vytvorme spoločnú európsku dávku – podporu pre deti. Deti nemôžu za to, či sa narodili v Grécku, Švédsku, Nemecku, tam už hádam sa zhodneme aj v tom, že aj tí z vás, ktorí sú schopní a ochotní tu zasievať xenofóbne nálady tým, že rozdeľujú efektivitu národov podľa etnicity a hovoria o lenivých Grékoch a podobne, dokonca aj títo ľudia, verím tomu, že musia chápať to, že deti nemôžu za to, kde sa narodili. Tak poďme im dať všetkým dôstojnú životnú úroveň, všetkým dôstojnú životnú úroveň aspoň v rámci sociálnej pomoci a sociálnej podpory zo strany štátu. To je jedna z myšlienok sociálnej únie. Ale jedna myšlienka je aj boj proti deflácii, boj proti znižovaniu miezd, opäť sme pri tom istom probléme. Dneska v rámci krízy sa konkurencieschopnosť zamieňa za to, že poďme znižovať sociálne štandardy a poďme znižovať mzdy pre zamestnancov. Ale to predsa je cesta do pekla. To naozaj chceme robiť ako tí Číňania za tých 50 centov na hodinu? Chceme tu vytvoriť podmienky ako v Latinskej Amerike v tých maquiladoras, v tých robotárňach, sweatshopoch, kde ľudia naozaj robia bez sociálnych práv? Naposledy sme videli, ako to dopadlo v Bangladéši, keď zhorelo asi 1 200 ľudí len preto, že neboli žiadne bezpečnostné a zdravotné podmienky v rámci práce. Toto je podmienka a toto sú modely, ktoré chceme napodobňovať?! Ja verím tomu, že nie a Európska únia je cesta, ako sa tomuto vyhnúť. Čiže podporujem aj boj proti znižovaniu miezd, boj proti deflácii a boj proti sociálnemu dumpingu a boj proti pretekom ku dnu. Ono sa tomu hovorí preteky ku dnu. Preteky, v ktorých sa predháňame v rámci lákania zahraničných investorov v tom, aby sme im odpúšťali čo najviac daní, aby sme im dávali čo najlepšie sociálne podmienky, čo znamená, čo najhoršie sociálne podmienky pre ľudí práce, aby sme sa snažili ich motivovať vecami, ktoré by v rámci civilizovaného sveta nemali byť motiváciou. Tretí dôvod, pre ktorý si myslím, že bude veľmi ťažké, aby sme zmenili Európsku úniu, aj keď je nemožné, je také zakódované elitárstvo v rámci európskych inštitúcií. Súvisí to už s 50. rokmi, kedy vznikala Európska únia. Európska únia vznikla na báze Monnetovej vízie, nebudem vás otravovať s históriou veľmi dlho, Monnetovej vízie, ktorá vychádzala z tzv. neofunkcionalizmu. Neofunkcionalizmus predpokladá, že európska integrácia sa buduje ponad hlavy občanov. Technokrati, elity rozhodujú, občania sa nemajú čo starať, pretože oni, tie technické elity, vedia lepšie, čo je dobré pre ľudí. To je taká tá základná predstava. Ľudia boli vylúčení z procesu európskej integrácie aj preto, že táto bola pôvodne budovaná na tzv. medzivládnom princípe. To znamená, že diplomati, ministri zahraničných vecí atď. rozhodovali o formách spolupráce. Ale diplomacia funguje, diplomacia funguje celkom prirodzene elitársky, ona vynecháva ľudí z rozhodovania, čo je celkom prirodzené a štandardné, to sú rokovania za zatvorenými dverami, tam verejnosť nemá prístup. Ale vo chvíli, kedy naozaj Európska únia získavala viac a viac právomocí, a najmä dnes po kríze, kedy získala naozaj kontrolu nad ekonomickou politikou národných štátov, sa tváriť o tom, že to má byť naďalej medzivládna organizácia, naďalej elitárska organizácia, nie, to nie je možné. Aj preto oceňujem to, že viacerí lídri Európskej únie pochopili, že tento trend musíme zastaviť, a prišli s iniciatívami, ktoré maximálne podporujem. Jednou z tých iniciatív je Európska občianska iniciatíva. To spomínal aj kolega Mikloško, aj keď nepriamo, keď hovoril o nepodmienenom základnom príjme. Európska občianska iniciatíva dáva priamo občanom možnosť iniciovať návrh zákona alebo nejakú myšlienku, ktorá by mala byť v Európskej únii potom diskutovaná. A musí byť diskutovaná. Keď dostatok ľudí v Európskej únii dá tento návrh a podpíše petíciu, musí to byť na stole Európskej komisie. V minulosti bola úspešná napríklad petícia, ktorá zabraňuje privatizácii vody, vodných zdrojov, veľmi, veľmi progresívne. Veľmi progresívna bola aj iniciatíva nepodmieneného základného príjmu, dalo by sa o nej dlho hovoriť, ale pán kolega Mikloško ma predbehol, naozaj veľmi, veľmi zaujímavá myšlienka a silne ju podporujem. Okrem Európskej občianskej iniciatívy je tu ešte jeden rozmer, ktorým Európska únia reaguje na demokratický deficit, a to je posilňovanie národných parlamentov. Posilňovanie národných parlamentov, ktoré vidíme aj v oblasti, ktoré spomínal pán kolega Štefanec, že národné parlamenty a hlavne výbory pre európske záležitosti majú možnosť dávať Komisii tzv. žltú alebo oranžovú kartu, to, samozrejme, je možné. Najviac toto chcú využívať zhodou okolností Briti, ktorí sami ešte nevedia, či vôbec chcú ostať, alebo nechcú ostať v Európskej únii. Čo je pikantériou, že? Ja si myslím, že oveľa zmysluplnejšou cestou je, aby sme podporovali politický dialóg s Komisiou, spomínal som to. Čiže nie hovoriť nie Európskej únii pri každom návrhu, ale povedať, ako si predstavujeme tento návrh, že inak, že tento návrh by mal byť iným spôsobom formulovaný. Ale nie neustálym takým tým sulíkovským, že poďme proti všetkým. To je naozaj vec, ktorá podľa mňa už nepatrí do modernej Európy. A ja sa čudujem pánovi kolegovi Štefancovi napríklad, že sa týmto sulíkovským spôsobom chce vydávať. Ja, samozrejme, žltú kartu vo chvíľach, kedy je to potrebné, podporujem. Monti II, tam ste nekričali, pán kolega Štefanec, keď bol Monti II, že? Monti II bola smernica, ktorá umožňovala cezhraničnému kapitálu chodiť po celej Európe. A pokiaľ by náhodou štrajkovali v národných štátoch nejakí ľudia, tak im to zakázali súdy, pretože sloboda podnikania je dôležitejšia než právo zamestnancov na štrajk. To bolo Monti II, tam bol pán kolega Štefanec ticho. Prečo? Lebo jeho zaujímajú záujmy nadnárodného kapitálu, nie záujmy zamestnancov, to je základ. To je základ. Čiže, pán kolega Štefanec, toľko k tým využívaným spôsobom, ako zvýšiť demokratickú legitimitu európskych procesov. V tejto súvislosti by som veľmi silne chcel spomenúť a podporiť aj pána ministra v tom, že zriadili Národný konvent. Spomína sa to aj v zameraní a spomínala to aj pani kolegyňa Vášáryová, ktorá ma vyzývala, mimochodom, k zásadnému prejavu a teraz je preč, veľmi symptomatické, ale predsa budem reagovať aj na to, čo hovorila, aj keď tu nie je. (Reakcia z pléna.) Prosím? (Reakcia z pléna.) A ja hovorím o pani Vášáryovej, ktorá na mňa reagovala... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)