Osuský, Peter, poslanec NR SR (2014-12-10):
Vážený pán predsedajúci, vážené a ozaj vážené predkladateľky, vážená pani spravodajkyňa, vážená snemovňa, začal by som tak biblicky, a, s dovolením, tie citáty budú v češtine, pretože ako evanjelik som vyrástol na kralickej bibličtine: „Co Bůh řídí, dobre řídí.“ A niekedy na toto riadenie potrebuje nástroje. A, namojdušu, netušiac stal som sa nástrojom Božím včera, keď som sa zapojil dvakrát do rozpravy, nakoniec pri návrhu kolegu Hlinu. A tým som akýmsi spôsobom čoby nástroj Boží zabezpečil, že je to teda dnes 10. decembra, aj keď je pravda, že to mohlo byť ktoréhokoľvek 10. decembra alebo v ktorýkoľvek iný deň za ostatných 25 rokov, pretože tento zákon akokoľvek je už skôr možno symbolický, ale aj symboly potrebujeme, než taký, ktorý by presadil aspoň akú takú spravodlivosť. Vďaka Bohu zaň a vďaka predkladateľkám zaň. Tento zákon je zároveň tým, čomu hovorí čeština, tentoraz nie biblická, „prubířský kámen“. Je to teda kameň, na ktorom sa testoval vzácny kov, by sme mohli povedať chemicky, lúčavka kráľovská. Pri hlasovaní o tomto zákone a o jeho postúpení do druhého čítania sa vlastne odkryjú karty, ukáže sa každý hlasujúci. Nedá mi nespomenúť si v tejto súvislosti na poslednú schôdzu volebného obdobia Národnej rady v rokoch 1998 až 2002. Na programe boli len tri zákony. Konala sa v poslednej tretine augusta, v sále chýbalo najmenej 30 poslancov pri hlasovaní a predkladatelia prezidentom Schusterom, komunistom Schusterom, vrátených zákonov stáli pred dramatickou chvíľou, keď sotva 130 (ani to nie) členov Národnej rady malo prelomiť 76 hlasmi prezidentské veto zákonov, ktoré sa týkali fungovania eštebákov v štátnych službách, môjho návrhu Trestného zákona a toho najdôležitejšieho, zákona o vzniku Ústavu pamäti národa, môjho priateľa Jána Langoša. Priznám sa, že som vtedy prvýkrát za štyri roky na poslednej schôdzi vyhľadal niektorých poslancov HZDS a povedal som im niečo v tom zmysle, že sa na nich pozerajú dejiny v tejto chvíli a že majú možnosť prihlásiť sa k tomu, čo oni vtedy o sebe začali hovoriť, že sú európskou stranou, a že úcta k histórii aj k jej temným stránkam a potreba rozkrývať ich im dáva možnosť zachovať sa slušne. Prišiel som s tým za poslancom docentom Vojtechom Tkáčom, ktorý ma veľmi potešil odpoveďou, že je absolútne jasné, že on za to bude hlasovať a že získa aj nejaké hlasy v klube HZDS. Menovite som ho poprosil o hlas pani poslankyne Keltošovej, nebola vtedy prítomná v sále, nemohol som s ňou v tej chvíli hovoriť. Ale musím povedať, že keď potom tesným hlasovaním jediný z tých troch zákonov skutočne prešiel, bol to zákon o vzniku Ústavu pamäti národa. A vtedy sme s Janom Langošom usporiadali opakovanú dvojčlennú mexickú vlnu. Musím povedať, že som si uschoval výsledok toho hlasovania a i Oľge Keltošovej, i Vojtechovi Tkáčovi pri všetkom inom, čo nás navždy rozdelilo, toto nikdy nezabudnem. Treba im povedať ku cti, že hlasovali za tento zákon na rozdiel od stalinistického jadra SDĽ, ktoré by nikdy v živote nezahlasovalo za nič, čo navrhne Osuský alebo Langoš. Ale ten zákon prešiel, Ústav pamäti máme a je mi radosťou, že slúži dobrej veci i našim predkladateľkám pri tomto zákone. Ja mám zúčtovanie so zlou minulosťou trvale v náplni. Viaceré pokusy vždy, keď sa podarili, tak boli následne v čase, keď som nebol v parlamente, a z tých 25 rokov slobody som tu ôsmy rok spolu, teda ďaleko viac som tu nebol, ako bol, niekto okresal. A potom sa ich znova podarilo zrekonštruovať, zreštituovať ad integrum. A za taký vklad považujem paragraf Trestného zákona, kde sú slová „komunizmus a fašizmus„ navždy, verím, navždy spojené spojkou „a“, lebo toto sú dva totožné systémy. Z nich jeden sa opieral o rasovú nenávisť a druhý sa opieral o triednu nenávisť, o triednu nenávisť, ktorá sa vzťahovala na tých, ktorí neboli s nami, ale keby len na nich, ale aj na ich nevinné deti. Proste bola to nenávisť aj za hrob presne taká, aká privádzala do plynových komôr židovské deti trojročné a dvojročné, a jednoročné. Bolo treba zlikvidovať ich, niektorých fyzicky, doktorku Miladu Horákovú, keď tu bola reč o ženách, obetiach komunizmu. Zdenku Schelingovú, ktorú nestihli popraviť, stačilo ju utýrať a tak ďalej a tak ďalej, tisíce zmarených osudov, plánov, túžob, zámerov študijných i životných a iných. Samozrejme, každý zločinný režim potrebuje svojich katov a katových pomocníkov. Zároveň je ale tiež pravda, že tým katom a ich pomocníkom niekto velí. A to je, samozrejme, historicky problém našich krajín, pretože je iste správne, že v rámci denacifikácie a zločinov boli súdení, pokiaľ nespáchali samovraždu ako Heinrich Himmler, predstavitelia SS a gestapa. Ale neviem si predstaviť, že by v Norimbergu nesedeli držitelia zlatých odznakov NSDAP, zlaté boli tie prvé, tí, ktorí boli od prvej chvíle pri zločinnom systéme, to znamená, že boli, chvalabohu, súdení aj tí, ktorí tým vykonávateľom zločinov velili. A tak je smutným dôkazom toho, čo kedysi nazval význačný komunistický funkcionár a ideológ „Dlhá cesta inštitúciami", že na rozdiel od fašizmu, ktorý padol v apokalypse vojny, komunizmus, ktorý padol vnútornou ekonomickou hnilobou, ktorá už neumožňovala udržať sa na bodákoch, nepadol v apokalypse, beztrestnosť tých druhých veliteľov. Jasné, svet správne v roku 1960 doniesol v koberci z Argentíny do Tel Avivu Adolfa Eichmanna. Bolo to veľké dielo Mossadu a Izrael Eichmanna, napriek svojej inej zásade, hádam ako jediného popravil v dejinách svojho štátu. Samozrejme, je dobré, že bol naháňaný John Demjanjuk a mnohí ďalší zločinci, ktorí vykonávali technicky zločiny, ktoré im velili konať iní. My sa ideme týmto zákonom venovať, chvalabohu, obetiam a primerane, vďaka za každý taký počin, i páchateľom, ale pravdou je, že i Štátna bezpečnosť bola len železnou päsťou Komunistickej strany. A k necti nám všetkým treba povedať, že Vasil Biľak dožil svoj život pokojne vo vile, ktorá bola ukradnutá pôvodným vlastníkom. Ja nemám krvavé oči, v rodine mi nikoho nepopravili. Môj starý otec, biskup západného dištriktu Slovenskej evanjelickej cirkvi augsburského vyznania Samuel Štefan Osuský, profesor teológie a filozofie, patril k tej množine 678 rodín, ktoré dostali v Bratislave v rámci Akcie B 24 hodín na to, aby zrušili domácnosť, zrušili viac ako 4 000-kusovú knižnicu a odsťahovali sa minimálne sto kilometrov od Bratislavy. Bolo treba urobiť kružidlom kruh v primeranej vzdialenosti podľa mierky mapy a potom mohol vidieť, kam mohol ísť. Vrátil sa do svojho rodiska, nie do svojho domu, do domu z nepálených tehál, kde on profesor teológie, vyhodený z teologickej evanjelickej fakulty dožil význačnú časť svojho smutného končiaceho života. Moju starú matku, ktorá bola činorodá a aktívna, starala sa okrem rodiny aj o evanjelických študentov, to zlomilo natoľko, že upadla do celoživotnej desaťročia trvajúcej depresie. No každý si to nejako odniesol. Presne, ako tu zaznelo vo vystúpení jedného kolegu, ešte v sedemdesiatych rokoch mojim starým rodičom z matkinej strany a ich súrodencom vyvlastňovali záhradu pod zámienkou, že tam bude verejnoprospešná stavba, to jest materská škola. Treba povedať, k necti tohto klamárskeho a zločineckého režimu, ktorý tu vládol, že tam dodnes, samozrejme, nič nestojí, ale záhradu vyvlastnenú, za bohumilým účelom údajne, si potom za iste neveľký peniaz kúpil od mesta poslušný komunistický sudca a dodnes patrí jeho pozostalým. Takže, áno, každý si to nejako odskákal a každý to nejako prežil, napriek tomu je zvláštne, že 25 rokov si občania tejto krajiny, a to im nikto neodpára, volia takú Národnú radu, ktorá za 25 rokov nedokázala prijať mnohé, čo by človek akosi očakával. A je smutné, že mlieko za dve koruny a pivo za korunu sedemdesiat zrejme vysoko prevažuje nad zločinmi, ktoré sa diali. Je pravda, že aj k tej slobode sme prišli strašne lacno, a to podotýkam, najprv len v niekoľkých mestách. Tiež je ilúzia, že sa štrngalo na námestiach, lebo dnes je to v stave o sebe povedať päťmiliónový dav. Ale v skutočnosti z tých piatich miliónov, tu som veľmi skeptický, koľko ich v živote vôbec aspoň raz stálo na nejakom námestí? Takže ani neštrngali mnohí. A tí čo štrngali, si len trochu pomrzli. Ale ženy na námestí v Tbilisi boli zabíjané, keď chceli slobodu a nezávislosť svojej krajiny, zhodou okolností poľnými lopatkami Červenej armády. Kto mal možnosť byť v Baku a vyjsť na memoriálny kopec s večným ohňom, tak tam sú rady hrobov väčšinou dvadsať- až tridsaťročných mladých ľudí podľa dátumov narodenia, ktorých postrieľali sovietske jednotky v zápase o azerbajdžanskú nezávislosť. A my, ktorí máme logicky geograficky možno aj bližšie k Pobaltiu, vieme, že takisto príslušníci OMON-u, zločinecké jednotky režimu, strieľali. Treba podotknúť, že v tom čase stál na čele režimu celosvetovo uznávaný hrdina demokracie Michail Gorbačov. Strieľali do ľudí pred rozhlasom vo Vilniuse. U nás sa v zásade nestrieľalo, u nás sa nebilo poľnými lopatkami, napriek tomu má akýmsi spôsobom význačná časť národa pocit, že sa hrdinsky zaslúžila o pád komunizmu. Nie, zaslúžili sa oň oveľa viac tí, ktorí si to, celkom v súlade s komunistickou spravodlivosťou, aj primerane odskákali. Samozrejme, nekládli nálože, nevyhadzovali ústredný výbor na Hlbokej do vzduchu dynamitom, len sa opovážili, ako sme počuli, čítať Orwella alebo splniť si svoju túžbu študovať teológiu slobodne a nezávisle. Takže s tým hrdinstvom to veľké nebolo, o to viac si treba vážiť tých, ktorí niečo urobili a ktorí si to odskákali. Ak je takýto počin akýmsi aktom strašne neskorého, ale to, samozrejme, nie je vina predkladateliek, zúčtovania s veľmi temnou stránkou našej minulosti, my si nemyslime, že sme národ holubičí. My máme na našu relatívne nedramaticky malú históriu dosť na rováši. My sme s prehľadom v bázni Božej arizovali, my sme s prehľadom a v bázni Božej vyvážali svojich spoluobčanov, my sme celkom bezproblémovo, až je to na smiech, keby to nebolo smutné, mali nezriedka strategicky rozloženú pokrvnú rodinu v Hlinkovej garde a v komunistickej strane. Vonkoncom nie sme len národ holubičí. Vonkoncom sme nielen tí, ktorým sa vždy krivdilo, lebo tu síce boli v päťdesiatych rokoch poradcovia, Bojarskij a iní, v Prahe, ale v Uherskom Hradišti mlátil Grebeníček starší. A tie rozsudky nevynášal Vyšinskij, tie vynášali aj slovenskí sudcovia. Takže, samozrejme, že možno i to, čo som teraz uviedol, je pre niekoho brzdou. Je možné, že pre členov KSČ boli moje slová nie veľmi príjemným hrabaním sa vo svedomí. Len chcem povedať, že po vojne prebiehala v Nemecku pomerne dôsledná denacifikácia. A viem si predstaviť, že ak tam prijali na druhý pokus zákon, ktorý obmedzil vo východnom Nemecku pomerne veľmi lukratívne dôchodky členov Stasi, tak by to malo byť inšpiráciou i pre nás, lebo i my sme mali svoju Stasi a i ona ničila osudy našich spoluobčanov. Chcem teda na záver povedať, že by som bol veľmi rád, po prvé, keby tento zákon prešiel do druhého čítania a, po druhé, aby sme, ak by niekto prišiel s niečím potrebným a rozumným, ho možno v druhom čítaní upravili, ale aby sme ho, podobne ako môj paragraf Trestného zákona, mali, mali nie kvôli väčšej sláve mňa, viď Trestný zákon, alebo ctených predkladateliek, ale kvôli historickej pamäti a nepochybne i kvôli symbolickému aktu, lebo tisíc eur je symbolický akt, aktu Národnej rady vo vzťahu k tým, ktorí dokážu nosiť tričko s nápisom: „Odpustili sme, ale nezabúdame.“ Ale mlčať je tak zlé a hanebné, že robí z tých, ktorí chcú zadusiť tento návrh zákona, spoluvinníkov zločinov, ktoré ním chceme riešiť. Ďakujem za pozornosť.