M. Fronc, poslanec: (2008-04-10):
Chcem hovoriť o návrhu zákona, ktorý tuná v Národnej rade je tretíkrát. A zatiaľ dvakrát bez akejkoľvek diskusie bol zhodený zo stola. Dúfam, že dnes sa to nebude opakovať a že bude ochota aj vládnej koalície jednoducho diskutovať aj podrobnejšie o tom, ako má náš vzdelávací systém v budúcnosti fungovať a čo má prinášať. Budem hovoriť o návrhu zákona, ktorý je založený na princípoch rovnoprávneho prístupu ku vzdelávaniu a zohľadňovaniu vzdelávacích potrieb každého jednotlivca, slobodnej voľby vzdelávacej cesty, a nielen deklarovanej, a rovnakého prístupu, čo sa týka právneho postavenia škôl bez ohľadu na to, kto je zriaďovateľom takej školy, či je to štát, súkromná alebo právnická osoba. Jednoducho myslím si, že rovnosť v tomto má byť dodržaná a nemôžu byť školy, ktoré budú mať výhody a ktoré budú postihované, ako je to v návrhu zákona, ktorý sme nedávno posunuli do druhého čítania. Chcem hovoriť o návrhu zákona, ktorý vytvorí skutočné reformné, legislatívne prostredie pre naše deti, vytvorí súťaživé prostredie medzi žiakmi, ale aj medzi školami, dá naozaj priestor pre žiakov, študentov a pedagógov na tvorivosť, a tým aj podstatne obmedzí bifľovanie. V neposlednom rade posilní spoluúčasť rodičov, zamestnávateľov, ale aj miestnej komunity na tom, čo bude obsahom vzdelávania. A umožní školám, aby jednoducho dobrí žiaci boli motivovaní a mohli rýchlejšie napredovať vo svojom vzdelávaní primerane svojim schopnostiam. Tento návrh zákona určite dáva len základné rámce tak, ako som presvedčený, že zákon ich má dávať, nemá určovať podrobné pravidlá, nemá viesť pedagógov a žiakov za ručičku a byť kuchárkou. Totiž ak je tak postavený zákon, tak už vo svojej samotnej konštrukcii potom obmedzuje tvorivosť a jednoducho zabraňuje samostatnosti a tvorivej práci učiteľov. Aby nevzniklo nedorozumenie, zákon nespadol z neba, preto aj uvediem, čo všetko predchádzalo tomu, pokiaľ návrh tohto zákona vznikol. Čo pokladám za dôležité, prvé, čo bolo urobené, bola analýza vybraných školských zákonov v krajinách OECD. A táto analýza bola verejne dostupná. Na základe takejto analýzy, aby sme mohli vidieť, ako fungujú vzdelávacie systémy v úspešných krajinách, boli definované tézy zákona, teda filozofia ako bude fungovať a čo tam vidíme za podstatné. A tieto tézy boli zverejnené. A bolo k tomu rozsiahle pripomienkovanie a diskusia. To boli stovky a stovky pripomienok, na základe ktorých sa tieto tézy upravili. Dôležitý krok, aby mohlo dôjsť k reforme, bolo zavedenie objektívnych meraní výsledkov práce žiakov a škôl. A to bola maturita aj s tými problémami, ktoré mala, to bol Monitor 9. Medzitým bolo spustené väčšie množstvo rôznych experimentálnych, výskumných projektov, ktoré takéto typy vzdelávania pripravovali. Pripravovali ich a jednoducho sa pokúšali aj overovať spôsob iného systému vzdelávania ako ten, ktorý je u nás tradičný. Nechcem ho znova opakovať, aby som tu nezdržoval. Veľmi dôležité, čo bolo treba urobiť predtým, pokiaľ sa skutočne spustí reforma vzdelávania, to je, aby sme boli schopní poskytnúť aj naozaj objektívne informácie o výsledkoch škôl verejnosti, najmä teda rodičom, ktorí ak majú mať šancu si vyberať školu, ktorá najlepšie vyhovuje ich dieťaťu, školu, ktorá poskytuje vzdelávací program taký, o akom si myslia, že je potrebný práve pre ich dieťa, tak musia mať aj informácie. A to bolo napr. povinné zavedenie výročných správ škôl s povinnou štruktúrou, kde škola dáva informáciu prakticky, čo všetko robí, ako má zabezpečené vzdelávanie a aké výsledky dosahuje, aj priestor na to, ak urobila niečo mimoriadne, aby sa tým mohla pochváliť. Samozrejme, reformu neurobí žiaden zákon. Reformu jednoducho môžu urobiť len pedagógovia. Ale aby sa to dalo urobiť, treba v prvom rade vytvoriť reformné prostredie. A tú skúsenosť napr. spomeniem z Čiech, kde zákon istým spôsobom bol predsa len oproti tradičnej škole iný. A posunul to síce menej, ale posunul to. Ale výsledok bol, že vlastne dochádza len a došlo viac-menej k preklopeniu toho, čo bolo predtým v tom školskom systéme. Tá reforma sa skutočne nenaštartovala. A dôležité je to preto, že reformné prostredie znamená, že tí učitelia, ktorí skutočne tú reformu budú robiť, musia mať motiváciu. Tá motivácia znamená minimálne to, že jednoducho čosi je tam, čo ich k tomu vedie, aby robili viac, aby robili inak, ako robili doteraz, pretože ako je známe, zvyk je železná košeľa, zvyk zväzuje každého. Ak niekto dvadsať rokov robí nejakú prácu istým spôsobom, veľmi ťažko ho presvedčíte, aby sa zmenil. Ale jedna cesta je práve cez tú motiváciu. A preto bola vypísaná výzva za skoro 470 mil. Sk z Európskeho sociálneho fondu práve na to, aby školy vytvárali si vlastné školské vzdelávacie programy, experimentálne ich overovali a dostali aj na to povzbudenie, teda aj isté finančné prostriedky. No v neposlednom rade čo pokladám ja naozaj za veľmi dôležité, je to, aby sme o týchto veciach diskutovali na každom fóre, s verejnosťou, s pedagógmi. Musím povedať, že prešiel som Slovensko s takýmto návrhom zákona celé od východu, v Prešove som bol, môžem spomenúť ďalšie miesta, kde som bol, Žilinu, Bratislavu, tých miest by som mohol veľa vymenovať, práve preto, aby jednoducho človek diskutoval s pedagógmi, počúval ich názory a obhajoval aj tú víziu. No hovorím to preto, že pri návrhu zákona z dielne pána ministra s týmto som sa nestretol. A teraz by som chcel povedať, čo tento návrh zákona skutočne prináša. Znova zopakujem to, čo som povedal predtým, čo je podstatné. Ak chceme, aby škola bola tvorivá, aby žiaci a pedagógovia boli tvoriví, musíme dať školám slobodu. A sloboda znamená to, aby mohli naozaj oni, myslím teraz pedagógov, ovplyvňovať to, čo sa v školách bude učiť, ale nielen to, čo sa bude učiť, ale aj to, ako sa bude učiť. A to je podstata, pretože som presvedčený, že redukcia učiva alebo nahradenie jednej časti učiva iným učivom nie je v skutočnosti reforma. Reforma je, ak zmeníme spôsob vzdelávania, ak jednoducho vytvoríme tento priestor. A nie je to o tom, že bude tu absolútny liberalizmus, ako tu v minulosti zaznieval v porovnávaniach, v kritike. Celkom iste musí byť stanovené národné kurikulum alebo povinné minimum, čo musí v danom ročníku na danej škole tá-ktorá škola zabezpečiť, veď to je aj to, aby sa dali istým spôsobom výsledky škôl aj porovnávať. Ale čo pokladám za dôležité, je naozaj, aby aj žiak mal priestor si voliť svoju vzdelávaciu cestu. A voliť si svoju vzdelávaciu cestu znamená to, že aspoň sčasti si bude môcť vyberať učivo, ktoré bude študovať v oveľa väčšej miere. A jednoducho vytvoríme tým aj priestor na to, aby ten, ktorý má schopnosť, mohol rýchlejšie napredovať. Tí, ktorí poznajú náš vzdelávací systém, vedia, že je snaha postupovať rovnako. To znamená, v škole, v triede sa čaká, pokiaľ sa všetci dostanú ďalej a pochopia tú látku aspoň ako tak, aby mohli ísť ďalej. A často sa stáva, že tí, ktorí majú nadanie, sú tvoriví, sú mimoriadne brzdení. No a potom z toho vznikajú nielen problémy pedagogické, ale aj osobnostné. A niekedy tieto deti práve preto, že jednoducho sa nudia, robia veci, ktoré sú nepatričné, by som to tak povedal. Vec, ktorú pokladám za dôležitú pre fungovanie takého systému, je, aby bol istý tím ľudí, ktorým dáme zodpovednosť za to, aký bude obsah vzdelávania, ako to bude fungovať. To je Kurikulárna rada. Kurikulárnu radu nie je jednoduché vytvoriť. Ale mala by byť to naozaj inštitúcia, orgán, ktorý bude zodpovedný z toho nadhľadu trochu širšie, čo bude vlastne Národný vzdelávací program a ako tvorba školských vzdelávacích programov prebieha. Kvôli tomu pod dohľadom takejto Kurikulárnej rady musí byť aj sieť expertov, ľudí, ktorí budú posudzovať školské vzdelávacie programy. Ja uznávam, že schváliť školský vzdelávací program musí nejaká inštitúcia v závere. Takisto, a by som to uviedol ako príklad, rektora alebo profesora menuje prezident. Ale prezident nezabezpečuje inauguračné konanie profesora, posúdenie vedeckými radami a tak ďalej. To je tá inštitúcia, ale tam musí byť niekto, kto naozaj to vie odborne posúdiť. To je tá sieť expertov, ktorá musí byť, aby sa nám nestávalo, že budú školské vzdelávacie programy a následne niekto príde zo školskej inšpekcie a po dvoch rokoch zistí, že bola katastrofa taký školský vzdelávací program, pričom ale zatiaľ sa stala neuveriteľná škoda pre študentov a žiakov takejto školy. Ja som presvedčený, že ak bude takto vytvorený priestor pre schvaľovanie školských vzdelávacích programov, pri príprave ktorých budú mať spoluúčasť a možnosť do toho hovoriť aj rodičia, aj miestna komunita, tak sa iste vytvorí oveľa väčší priestor aj pre to, aby sa žiaci, študenti väčšmi dokázali uplatniť po absolvovaní školy v praxi. Tu bol často diskutovaný problém trhu s učebnicami, čo sa stane, keď príde učebnica: „A vy to navrhujete tak liberálne, že si tam príde nejaká učebnica, ktorú tam bude dávať nejaká sekta a podobne.“ Prosím vás, tento prístup, že všetko schváli najprv ministerstvo, je prístup, ktorý svedčí o nedôvere k pedagógom, občanom. Ja si myslím, že ten prístup musí byť opačný. Samozrejme, v prvom kroku sú učebnice, ktoré pripraví, garantuje štát, ktoré ponúkne, aby každá škola mala ponuku učebnice. Ale potom škola nech sa rozhodne a si vyberie v súlade so školským vzdelávacím programom, kde to je aj schválené, povedzme, aj inú učebnicu. A nie ministerstvo bude dávať doložku, ale naopak, ak sa stane prípad, že tá škola nebude v súlade so zásadami tolerancie, humanizmu a školským vzdelávacím programom, tak vtedy tam vstúpi a zakáže takúto učebnicu. Ja si myslím, že tvorivosť a voľnosť musí súvisieť so slobodou a dôverou k pedagógom a pedagogickým pracovníkom. Tento návrh zákona, samozrejme, robí harmonizáciu s medzinárodnou klasifikáciou. Iste preto sú tam aj rovnakým spôsobom rozdelené stupne. Zmena je jedna, ktorá, si myslím, je podstatná, že prvý stupeň sa v tomto návrhu mení na prvý až piaty ročník základnej školy. Čiže toto sú základné myšlienky tohto zákona. Ja nechcem ísť do detailov, ale som pripravený diskutovať s kolegami, ktorí majú o to záujem, skutočný záujem, ako to má fungovať. Ja nechcem, aby tento zákon bol, poviem to, v rovnakej polohe ako zákon, ktorý sme posunuli do druhého čítania, o ktorom som presvedčený, že je len hra s verejnosťou na predstieranie reformy. Áno, sú tam prebraté niektoré veci, ktoré sme robili v minulosti. Je tam použitá aktuálna moderná terminológia, terminológia, ktorá hovorí formálne o rovnakom spôsobe tvorenia štátnych vzdelávacích programov, tak sa tam nazývajú, čo, musím povedať, sa mi veľmi nepáči. Oveľa lepší názov je rámcový vzdelávací program, pretože zase jednoducho vyvoláva pocit implikácie silnej ruky štátu štátny vzdelávací program. Ale „budiž“, to nie je to podstatné. Ale tá podstatná vec je, že celý ten systém, tak ako je nastavený, povedie k tomu, že sa jednoducho len preklopia súčasné vzdelávacie programy s maličkými zmenami a takto to bude fungovať. Čiže nedôjde k ničomu inému, len sa vytvorí znova priestor na pokračovanie jednotnej školy. A ja poviem veľmi otvorenie, kolegyne a kolegovia, jednotná škola je pre nás neprijateľná. My chceme pluralitu škôl, my chceme rôzne školské vzdelávacie programy, my chceme aby jestvovala súťaživosť, samozrejme, nie neobmedzene, ale istá súťaživosť a takto sa vytvorila šanca na to, aby ten náš vzdelávací systém rástol na kvalite. A poviem ešte jednu vec v súvislosti s týmto školským zákonom, keď sa tu vravelo, prečo ho dávame teraz, že sme neboli schopní ho prijať. Ja som hovoril vtedy, keď ja som bol ministrom a keď som tento zákon chcel predložiť s predstaviteľom Smeru, ktorý mal na starosti školstvo, s pánom Čaplovičom osobne. A osobne som ho požiadal, aby sme sa pokúsili dohodnúť na tom, čo sú vaše požiadavky, a aby sme sa to pokúsili zosúladiť s tým, aká je naša predstava, a aspoň to minimum urobili a posunuli to, čo sa dá, ako školský zákon ďalej. Ale, žiaľbohu, nestalo sa tak. A nestalo sa tak, pretože v konečnom dôsledku, aj keď som to mal sľúbené, nedostal som vaše predstavy. A jednoducho preto sa to neposunulo. Čiže na záver chcem povedať, som ochotný diskutovať, som pripravený na to, aby sme hľadali riešenia. A som znova predložil návrh tohto zákona aj preto, aby bol priestor na diskusiu – nerobiac si ilúzie vzhľadom na to, ako funguje v tomto volebnom období Národná rada, ako sa schvaľujú zákony, ako sa všetky dobré veci odmietajú –, aj preto, aby sme diskutovali a aspoň sa pokúsili teda v tomto duchu zmeniť zákon, ktorý je predložený vami ako vládny zákon, aby to naozaj bolo v prospech vzdelávacieho systému na Slovensku a v prospech našich detí. Ďakujem, pán predsedajúci, skončil som. (Potlesk.)