Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2014-09-23):
Ďakujem vám za slovo. Vážená pani podpredsedníčka, vážený pán minister, vážený pán spravodajca, kolegyne, kolegovia, je nepochybné, že tu v sieni zákonnosti je správne, keď súperíme slovami a hľadáme argumenty pre svoje videnie sveta a zároveň kritické slová pre tých, ktorí ten svet vidia inak ako my. Ale myslím si, že sú chvíle, keď by bolo dobré tento spôsob trocha potlačiť a povedať si, že aj keď to nie je našou povinnosťou z hľadiska rokovacieho poriadku, ale z hľadiska istého hlasu svedomia by sme mohli v takýchto chvíľach skúsiť hľadať riešenia, ktoré by nás spájali. Je to dosť ťažká podmienka spájať rozdielnych, ale som presvedčený, že rokovanie o tom, čo sa v týchto chvíľach, v týchto dňoch a v týchto týždňoch deje u nášho východného suseda, je tým, čo vyžaduje, aby sme potlačili zápasy o svoje videnie a aby sme sa pokúsili vidieť svet tými ľuďmi, ktorí možno v tejto chvíli niekde v Luhansku v pivnici, rodina s deťmi rozmýšľa: Padne, nepadne, trafí, netrafí? Som presvedčený, že týmto ľuďom, ktorí v tejto chvíli sa krčia kdesi pred ranami v Luhansku, Donecku, je v zásade jedno, či ich zastrelí ruský vojak, proruský separatista alebo ukrajinský vojak. Určite chcú všetci žiť. A preto by som prosil, aby sme, ja to tak cítim, nie som odborník na zahraničnú politiku, ale cítim potrebu sa tu vyjadriť. Nech; to už dneska niekto povedal, že máme právo možno byť zdržanliví v situáciách, keď niektorým veciam nerozumieme a možno je to aj správne neštylizovať sa do role nejakého odborníka na všetko. Ale vo chvíľach, keď nám zomierajú na východe naši susedia, sa mi zdá, že akákoľvek zdržanlivosť a snaha nevyjadriť sa, aby som náhodou nenarušil zahraničnú politiku a nepovedal niečo nevhodné, nie je na mieste. A preto chcem hneď v úvode povedať, že ja vyhlásenie, ktoré máme na stole, osobne podporím. Považujem to za slušné a potrebné. Určite sú v tom vyhlásení veci, ktoré by mohli byť inak, sú tam veci, ktoré by tam nemali byť, viacerí ste o tom rozprávali. Ale som toho názoru, že je mojou povinnosťou ako jedného z tejto 150-tky, keď sa pozriem na to, čo sa deje za našou východnou hranicou, aj takéto znenie, ako ste ho obidva spojené výbory po dvojdňovom rokovaní navrhli, podporiť. Napriek tomu si dovolím vzniesť k nemu dva návrhy. Dal som ich aj na papier, možno za chvíľočku prídu. Netušil som, že je tu teraz taký postup, že nepotrebujem získavať 15 hlasov. Neviem, asi to nie je potrebné, lebo som si všimol, že tie pozmeňováky, ktoré došli, tak nemali takýto posudok, respektíve takúto podporu. Tak som ani ja o to nežiadal a to, v čom by som chcel pozmeniť naše spoločné vyhlásenie, je nasledovné: Zdá sa mi veľkou chybou, že v tomto vyhlásení nie je žiadna zmienka o tom, čo je veľmi dôležité a čo je zdrojom veľkých polemík. Je to ťažká téma a to sú sankcie. Zdá sa mi naprosto nesprávne, že tie sankcie tam chýbajú. Chýbajú tam kvôli tomu, že je to ťažká téma? Možnože áno. Ale ja som toho názoru, že ak náš premiér na bruselskej pôde ako najvyšší výkonný predstaviteľ našej krajiny tieto sankcie podporil, tak malo by byť čestnou povinnosťou Národnej rady Slovenskej republiky ako orgánu, ktorému sa vláda zodpovedá, nebyť alibistom, ale vyjadriť sa k tejto situácii. A to znamená, bol by som veľmi rád, keby sme mohli k sankciám zaujať v tomto uznesení, v tomto vyhlásení; tak, Štefan, vyhlásenie? Vyhlásenie, v tomto vyhlásení aj priestor pre sankcie. Považujem za korektné, aby som svoj osobný názor na sankcie takto verejne tu vyargumentoval. Je isté, že sankcie môžu priniesť nemalé hospodárske dôsledky pre našu krajinu v krátkodobom horizonte. Takéto niečo skrývať pred našimi občanmi a tváriť sa, že to bude len taká ľahká jazda, keď ich trocha postrašíme a nič sa nestane, by nebolo asi v poriadku. Ale rovnako som presvedčený, že sankcie sú oveľa menším zlom z tohto pohľadu ako to, keby sme sa nesnažili sankcie použiť, pretože práve sankcie majú tú v sebe schopnosť, že môžu zabrániť oveľa väčším bezpečnostným a hospodárskym škodám, ktoré v dlhodobom horizonte v našej krajine by mohli spôsobiť. Bolo by veľmi nefér, aby sme toto skrývali, a preto si myslím, že naše spoločné stanovisko by malo obsahovať aj takúto reakciu, tobôž keď vieme, že sa jedná o čosi, čo náš premiér podporil a tu doma má s tým istý problém. Možno je to otázka istého politického marketingu, ale prečo mu nepomôcť? Prečo mu nepomôcť, že my s jeho podporou v Bruseli súhlasíme? Lebo vieme, že z hľadiska bezpečnostného a hospodárskeho, perspektívneho dlhodobého záujmu Slovenskej republiky je to cesta síce ťažká, ale potrebná a ja verím, že správna. Už tu dnes zaznievali isté analógie s druhou svetovou vojnou. Viacerí ste to použili. Niekto to potom odsúdil, že to je štvanie, že také niečo tu povedať, že je to naprosto nenáležité. Myslím si presný opak. Je to úplne náležité. Väčšina z nás vtedy nežila, ale tie obrazy sú známe. Sú známe, ako Neville Chamberlain prišiel toho 30. septembra v ´38. z Mníchova a kýval naozaj tým papierom, že zachránil mier. A všetci mu vtedy verili, že ten ústupok Hitlerovi bol správny a že tá agresia, ktorú on už vtedy jasne prejavoval voči Európe, sa dá týmto spôsobom zastaviť. My už vieme, je nám to ľahké s odstupom desaťročí, že sa hlboko mýlil a nezastavil ani agresiu, bola vojna a je s tým spojená aj hanebná podmienka na to, ako nás mocnosti, ktoré nás mali chrániť, ako nás hanebne rozkmásali, dali nás rozkmásať. Možno sme to už im odpustili, ale bola to obrovská chyba. Ustúpili agresorovi a skončilo to tak, že najprv odišla časť československej prvej republiky Sudety, v druhom kroku odišlo južné Slovensko, v treťom kroku odišlo východné Slovensko po viedenských arbitrážach. Naozaj sa vám zdá, že tá analógia tu je naprosto pokrivkávajúca? Najprv odišiel Krym, potom má pomaly odísť do nejakej Novorusie Luhansko. A čo bude tretí krok? Je to tak veľká fantázia? Kde sa zastaví ruský agresor? V Kyjeve? V Užhorode? Alebo ešte kúsok ďalej na západ? Viete, ktosi, múdry matematik povedal, že najlepšie prognózy sú tie, ktoré sa nikdy nenaplnia. A je v tom istá skrytá múdrosť. Preto myslím si, že tajiť práve takýto pohľad na to, čo sa dnes deje na východ od našej krajiny, a tváriť sa, že v našom vyhlásení nemusíme sa venovať otázke sankcií, ktoré sú jediným podľa mňa reálnym nástrojom, ako pripomenúť, že máme svoj cit pre slobodu, mieru a spravodlivosť, že Európska únia je naozaj zodpovedným spolkom ľudí, do ktorej sa vstupuje dobrovoľne, ale keď sa vstúpi, tak sa potom spolupracuje vo veciach tak, ako sa patrí na zväz 28 štátov, ktoré patria nielen k európskej, ale aj k svetovej elite. Je s tým spojená veľká zodpovednosť, a preto predpokladám, že je veľmi nesprávne zakrývať pocit veľkej zodpovednosti za to, o čom aj my tu dnes rokujeme a na čo ste viacerí upozornili. To nie je debata o tom, či budeme rúbať stromy od 40 alebo do 80 cm a presviedčať pána ministra Žigu, že sa mýli. To nie je debata o mimoprodukčných funkciách lesa, či ich dáme do zákona dnes alebo až o päť rokov. To je diskusia o tragických udalostiach, ktoré sú za hranicou našou a ktoré sa k nám nebezpečným spôsobom majú možnosť priblížiť. Viete, som presvedčený, že sloboda a istá národná česť a hrdosť, tá sa nekupuje v akciových hyperobchodoch. Jednoducho nedá sa to kúpiť. Za ňu občas treba aj bojovať a čosi aj dať do ringu. A ak máme s týmto problém, potom by sme neboli asi hodným členom Európskej únie, a preto prosím, pomôžme pánovi premiérovi, pánovi Robertovi Ficovi, ktorý veľmi správne zareagoval v Bruseli a pridal sa k sankciám. Len doma mal s tým istý problém, pretože zrejme poradcovia hovoria, ej, nebolo by dobré k tomu sa až tak veľmi hlásiť, veľká časť spoločnosti je naladená opačne. Myslím, že nemáme právo zakrývať, že takýto rozdiel tu je, a máme povinnosť sa k tomu vyjadriť. A ja sa k tomu chcem vyjadriť práve spôsobom, že k nášmu vyhláseniu dávam dva pozmeňujúce návrhy. V tejto chvíli sa práve rozdávajú. A ten prvý by mohol znieť, ak dovolíte, ho prečítam, vlastne ho musím prečítať, nasledovne: „Národná rada Slovenskej republiky si uvedomuje, že sankcie môžu v nezanedbateľnom rozsahu poškodiť krátkodobé hospodárske záujmy Slovenska, no zároveň je presvedčená, že naše dlhodobé bezpečnostné a hospodárske záujmy tieto sankcie chránia, a preto schvaľuje zodpovedný prístup vlády, ktorá ústami svojho premiéra tieto sankcie schválila.“ Možno som nebol úplne presný, ale tak to vnímam, že pán premiér urobil to, čo sa od zodpovedného premiéra zodpovedného členského štátu Európskej únie a NATO očakávalo. A to, čo povedal doma, to komentovať nebudem, ale bol by som rád keby sme my, Národná rada Slovenskej republiky, orgán, ktorý má právo od vlády vyžadovať isté postupy a tieto postupy kontrolovať, reagovali aj na túto nie ľahkú časť diania na Ukrajine a v priestore, ktorý je na jej východe. To je prvý pozmeňujúci návrh. A poviem hneď aj k druhému. Ten druhý sa týka veľmi praktického pohľadu na to, že my tu môžme donekonečna rokovať a hovoriť o tom, že je to správny alebo nesprávny postup a že by sme nemali toľko vravieť, keď stále počas nášho diskutovania zomierajú na Ukrajine ľudia. Nemajú nič z našej diskusie a obávam sa, že ešte dlho sa môže stať, že prímerie, ktoré nie je skutočným prímerím, môže ešte veľa občanov Ukrajiny neochrániť. A ako som už povedal v úvode, tým občanom je naozaj jedno, či to bude proruský separatista, či to bude ruský žoldnier, alebo to bude kyjevský vojak, kto ho zastrelí, kto ich zastrelí. Oni naozaj chcú žiť, a preto by sa mi zdalo, možno som zašiel do sféry, ktorá naozaj nie je celkom v kompetencii Národnej rady, ale verím, že mohli by sme sa na tom zhodnúť, že by sme poverili pána ministra zahraničných vecí, ktorý, ako som sa dozvedel, práve v týchto chvíľach rokuje na pôde Organizácie Spojených národov, aby inicioval rokovanie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov v tom slova zmysle, aby tento orgán urobil účinné kroky k tomu, aby prímerie bolo prímerím a aby ľudia na Ukrajine nezomierali. Myslím, že bezpečnostná rada má na to spôsob, ako takéto niečo veľmi operatívne a rýchlo prijať. Myslím si, že ak Ruská federácia by nemala nesúhlasné stanovisko, tak ostatní členovia stálej bezpečnostnej rady by s tým súhlasili. Vidím v tom istý spôsob, ako efektívne prejsť od slov k činom a ako pomôcť v tej nárazníkovej zóne, kde prímerie nie je prímerím a kde sa stále porušuje, a my to konštatujeme, ale nemáme k tomu inú možnosť urobiť. Urobme ten praktický krok, požiadajme bezpečnostnú radu, aby o tom urýchlene rokovala. Máme tam svojho ministra, už dneska večer môže pán minister o tom s Pan Ki-munom, generálnym tajomníkom OSN, rozprávať a navrhnúť to. Ja viem, možno je to trocha uletené, poviete si, čo tu môže Mičovský hovoriť o tom, čo večer má pán minister Lajčák hovoriť v New Yorku. A prečo by to bolo uletené? Čo keby sme boli my a naši najbližší tí, ktorí v tom Luhansku v pivnici v tejto chvíli sedia a trasú sa pred tými výbuchmi, ktoré okolo nich zaznievajú? Neboli by sme radi, keby prímerie, ktoré nie je prímerím, sa stalo prímerím skutočným? Viem si predstaviť, že práve jedine v silách Organizácie Spojených národov a v jej výkonnej zložke bezpečnostnej rade je práve takáto možnosť a mne sa to zdá ako naprosto praktický príspevok k tomu, aby sme tu len reči nekrútili, ale aby sme urobili pre našich ukrajinských susedov reálny krok, tak ako po tom mnohí voláte, pretože naozaj nikto z nás určite nechce, aby ľudia zomierali, ale viete, niekedy možno je potrebné prejsť k veľmi operatívnym činom, pretože reči nám nepomôžu. Takže ten návrh druhý by znel nasledovne: „Národná rada podporuje vládu Slovenskej republiky, aby prostredníctvom ministra zahraničných vecí iniciovala aktivitu Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov s cieľom účinne zabezpečiť prímerie do vyriešenia konfliktu diplomatickou cestou.“ Nič operatívnejšie, nič realistickejšie mi nenapadlo, ako takýto návrh a s plnou vážnosťou vám ho dávam na vedomie. Často tu, ešte v závere poviem len poznámočku na konto pána Blahu, ktorý nám dnes zase predviedol, tak ako to on zvykne, exkurziu cez rôznych autorov, ktorými oponuje a podporuje svoje tvrdenia. Ja už som raz spomínal na marxistu Schweickarta, jeho zaujímavú knihu Po kapitalizme, tak sa volá, a pripomínal som mu tú časť, ktorá hovorí o jednej dôležitej veci, že krízy na svete je treba riešiť, krízy sa prehlbujú. Krízy prehlbuje aj pažravosť kapitálu, ktorá prechádza cez hranice niekedy spôsobom, ktorý poškodzuje záujmy tých ľudí, čo na jednej alebo druhej strane hranice žijú. Ale je tam jedna vec, ktorá sa mi veľmi páči a ktorú by som mu chcel pripomenúť, keď nás tak poobviňoval z vojnových štváčov a zo všetkého možného, ako keby sme my nemali právo na názor a jedine on bol majiteľ toho, čo tu má zaznieť. Schweickart tam hovorí veľmi pekne o jednej dôležitej veci, že ešte predtým, nie potom, ale predtým, ako sa vyriešia všetky krízy pochádzajúce z ekonomických problémov, je potrebné zabezpečiť dôstojnosť človeka. Ja s tým naprosto súhlasím a obidva moje pozmeňovacie návrhy k nášmu vyhláseniu smerujú k tomu, aby keď už nie dnes večer, tak možno už zajtra, napozajtra dôstojnosť ukrajinského človeka, ktorý v tejto chvíli so strachom očakáva, kde dopadne granát, bola zabezpečená. Myslím si, že toto je reálny príspevok k tomu, čo Národná rada Slovenskej republiky môže k dianiu na Ukrajine vykonať. Ďakujem za pozornosť.