Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2017-02-10):
Ďakujem veľmi pekne. Pán predsedajúci, kolegyne, kolegovia, vážený pán spravodajca, dovoľte mi, aby som vystúpil trošku s takým obsiahlejším prejavom. Sľubujem, že bude pri tomto balíku zákonov ten hlavný a jediný, v ktorom naozaj vysvetlím, prečo si myslím, že tieto zákony by bolo vhodné prijať, ktoré sme navrhli spolu s pani kolegyňou Macháčkovou. Pokúsim sa reagovať aj na, samozrejme, na výčitky – či už tie, ktoré padli v pléne Národnej rady, alebo mimo neho – a načrtnúť tú víziu, ako by to z nášho pohľadu malo vyzerať. Prečo by sme mali schváliť tento balík zákonov, ktorý tu navrhujeme s pani kolegyňou Macháčkovou? Tak v prvom rade, samozrejme, preto, že je to podľa nášho názoru správny krok. Je to správne opatrenie, zrušiť VÚC by malo významne viac výhod ako nevýhod, ale to je, samozrejme, to vecné jadro, ku ktorému sa dostaneme o chvíľku, keď budem vysvetľovať, prečo si myslíme, že výhody zrušenia VÚC veľmi významne prevyšujú nevýhody tohto kroku. Ale ešte predtým mi dovoľte povedať možno aj niečo všeobecnejšie. Tento návrh, aj keď, samozrejme, nielen tento návrh, môžeme aj o iných veciach diskutovať, je určitým symbolom a testom nás všetkých, je symbolom toho, že politická trieda by si vedela siahnuť aj na svoje vlastné výhody a záujmy. Pretože ak sme niečoho svedkami v uplynulých desiatich, čiastočne aj pätnástich, najmä desiatich rokoch, je to to, že nech sa akýmkoľvek spôsobom šetrí, sporí, škrtá, tak nikdy sa to nedotkne politickej triedy. Nikdy sa neznižujú nejak zásadnejšie počty politických nominantov, miest pre svokry, svatov, kamarátov a všetkých ostatných, vždy sa šetrí na tých ostatných, na občanoch, na úradníkoch a na ďalších ľuďoch. Tento návrh by znamenal predovšetkým a najmä šetrenie na politickej triede, na županoch a vicežupanoch, ale najmä na poslancoch a politických nominantoch, ktorí dnes obsadzujú vedúce a často aj iné pozície na úradoch VÚC. Ak by sme my ako parlament vedeli takýmto spôsobom siahnuť na privilégiá politickej vrstvy, myslím, že by to bol oveľa silnejší signál ľuďom, že to myslíme vážne so zlepšením situácie tejto krajiny, ako stovky prejavov a schôdzí Národnej rady. Bol by to, zároveň by sme aj odhalili to, že tí, čo sedia tuto v Národnej rade a hovoria, že oni práve bojujú proti systému a proti politickej triede, sú v skutočnosti obyčajní oportunisti, pretože keď dôjde na možnosť šetrenia na politickej triede, proti ktorej údajne bojujú, tak v skutočnosti sú proti, lebo, samozrejme, sa už do nej radi prihlásili a čoraz viac a čoraz lepšie z nej profitujú. Nikto nezamestnal toľko svojich príbuzných na svojom úrade ako Marian Kotleba, nikto v histórii slovenskej verejnej správy, ľudia sa mu pokúšajú konkurovať, pán Paška, mnohí ďalší, mohli by sme ich tu menovať, ale naozaj Marian Kotleba je rekordér. Manželka, bratia a takto by sa dalo ísť ďalej. Týmto krokom by sme prinútili ľudí ako Marian Kotleba ukázať pravú tvár, pretože ak by sme zrušili VÚC, bolo by vidno, že ich skutočný záujem je len na majetkoch a príjmoch a moci, ktorá z toho pochádza. Ale však širšie než len tento test politickej triedy je tento návrh aj testom toho, či ešte máme v sebe odvahu robiť významnejšie zmeny, alebo sa cítime byť chytení v pasci, kde použijeme na všetko slávny výrok ešte z 90. rokov, že „na Slovensku je to tak“. Je to taký test toho, či veríme v Ezopovu bájku o líške a ježkovi, kde líšku odniesol prúd vody riekou do takej úžľabiny a tam ju tak dostal, že sa líška nemohla ani pohnúť. A na líšku naskákali kliešte a mohutne ju vyciciavali a líška tam tak sedela, pohnúť sa nevedela, znášala a trpela to. A po chvíli tam prišiel zhora ježko a nevedel jej pomôcť, keďže bol slabý, aby sa odtiaľ dostala. Hovorí, že: „Líška, môžem pre teba urobiť aspoň jednu vec, môžem ti povyťahovať tie kliešte, aby ťa tak netrápili.“ A líška hovorí: „Ďakujem ti, ježko, si veľmi milý, myslíš to dobre, ale nerob to, tieto už sú aspoň nacicané.“ Ak veríme v túto bájku ako rozhodujúci príbeh slovenskej politiky, ak neveríme v možnosť zlepšenia, ak neveríme v možnosť zmeny, ak neveríme v to, že je úniku z výroku „na Slovensku je to tak“, tak potom, samozrejme, nemá význam podporovať tento návrh. Ale ak veríme, že mal by opäť na Slovensku nastať čas optimizmu, čas, keď veríme, že existuje alternatíva k tomuto marazmu, ktorého sme svedkami, tak aj tento návrh je symbolom krokov, ktoré sa kedysi na Slovensku diali bežne. My sme ukázali aj v svojej krátkej histórii samostatného štátu, že sme vedeli urobiť mnohé razantné kroky, keď to záujem tejto krajiny vyžadoval a keď sa k moci dostala politická generácia, ktorá na to mala odvahu a silu. A myslím, že by sme sa k tým časom mohli vedieť aj vrátiť. Zároveň tieto zákony sú alebo ich schválenie by bolo aj dôkazom toho, že nie sme na tej opozičnej strane spektra najmä obeťou takých ideologických floskúl, ktoré sa ukázali ako neúčinné alebo nepravdivé, napríklad že VÚC prinesú správu bližšie k občanom. Pretože jednoducho dnes už vieme, že to nie je pravda, akokoľvek dobre to znelo pred 15 rokmi, keď sa to schvaľovalo. To je taký ten širší dôvod, prečo sme si dovolili s pani kolegyňou Macháčkovou predložiť tieto návrhy a považujeme ich naozaj aj za symbol a test, nielen za samotný vecný návrh. Na druhej strane každý zákon a každý súbor zákonov, samozrejme, musí byť predovšetkým posudzovaný na základe jeho vlastného obsahu, teda je to dobrý návrh alebo nie. Takže preto mi dovoľte drvivú väčšinu tohto prejavu venovať samotným VÚC a ich zrušeniu. Začnem otázkou, ktorá je dôležitá, venovali sa jej aj predrečníci: Zlyhali VÚC? Ak áno, v čom? Zásadne, parciálne, systémovo, náhodne, je to možné nejakým spôsobom vylepšiť? Mohli by sme tu diskutovať, samozrejme, o tom celé hodiny, ale dovoľte mi zamerať sa na tri hlavné body, v ktorých podľa nášho názoru VÚC zásadne zlyhali. Prvá vec je stieranie regionálnych rozdielov. Jedným zo zásadných argumentov pre to, aby sa zrušili VÚC, pardon, aby sa zriadili VÚC, bolo stieranie regionálnych rozdielov. Argument bol, že Slovensko má jednu z najvyššej miery regionálnych rozdielov v Európskej únii a zároveň na takú malú krajinu, ako sme my v rámci Európskej únie, je to obzvlášť šokujúce a prekvapujúce. My máme väčšie regionálne rozdiely ako Nemecko, máme väčšie regionálne rozdiely ako Francúzsko, krajiny s 10-, 15-krát väčšou rozlohou a počtom obyvateľov. A hovorilo sa práve o tom, že toto nie je možné zmeniť na úrovni obcí a miest, lebo tie sú príliš malé, ale je to možné zmeniť na úrovni regiónov. Preto bol to jeden z kľúčových argumentov na zriadenie vyšších územných celkov. A pozrime sa 15 rokov po na to, že čo sa stalo. Keď sa pozrieme na tri kľúčové ukazovatele, ktoré verím, že sa zhodneme, že nie sú nejak vybrané účelovo, a to je nezamestnanosť, hrubý domáci produkt a priemerné mzdy, to sú naozaj tri kľúčové ukazovatele ekonomickej výkonnosti a sociálno-ekonomického vývoja regiónu. Pokiaľ ide o nezamestnanosť, v roku 2015 sme mali úplne rovnaké regionálne rozdiely ako v roku 2001, keď boli VÚC zriaďované. Pokiaľ ide o HDP, tam nám regionálne rozdiely dokonca významne narástli, najviac sa vzdialila ostatným regiónom Bratislava, keď ešte v roku, poviem to na príklade, v 2001 to bolo, ten rozdiel, medzi najbohatším bratislavským regiónom a napríklad košickým regiónom bol menej ako jedna k trom, zhruba 2,7 – 2,8, tak v roku 2014 už bol viac ako jedna k trom. To znamená, že tie nožnice medzi východom a Bratislavou sa ďalej roztvárali. Tak isto, to isté platí, dokonca ešte dramatickejšie medzi Banskobystrickým krajom a Bratislavou. Jediné, kde sa podarilo tie nožnice z týchto najchudobnejších krajov, nie, nechcem povedať, že zatvoriť, podarilo sa ich jemne zúžiť, je Prešovský kraj, spolu ale tie rozdiely len významne vzrástli. Na úrovni priemerných miezd máme, tam sa prakticky situácia nemení za tých posledných 15 rokov. To znamená, že rozptyl aj miezd, aj ekonomickej produkcie, aj nezamestnanosti v rámci Slovenska naďalej zostáva jeden z tých vyšších, ak nie najvyšších v Európskej únii, čo pre tak malú krajinu je veľký problém. Kolega Dostál včera hovoril o tom, že nemôžme za to viniť VÚC, lebo VÚC nemajú dostatočné kompetencie, aby s tým niečo robili. Dovoľte mi tu sa nachvíľku zastaviť vôbec pri tom spôsobe nazerania. Ja nepovažujem legislatívu a robenie politiky za hľadanie vinníka ani za nejakú moralitu. My sa pozeráme na to, čo funguje a čo nefunguje. Mojím účelom dneska nie je hľadať individuálnu vinu a zodpovednosť poslancov VÚC, jednotlivých županov alebo možno aj úradníkov, našou úlohou je pozrieť sa na to, že či sa tento experiment osvedčil. A jednoznačný záver je, že v oblasti stierania regionálnych rozdielov sa neosvedčil. Kolega Dostál teda to, myslím, tak nepovedal, aby som mu nič nevkladal do úst, ale ako keby implicitne naznačoval, že keby VÚC mali viac právomocí, možno by fungovali lepšie. Samozrejme, povedal by som, je to teoreticky zaujímavý argument, ale ja mu pripomeniem jedno americké príslovie, ktoré hovorí, že keď zistíš, že si v jame, prvá vec, ktorú urob, je prestaň kopať. A ak VÚC za tých 15 rokov v oblasti regionálnych rozdielov vykopali tak veľkú jamu, tak ako odporúčanie na zlepšenie je ešte im dávať viac a silnejšiu lopatu, nepovažujem ja úplne za zmysluplné, aj keď hovorím, že na teoretickej úrovni sa s ním viem stotožniť. Zároveň treba povedať, že VÚC ani tie kompetencie, ktoré mali, nepoužívajú dôsledne v prospech regionálneho rozvoja, poviem len zopár príkladov. Je najslávnejší komentár dnešného komentátora SME Petra Schutza, ktorý ideologicky, myslím, že patrí blízko aj k tomu, by som povedal, krídlu, ktoré zastupuje aj pán Dostál. Je z roku 2003 a volá sa Hic sunt leones, čo ako, tí, čo viete latinsky, znamená, tu žijú levy, čo je výraz, ktorý sa kedysi používal na mapy neznámych krajín. A je to komentár o prijímaní plánu hospodárskeho a sociálneho rozvoja Košického samosprávneho kraja. A ja teda, nechcem, nie je dlhý, ale nebudem ho celý čítať, primárne preto, že by som sa začal nezadržateľne smiať a to by asi narušovalo dôstojnosť Národnej rady, takže dovoľte mi len niekoľko úryvkov. „Materiál, ktorý má byť akýmsi vejárom programových návrhov na čerpanie bruselských fondov, ako keby nepripravovali ľudia, ale divá zver. Hic sunt leones, tu žijú levy. Absolútnou špicou je zámer postaviť prístav na Bodrogu a prepojiť tak trebišovský okres vodnou cestou s Čiernym morom. Toto nie je, to je taký koniec, že až do videnia. Niekedy za komunistov už tú blbosť vymysleli, ale ani títo nedospeli až potiaľ, aby si urobili takú hanbu. Jedna vec je, že niekomu preskočilo. V poriadku, stáva sa. Druhá vec je, že ako sa taká kravina môže dostať do normálneho materiálu na rokovanie zvolených poslancov. Kanál Trebišov – Čierne more je taká sprostosť, že keby to predniesol chovanec na uzavretom oddelení psychiatrie, tak pôjde pod taký šok, že v meste vypadne elektrina. Neuveriteľné, na toto chcú peniaze. 500 miliónov z Bruselu a, pozor, 500 v rámci kofinancovania slovenského rozpočtu. Otázka je zrejmá: Čo za ľudia to obhospodarujú veci verejné? Ako je možné, že takýto pyramidiálny nonsens niekto uzná za projekt, normálne ho presadí do tak zásadného verejného dokumentu a poslanci platení z našich daní o tom idú debatovať? Čo by sa takou vodnou cestou vozilo?“ Prepáčte, musím sa prerušiť, lebo teraz už študujem, „plávali by tam delfíny a americké ponorky z Turecka. Vozili by veteránov z Púštnej búrky na dovolenku na Šíravu. Aj na to vymysleli projekt. Zemplínska šírava v spojení s vínnou cestou. (Povedané s pobavením.) Nedá sa len celkom rozumieť, to akože by v Bodrogu, Laborci a spol. tieklo víno? S DPH či bez?“ No nebudem pokračovať ďalej, lebo naozaj už by som nedokázal vážne to prednášať. Poviem len ako príklad toho, že to málo právomocí. Druhá závažná právomoc, ktorú v oblasti regionálneho rozvoja VÚC mali a majú, je objednávanie autobusovej dopravy v svojom kraji. To je dosť zásadná právomoc z hľadiska miestneho rozvoja, lebo všetci vieme, že verejná doprava v regióne má významný vplyv na ekonomické aj sociálne možnosti občanov, najmä teda malých dedín a odľahlejších regiónov. A to, ako s ňou tým pádom VÚC zaobchádza, je dosť kľúčový indikátor toho, či aj to malé množstvo právomocí, ktoré dostali na to, aby zmiernili regionálny rozdiel, mieni vážne používať. Ak sa pozriete; a nebudem tu teraz robiť dlhý exkurz, môžme sa k nemu vrátiť v tých príslušných zákonoch; na to, ako VÚC využili túto právomoc, tak jedným slovom odpoveď je, že nevyužili, pokračovali najmä v tom, čo bolo. A dlhší exkurz by hovoril o tom, že dokonca aj tam, kde už podľa európskych predpisov museli začať súťažiť o takéto veci, tak to skončilo tak, že vyhlásila napríklad nitrianska župa súťaž pre istotu tak, aby sa nikto iný okrem súčasného poskytovateľa nemohol prihlásiť a ona nemohla hospodárnejšie a lepšie túto službu poskytovať. To len k argumentu pána poslanca Dostála, že keby VÚC-ky mali viac, bolo by to oveľa lepšie. Ja opakujem, už aj to, čo majú, nevyužívajú nijak dobre, takže nejde len o výsledky, ide aj o procesy. Druhá hlavná výčitka na VÚC je efektívnejšia správa vecí verejných. Obľúbeným nástrojom – a v mnohom aj pravdivým – ľudí v slovenskej politike je nadávanie na Bratislavu, čím vlastne nemyslím väčšinou nadávanie na mesto, ale nadávanie na centrálny štát. Ja osobne som bol – a tu to chcem zdôrazniť, aj keď sa k tomu ešte vrátim – vždy pomerne výrazným priaznivcom decentralizácie a som ním naďalej. Myslím si, že je veľmi veľa oblastí a tém, ktoré ľudia pomerne blízko k občanovi vedia lepšie spravovať, ako rozhodovať z Bratislavy. Ohľadne decentralizácie existuje aj pomerne široká aj odborná literatúra, aj politická literatúra, hovorí nám aj o výhodách a nevýhodách a môžme o tom, aj sa k tomu asi na záver vrátim. To, čo však chcem zdôrazniť, je, že VÚC nie sú z môjho pohľadu v dnešnej situácii skutočnou decentralizáciu. Pretože neprenášajú správu vecí verejných skutočne bližšie k občanovi, pretože vychádzajú z fikcie, že pre občana v Slovenskom Novom Meste sú zvolení, 20-percentne zvolení predstavitelia v Košiciach, hermeticky uzavrení vo svojej miestnosti, nejakým spôsobom bližší ako štátni úradníci, ktorí sedia v tom istom meste, dokonca často k nemu bližšie. Ja si to nemyslím. Ja si myslím, že k občanovi sú skutočne blízko primátori a starostovia. To sú tí, na ktorých majú často ľudia aj telefóny a keď ich aj nemajú, tak sa im dobyjú do kancelárie, to sú tí, voči ktorým vyvodzujú zodpovednosť. Vidíme to, aby sme teda, ale môžte povedať, že váš názor, môj názor, ale poďme sa pozrieť na to, ako to vyzerá v praxi. To jedno číslo, ktoré aj mňa šokovalo, keď sme si ho zmerali a naozaj sme ho merali, keď sme ten návrh predstavovali, bolo, že sme si vypýtali z VÚC počet úradníkov úradov VÚC. Tu chcem vysvetliť, že úrady VÚC sú naozaj tie úradné miesta, lebo, samozrejme, pod VÚC sa nachádzajú školy, sociálne zariadenia, správa ciest a mnohé ďalšie veci, ktoré vykonávajú služby. Úrad VÚC nie je na to, úrad VÚC je na to, aby ich riadil. Samozrejme, na to, aby ich riadil, potrebujeme úradníkov, takže nikto nehovorí, že úrad VÚC má mať nula úradníkov. Ale pozreli sme sa na to, ako sa ten počet vyvíjal v situácii, keď už nepribúdali kompetencie. Lebo VÚC boli zriadené v roku 2002, ale kompetencie sa prenášali ešte aj do roku 2004. To znamená, že keby sme porovnávali ten úvod, bolo by to nie celkom spravodlivé, pretože tie kompetencie pribúdali. Preto sme porovnávali až rok 2004 a dokonca sme pre istotu pozreli aj rok 2005. To, čo nám vyšlo, je, že v roku 2004 bolo 1 035 zamestnancov žúp na Slovensku, v roku 2016 už ich bolo 1 631. To je ten 57-percentný nárast úradníkov, naozaj teraz nehovorím o učiteľoch, nehovorím o zdravotných sestrách, nehovorím o tých ľuďoch, čo odhŕňajú naše cesty, hovorím o úradníkoch na úrade župy, ktorí sú natoľko blízki veciam verejným, že keď v Bratislave som išiel s viacerými ľuďmi, ktorí sú inak verejne aktívni, okolo župného úradu, tak nikto z nich netušil, že tam nejaká župa sídli, pretože tam nikdy v živote nebol ani tam nič neriešil. A ak sa vrátim ku kolegovi Dostálovi, ktorý je z bratislavskej župy, tak bratislavská župa mala v roku 2004 104 zamestnancov a dnes má 252 zamestnancov. To znamená, že sa zdvaapolnásobil počet zamestnancov na župe, odkedy prešli kompetencie. Ešte nejaký malý počet z toho by sa dal vysvetliť odborom pre eurofondy, ktorý tam je, hoci to sú tiež úradníci ako každý iný a úrady pre odbory pre eurofondy a rôzne takéto veci si pozriaďovali aj mestá, keď chceli získavať a získavali projekty, napriek tomu vám garantujem, že počet zamestnancov mestských úradov na Slovensku nevzrástol za uplynulých jedenásť rokov alebo dvanásť o 57 %, ako to bolo na Slovensku, a už vôbec nie o 150 % ako v Bratislavskom samosprávnom kraji. Takže to je to zlyhanie VÚC v svojom vlastnom manažmente. Samozrejme, máme tu náklady na zastupiteľstvá, náhrady, platy poslancov, teda nie sú to celkom platy, lebo nie sú na plný úväzok, ale sú to teda platby za zasadnutie. To sú spolu ďalšie desiatky miliónov eur. Samozrejme, ak by boli dobre minuté, ja by som ich akceptoval, len je to náklad, za ktorý, si myslím, že dá sa ukázať, že nedostávame primeranú protihodnotu. Máme zvýšený dlh, to som už včera diskutoval aj s pánom poslancom Dostálom, vrátim sa len k tomu stručne, že porovnávať vývoj dlhu VÚC a štátu nie je korektné hneď z niekoľkých dôvodov. Po prvé, majú úplne iné funkcie. Štát má napr. aj proticyklickú funkciu v čase hospodárskej krízy, ktorú nemajú VÚC ani obce, a tak to platí aj všade na svete, že jednoducho, poviem príklad, v Spojených štátoch dokonca na úrovni tých jednotlivých štátov a miest je väčšinou záväzok vyrovnaného rozpočtu v každom roku a to potom prenáša potrebu proticyklickej politiky na federálnu úroveň. Takže federálna vláda je tá, ktorá má deficit v čase krízy a mala by mať prebytok alebo aspoň nízky deficit v čase ekonomickom. Tieto dva orgány majú zároveň aj úplne iný rozsah a veľkosť kompetencií, aj finančný, aj rozsahový, takže porovnávať dlh VÚC s dlhom štátu je ekonomicky, vecne a podľa mňa politicky nesprávne. Máme tu však obce. Obce podliehajú v podstate rovnakým finančným zákonom ako VÚC, majú podobný rozsah kompetencií a ich logika fungovania je podobná. Ak sa pozrieme na to, čo sa stalo s dlhom obcí od toho roku 2004, tak zďaleka nemôžme dospieť k tomu, že by narástol o takúto sumu, ako je 360 miliónov eur, a to pritom obce majú významne väčší objem aj kompetencií, aj financií ako VÚC. Takže VÚC fungujú na dlh, pričom treba povedať, že veľkú časť tých dlhov, ktoré si zobrali, si zobrali oficiálne na opravu ciest a až tak veľmi to na tých ich cestách teda nevidno. Skôr to vidno na náraste počtov tých zamestnancov úradov, ktoré som tu spomínal. Minulý, pardon, predminulý týždeň sme organizovali; nie, minulý týždeň sme organizovali s kolegyňou Macháčkovou diskusiu o tomto zrušení VÚC, kde sme ako oponentov pozvali pána poslanca Drobu, ktorý chce kandidovať za župana v Bratislavskom kraji, a pána komentátora Čikovského z Denníka N. Ako viete, Denník N vznikol na odpore k skupine Penta, takže ich naozaj nemožno podozrievať z toho, že by boli jej nejak naklonení. Napriek tomu viete, čo povedal pán komentátor Čikovský v rámci tej diskusie? Povedal, že najsilnejší argument za VÚC-ky preňho taký praktický sú nemocnice na východnom Slovensku, lebo tie spravujú VÚC-ky, teda majú kompetencie a pozrite sa, jak sa to tam zlepšuje, dokonca dneska niektoré vyzerajú lepšie ako nemocnice tuto na západe, kde je viac peňazí. No čo pán Čikovský nepovedal, bolo, že všetky tieto nemocnice dnes už spravuje finančná skupina Penta, pretože ich jednotlivé VÚC-ky buď odpredali, prenajali, alebo inak v podstate odovzdali. To znamená, že od človeka, ktorý nemá rád Pentu, najsilnejší argument za VÚC-ky bolo, že boli natoľko chytré, že odovzdali Pente svoje nemocnice, ktorá ich začala zlepšovať. No, priznám sa, ak potrebujete nejaký dôkaz, taký konkrétny, toho, že VÚC v tých svojich hlavných kompetenciách nepriniesli efektívnejšiu správu, tak je to podľa mňa toto. Lebo na to, aby sme sprivatizovali nemocnice Pente, sme fakt decentralizáciu nepotrebovali. A ak to niekto hovorí, že to je hlavný benefit decentralizácie, tak potom podľa môjho názoru veľmi ťažko napáda túto decentralizáciu. Samozrejme, niekto môže povedať, na východe je to tak. Ale to nie je tak na východe, to je tak aj na západe. Bratislavský samosprávny kraj jedinú nemocnicu, ktorú majú Malacky, tiež prenajal firme Medirex. To isté sa stalo v Nitrianskom kraji, to isté sa stalo v Banskobystrickom kraji. Jediný kraj, ktorý plne spravuje svoje nemocnice, je pán Blanár a Žilinský kraj. Keďže tu nie je, nechcem o ňom rozsiahlejšie hovoriť, ale pamätáme si všetci už len nedávnu kauzu nakupovania cétečiek o 800-tisíc drahšie. Takže tie dôvody, prečo si ich ten Žilinský kraj ponechal, sú nám zrazu zrozumiteľnejšie. Plus Trenčiansky kraj sa pokúša ich, by som povedal, odovzdať do externého manažmentu, ale ponechať si nad nimi aj určitú kontrolu, takže Trenčiansky kraj je niekde medzi týmito dvoma skupinami, ale väčšina krajov nemocnice buď predala, alebo dlhodobo prenajala, alebo inak v podstate odovzdala do správy teda najmä Pente a Agelu, aj keď sú tam nejakí iní, menší hráči. Na toto sme naozaj decentralizáciu robiť nemuseli. Tento zákon a tento návrh je o Slovensku ako celku a dovoľte mi sa na chvíľku pristaviť pri meste Bratislava. Mesto Bratislava a jeho obyvatelia sú dneska jednou z najväčších obetí súčasného fungovania verejnej správy. Na území mesta, ktoré má necelého pol milióna obyvateľov, fungujú tri úrovne verejnej správy len samosprávnych. Fungujú tu mestské časti, ktorých je sedemnásť, funguje tu mesto Bratislava a funguje tu Bratislavský samosprávny kraj. To ešte nehovorím o tom, že tu popritom fungujú centrálne úrady, centrálna vláda, ktoré tiež ešte do všetkého hovoria, čo je pochopiteľné, a z mesta Bratislava sa stalo jeden nespravovateľný zmätok. Pred minulými primátorskými voľbami som hovoril s viacerými múdrymi ľuďmi o tom, že prečo niekto dobrý nejde na primátora Bratislavy, prečo máme vždy takých kandidátov, že nakoniec sme vyberali medzi jedným starým Milanom a druhým starým Milanom a vybrali sme jedného Iva, ktorý tiež zatiaľ toho veľa nepreukázal. A odpovedali mi viacerí ľudia, že preto, lebo mesto je štrukturálne nastavené tak, že primátor bude neúspešný, pretože pod sebou má mestské časti, ktoré majú veľa kompetencií, nad sebou má kraj, ktorý má veľa peňazí, málo kompetencií, ale mestu reálne až tak nevie pomôcť. A dohodnúť sa na čomkoľvek, ešte navyše v situácii, keď všetky hlavné, povedzme cestné ťahy, dopravné cesty ešte závisia od železníc, NDS-ky a neviem koho ďalšieho, je prakticky nemožné. Spravovať dobre mesto Bratislava v dnešnom nastavení je prakticky nemožné. Mať hlavné mesto, ktoré nie je zároveň aj na úrovni župy, alebo teda nemá tie kompetencie, nestará sa o svoje stredné školy, o svoje cesty druhej a tretej kategórie, o svoje sociálne služby, o svoje zdravotníctvo, je jednoducho nonsens, ktorý existuje aj v zopár iných európskych krajinách, ale verte mi, že je ich strašne málo. To znamená, Bratislava dneska je, paradoxne, najväčšou obeťou toho, že existujú VÚC-ky. A musím povedať, že práve preto má odpor poslancov, ktorí sú v Bratislavskom samosprávnom kraji, najviac mrzí, pretože ak existuje na niečom zhoda medzi odborníkmi, tak je to, že táto trojstupňová úroveň je pre hlavné mesto úplne zabíjajúca a bolo by ju treba zásadne prekopať. Opravím len pána kolegu Dostála pri tej príležitosti, v programe SIET-e bolo rušenie VÚC, ale bolo tam len rušenie bratislavského VÚC, pretože na tom sme sa boli schopní vtedy vnútorne dohodnúť. Tie ostatné veci môžme predkladať až dnes, samozrejme, na základe vlastných analýz. Posledná vec, ktorú spomeniem v tom, že v čom VÚC-ky zlyhali, je priblíženie správy vecí verejných občanom a lepšia kontrola. Najčastejší argument, ktorý sa používa, voči ktorému sa aj vymedzujú kritici, je volebná účasť, že volebná účasť na voľbách VÚC je zjavne nízka, dokonca dnes VÚC kandidujú do Guinnessovej knihy rekordov. A teraz si nerobím z vás srandu, je navrhnutý zápis do Guinnessovej knihy rekordov za najnižšiu volebnú účasť vo voľbách na svete v histórii, a to je druhé kolo Trenčianskeho kraja, myslím v roku 2005, keď účasť dosiahla, myslím, že 7,11 %, ale plus-mínus pár desatín ma môžte opraviť. Takže najväčší úspech VÚC vo volebnom procese je kandidovanie na Guinnessovu knihu rekordov s najnižšou účasťou. Samozrejme, účasť je len indikátor, to znamená, ona nie je dôvod zrušenia. Nie je to tak, že keď niečo má malú účasť, treba to zrušiť, ale je to indikátor nízkej dôvery a záujmu ľudí o tento útvar, navyše po pätnástich rokoch už vieme, že to nie je jednorazová otázka. Nie je to otázka toho, že kandidujú červení alebo modrí, alebo sú slabí ľudia, alebo je nejaký jednorazový problém. Je to systémový problém, pretože keď naprieč ôsmimi krajmi – a už teraz to budú štvrté voľby – nevidíme nijaký výraznejší záujem ľudí o tieto voľby, v podstate jediná mobilizácia, ktorá dokázala kedy nastať, bola v Banskobystrickom kraji v druhom kole minule, teda Kotleba – za verzus proti, to bola jediná situácia, ktorá kedy vyvolala nejakú významnejšiu vášeň, všetko ostatné je v podstate ľuďom úplne ukradnuté. Účasť na VÚC na Slovensku na voľbách je tak dôkazom toho, ako to majú ľudia na háku. Ale ak chcete aj iné dôkazy, a tie dôkazy, prečo to je problém, tak vám poviem jednu takú drobnosť, ale opäť ako indikátor, nie ako dôvod. Jedným zo základných problémov žúp je, že sú pod veľmi nízkou verejnou kontrolou. Centrálni štátni poslanci sme pod, aj ministri sú dneska pod mimoriadnou verejnou kontrolou, dokonca v tomto Slovensko predbieha mnohé iné štáty. Miera, v ktorej sa médiá, občania, kritici hrabú v súkromných majetkových pomeroch, verejných zákazkách, vo všetkom ostatnom, v tom, ako funguje štát, je u nás nadštandardne vysoká. Bohužiaľ to nepomáha kvôli mnohým iným faktorom, ktoré nebudem dneska tu bližšie rozoberať, čo posilňuje frustráciu ľudí a pomáha aj extrémizmu, ale nikto nemôže povedať, že na úrovni centrálneho štátu by bola moc pod malou kontrolou. Na úrovni miest a obcí je to, samozrejme, rôzne, máme ich 2 900, ale aj miera dôvery ľudí k mestám a obciam, ktorá je oveľa vyššia ako pri vláde a iných celoštátnych orgánoch, ale aj miera účasti na voľbách, ale aj to, ako reálne fungujú tie samosprávy, nám ukazuje, že tam tá kontrola je. Ona vyplýva prirodzene z dvoch vecí. Jedna vec je, že mestá a obce predstavujú prirodzené spoločenstvá, ak si pozriete kroniku alebo zápis o väčšine slovenských miest a obcí, dokonca aj v malých obciach. Môj otec pochádza z obce Vrbovce pri Myjave, je to obec, ktorá má dneska možno do 1 500 obyvateľov, napriek tomu je to obec, keď som o nej si niečo pozeral, ešte keď som bol mladší, ktorá má prvý zápis zo 14. storočia. Bratislava dostala mestské práva ako slobodné kráľovské mesto koncom 13. storočia, ale takto to platí skrz-naskrz, naozaj skoro každá dedina, čo vezmete, je 13., 14., samozrejme, sú aj neskôr, máme aj 15., 16., ale to obdobie stredoveku je, kedy sa zakladali dnešné mestá a obce na Slovensku. Sedemsto, šesťsto rokov existujú a lojalita a vzťah ľudí k nim je veľmi silný. To sme videli koniec koncov aj po revolúcii, keď sa mnohé strediskové obce, voči nim bola vzbura. A je to aj jeden z problémov, ktorý dneska bráni práve reforme miestnej samosprávy, že ľudia majú tak silný vzťah k tej svojej obci, ešte aj keď už je príliš malá, nedokáže tie služby poskytovať. Na úrovni mesta a obce existujú často médiá, aktivisti, vezmite si príklad, poviem príklad z Košíc. Bola tam teraz kauza, mnohí ste ju určite zachytili, s parkovaním. Videli ste tú mieru záujmu aj občanov, aj médií a tú kritiku a ten tlak, ktorému bolo podrobené vedenie mesta v kauze, ako bolo košické parkovanie? Teraz sa niečo podobné chystajú smeráci v Michalovciach a hoci teda v Michalovciach nie je vzhľadom aj na veľkosť, aj niektoré iné veci až taká rozvinutá občianska spoločnosť a nezávislé médiá, aj tam je vedenie mesta pod silným tlakom, pod silným tlakom. Dokonca tak silným, že pozvali moju kolegyňu Macháčkovú, ktorá ma za sebou veľmi úspešný a lacný projekt parkovania z Prievidze, aby im išla na zastupiteľstvo povedať, ako to robia. VÚC pod takým tlakom nie sú. Nielenže môžu diskutovať o plánoch hospodárskeho a sociálneho rozvoja na štýl, ktorý som tu čítal ešte z komentáru pána Schutza, ale povedzme si jeden konkrétny príklad, kde môžeme porovnať všetky tri úrovne verejnej správy, a to je konflikt záujmov a majetkové priznania. Ja nejdem fetišizovať konflikt záujmov, majetkové priznania, robiť z toho najdôležitejšiu vec na svete, ale jeden fakt, ktorý všetci viete ako poslanci Národnej rady, je, že máločo je tak sledované pri politikoch, ako sú tieto veci. Je to nejaká forma niekedy možno aj verejnej kontroly, niekedy je to možno až politický bulvár, ale vždy je to pod detailným drobnohľadom. Kto má aký majetok, kto má aké príjmy, kto nepodal, dostal za to pokutu, nedostal za to pokutu. Veľmi tvrdý drobnohľad. No a teraz, ak chcete indikátor toho, ako ľudia kašlú na VÚC a ako neexistujú kontrolné mechanizmy či už mimovládiek, alebo médií, tak je to skúsenosť spred štyroch rokov, keď som bol osobne predsedom výboru pre nezlučiteľnosť funkcií a mal som to na starosti na úrovni Národnej rady. A keďže sa blížili župné voľby, napadlo mi, že pozrime sa na to, ako to robia župy. Samozrejme, že oni neboli moji podriadení, ale som sa na to ako poslanec, občan pozrieť mohol. A to, čo som zistil... (Reakcie z pléna.) Ja som navrhovateľ. (Reakcia z pléna.) Ale pán Hrnko znovelizuje nabudúce, uvidíte. (Reakcie z pléna.) Pán Hrnko, môžte sa prihlásiť do rozpravy, ja budem rád... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)