D. Jarjabek, poslanec: (2006-02-24):
Podľa toho, ako sa historicky menili spoločenské podmienky, menila sa aj spoločenská objednávka, teda artikulovanie určujúceho názoru, ktoré kultúrne aktivity spoločnosť podporí. Cirkev ako dominujúca spoločenská sila v stredoveku podporovala a podnecovala tvorbu v tých segmentoch kultúry, ktoré jej umožňovali efektívnejšie plniť jej vlastnú misiu. Stavali sa výpravné chrámy, zdobili oltáre, prepisovalo sa písmo. Svetská moc feudalizmu si zase predstavovala kultúru ako súbor hodnôt, ktoré jej spríjemňovali život, preto jej nebolo ľahostajné, ako vyzerajú jej ozdoby, šperky, odevy, preto vyhľadávali hudobníkov a zabávačov. Ani stredovekej cirkvi, ani feudálom, samozrejme, neležalo na srdci, či poddaný ľud má nejaké kultúrne potreby, prípadne či ich má kde naplniť. Tak ich napĺňal, ako vedel, a vďaka tomu máme dnes dochované množstvo ľudových, obradových a folklórnych prejavov od vynášania Moreny, trebárs, po odobierku nevesty z rodičovského domu či regrútske obyčaje. Moderný vek priniesol aj úsilie názorovo, ideologicky ovládnuť kultúru alebo niektoré jej segmenty. Zasa, nie je to vynález socializmu, ako sa mnohí domnievajú, veď aj za Masarykovej republiky tu bol permanentný zápas avantgardy, mimochodom, tiež moderne, humánne a altruisticky, teda ľavicovo zmýšľajúcej, a na druhej strane meštiackeho umenia. A vidí sa mi, že ten zápas tu nebol na škodu, pretože, ako sa dnes môže každý presvedčiť, v Pálffyho paláci výtvarná moderna medzivojnového obdobia predstavuje doslova galériu klenotov českého umenia. Kultúra a umenie majú jednu vzácnu vlastnosť. To, čo vznikne iba ako služba mecénovi či donorovi, to rýchlo zakape. Nepochybujem, že aj v čase Majstra Pavla z Levoče strúhal na tisíce rezbárov sošky svätých, ktoré sa dávno premenili na prach. Pavol bol majstrom práve preto, že dokázal vytvoriť dielo, ktoré ho prežilo a ktoré nás dodnes vie uchvátiť. Na francúzskych kráľovských dvoroch vznikli stovky a tisíce divadelných hier, ale medzi ich autormi je iba jeden Moliére, ktorého hry uvádzame doteraz. Aj za socialistickej éry sa u nás popísali stohy papiera básničkami, ale Rúfusov, Válkov či Smrekov sa našlo iba ako šafranu. A ich diela žijú a budú žiť ďalej bez ohľadu na zmeny režimov. Častuškári väčšinou zapadli prachom. Len niektorí sa preorientovali a teraz tvoria na inú objednávku a na iné témy, ale tomu prachu aj tak neujdú. Koľko bolo veľkolepých výstav umenia budujúceho, koľko metálov a štátnych cien rozdali súdruhovia tajomníci za portréty krmičiek, baníkov a obrancov mieru a socializmu, ale dodnes duša pookreje pri pohľade na obrazy Brunovského či Hložníka. Je úplne jedno, či sa umelec prepožičia a funguje ako ideológ a propagandista červených alebo modrých, či volí pravicu alebo ľavicu, či stojí na tribúne s kresťanmi alebo s ateistami. To mu môže priniesť len dočasnú individuálnu materiálnu výhodu, viac peňazí, rádov a monografií. Na trvalú hodnotu jeho diela to vplyv nemá. Grafoman zostane grafomanom, aj keď sa ovenčí rádom najvyšším a sadne si do hocako vysokého kresla. Ale to, či sú občania alebo množina individualít kultivovaní, či vnímajú aj hodnoty v kategóriách, ako je krása a dobro, alebo len mám a vlastním, to tu zostáva a formuje spoločenskú situáciu na roky, na desaťročia. O humanizačnom poslaní kultúry napísali vedci kopy kníh aj napriek tomu, že za pár tisíc rokov človek pre svoju humanizáciu všeličo stihol urobiť, stále je väčšia časť cesty pred nami. Veď k humánnosti má táto civilizácia, nielen naša spoločnosť ešte hodne ďaleko. Vráťme sa však priamo k téme nášho dnešného prázdninami a voľbami už jasne poznačeného rokovania. Prečo vzniká v rezorte odpor voči ministrovi, a nech je to, kto chce. Pretože kultúra nie je oblasť, ktorej štát venuje prioritnú pozornosť. Nejde pritom o to, žeby ľudia z kultúry mali veľké oči a dožadovali sa nejakého exkluzívneho postavenia či zvláštnych ohľadov, ale o to, že čo nie je prioritou, tomu sa tento štát nevenuje vôbec, alebo iba okrajovo, ak niečo horí. Ďalej preto, že do kultúry prúdi z verejných zdrojov iba 0,5 percenta HDP, hoci v EÚ je to 3-, 4-krát toľko a v absolútnych číslach ešte nepomerne viac, lebo majú vyšší HDP. Teda navyše trend presadzovaný Dzurindovou krajnou pravicou bol z toho mála ešte uberať, nie približovať sa európskym občanom. Ďalej preto, že štát takmer osem rokov riadený pravicovou vládou nesplnil volebný sľub zjednotených koaličných politických síl z roku 1998, že umožní viaczdrojové financovanie kultúry. Dodnes niet sponzorského zákona, zato je namiesto 6 percent DPH teraz 19 percent. Nič z privatizácie nie je vyčlenené do obrátkového fondu, z ktorého by si mohol tvorca požičať a potom to postupne splácať, ale nie je napríklad ani fond na podporu domácej audiovizuálnej tvorby, do ktorého by išli pokuty za porušenie zákona, napríklad ktoré vyrúbi Rada pre vysielanie a retransmisiu, nie je jednoducho nič okrem štátneho rozpočtu a ten dáva čoraz menej. Štát komplikuje prístup aj k tomu, čo jestvuje, grantom. Iste, bolo tu zopár darebákov, povedzme neslušne, ktorí zobrali peniaze a nevedia ich využitie zdokladovať, ale je to dôvod dívať sa na všetkých žiadateľov ako na zlodejov? Dnes človek potrebuje kurz na vypĺňanie formuláru a zháňanie dokumentov, ktoré sa k žiadosti o grant vyžadujú. Možno, že sa zníži zamestnanosť, ale to množstvo papierov musí niekto zúradovať, skontrolovať, archivovať, ale na čo je to teda? Ďalej, štát si vymyslel systém štátnej a verejnej služby, prijal o tom zákony, vytvoril príslušné úrady a zamuroval svojich politických nominantov na odborných pozíciách, ale žiadna administratíva nevyrieši to, že režisér si nevyberá obsadenie podľa toho, kto je vo verejnej službe k dispozícii, ale koho na konkrétny umelecký projekt potrebuje. Štát chce mať prehľad a kontrolu, ale umenie a kultúra majú radšej slobodu a kreativitu. Vo výrobnom podniku je dobrý riaditeľ, keď zabezpečí viac jázd pri nižšej spotrebe, ale pre filharmóniu je lepší riaditeľ, ktorý získa skvelého dirigenta a sólistov. Štát, presnejšie pravicová vláda sa s málom prostriedkov podujal riešiť veľa veľkých vecí odrazu. Vie sa o problémoch s dokončením Národného divadla, ale takmer nevieme o tom, že pred voľbami v roku 2002 vláda prijala uznesenie o komplexnej rekonštrukcii sídla Slovenskej filharmónie a že na návrh ministra Kňažka vláda schválila vzápätí aj rekonštrukciu Slovenskej národnej galérie, že vláda riešila, ale nevyriešila dokončenie rekonštrukcie Národného domu v Martine, no súčasne spustila náročnú rekonštrukciu a dostavbu Národného domu v Banskej Bystrici. A to už nehovorím o hradnom paláci, ktorý slúži rezortu i parlamentu, ale vyzerá, ako by sa oň s vypätím síl staral richtár z nejakého mestečka rátajúceho zo tisíc duší. Rezort teraz potrebuje jednorazovo tak  asi 5, 6 miliárd, aby sa vôbec urobilo to, k čomu sa dve Dzurindove vlády Slovenskej republiky už uznesením zaviazali. Tak čo teraz? Dva roky nedáme ani korunu nikomu, len budeme rekonštruovať? Necháme rozpadnúť roky budované telesá, zrušíme dočasne galérie, múzeá, knižnice a všetko iba preto, že pravicoví ministri sa chceli zapáčiť voličom, a tak schvaľovali, čo minister kultúry Kňažko doniesol. Alebo azda dopredu vedeli, že čo schválili, aj tak plniť nebudú? V Trenčíne padol hradný múr. Premiér sa tam šiel pozrieť, pokyvkal pred kamerami hlavou a nechal problém na regionálnu samosprávu a mesto, a v tejto chvíli mňa naozaj zaujíma, či Trenčiansky hrad patrí vyššiemu územnému celku, alebo, trebárs, čertovi, diablovi, ale záleží mi na tom, aby národná kultúrna pamiatka nevzala skazu. A je jedno, či ide o hrad v Trenčíne, obrazy v Trnave, knižnicu v Jasove či drevený kostolík v?? Boloninách. Keď neprispôsobivé etnikum začalo rabovať pri Michalovciach, minister vnútra zmobilizoval policajtov z celého Slovenska, aby urobil poriadok. Keď padne múr, ktorý pamätal Matúša Čáka, ide sa tam urobiť šou pre novinárov, a tým to zhasne. Ďalej je to už pre vládu nezaujímavé, nech sa stará mesto, alebo keď chcete kraj. Minister financií si vzal do hlavy, že kultúra toho chce nejako veľa. V roku 2003 sa pokúšal predať novostavbu Národného divadla, keď mu to neprešlo a nepodaril sa ani druhý pokus nazvaný vstup investora, začal hovoriť o tom, že teda novostavbu dokončí, ale za peniaze, ktoré rezort získa predajom takzvaného nadbytočného majetku. Čiže ministerstvo kultúry sa dnes premieňa na realitnú kanceláriu, ktorá predáva budovy a pozemky, ale súčasne to isté ministerstvo cez svoje organizácie je klientom, ktorý si prenajíma za peniaze daňových poplatníkov priestory, v ktorých tieto organizácie sídlia, namiesto toho, aby sa hľadalo optimálne využitie objektov dosiaľ využívaného Slovenského národného divadla, škrabká sa ministerstvo za ľavým uchom pravou rukou. Ale ten istý minister financií je veľmi tichučko, keď sa spýtate, prečo bez mihnutia okom súhlasil s uznesením vlády, ktorá zaviazala ministra kultúry a ministra zdravotníctva odovzdať rozsiahle pozemky mestu Bratislava, ktoré, mimochodom, takto získanú pôdu obratom ruky predalo za veľké peniaze. Vtedy vláde vôbec neprekážalo, že si pocit krivdy voči hlavnému mestu zahojila majetkom ministerstva kultúry, alebo že by bolo treba hľadať motív v tom, že iste, samozrejme len zhodou okolností, v tom čase boli všetci zainteresovaní, primátor i ministri poprednými funkcionármi medzitým už spoľahlivo zlikvidovanej Demokratickej únie? Vážený pán predsedajúci, ctené kolegyne, vážení kolegovia, kroky pána ministra Tótha v rezorte boli dostatočne medializované a nielen my, ale asi každý občan štátu vie, že mnohé z nich boli buď úplne zlé, alebo nešťastné. Pán minister Tóth mal jedno obrovské plus v porovnaní s predchodcami. Nemal vo svete kultúry prirodzeného nepriateľa, nikdy v tejto sfére nepôsobil a nemal kedy niekoho si znepriateliť, s niekým sa nepohodnúť. Keď sme sa ho pred trištvrte rokom v našom výbore spytovali, s akými ambíciami chce školstvo zmeniť za kultúru, odvolával sa na svoje manažérske schopnosti a padli aj slová, teraz parafrázujem, „nebudem hovoriť do tvorby, ale budem pre ňu vytvárať efektívne podmienky“. Po tých zopár mesiacoch vás, vážený pán minister, z kresla vyháňajú mnohými metlami. Hlasy volajúce po vašej hlave počuť najhlasnejšie spomedzi mojich kolegov divadelníkov, ale rovnako hlasne sa pripájajú aj reprezentanti iných oblastí kultúry a umenia. Nuž s tým, že ste nezdedili ružovú situáciu súhlasím, ale ak nič iné, tak tá zmena nálady z očakávania a nádeje na hnev a beznádej ide na vaše triko. Rád a často, ba dokonca i v súlade s pravdou opakujete, že v tom, čo vám umelci najväčšmi zazlievajú, teda v riešení novej budovy Slovenského národného divadla, idete presne podľa uznesení vlády, ktorá vám neumožňuje konať inak. Veľmi dobre viem, že niektorým vašim kolegom však pán minister financií už od roku 1999 chodí po rozume, ako medzi Slovenským národným divadlom a novostavbu dostať nejaký takzvaný transformátor, ktorý by do rezortu buď nepatril úplne, alebo aspoň trochu. Raz sa to volá viaczdrojové financovanie, raz vstup investora a inokedy zasa správcovská spoločnosť. Stále ide o to, že to podľa niektorých technokratov iní vedia lepšie ako predstavitelia divadla, čo divadlo pre svoje fungovanie potrebuje. Nuž, vaši kolegovia to skúšali päť rokov a vždy, keď narazili na odpor, cúvli bez toho, aby ich to stálo kreslo a povesť. Vy ste sa ako po manažérsky zahryzli na prvý raz do problému tak silno, že s tým cúvaním máte problém. A cúva za vás váš šéf. Len dôsledky toho, čo z vôle vlády robíte, musíte znášať vy osobne. Doba je však voči vám, pán minister, nespravodlivá. Nielenže predčasné voľby zmarili nádej, že budete v dejinách Slovenska zvečnený ako minister, ktorý dokončil novú budovu Národného divadla, nielenže umelci odmietajú vaše manažérske riadenie, ale na dôvažok ste ešte posledný člen vlády, ktorého koalícia nechala prejsť v tomto kotlíku procesom vyslovovania nedôvery. Poslanci, ktorí by mali ako jeden muž stáť za svojou vládou, a teda aj za vami ako jej členom, sú roztratení. Nuž aj prázdniny aj lyžovačky, ale najmä zostavovanie kandidátok majú pred kultúrou a jej ministrom zjavne prednosť. Tak, ako tomu bolo za dvoch Dzurindových vlád vždy, tak je to i teraz. Kultúra jednoducho musí počkať. To oficiálne odvolanie, pán minister, ktoré vám prezentovala istá časť kultúrnej obce, je pre mňa len istým vrcholom z ľadovca, my sme sa už o tom bavili niekoľkokrát. Pre mňa je oveľa dôležitejšie, že ministerstvo kultúry si v tomto volebnom období nesplnilo úlohu veľmi jednoznačnú, toľko proklamovaný zákon o knihe, toľko proklamovaný zákon o masových médiách, nový zákon o koncesionárskych poplatkoch, zákon o TASR, novelizácia zákona o Slovenskej televízii a Slovenskom rozhlase a tak ďalej a tak ďalej, mohol by som pokračovať. Ja viem, že mi poviete v tejto chvíli, že je to úloha pre ministerstvo kultúry, že v podstate za to nezodpovedáte a že vlastne za to nesie diel svojej zodpovednosti váš predchodca, ale je to, pán minister, úloha ministerstva kultúry a vy ste v tejto chvíli, bohužiaľ, zodpovedný aj za vašich predchodcov. Poslanecký klub strany Smer nemá jediný dôvod vysloviť vám dôveru a prejaviť nejakú spokojnosť s tým, čo a ako robíte. Sme v opozícii a môžeme urobiť jedno jediné. Na znak úprimného a principiálneho nesúhlasu s tým, ako sa ku kultúre správali a správajú dve Dzurindove vlády, budeme hlasovať za vaše odvolanie. Ďakujem za pozornosť a trpezlivosť, dámy a páni. (Potlesk.)