P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-04-10):
J. Banáš, poslanec: Vážený pán predseda vlády, vážený pán predseda Národnej rady, dámy a páni, členovia vlády, kolegyne a kolegovia, dovoľte, aby som začal takou kratučkou exkurziou do histórie. Na jeseň roku 1983 som bol vyslaný za tlačového atašé na česko-slovenské veľvyslanectvo vo východnom Berlíne. Klamal by som, keby som tvrdil, že som sa mal materiálne zle. Po 3 rokoch som si mohol dovoliť predať trabant, ktorý som mal na splátky, a kúpil som si ladu. Takže na vtedajšie časy som sa, dúfam, mal po tejto stránke dobre. Horšie to už bolo po stránke, ktorú nazývame duchovnou či ľudskou. Česko-slovenské veľvyslanectvo sa nachádzalo v tesnej blízkosti berlínskeho múra. Z okna mojej pracovne som 5 rokov každý deň hľadel na dupľovaný múr s ostnatým drôtom a vyoraným pásom uprostred, cez ktorý sa z času na čas niekto pokúsil utiecť z Berlína východného do Západného Berlína, pripomínam pre niektorých, že som toto 5 rokov dosť svedomito sledoval a nikdy som nevidel nikoho, že by bežal opačne, mesta národa rozdeleného brutálnou silou vtedajšej armády NDR, súčasti Varšavskej zmluvy vedenej Sovietskym  zväzom. Aby som nemusel neprestajne hľadieť na múr, nalepil som si na oblok veľký plagát Goetheho, ale slnko pri svojom západe aj cez toho velikána ducha odporný obraz múra prepúšťalo. Pod Berlínom 50 km v mestečku Halbe-Teupitz bol vojenský cintorín mladučkých nemeckých vojakov, ktorí padli v boji o Berlín. Bol udržiavaný a rád som sa tam chodil prechádzať. Tisíce nemeckých chlapcov ležali v dlhokánskych radoch. Ležalo tam meno vedľa mena. Ich vekový priemer mi vyšiel na 16 rokov. Raz som zašiel ďalej, ako som chcel, a odrazu sa pomedzi radmi mien nemeckých začali objavovať rovnako dlhé rady, dlhé nekonečné rady mien ruských. Vekový priemer Rusov mi vyšiel na 24 rokov. Nepoznám štatistické metódy počítania vekových priemerov, poznám však metódy dosahovania vysokého veku. Škoda, že ich nepoznali vtedy, dnes už pred takmer 60 rokmi. Zdá sa však, že ich pomaly, chvalabohu, začíname poznávať. Je tu vojensko-politická zmluva z Washingtonu z roku 1949, ku ktorej chceme pristúpiť a ktorá o. i. hovorí: „Zmluvné strany potvrdzujú svoju túžbu žiť v mieri so všetkými národmi a so všetkými vládami. Sú odhodlané hájiť slobodu, spoločné dedičstvo a kultúru svojich národov, založenú na zásadách demokracie, slobody jednotlivca a právneho poriadku...“ Nemám  doma text bývalej Varšavskej zmluvy, ale ako jej bývalý vojak si pamätám, že mala podobný ušľachtilý text. Text bol dobrý, akurát ho kazili reálne kroky. Sovietske či česko-slovenské gulagy, Berlín v roku 1953, Budapešť v roku 1956, či Česko-Slovensko v roku 1968. Berlín a Budapešť si nepamätám, ale rok 1968 si pamätám dobre. Pevne verím, že v tejto sále niet nikoho, pre koho by bol august 1968 radostnou spomienkou. Preto si myslím, že hovorím v mene všetkých poslancov Národnej rady, keď poviem, že vstupom do NATO sa nám dostáva istota, že sa už nebude opakovať horúce leto 1968, keď sme ako študenti stáli na stráži pri hroboch zastrelených kolegov pred univerzitou, že sa už nebude opakovať, keď sme mladučkým ruským vojakom nosili mlieko a cigarety a vysvetľovali im, kde sú, lebo ich oklamali. Áno, kolegyne, kolegovia, myslím v tento slávnostný deň aj na nich. Niektorí v týchto laviciach sa teraz usmievajú, myslia si, veď väčšina národa do NATO nechce ísť. Žiada sa mi na tomto mieste povedať, že by malo byť prvoradou úlohou politika byť zodpovedným, a nie populistickým. Podpora našich občanov vstupu do NATO už dosiahla 60 %, keď potom prudko klesla. Čo sa stalo? Odpoveď je prostá. Začal konflikt v Iraku. Je teda pokles podpory vstupu do NATO dôkazom toho, že občania prestali veriť v ciele a zmysel tejto organizácie alebo je tento pokles proste prejavom odporu ľudí k vojne. Iste mi každý rozumne uvažujúci politik dá za pravdu, že tu ide o odpor k vojne. Je to pre zodpovedných poslancov veľmi zložitá situácia, pretože i my máme emócie a srdce. Ibaže, žiaľ, v politike nemôžete vždy rozhodovať podľa srdca, ale často podľa rozumu. Nemyslím si však, že by naše rozhodovanie podporiť spojencov v akcii v Iraku bolo iba čisto vecou rozumu. Dovoľte mi, aby som citoval Michaela Novaka, katolíckeho duchovného zo Spojených štátov slovenského pôvodu, ktorý zhodou okolností, presne si to pamätám, navštívil Slovensko dňa 11. septembra roku 2001. (Hlasy v sále.) Pardon, nie je duchovný, hovorí pán Figeľ, je to teológ. Tieto slová boli napísané asi pred 5 týždňami: „Saddám naplnil irackú pôdu krvou mnohých tisícok detí, matiek, otcov, zavraždil desiatky vlastnými rukami a desaťtisíce podrobil najsadistickejšiemu mučeniu. Jeho ľudia znásilňovali deti pred očami ich rodičov, aby ich prinútili hovoriť. Generálov, o vernosti ktorých mal pochybnosti, prinútil pozerať sa, ako ich kolegu so zaviazanými rukami a nohami trhali divé psy. Jeho šéf mučiteľ sa vyžíval v prikladaní horiacich cigariet na očné zreničky väzňov. Správy Amnesty International sa musia čítať v malých dávkach, také strašné sú na absorbovanie. Svetová verejnosť sa bude musieť zatvrdiť, aby vôbec mohla počuť tisíce príbehov, ktoré vystúpia z ticha v nasledujúcich dňoch, keď budú Saddámovi ľudia konečne oslobodení zo strachu z diktátora.“ Začína sa ukazovať a začíname zisťovať na čiej strane bola v Iraku a je v Iraku pravda. Nech mi nikto, prosím vás, nehovorí, že tento hrôzostrašný režim by padol bez toho, keby tam nenastúpili spojenci. Je pravdou, že sa nám zdá, že Spojené štáty sa niekedy správajú ako slon v porceláne, ale tento pocit nie je spôsobený principiálnym rozdielom v našich stanoviskách, napokon tomu nie je tak ani teraz, ale inou historickou skúsenosťou. Kým v Spojených štátoch si občan pod pojmom vojna predstaví poslať našich chlapcov za hranice, v Európe si občan pod týmto pojmom predstaví zbombardované Drážďany, Coventry, Kyjev, Varšavu, Hamburg či bratislavskú Apolku. Som ale presvedčený, že aj prezident Chirac by mal na účasť Francúzska v Iraku iný názor, keby teroristi zrovnali so zemou Eiffelovu vežu a zabili pritom 3 500 nevinných ľudí. Ozaj, chcem sa spýtať, kde boli všetci tí, ktorí dnes protestujú proti nevinným obetiam v Iraku, ktoré sú, samozrejme, poľutovaniahodné, dňa 11. septembra 2001, keď za niekoľko minút zahynulo 3 500 nevinných obetí. Dámy a páni, vstupujeme do Severoatlantickej aliancie v čase, keď je vážne narušené transatlantické spoločenstvo. Pred 3 dňami na slávnostnom zasadaní Stáleho výboru Parlamentného zhromaždenia NATO v Paríži, kde sme sa po prvý raz zúčastnili, som o. i. povedal, že aj keď Saddám Husajn vojensky prehrá, ak by sa vážne a dlhodobo narušilo spojenectvo Európy so Spojenými štátmi, bolo by to jeho faktické víťazstvo. V tejto súvislosti som uvítal slová ministra obrany USA Rumsfelda o starej a novej Európe. Som ich však uvítal iba z formálnej, ale odmietol z obsahovej stránky. Môj názor, že stará Európa je Európa kontinentálna a nová Európa sú pre mňa Spojené štáty, pretože ich zakladali deti a vnuci európskych, teda našich spoločných rodičov, bola s uspokojením prijatá, aj predstaviteľmi Kongresu USA. Mimochodom, takmer 4-hodinová diskusia k Iraku a k budúcnosti NATO bola veľmi otvorená. Uvedomil som si, že Američania nepotrebujú priateľov, ktorí im len slepo pritakávajú, ale priateľov, ktorí majú názor. Som preto rád, že slovenská zahraničná politika je orientovaná na upevňovanie transatlantického spoločenstva. Hodnoty Európskej únie, kam ideme čochvíľa vstúpiť, sú chránené predovšetkým efektívnosťou tohto spojenectva. Dámy a páni, už mi niekoľkí v tejto snemovni povedali, že niekedy pôsobím ako fantasta. Som svojím spôsobom rád tomuto hodnoteniu a budem sa ho držať i teraz, pokúsim sa totiž aj získať hlasy poslancov klubu za Komunistickú stranu. Chcem vám povedať, vážení kolegovia, že, ako sme si mohli všimnúť, je medzi vami viacero dobrých diskutérov, ktorí, o tom som presvedčený, by sa v parlamente, kde by ste mali 100 %, určite nudili. Parlamenty a politické systémy, kde všetci hovoria len to isté, vedú zákonite k degenerácii a zániku. Napokon, história i nedávna nás o tom poučila. Vy iste nechcete degenerovať, a teda vrátiť sa k starému. Napokon, sami ste deklarovali, že ste iná Komunistická strana ako tá predchádzajúca, dokonca ste sa od nej otvorene dištancovali. Obávam sa iba, že tá predchádzajúca Komunistická strana by vás s takýmto dištancovaním vo veľkej láske nemala. Verím, že i vy si vážite percentá, ktorých máte získaných vo férovom boji, viac, ako by ste si vážili, ako som už spomínal, 100 % získaných v boji neférovom. Príležitosť presviedčať a získavať voličov vo férovom boji vám dáva, iste mi dáte za pravdu, iba pluralitná demokracia. Práve Severoatlantická aliancia je garantom takejto demokracie. Nepoznám z histórie NATO žiaden príklad, kde by sa jeden štát aliancie obrátil proti druhému alebo kde by aliancia svojimi aktivitami podporovala diktatúru a neslobodu. Ak tu takýto príklad uvediete, kľudne hlasujte proti nášmu vstupu. V opačnom prípade vášmu postupu dobre nerozumiem. Dámy a páni, dovoľte, aby som na záver povedal, že sa nazdávam, že dnes je pre Slovensko jeden z tých dní, ktoré nepochybne vchádzajú do histórie. Mám pocit, akoby po tom, obrazne povedané, behu na 10 km, s ktorým sme začali v novembri 1989, mali za sebou 9 600 metrov a vbiehali na štadión. Som rád, že môžem byť pri tom, som rád, že sa môžem zúčastniť procesu, ktorý nepochybne vyústi do bezpečnosti a prosperity pre nás i naše deti. Som presvedčený, že i tí, ktorí sú dnes sklamaní, odmietaví či dokonca nepriateľskí voči nášmu vstupu, zakrátko pochopia, že sa Národná rada Slovenskej republiky rozhodla správne. Dovoľte, aby som v mene poslancov klubu ANO vyslovil podporu schváleniu prístupovej zmluvy Slovenskej republiky k Severoatlantickej zmluve. Ďakujem pekne. (Potlesk.)