M. Mamojka, poslanec: (2009-02-06):
Ide o to, že Obchodný zákonník, predsa vieš veľmi dobre, že je kódex podnikateľský, to znamená, stojí na nejakých tých princípoch. A tým prvým vedúcim princípom jednoznačne je princíp zmluvnej slobody. Okrem iných sú iné, ktoré ešte spomeniem, nebudem dlho zdržovať, s tým, že inštitút nároku na náhradu škody je jediný z podstatných inštitútov obchodnoprávnych, ktorý nie je zmluvný, ale nárokový. To znamená, v akejkoľvek obchodnoprávnej zmluve podnikateľ, ktorý utrpí škodu, tak nemusí mať v zmluve vetu, ktorú tam v často podnikatelia zbytočne dávajú, že v prípade, ak dôjde ku škode, tak si ju môže uplatňovať, pretože na náhradu škody má nárok zo zákona, napriek tomu, že Obchodný zákonník stojí na princípe zmluvnej slobody. Ja myslím, že § 386 je absolútne dostatočný a veľmi múdry v tom, že on stavia na tom, že čo je účel, čo je „ratio legis“ právnej úpravy – preventívna i represívno-repračná funkcia náhrady škody s tým, že podnikateľský kódex, ktorý počíta s rizikom podnikateľským, tak obsahom toho podnikateľského rizika je aj to, že keď už je niekto hochštapler a nedrží „pacta sunt servanda“ a spôsobí, alebo iným porušením, škody, no tak si musí nasypať popol a dopadne sankcia v podobe škody. Akejkoľvek škody! Preto je to nie Zákonník práce, preto je to nie sociálna ochranná funkcia Zákonníka práce, kde je škoda limitovaná, okrem výnimočných prípadov, ale je to obchodnoprávny kódex, kde už keď niečo „pokafrem“, tak nech mi dá ten zákon zabrať. Takže ja si myslím, že limitovať v podnikateľských vzťahoch akýmkoľvek spôsobom po dohode výšku škody, ktorá je neobmedzená preto, a práve preto, že je to obchodnoprávny kódex, kde núti podnikateľa plniť si záväzky aj pod hrozbou toho, že budem hradiť mnohomiliónové škody, že ten účel je dobrý. A jediná možnosť zmluvná je tu, a myslím, že dobrá, že si dokonca nemôžu oni obmedziť, dopredu sa nemôžu vzdať nároku na náhrady škody, veď vieš. Dopredu sa nemôže vzdať, ale nebráni tomu nič a to je vlastne riešené to, čo chceš teraz riešiť, že ak už škoda vznikne, no tak potom si môžu dohodnúť, samozrejme, nižšiu náhradu škody po jej vzniku. Tam sa môžu dohodnúť, že súd zníži, alebo dokonca ju nebudú vymáhať v súkromnej sfére. To nie je štátna firma alebo štátny podnik, kde je viazaný správou o ochrane majetku a rozpočtovými pravidlami atď. To znamená, tu majú podnikatelia absolútnu voľnosť po vzniku škody znížiť si tú výšku alebo neuplatniť ju. Takže si myslím, že toto je návrh, ktorý je naozaj neopodstatnený, domnievam sa pevne, s tým, že tam aj spomínaš v tej dôvodovej správe pocity teoretikov, ja sa tiež trošku pokladám za teoretika aj pocitového, ja nemám taký pocit, že by to bolo treba nejako upravovať s tým, že odsek 2, čo tu navrhuješ, pardon, odsek 4, kde je tiež povedané: „V prípade, ak je dohoda v zmysle odseku 3 pre ktorúkoľvek stranu neprimeraná alebo vzhľadom na povahu záväzkov vo vzťahu neštandardná“, sám vieš, tebe to netreba hovoriť, to sú v citlivej otázke strašne vágne pojmy „neprimeraná“, „neštandardná v ich záväzku“, preto je tam zmluvná sloboda a záväzok, že je ich vec a ich pocit rizikový-nerizikový, čo si dohodnú, čo nie. S tým, že jedna veta ešte na zmluvnú pokutu, však je v Obchodnom zákonníku zmluvná pokuta, ktorá je paušalizovanou náhradou škody, a dokonca je tu možnosť limitu, keď sa kríži porušenie povinnosti a nárok na náhradu škody, i uplatnenie zmluvnej pokuty, tak tu myslí zákon na určitú vyváženosť a platí princíp „ne bis in idem“ („nie dvakrát v tej istej veci“). To znamená, ak ja uplatním za to isté porušenie povinnosti zmluvnú pokutu, už nemôžem náhradu škody, resp. odpočítava sa tá suma z tej druhej. Takže ja si osobne myslím a možno som nekritický k mojej láske, zvanej Obchodný zákonník, že je to upravené dobre a je to zbytočné, táto úprava. Dalo by sa o tom veľa hovoriť, ale nechcem viacej zdržovať. Ďakujem pekne. (Potlesk.)