Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2013-06-28):
Vážená pani predsedajúca, vážený pán riaditeľ, vážené kolegyne, kolegovia, mne je tak ľúto, keď vidím ľudí, ktorí majú nadšenie, a ja proste som rád, keď ho majú, lebo dobre sa robí. A zotrvať v tom nadšení, a i keď ste fejsovaný, alebo sa častokrát konfrontujete s krutou realitou. Pán riaditeľ, ja vám chcem, lebo to nadšenie, alebo taká tá chuť, je z vás cítiť, je na vás vidieť, a som bol, aj keď ste boli na výbore, a ja by som vám chcel zaželať aj po tomto, vidíte, čo je tu, hej, po tomto, aby vám tá chuť zostala. Toto je, to je nič, to z toho si nič nerobte, prosím vás. To my sme hrozná krajina. My si nechceme pamätať, my sa bojíme, my sa bojíme vlastného tieňa. Viete, to je, tu bola pani ombudsmanka, a taká, to sa hovorí, že elementárna úcta, tu nikto nebol. Viete, nerobte, nevyvodzujte z toho nejak, že to nikoho nezaujíma, prosím vás. Vidíte, liberálov tu nemáte žiadnych. SDKÚ, 17. novembra tak budú stáť na, na pódiu, budú pozerať, že či prišli nejakí, no tak budú stáť a spomínať! A vidíte, tu nie sú. MOST – HÍD ešte by som možno uznal, že prečo. Jediní kto, KDH a zopár SMER-ákov. Viete, to my sme, my sme naozaj smutnou krajinou, ktorá sa bojí vlastného tieňa. Takže ja vám chcem zaželať, naozaj, nech vám ten elán zostane. Je potrebné sa vrátiť. Kto nevie o svojej histórii, nemá, ani v zásade nemôže vedieť o svojej budúcnosti. Takže bol by som rád, keby vám ten elán vydržal. Bol by som rád, keby sa to nastavenie tej spoločnosti zmenilo, hej, že, že tí ľudia sa začnú zaujímať, kto, čo bol, ako bol, ale že aj prejavia elementárnu úctu, hej, elementárnu úctu. Keď je tu riaditeľ Ústavu pamäti národa, hovorí o tom, čomu sa venuje Ústav pamäti národa, čo urobil, tak aj z úcty k tým ľuďom, tým, ktorí trpeli, tak by to malo mať taký ako, že, hm, tak berieme na vedomie, teda vážime si to, hej, že teda robíte. Naozaj pre históriu je to dôležité, aby to... Nuž, ale to by sme sa museli možno volať ako iná krajina. Ja len to, a s tým chcem skončiť, že možno, viete, my sme ináč krajina, ktorá, by ste neverili, že my v hlavnom meste nemáme po udalostiach, ktoré menili ráz krajiny, ani mizernú malú ulicu nazvanú. Ani mizernú malú ulicu, ani kút niekde, viete. Máme ôsmu ulicu, máme deviatu ulicu, máme neviem akú ulicu, ale po 17. novembri sme neboli schopní, lebo tak sa bojíme sami seba, hej, nazvať si, ani mizerný kút v tomto meste. A možno by stálo za to, pán riaditeľ, že možno, keby vy ste dali, keby ste mali pocit, že tak treba, ja sa prvý pridám, ale keby ste vy ako pamäť národa, Ústav pamäti národa vyzvali takú výzvu pre poslancov mesta, že či sa nenájde nejaký kút, viete, nejaký, aj z úcty k ľuďom, ktorí za toho boľševika, za tých komunistov, za tých eštebákov, ktorých veľa z vás je tu znova alebo ich potomkov, aspoň jeden mizerný kút nazvať, viete. Samozrejme sa to dá formulovať ináč. Ja som teraz expresívny, hej, že, ak, prosím vás, to vás chcem vyzvať a tým skončím, že či by nebolo dobré a zahodno ako do tej ďalšej činnosti si takúto aktivitu pripísať. A možno, keď sem o rok prídete, to zas bude, ako je teraz. Hovorím, z toho si ťažkú hlavu nerobte, ale budem sám zvedavý, že ako dopadla tá výzva, a môžme sa znova skonfrontovať, že či sa niečo zmenilo, alebo nie. Ďakujem pekne.