J. Figeľ, poslanec: (2003-02-26):
Chcel by som teda návrh uznesenia z výborov spomínaný pani spravodajkyňou predsedníčkou Monikou Beňovou doplniť o konkrétne formulácie, ktorými Národná rada by mohla podporiť momentálny proces na pôde európskeho Konventu a zároveň istým spôsobom dať mandát alebo postoj pre reprezentantov parlamentu, aby to neboli jednotlivé, osobné postoje, ale skôr spoločné, čo najširšie slovenské, podľa možnosti konsenzuálne postoje, a takisto aj vláda aby predložila ucelený návrh pozície Slovenska. Teda môj návrh je, prečítam ho a potom niekoľko viet k nemu poviem, návrh  uznesenia k tomuto bodu doplniť o nasledujúci text: „Národná rada Slovenskej republiky podporuje a) prijatie novej ústavnej zmluvy o Európskej únii, ktorá zjednoduší súčasný právny rámec únie, zvýši transparentnosť a legitimitu jej rozhodovacích procesov, sprehľadní deľbu kompetencií medzi úniou a členskými krajinami a priblíži úniu k jej občanom, b) zakotvenie  zmienky o Bohu ako zdroji základných hodnôt duchovnej jednoty a náboženského dedičstva spoločnej Európy, c) zachovanie výlučnej právomoci členských krajín únie v kultúrno-etických záležitostiach, d) posilnenie princípu subsidiarity zaručujúceho prijímanie rozhodnutí čo najbližšie k občanovi o. i. vytvorením mechanizmu v účasti národných parlamentov pri monitorovaní dodržiavania princípu subsidiarity v legislatívnom procese únie. Národná rada Slovenskej republiky ďalej žiada predstaviteľov Národnej rady a ich náhradníkov v Konvente o budúcnosti Európy presadzovať tieto postoje na rokovaniach Konventu. A Národná rada žiada vládu Slovenskej republiky predložiť na rokovanie Národnej rady celkový návrh pozície Slovenskej republiky k budúcim inštitucionálnym reformám Európskej únie.“ Dovoľte mi niekoľko poznámok k tým jednotlivým podporným bodom. Čo sa týka ústavnej zmluvy, myslím, že vyjadrenie nielen tohto pojmu, ale aj jeho obsahu a dosahu je hlavne v tom, že sa sprehľadní právny priestor, do ktorého vstupujeme, bude jasné, čo je primárnym právom, to bude oveľa stručnejšie než dnes vyše 1 000 strán textu primárneho práva Európskej únie, že sa zmenší počet mechanizmov, ktorými sa legislatíva prijíma, a tým vlastne vytvorí systém, ktorý je aj kontrolovateľnejší, aj bližší k ľuďom z hľadiska porozumenia a podpory. A to môže naozaj zvýšiť legitimitu rozhodovacích procesov. Je veľmi dôležité vyčleniť a vyjasniť kompetencie, ktoré sa teraz vykonávajú v spoločenstve, lebo vo viacerých prípadoch dochádza k nedorozumeniam, príp. až k súdnym sporom a tie súdne spory v Európskej únii sú naozaj zložité a drahé. A priblíženie únie k občanom, je to, čo potrebujeme aj my do našich budúcich rokov, aby nenastal problém v tom, že ľudia nielen budú sklamaní, ale nebudú cítiť, že to je ich únia, že to je naša Európa. A to odcudzenie môže mať potom vplyv na celkové postavenie a fungovanie Slovenska v spoločnej únii. Druhý bod je možno náročnejší a zložitejší na vysvetlenie, ale je to zakotvenie zmienky o Bohu ako zdroji základných hodnôt duchovnej jednoty a náboženského dedičstva spoločnej Európy. K základným hodnotám, o ktorých som presvedčený, že sa na nich zhodneme aj tu v tomto pléne, ktoré v Európskej únii by mali naďalej dominovať, patria ľudská dôstojnosť, sloboda, demokracia, vláda zákona alebo právny štát a, samozrejme, aj úcta k ľudským právam. Čo však môže dať ľudskej dôstojnosti, ktorá by mala byť na prvom mieste, nielen vo výpočte, ale aj politike, vznešenejší výraz dôstojnosti než to, že človek a my všetci sme boli stvorení pre večnosť? To vlastne sa dá inak povedať, že život sa neodníma iba mení, že sme boli stvorení na Boží obraz a toho výrazom je dar rozumu a slobodnej vôle pre každého. Thomas Jefferson, jeden zo spoluzakladateľov Spojených štátov amerických, povedal, že Boh, ktorý nás stvoril, stvoril nás slobodných. A to je základ pre dnešné povojnové chápanie základných ľudských práv, ktoré sú nescudziteľné, neodňateľné nikomu. A že na prvom mieste je človek, nie štát alebo štruktúra, inštitúcia, a ľudská dôstojnosť, by aj v našom európskom ponímaní a v budúcnosti malo byť stále veľmi jasným cieľom a kritériom politiky zákonov, opatrení. A to znamená prednosť práva pred silou. To je aj to, čo tu odznelo, že radšej nech sa sporia alebo hádajú úradníci než vojaci. A práve menším, slabším krajinám sú takéto usporiadanie a prednosť práva a jasné pravidlá, clara pacta – boni amici, oveľa dôležitejšie než silným a veľkým štátom. Chcem povedať, že v tých základných hodnotách samy osebe niektoré naozaj nestačia. Demokracia je málo, ak je to len vláda väčšiny. Staroveké Grécko bolo príkladom. Právny štát, ktorým bol aj staroveký Rím, je ďalším príkladom. Je veľmi dôležitým, aby usporiadanosť, zákonnosť bola vyjadrená v občianskom princípe. Ale aj to je samo osebe málo. Aj sloboda môže byť slobodou zločinca a to je hrozba, to nie je tá pravá hodnota. Aj zákony bývajú všelijaké, zákony môžu byť aj chybné, deformované a to je o tom, že ľudské pozitívne právo by malo byť podriadené prirodzenému právu, ktoré funguje. A prirodzené zákony platia a či sa 150 poslancov dohodne alebo nedohodne, sú také zákony. To je celé o tom, že 20 storočí Európy znamená dnešné ovocie ťažkého zložitého prežívania, tragédií a poznávania. Jeho symbolmi alebo symbolmi tých 20 storočí sú také miesta, ako sú Jeruzalem, Atény, Rím, resp. kresťanské a židovsko-kresťanské dedičstvo, to je rímsky Kapitol, to je Akropola, kde budeme podpisovať prístupovú zmluvu v apríli, to je jeruzalemská Golgota. A toto dedičstvo je dnes evidentné, nielen na architektúre Európy, ale aj na hodnotách, ktoré vytvárajú dnešný rámec alebo vzťahy medzi národmi Európy. To sa nezrodilo ani rýchlo ani zo sna, ale cez veľmi zložitý vývoj a mnoho utrpenia. Chcem povedať, že jednoty v Európe nebude, ak to bude len o obchode, o obchodníkoch, o kvótach. Na to stačí zóna voľného obchodu alebo colná únia, v lepšom prípade. A tej skutočnej hodnoty, jednoty alebo jednoty medzi ľuďmi nebude, ak nebude duchovnej jednoty, to znamená porozumenia, spriaznenosti, vedomia spolupatričnosti. Ono to nebude fungovať, ak nebude zhoda v hodnotách a ak nebude medzi nami veľmi evidentná, viditeľná, produktívna spolupatričnosť kultúr. Jadro kultúry podľa mňa, a nielen podľa mňa, je to, čomu ľudia veria. To, čomu veríme, to považujeme za dôležité, to v živote presadzujeme, hľadáme a toho ovocie väčšinou aj nachádzame. Kultúra sa prejavuje najrôznejšími spôsobmi. V politike tu často hovoríme o potrebe vyššej politickej kultúry. Prejavuje sa v športe, v umení, ale jadrom kultúry je naozaj to, čomu veríme. U niekoho sú to peniaze, u niekoho je to kapitál, ktorý všade je, všetko môže, u niekoho boh s „b“, u niekoho Boh s „B“ ako živá osoba. Som teda presvedčený, že takáto zmienka bude mať veľký význam pre budúce vzťahy na európskom kontinente. Samozrejme, je dôležité, aby to bola vhodná a primeraná formulácia, ktorá nikoho nevylučuje, skôr inkluzívna formulácia, ktorá je tolerantná pre všetkých, aj pre tých, ktorí veria, aj pre tých, ktorí neveria. Hodnoty únie môžu a majú zahŕňať hodnoty tých, ktorí veria v Boha ako zdroj základných hodnôt, ale aj tých, ktorí takúto vieru nezdieľajú, ale rešpektujú už spomínané univerzálne hodnoty vychádzajúce z iných zdrojov. Tými zdrojmi môže byť filozofia, sekulárny humanizmus alebo iné. Viete, často sa hovorí aj o zrážke civilizácií, ako to celé bude, keď budeme posudzovať vstup, možno, za pár rokov Turecka, krajín s inou kultúrou, ako môžu takéto rôzne kultúry spolu prežívať. Som presvedčený, že práve zmienka o Bohu môže vytvárať priestor pre univerzálne bratstvo, nie etnické, nie rasové, nie sekčné alebo frakčné, ale všeobecné ľudské bratstvo. A zmienka o Bohu tomu môže dať pravý rozmer a pravý priestor aj vzhľadom na dominantný kresťanský charakter európskej kultúry dnes aj vzhľadom na židovské tradície, z ktorých vychádza a ktoré sa takisto rozvíjajú, ale aj vzhľadom na príspevok islamu už či v minulosti alebo v súčasnosti. Tento text, samozrejme, budú tvoriť členovia Konventu. Ten, ktorý navrhujem, je len zmienkou o tom alebo volaním po zmienke o tom. Ten môže byť s odvolaním sa na uznanie hranice ľudskej moci, na vedomie zodpovednosti pred Bohom a ľuďmi. Ak uznáme hranice ľudskej moci, tým zároveň odmietneme zotročenie človeka akýmkoľvek diktátorským systémom alebo diktátorom. Ak pripomenieme kultúrne náboženské a humanistické dedičstvo Európy, to môže jasne ukázať, že budúcu Európu nemožno zriadiť, dohodnúť, vytvoriť z ničoho, ale len na základe dlhej histórie, tradície a živých hodnôt. A ak to pojmeme, že sme zodpovední pred Bohom a ľuďmi stvorenstva, to vlastne znamená, že človek sa bude musieť zodpovedať aj mimo dosahu našich ľudských zákonov a justície. To je asi o tom, čo hovorí známe príslovie: „Božie mlyny melú pomaly, ale isto.“ Na záver tejto možno najnáročnejšej časti tohto príspevku chcem povedať, že môžeme svojím postojom vydať svedectvo. Možno iní vydajú iné svedectvo, možno sa Európa na tom nezhodne, ale my sa odvolávame na cyrilometodské dedičstvo v našej ústave. To dedičstvo by bez viery v Boha nebolo, nemalo by zmysel, nemalo by náplň, ktorá sa, samozrejme, cez vyše 1 000 rokov prejavila v mnohých pozitívnych dimenziách. Kto iný by mal hovoriť takýmto svedectvom aj jasnou rečou, ak nie tí, ktorí sú charakterizovaní takýmto štátnym znakom, ako je na čele tejto sály? Preto tento bod by mohol byť príspevkom Slovenska do diskusie o podobe budúcej ústavnej zmluvy. Bod c), ktorý hovorí o výlučnej právomoci členských  krajín únie v kultúrno-etických záležitostiach, hovorí o zachovaní, nehovorí  o ničom novom alebo prevratnom, ale o tom, aby to, čo vytvára základ národnej kultúry a identity a to najcitlivejšie pre rozvoj ľudského spoločenstva, ostalo v kompetencii štátov, a je na nich, ako budú riešiť otázky ochrany života, manželstva, rodiny alebo výchovy, vzdelávania, zdravotníctva, ktoré s tým súvisia. To nie je o tom, ako to riešiť, ale kde to riešiť. A to je vlastne dnešný stav zmlúv alebo primárneho práva v Európskej únii. Preto podporenie tohto znamená kontinuitu tohto stavu. A bod d) hovorí o tom, aby sme, tak ako je aj uvažované, mohli vážnejšie vstúpiť do prípravy európskej legislatívy, pretože, opakujem, ona po prijatí už má potom prednostné právo, prednostné postavenie pred národným právom a ten mechanizmus by mal byť prijatý tak, aby v dostatočne dlhej lehote, a pritom efektívnej lehote, ktorá by nebrzdila Európu samotnú, mohli národné parlamenty vstupovať do tvorby tohto práva a monitorovať dodržiavanie princípu subsidiarity, teda rozdelenia kompetencií. Týmto sa vlastne tento princíp môže ešte ďalej v spoločenstve posilniť, čo zároveň predpokladá, že budeme schopní takúto európsku legislatívu včas a kvalitne posudzovať. To je ďalšia úloha pre budúcu Národnú radu. A ten dodatok alebo záverečná časť uznesenia, ktorá hovorí o tom, že žiada predstaviteľov Národnej rady v Konvente, aby tieto postoje reprezentovali, je vlastne tým, aby takéto postoje alebo aj iné postoje v budúcnosti neboli jednotlivé, ale spoločné a zároveň aby vláda predložila na rokovanie, podľa mňa to môže byť aj na najbližšom rokovaní, ucelený návrh celkovej pozície, pretože tých detailov je tak veľa, už spomínaných množstvo strán dennodenne na rôzne aspekty návrhu ústavnej zmluvy, že to si vyžaduje obrovskú prácu, a, samozrejme, ten, kto bude niesť potom zásadnú zodpovednosť za ďalší vývoj, je vláda, ktorá bude aktérom pri medzivládnej konferencii, ktorá sa začne zrejme v tomto roku za talianskeho predsedníctva. Ďakujem pekne za porozumenie pre tento môj návrh uznesenia. Ďakujem. (Potlesk.)