Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2015-12-03):
Ďakujem veľmi pekne. Vážený pán predseda, milé kolegyne, kolegovia. Chcel by som, ja to vystúpenie mám tak trošku štruktúrovane zložitejšie, lebo tá prvá časť je taká, povedzme politologická, súvisí nejako s legislatívou, ktorá sa dotýka týchto veľmi, veľmi vážnych problémov, či teda prvá časť, neviem, ako to stihnem. V druhej časti som si urobil takú analýzu zmyslu sexuality, lebo si myslím, že to je taký veľmi silný dôvod, prečo táto diskusia vzniká a tretiu časť mám o úcte k životu a súvisí to najmä s tou finálnou časťou fyzickej existencie človeka a najmä s tými formami, ktoré sa nám nepáčia a ktoré nám prídu obťažujúce. Keď som ráno vstával, tak sa mi vybavila jedna pesnička českého pesničkára Petra Skoumala. Myslím, že zložil ju Ján Burian, ale preslávil ju práve Skoumal. Bolo to ešte za bývalého režimu a bola to taká predvianočná balada. Ten text mi prišiel taký silný, že som si ho teraz na internete našiel. Možno aj preto, že je advent. Tam horí sviečka a chystáme sa na, neviem, na čo sa chystáte vy, ale ja sa chystám vítať narodený život, takže ja len odčítam z nej ten text. „Zas budou Vánoce, kdekdo je před problémem, jak urvat aspoň tu hvězdu nad Betlehemem, jak vyhrát ve frontě a sehnat to, co není (to je bývalý režim) zas budou Vánoce, ty svátky zapomění.“ Sviatky sú dobrý dôvod na všeličo možné zabúdať a najmä na veci, ktoré nás obťažujú a sú nepríjemné. Aj tá téma je taká. „Zas budou Vánoce, ty svátky vkladních knížek. Dav najde Ježíška a hned ho sejme z kříže. Bude z nej manekýn tak do výkladních skříní, nade vším zakrouží solventní cherubíni. Zas budou Vánoce, proč chodit proti větru? Kdo na to doplatí? Těhotná Marie mačká se někde v metru, bojím se, miláčku, mám strach, že potratím.“ Na úvod báseň a text, ktorý mám veľmi rád a korešponduje aj s našou témou. Štatisticky vzaté by konzervativizmus na Slovensku nemal byť neviditeľným Dávidom, ktorý bojuje so stále viac sa rozdrapujúcim Goliášom a liberalizmom. Štatistiky sú však veľmi zradné. Pamätám si jeden stranícky míting tesne po voľbách 2012, keď jeden z odborníkov na evaluáciu štatistických údajov vystúpil na tribúnu so záhadným kufríkom. O jeho obsahu povedal asi toľko: „Vážení, mám tu absolútne všetky štatistické údaje súvisiace s aktuálnymi voľbami.“ A teraz bola tá dôležitá otázka: „Aké? Aké výsledky chcete počuť? Dobré alebo zlé?“ Obávam sa, že tak je to aj s kresťanmi na takzvanom kresťanskom Slovensku. Folklór, púte, pochody, tribúny pre kresťanské VIP, to áno, konvencia do hĺbky bez marketingového kalkulu a zbožných fráz, to nie. Karikatúry kresťanstva nevstupujú do pálčivých problémov, ktoré ani náhodou nehrozia nečakaným ziskom nového elektrátu. Nie nadarmo Tomáš Halík v Reflexe slovenskej religiozity hovorí o potrebe novej rekatolizácie. Tá formálna totiž prestala prinášať plody a vybíja sa predovšetkým vo formalitách viery bez jej vnútorného ukotvenia v živote a v realite. Vleklá nediskusia, nie diskusia, ale nediskusia v ochrane počatého života s výnimkou Pro-life hnutia, aktivít, ktoré sú bohumilé, ale s nulovým praktickým dosahom na spoločenský život, je toho veľmi dobrým dôkazom. Áno viem, sú za nami dva veľmi úspešné pochody za život, rozporuplné referendum, ktoré nedokázalo revitalizovať prirodzený pud národnej sebazáchovy zoči-voči trendom kultúry smrti, maskujúcej sa ako rozťahovanie zóny ľudských práv ad absurdum a donekonečna. Samozrejme, po všetkých týchto namáhavých podujatiach hraničiacich temer so zázrakom vznikli všelijaké deklarácie, dokonca veľmi podporné stanoviská cirkevnej hierarchie, nadšenie a tichý triumfalizmus v srdci, no v praktickej, spoločenskej a politickej praxi sa neudialo celkom nič. Ticho. Pamätám si, že Milan Rúfus po jednej veľmi euforickej národnej slávnosti napísal esej, ktorej dal názov Prázdno po sviatku. Bez skúmania, či je vhodný čas, či zmena ústavy je adekvátny legislatívny nástroj, či vôbec má právo nezaradený poslanec, ak bol z iniciatívy straníckych orgánov dobrovoľne nasilu nezaradený, či má teda právo podávať návrhy takéhoto zásadného typu, neviem, skúšame to. Temer 25 rokov cítim a čítam tú našu konzervatívnu bojazlivosť a politickú mentalitu, o ktorej Jevgenij Jevtušenko napísal skvelú báseň „Len aby som nenarazil isti“. Kedy je vhodný čas? Práve teraz, alebo už bol? A prepásli sme ho? Alebo ešte len príde? Najneskôr na svätého Dindy? Podľa zvláštnej, aj keď zrejme jedinej logiky, ja to tak vnímam, keď vlastne nikdy, keď vlastne nikdy nie je vhodný čas, tak je podľa mňa každý čas dobý. Brániť zdravý rozum a prirodzený zákon. Dokonca si myslím, že vždy je už neskoro. Ak si uvedomíme, že nožnice medzi populačným prírastkom, vlastne výpadkom a eskaláciou staroby sa rozdrapili nad akúkoľvek vitálnu, aj sociálnu ekonomickú udržateľnosť. Nielenže Slovensko vymiera, skapína, ešte aj legálne bránime možnú renesanciu vlastnej vitálnosti. Počas uplynulých týždňov od podania nášho legislatívneho návrhu som podprahovo viackrát zaznamenal pochybnosť, či to robíme vážne a či nechceme z akéhosi trucu len maskovať vlastnú politickú frustráciu. Najmä som však zachytil výčitku, že niekto ako prihrávame na smeč liberálom, ktorí sa na tejto téme môžu profilovať pred svojím voluntaristickým voličom. Počas uplynulých týždňov som sa snažil prečítať všetky mne dostupné informácie a zdroje z oboch táborov, aj z tábora Pro-life, aj z tábora Pro-choice. Zistil som, že priepasť medzi týmito tábormi sa nedá prekryť nijakým kompromisom alebo strednou cestou, na konci ktorej by bola nejaká spoločná múdrosť. Pri strednej ceste mi napáda jedna taká spomienka, myslím, že bol minister zahraničných vecí v Benešovej vláde Ján Masaryk, veľmi rád o tretích cestách, cestách kompromisu hovoril takým žartovným spôsobom jednu príhodu z Moravy, kedy sedliak majúci veľa detí potreboval orať a nemal koníky, tak vyslal synka, aby išiel za pánom grófom, že teda, či nemôže požičať kone. A ten gróf sa tak zamyslel a hovorí: „No keď mu ich požičiam, tie kone, tak mi ich strhá, zničí. Keď mu ich nepožičiam, bude hovoriť, že som lakomý a skúpy.“ A hovorí: „Vieš čo, povedz otcovi, to je tá tretia cesta, nech ide do riti.“ Všetky tie múdre spisy sa točia okolo dvoch základných otázok. Teraz trošku vážnejšie. Kedy vlastne vzniká život a aký morálny, etický a ľudsko-právny status má, alebo môže mať plod druhu homo sapiens? Okolo týchto dvoch otázok rotujú všetky biologické, embryologické, filozofické, teologické, psychologické, aj sociálno-ekonomické právne odpovede, ale aj právne odpovede. Nepopieram, meritórnym kritériom je viera, dokonca viera tak povediac eschatologická, že náš stvoriteľský dizajn siaha za horizont fyzického zrodu a zmaru. Zistil som, že dorozumenie v tejto veci nie je možné, pretože každý tábor sa pohybuje v inej paradigme a komunikuje v kóde dvoch odlišných jazykov. Dvoch odlišných kultúr, kultúry života, kultúry smrti. Preto cteným kolegom z liberálneho spektra nezazlievam celkom nič. Ani Jurovi Drobovi. Robia svoju prácu najlepšie, ako vedia a svoju slobodu opierajú o definíciu sekulárneho občianskeho štátu. Napokon robia to tak aj pravicoví liberáli, aj tí liberáli, ktorých Vlado Palko vo svojej štúdii „Levy prichádzajú“ nazval „Leninovými bratrancami“. Ak sa tejto veci dá niečo vyčítať, tak sú to kresťanské demokracie, dá niekomu niečo vyčítať, tak sú to kresťanské demokracie a ľudové strany po celej Európe, ktoré rezignovali na konzervatívne hodnoty a postupne sa podriadili politicky korektnému mainstreamu, dampingových ľudských práv. Všetkých záujemcov o tento ničivý trend veľmi rád odkazujem na už spomínanú knihu a výborný zber, výnimočný zber informácií, ktoré priniesol Vladimír Palko v knihe Levy prichádzajú. Valuzína, hádzanie kresťanov levom v rímskych amfiteátroch. Nestranní čitateľ sa tam okrem mnohých káuz ľudsko-právnej povahy dočíta, ako „vzorne“ presadzovali konzervatívne fundamenty takí páni ako Van Rompuy, Jose Barroso, pán Junker o takzvaných progresívnych ľudových stranách napríklad v Rakúsku, v Španielsku, v Portugalsku ani nehovoriac. Mňa najviac prekvapila informácia o konzervatívnom senátorovi Kennedym, aj keď je to teda z amerického priestoru, keď za ktorý si americký štát parafoval právnu normu umožňujúcu takzvanú nebolestnú humanizáciu interrupcie. Spočívala v tom, že plod sa v maternici otočí tak, aby mohol vychádzať dole nôžkami, keď už vyjde temer celé telíčko okrem hlavy, operatér vpichne do krku zariadenie, ktorým vysaje plodu mozog a miešny mok. Odborníci hovoria, že to vôbec nebolí. Nie som odborník, takže neviem. Každopádne, kým subjekt felácia prezident Clinton túto praktiku ratifikoval, prezident Busch ju zrušil ako nehoráznu a nehumanistickú. Myslím si, že Obamova administratíva sa vrátila k takzvanej humanizácii vraždy a nechcem o tom hovoriť, nechajme Američanov, nech si riešia svojich Indiánov. Samozrejme, že náš návrh je brutálne maximalistický, no vari najviac preto, že za ostatné roky sú iniciatívy kresťanských demokratov opatrne minimalistické, ak už nechcem nespravodlivo povedať, že celkom nijaké. Mrzí ma, že moji bývalí kolegovia sa k iniciatíve verejne nepridali, no vari ešte viac skutočnosť, že sa ani nedištancovali. Vaša reč nech je áno, áno, nie – nie. Píše sa v biblii. Farizeji s tým imperatívom mávajú problém vždy, pred voľbami ale zvlášť. Rovnako ma mrzí veľmi výrazne počuteľné mlčanie nových evanjelizátorov, ktorí sa pred pár rokmi nadrapovali takzvanou kresťanskou alternatívou, no ako všetky vajatajúce hory porodili myš, alebo ništ, alebo nič. Priznám sa, s tým maximalizmom som mal trochu problém aj ja. Majúc pred očami všetky dôvody, motivácie a pohnútky, pre ktoré sa žena či dievča rozhodne – ak môžem použiť citovo zavádzajúci pojem feministiek – ukončiť život a teraz citujem to feministické: „jej tela v jej tele“. V tom stvoriteľskom dizajne, ktorý ja osobne v nemom úžase vnímam ako zázrak, to naozaj bez jej tela nejde. Aj keď mám na pamäti napríklad inkubátorovú substitúciu, kde to dneska medicína, neviem, od ktorého týždňa vie aj bez jej tela. Otázka znie, či v jej tele je naozaj len jej telo. O vlastnom semene mám aký-taký prehľad. Nikdy by som si však nedovolil tvrdiť, že moje dcéry sú len ženine dcéry. Ale aj keby som to pripustil, ešte vždy je tu intervencia zhora, teda ja v to verím, bez ktorej by nepočala ani hruška. Ani hruška by bez intervencie zhora nerodila. Tak to cítim, tak v to verím. Ale ešte k tomu maximalizmu. Pred dvomi týždňami som večer telefonoval známemu trenčianskemu gynekológovi, basákovi legendárnej skupiny Bez ľadu a skladu primárovi Petrovi Kaščákovi. Netušil som, že práve odohrali koncert na spoločnom turné so skupinou Para. No napriek únave, aspoň mi hovoril, mi predsa len zdvihol telefón. Pýtal som sa na jedinú vec, myslím, že v odbornom diskurze sa jej hovorí problém dvojitého účinku. Myslím, že to je právna formulácia. A tá otázka znela: „Podľa našej legislatívy, ak matka môže zomrieť, dieťa alebo plod zomrieť musí. Dokážeš ty, Peter, ako lekár mať vôbec niekedy nejakú odbornú istotu, že matka by zomrela, keby sa rozhodla plod zachovať?“ V prvej chvíli mi odpovedal, že takú istotu nemá lekár skoro nikdy. A že toto, teda vitálne konzekvencie, že práve toto, tieto vitálne konzekvencie sú najčastejšie zneužívaným dôvodom interrupcií. Na 90 % zavádzajúce zdravotné dôvody, o ktorých nikto, ani lekár nemôže mať stopercentnú istotu. Tie zdravotné dôvody sú takým maskotom vraždy, ťažko spochybniteľné alibi pre lekára, pre spoločnosť. O hodinu neskôr mi ten istý Peter Kaščák volal, že si predsa len spomína na tehotnú ženu, ktorá dostala infarkt myokardu, kde nespraviť nič by vlastne znamenalo usmrtiť oboch. Pravda, je to veľmi krehká pôda. Ako vždy, keď sa jedno ľudské právo dostane do kolízie s druhým právom. Vie, dokáže v tejto sále niekto odpovedať, ktoré ľudské právo má väčšie právo? Našťastie na jeho, teraz myslím na Petrovom, Kaščákovom oddelení majú lekári právo uplatniť si právo vo svedomí, výhradu vo svedomí, aj keď nie je toto právo nikde formalizované. V čítanke pre tretie ročníky gymnázií som našiel inšpiratívnu báseň predstaviteľa katolíckej moderny Janka Silana, farára z Važca pod Tatrami. Má názov Dievčatko a opisuje ťažkú chvíľu budúcej mladej ženy, ktorá sa v spovednici priznáva, že je gravidná a má problém, čo bude doma, v škole, v obci. Kňaz miesto moralizovania a planého mentorstva prijíma toto vyznanie s láskou a milosrdenstvom. Hovorí svojej penitentke: „Kašli na všetku hanbu, na zlú sociálnu situáciu, na potupu. Základná vec – zachovaj život vo svojom živote.“ A ešte jej povie, že keď bude v núdzi, aj sám jej pomôže v rámci svojich možností. Silanova báseň je ódou na život, nech už okolnosti jeho vzniku boli akokoľvek dramatické a mnohokrát tie okolnosti vzniku, alebo ak môžem v tej filozofii, o ktorej hovoril Števo, že život nezačína, že len pokračuje, tie okolnosti toho pokračovania naozaj niekedy môžu byť veľmi, veľmi dramatické. V roku 2005 – 2006 Robert Fico a potom Richard Raši, nie som si istý, ale teda určite to bolo za Ficovej prvej vlády, parafovali zákon, ktorý umožňuje pochovávať nenarodené a v rozpore so svojou mohutnou intencionalitou, teda že je tam ten program v tej genetickej informácii muža a ženy, ja to nazývam intencionalitou, zabitie, vlastne zavraždenie plodu. V roku 2012 som mal česť v deň pohrebu otca biskupa Baláža odhaľovať jeden z pamätníkov nenarodeným deťom v obci Nevoľné nad Kremnicou, kde sa narodil. Neviem si predstaviť, že by niekto súdny mohol podpísať takúto právnu normu, kedy potratené dieťa – alebo ak chcete, iba tkanivo bez sebareflexie – nevnímal ako súčasť živého ľudského spoločenstva. Hoci tie možné deti a možno aj talenty a géniovia celkom určite však donátori dôchodkov vlastných aj iných rodičov a starých ľudí, nedostali šancu dôstojne zrieť, dôstojne žiť. A som rád, že takáto norma je a môžu byť aspoň dôstojne pochované. Tým nenarodeným deťom som napísal báseň, ktorá zaznela v Nevoľnom a ktorú s odstupom troch rokov rád dávam k dispozícii aj vám. Nie ako prejav pýchy, či, nebodaj, triumfu. S tým som sem nešiel, od toho mám ďaleko. Skôr ako výraz smútku nad našou pomätenou sexualitou, ktorá sa vymkla z krásnej hoci ťažkej zodpovednosti za splodený život. A ak dovolíte, teraz tú báseň, bola to náboženská oslava, takže je tam trošku aj ten slovník religiózny, ale hádam vás neurazí a tým budem končiť a poprajem vám pekný obed. "Nech je to všetkým známe, ja veľmi rád to priznám bez akejkoľvek pýchy až zo dna pokory. Mali ste tvár, aj význam, aj písmo hovorí, čokoľvek spravili ste, mne spravili ste vtedy. Na kríži dodnes kričí krv detí po Bohu, žíznivo pije z biedy a hľadá oblohu. Povedzme pravým menom, že zabíjať, najmä úmyselne, je vražda. Tvár mali ste, aj meno, aj pečať osoby. Mnohých tie slová dráždia, no pravda pôsobí. Zvečnelí otec Rudolf nám do pamäti vštepil, že nesmieme sa poddať zlým duchom včasných čias, viac uvidia aj slepí. Náš otec, otče náš, ak nechránime život, už nás nič neochráni. Toto je boží projekt k nám z lásky vysnený. Vážené dámy, páni, bez detí my sme nič. Veď nezabiješ, platí. Mali ste tvár, aj meno. Originálnu šancu už v lone mamičky, v tom svete zauzlenom žmolíme pátričky, voláme Pannu Máriu, nech rodiny nám chráni, čo vedia prijať jarmu starosti o deti. Nech život požehnaný nám v deťoch posvätí. Nech otcovia a mamy si bránia to, čo vzniká z dvoch milujúcich ľudí v manželskom objatí. Veď čo je Boží príkaz, to sa vždy oplatí. Pochovávame život, ktorému prišlo nežiť. Tvár, meno, význam, dieťa, čo z pýchy mŕtve je. Nad smrťou nádej sneží, nádherné záveje.“ Ďakujem. (Potlesk.)