J. Tkáčová, poslankyňa: (2003-02-06):
P. Rusko, podpredseda NR SR: Ďakujem pekne. Nie sú faktické poznámky. Ďakujem. Nech sa páči, budeme pokračovať ďalším poslancom, ktorý sa prihlásil do rozpravy ústne. Pani poslankyňa Belohorská. Nech sa páči. I. Belohorská, poslankyňa: Vážený pán predsedajúci, pán premiér, páni ministri, dámy, páni, dovoľte aj mne prispieť určitým názorom k tejto diskusii, ktorá, ale myslím si, že vôbec nemusela byť. Chcem vyjadriť aj poďakovanie jednej z televízií, ktorá prenáša dnešné rokovanie parlamentu, a veľmi ma mrzí, že Slovenská televízia včera prenášala z OSN z Bezpečnostnej rady, ale z vlastnej Národnej rady tento čas na informovanosť obyvateľstva neuvoľnila. Hovorím preto, že dnešná diskusia nemusela byť, skôr by som prijala, keby sme mali zasadanie Národnej rady k problémom, ktoré máme dnes vo vlastnom štáte. S problémami, ktoré boli v doprave, problémy, ktoré sú pre obyvateľstvo neznesiteľné v zdravotníctve a v iných oblastiach. Čo znamená diskusia o vyslaní jednotky do Iraku, alebo o jednostrannom akte, aby sme boli možno prvým štátom, ktorý vyhlasuje vojnu v Iraku! Stačilo by, aby pán predseda vlády urobil to, čo mu umožňuje Ústava Slovenskej republiky, a keby túto jednotku už bol dávno vyslal, tak ako to urobila napríklad Česká republika. Presne z názvu tejto jednotky je jasné, že nejde o jednotku útočnú, ale ide o jednotku radiačnej chemickej a biologickej ochrany. Umožňuje to naše členstvo v takzvanom Osobitnom výbore pre mierové operácie. Stali sme sa členom tejto organizácie v roku 1997 a ja som mala tú česť byť práve na prijímaní Slovenskej republiky za člena a práve hneď pri našom prvom prijatí bola urobená prvá ústna dohoda o vyslaní jednotky, ktorá pôsobí na Golanských výšinách. Myslím si, že dnes hovoríme o niečom inom. Pán premiér Dzurinda uznal za potrebné rozšíriť svoju zodpovednosť aj na Národnú radu. To je jediný problém, ktorý v tomto ohľade vidím ja. Chcela by som požiadať, aby jednotka, ktorá by bola vyslaná do Kuvajtu z rozhodnutia vlády Slovenskej republiky, ako to umožňuje ústava, aby bola pripravená tam a potom aby sa rozhodlo, keď táto jednotka potrebuje byť aktívna podľa rozhodnutia Bezpečnostnej rady. Ak ste včera mali možnosť sledovať vystúpenie ministra zahraničných vecí Spojených štátov ako aj reakcie ostatných ministrov, zistíte, že vlastne mnohé z tých prejavov, ktoré dnes odzneli, ani nemuseli byť. Pretože nie je pravda, že európske štáty si dávajú spiatočku, pretože všetci ministri zahraničných vecí, ktorí včera vystúpili, naopak svoje stanovisko pritvrdili. Pritvrdili, lebo pochopili aj z tých nepriamych dôkazov, ktoré minister zahraničných vecí Spojených štátov dával, že Saddám Husajn sa začal hrať na schovávačku. Začal sa hrať na schovávačku s 18 kamiónmi, v ktorých sú mobilné fabriky na výrobu biologických zbraní. Jasne povedal, že v Iraku je evidovaných 85 000 litrov antraxu a 2 až 5 000 ton chemických zbraní. Ak si niekto myslí, že tieto zbrane sú určené na mierové účely, tak potom nech si pozrie, na čo sa môžu použiť príslušné biologické zbrane. To skutočne v mierovej situácii nemá žiaden význam. Považujem za zbytočné niektoré vystúpenia kolegov z komunistickej strany, ktoré apelovali na obranu mieru, ktoré pripomínali, akí zásadoví máme byť, a pritom sa nemáme starať o vlastné obyvateľstvo. Nechcem ísť do histórie a pripomínať tým terajším poslancom chyby predchádzajúceho režimu, ale dovoľte mi pripomenúť len jednu drobnosť. Bývalé Česko-Slovensko bolo jeden z najväčších exportérov nášľapných mín, ktoré dodnes rozsievajú smrť po celom svete, kde sú zakopané. Takže myslím si, že možno niektorí z nich, ktorí boli v politike v tom období, mali vystúpiť vtedy, aby sa nestali tieto veci. Znovu opakujem, budem sa hlásiť k humanitárnym akciám, kde Slovensko aj dnes v zahraničí je skutočne na špici, práve vďaka dobrovoľníkom. Ani jeden z týchto mužov nie je nútený zo žiadnych dôvodov zúčastniť sa tejto akcie a dovolím si upozorniť na jednu vec, kto sledoval vyslanie českej jednotky, že veľké množstvo v tejto jednotke je Slovákov. Jeden z tých veteránov, ktorý bol už deväťkrát v zahraničí, je práve Slovák z východného Slovenska. Takže myslím si, že tu by sme nemali hovoriť o tom, aké úlohy títo vojaci plnia. Znova opakujem, chemická ochrana je ochrana aj obyvateľstva a, samozrejme, aj tých vojakov v jednotke, ktorí sú. Starajú sa o vodné zdroje, starajú sa o ovzdušie, o zamorený priestor a jeho odmorenie. Chcela by som vás poprosiť, ale o inú vec. Berte svoj diel zodpovednosti už za tie akty, ktoré sme urobili. Určite ste sledovali v novinách, ako sa pripomenula napríklad naša jednotka, spoločná, slovensko-česká, ktorá pôsobí v Kosove. Keď som si prečítala, že táto jednotka má podstatne horšie podmienky ako jednotka česká, poprosila som pána ministra, či môže podať bližšiu informáciu. Pán minister ponúkol, aby som sa zúčastnila cesty, ktorú robil predseda vlády do tejto jednotky. A, skutočne, verte mi, to, čo bolo v novinách napísané, sme si overili na tvári miesta, že je to pravda. V spoločnej jednotke Slováci mali podstatne horšie podmienky a pevne verím, že pán minister, ktorý mal možnosť a predseda vlády takisto si vypočuť všetky tie čiastkové veci, ja o nich tu nejdem teraz hovoriť, ale či sa týkali výstroja, či sa týkali finančných otázok, ktoré boli veľmi rozdielne od Čechov, alebo sa týkali iných záležitostí, že dáme do poriadku. Tam si myslím, že by mala byť povinnosť poslancov, aby sa snažili, aby vojaci, ktorí plnia úlohy, ktorí plnia tieto úlohy v zmysle našich medzinárodných dohôd, mali vytvorené také podmienky, aby jednoducho svoje vyslanie zvládli. Okrem toho, že, jednoducho, cítia odlúčenosť od svojich rodín, aby nestrádali aj fyzicky alebo aby nemali pocit menejcennosti, pretože sú zadeľovaní a chodia spolu, vykonávajú presne tie isté úkony ako ich českí kolegovia. Takže by som chcela vedieť potom od pána ministra bližšie údaje o tejto chemickej jednotke, či vojaci, ktorí budú dobrovoľníkmi, budú vyslaní za tých istých podmienok ako ich českí kolegovia. Ďalšiu vec, ktorú si myslím, že by sme nemali opomenúť, že my sme nie Bezpečnostná rada. Bezpečnostná rada rozhodne o tom, ako sa krajiny dohodnú a Irak bude prinútený zbaviť sa tejto hrozby. Prekáža mi však iná vec. Spomína sa tu napríklad postoj Nemecka. Pritom však, vážení kolegovia, ak túto problematiku sledujete, musíte vedieť, že 59 vojakov už pôsobí v Kuvajte, vyslaných z Nemecka, 95 ďalších práve z tejto ochrany má ísť v týchto dňoch. Takže dobre vidíte, že pripravujú sa na možnosť, že by predsa Saddám Husajn nepristúpil na odzbrojenie. Navrhovala by som, aby sme sa sústredili na otázku ochrany vlastného obyvateľstva. Tak ako to urobili Nemci a tak, ako to urobili Rakúšania. Rakúšania nevyhlasujú vojnu Iraku, ale napriek tomu svoje obyvateľstvo začali očkovať proti kiahňam. Takisto, ako to urobili v minulom mesiaci už Nemci. Prečítala som si dnes stanovisko nášho pána ministra zdravotníctva, že na Slovensku máme pripravených 20 000 očkovacích látok proti kiahňam . Len bolo by dobré určiť, či tých 20 000 bude podaných mladým a pekným a bohatým, ako boli niektoré inzeráty, či to bude dané členom vlády a členom parlamentu, alebo komu bude tých 20 000 dávok podaných. To nie je vyhlasovanie paniky. To je realita. Alebo sa poďme opýtať Rakúšanov, či teda Rakúšania vyhlasujú paniku pre svoje obyvateľstvo, keď ho chcú ochrániť očkovaním. Myslím si, aj ja vidím, aká je dnes situácia v zdravotníctve, že obyvateľstvo by prijalo aj tú verziu, že upozorníme, že je tu taká hrozba a očkovanie by si mohli občania zakúpiť a týchto 20 000 jednotiek nech je určených skutočne pre tých, ktorí by na očkovaciu látku peniaze nemali. Ak by niekto z pánov poslancov mal pochybnosti o tom, aká situácia je v Iraku, potom nech táto Národná rada rozhodne, že z každého poslaneckého klubu pošle jedného pozorovateľa do Iraku, nech sa idú pozrieť tak, ako sa išli pozrieť poslanci Európskeho parlamentu ako pozorovatelia a videli stav, v ktorom sa obyvateľstvo nachádza. Nenavrávajme si, priatelia, ten režim, nie je režim, ktorý potrebujeme my na Slovensku ochraňovať. Nehovorím, že máme naň útočiť, ale ak si pripomeniem Šalamúnovo rozhodnutie, keď chcel rozhodnúť o dieťati dvoch matiek, jednej pravej a jednej tej nepravej, viete veľmi dobre, ako rozhodla tá pravá matka. Chcela radšej ochrániť svoje dieťa. A myslím si, že Saddám už pre svoje obyvateľstvo urobil dosť zla izoláciou, v ktorej sa tento štát nachádza. O tom, že sa hrá s týmito zbraňami a drží vlastne v šachu celý svet, rozhodovala aj včera Bezpečnostná rada. A myslím si, že Národná rada nezaujme múdrejšie stanovisko, ako bolo rozhodnuté včera. Znovu opakujem, jednotky v Iraku nemá nikto. Preto by som považovala vyslanie slovenskej jednotky do Iraku za jednostranné vyhlásenia a za akt, do ktorého sa púšťať nemusíme. Jednotku do Kuvajtu vláda mohla poslať už pred 14 dňami, tak ako to urobili Česi. P. Rusko, podpredseda NR SR: Ďakujem pani poslankyni Belohorskej, o slovo sa, pardon, ešte tu máme faktickú, pán poslanec Ševc, nech sa páči. J. Ševc, poslanec: Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Ja by som len chcel poprosiť pani poslankyňu Belohorskú, spomínala, že naši predchodcovia niekedy rozhodli o výrobe a rozmiestnení nášľapných mín. Nerád by som bol, keby to s nami išlo, keby bola taká dobrá a takéto rozhodnutie nám poskytla, aby sme mohli teda hľadať tých vinníkov. Ďakujem. P. Rusko, podpredseda NR SR: Ďakujem pekne. Áno, počkáme, nech sa páči, pani poslankyňa. I. Belohorská, poslankyňa NR SR: Myslím si, že v predchádzajúcom režime tu bola len jedna strana, ktorá rozhodovala o všetkom, aj o ekonomike, aj o vývoze. A znovu opakujem, Česko-Slovensko, ak sa nemýlim, spolu s Talianskom bolo najväčším exportérom nášľapných mín. Preto som bola pyšná, keď v 1997 pani ministerka zahraničných vecí Kramplová v Otave podpísala dohovor o zákaze nášľapných mín. A myslím si, že aj mnohí z našich technikov dnes sa snažia odstraňovať chyby tohto predchádzajúceho režimu a viete veľmi dobre, že naši vojaci aj v krajinách bývalej Juhoslávie vlastne pôsobia pri odmínovaní. P. Rusko, podpredseda NR SR: Ďakujem pekne. Pokračujeme rozpravou, ďalej nasleduje pani poslankyňa Beňová, nech sa páči. M. Beňová, poslankyňa NR SR: Ďakujem veľmi pekne, pán predsedajúci. Vážený pán predseda vlády, členovia vlády, ctené kolegyne, vážení kolegovia, veľmi pozorne som počúvala celú dnešnú rozpravu a pôvodne som ani nemala v úmysle vystúpiť, ale predsa len si myslím, že táto téma, o ktorej dnes budeme hlasovať vo večerných hodinách, je dostatočne dôležitá na to, aby som aspoň tým z vás, ktorých to zaujíma, povedala svoje dôvody, prečo som sa rozhodla hlasovať proti vyslaniu našej jednotky do Iraku. Zazneli tu v rozprave rôzne historické, právne analýzy, ako aj rôzne morálne a etické exkurzy. Môj názor je taký, že viac ako dnes hlasujeme o vyslaní našej jednotky, hlasujeme dnes o tom, či podporujeme vojenský zásah voči Iraku, alebo nie. To, že budeme hlasovať o vyslaní našich jednotiek, to je len formálne, ale ten obsah je oveľa širší. Pozitívne je, že sa zhodneme na tom, že odsudzujeme režim, ktorý vládne v Iraku, a všetci odsudzujeme to, ako sa Saddám Husajn správa. Ale tak ako táto téma rozdeľuje obyvateľov našej krajiny, tak ako rozdeľuje populáciu na celom svete, tak ako rozdelila v hlasovaní vládu Slovenskej republiky, tak zrejme rozdelí vo svojom hlasovaní alebo pri svojom hlasovaní aj parlament Slovenskej republiky. Je to celkom normálne a myslím si, že tak ako ja akceptujem a pozorne počúvam mojich kolegov, ktorí súhlasia s vyslaním jednotky, mám právo povedať aj to, prečo ja s tým nesúhlasím. Takisto majú na to právo tí, ktorí s tým už vystúpili predo mnou. Ak rozhodneme bez novej rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov, bude to znamenať aj to, ako spomenul pán podpredseda Národnej rady Slovenskej republiky Bugár vo svojom vystúpení, že Irak opovrhuje Organizáciou Spojených národov tým, že nerešpektuje jej rezolúcie. Ak nepočkáme na novú rezolúciu Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov, potom aj my opovrhujeme Organizáciou Spojených národov a rozhodnutím jej Bezpečnostnej rady? (Potlesk.) Požičiam si teraz na chvíľu výraz od pána predsedu vlády Dzurindu a budem hovoriť o súdnom človeku. Ja dúfam, že v tejto Národnej rade, v tomto pléne, v tejto miestnosti sedia súdni ľudia. Súdni ľudia, ktorí chápu závažnosť svojho rozhodnutia a chápu aj to, prečo im vo voľbách, v septembrových voľbách dali voliči svoje hlasy, aby ten mandát mohli zastupovať. A napriek tomu, že mnohí sa už možno tešia na to, kedy skončí toto dnešné zasadnutie, mnohí by už radi hlasovali, pretože sú dopredu rozhodnutí, ako hlasovať budú, myslím si, že, alebo očakávala som, že tá diskusia bude oveľa dlhšia a že každý poslanec sám za seba bude naozaj chcieť povedať svoje dôvody, prečo sa rozhodol hlasovať tak, ako sa rozhodol. Pretože nás síce k našim politickým stranám a k rozhodnutiam našich politických strán viaže lojalita, je to celkom normálne pre politikov, ale každopádne je tu aj otázka nášho svedomia a otázka nášho vedomia a tá už nemá nič spoločné s lojalitou voči politickej strane. Spomínala sa tu tiež hrozba a spomínala sa tu zodpovednosť. Zodpovednosť nášho rozhodnutia podporiť vyslanie vojsk, zodpovednosť nášho rozhodnutia vo vzťahu vstupu našej krajiny do Severoatlantickej aliancie. Ale tu treba povedať veľmi vážnu vec, že Severoatlantická aliancia nás predsa nepožiadala o spoluprácu, pretože Severoatlantická aliancia ešte sama osebe neurobila rozhodnutie, či sa do tohto vojenského riešenia konfliktu zapojí! Nezdá sa mi preto veľmi korektné, ak sa tu tento argument na pôde Národnej rady Slovenskej republiky používa. Som predsedníčkou Výboru Národnej rady Slovenskej republiky pre európsku integráciu. A keď som sa rozhodovala a keď som zvažovala dôvody môjho rozhodnutia, opierala som sa istým spôsobom aj o rozhodnutie Parlamentného zhromaždenia Rady Európy, ktoré bolo urobené minulý týždeň, a o rozhodnutie Európskeho parlamentu. Pri návšteve predsedu Európskeho parlamentu Peta Coxa som mala možnosť hovoriť s ním, prakticky počas celej jeho návštevy a musím povedať, že veľmi podporujem rozhodnutie Parlamentného zhromaždenia Rady Európy aj rozhodnutie Európskeho parlamentu. Európa naozaj zažila vojny. Zažila ich na svojom vlastnom území. Boli to vojny, ktoré boli v Európe. Možno preto my Európania by sme mali byť rozvážnejší a mali by sme čo najviac tlačiť na to, aby sa to vyriešilo mierovou cestou a aby boli naozaj do krajnosti využité všetky diplomatické riešenia. Nakoniec mi ešte chýbali veľmi závažné informácie, a to informácie, ktoré by nám povedal niektorý člen vlády, ak teda pripustíme, že sa naše jednotky zúčastnia tohto vojenského konfliktu, ako sa vlastne bude vyvíjať tento región po skončení tohto vojnového konfliktu? Máme dostatok informácií na to, ako hovoril pán minister spravodlivosti Lipšic, že tento región sa bude demokratizovať? Je to geografické územie, žijú tam ľudia, ktorí majú svoje kultúrne a náboženské tradície a ktorí čakajú na to, že ich prídu Európania s Američanmi demokratizovať? Nie som o tom presvedčená, ak vy ste o tom presvedčení, samozrejme, je to váš názor. No a potom, ak dovolíte, na záver by som sa ešte vrátila k tomu príbehu, ktorý tu vyrozprával pán kolega Lintner o matke Dolores a synovi Tonym a tiež by som možno v tom istom kontexte zareagovala aj na faktickú poznámku pani poslankyne Tkáčovej. Áno, máme strach o svoje deti. Všetci ho máme, či už o svoje deti, alebo o svoje vnúčatá. Ale vieme sa na to pozrieť aj očami, či nemajú strach o svoje deti matky v Iraku? Naozaj tam bola misia Európskej únie. A naozaj priniesla otrasné závery, čo narobili sankcie, ktoré boli uvalené na Irak. Nie s Husajnom, nie s tými, ktorí podporujú jeho režim, ale aj s tými, ktorí sú proti jeho režimu. Aj s tými, ktorí to odmietajú. Tie sankcie sa ich dotkli v oveľa väčšej miere. A myslíte, že títo ľudia, ktorí nesúhlasia so Saddámom Husajnom, sa potešia, keď tam prídu vojaci alebo keď tam prídu lietadlá a začnú bombardovať ich krajinu, že oni to ocenia, že to ocenia tie iracké matky? Nemôžeme sa na to pozerať len my ako matky, že ochránime svoje deti tým, že zaútočíme, alebo že budeme súhlasiť s útokom na Irak? Ale musíme sa na to pozerať, ak chceme byť objektívni, aj očami tých irackých matiek, ktorých deti budú vystavené tomuto útoku. Takže to sú dôvody, na základe ktorých som sa, dámy a páni, rozhodla hlasovať proti vyslaniu našich vojsk. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)