D. Jarjabek, poslanec: (2003-12-03):
Čiže, vzácne kolegyne, ctení kolegovia, nechcem, aby to vyzeralo pateticky, ale uvedomme si, prosím, že dnes toto zákonodarné zhromaždenie skladá maturitu z demokracie. Áno, 14 rokov po novembri 1989 pred bránou Európskej únie a jednou nohou v NATO, je ten najvyšší čas, aby sme spôsobom už nielen ospravedlniteľným časom transformácie, ale plne akceptovateľným v demokratickej a pluralitnej spoločnosti vyriešili časť otázok, ktoré súvisia s podmienkami, za akých spoločností funguje povestný strážny pes demokracie. Médiá, v našom prípade elektronické a verejnoprávne, tie printové nás ešte čakajú, predpokladám predložením nového zákona, potrebujú na svoje fungovanie jasné pravidlá. Som rád, že môžem z tohto miesta naozaj vysloviť úprimnú vďaku pánovi kolegovi Ferkovi Mikloškovi, ktorý pred 12 rokmi s minimom skúseností, je to tak, s minimom skúseností a skôr s dobrým úmyslom, ako poznajúc zložitosti a protirečivosti systému fungovania verejnoprávnej televízie a rozhlasu, vzal na seba zodpovednosť a v spolupráci s ľuďmi, ktorí v tých časoch stáli na čele Slovenskej televízie a Slovenského rozhlasu, pripravili zákony, ktoré s malými zmenami, dodajme úprimne, že nie vždy k lepšiemu, fungujú dodnes. Uplynulé volebné obdobie začínala koalícia zmenou týchto zákonov. Prestala sa pri voľbe členov rád cítiť odbornosť, zrušil sa mechanizmus postupného obmieňania členov týchto rád, ten kolotočový systém pri prijímaní členov rád, roky 2, 4, 6, ktorý sa zhodou okolností do tohto zákona znovu zavádza, a pri ich formovaní dostali slovo jasné stranícke záujmy a na tretinkový model rozdelenia času v spravodajstve medzi koalíciou a opozíciou a exekutívou sme od tej chvíle mohli iba spomínať. Z tohto miesta na námietky opozície vtedajší minister kultúry Kňažko vyhlásil, že je to zmena na krátky čas, pretože čoskoro predloží snemovni nové, moderné zákony. To, čo sme po tri a pol roku do Národnej rady dostali, sme však mohli nazvať rôzne, určite by to ale neznieslo ani prívlastok moderný, ani prívlastok nový, a už tobôž nie označenie zákon. Takže krátka dočasná novela pretrvala dodnes. Na jednom z konzultatívnych stretnutí s predstaviteľmi súčasného ministerstva kultúry sme hľadali možnosť zhody na základných východiskách našich predstáv o postavení a pôsobnosti oboch verejnoprávnych inštitúcií a pokúšali sme sa pomenovať problém, ktorý spôsobuje, že ak sú spokojní televízni manažéri, búria sa právnici a ekonómovia, ak sú spokojní umelci, nesúhlasia novinári, ak vyhovieme ekonómom, nešťastní sú koncesionári a tak ďalej. Je jasné, že na pôde verejnoprávnej televízie a rozhlasu sa stretáva priveľa protichodných záujmov a v záujme týchto médií ako celku je podstatné záujmy jednotlivých skupín korigovať tak, aby sa zachovala maximálna efektívnosť pre spoločnosť. Vieme sa totižto zhodnúť na zásadách, ktoré rešpektujú aj iné verejnoprávne médiá v Európe. Musia slúžiť občanom, nesmú sa dať strhnúť do konkurenčného zápasu s komerčnými stanicami, musia sprostredkúvať programy a relácie, ktoré diváka vzdelávajú, obohacujú duchovne a vedomostne, nemôžu sa spreneveriť objektivite, uprednostňovať záujmy jednej skupiny občanov pred záujmami iných a tak ďalej a tak podobne. V čom však sa spoločná reč hľadá omnoho ťažšie, to je skúmanie možností, ako tie služby koncesionárovi poskytnúť. Spočiatku som sa nazdával, že príčinu nedorozumení treba hľadať kdesi v rovine významu, aký jednotlivé politické strany prikladajú médiám všeobecne a verejnoprávnym médiám špeciálne. Že teda jestvuje niečo ako ideový spor medzi tým, ako STV a SRo vnímajú liberáli a konzervatívci, ľavičiari a pravičiari, ba možno i kresťania a ateisti. No ešte ako bývalý člen a chvíľu aj predseda Rady STV som začal mať podozrenie, ktoré sa mi potvrdilo v tomto parlamente. My všetci cítime, aká by verejnoprávna televízia a rozhlas mali byť, vedeli by sme sa na tom dohovoriť veľmi rýchlo, ale bráni nám v tom maličkosť. Tí, ktorí majú moc a chcú mať aj prostriedky na ovplyvňovanie verejnosti. Nebolo a asi ani nebude vlády, ktorá by nevnímala ako krivdu na nej páchanú, ak novinári so zanietením a znepokojujúcou dôslednosťou, ak chcete investigatívnosťou, píšu a hovoria o tom, čo sa nedarí a to, čo sa podarilo, preletia len z povinnosti. Nebolo a asi ani nebude vlády, ktorá by odolala pokušeniu ukázať sa ľudu, ktorý si ju zvolil, z toho fotogenickejšieho uhla, ktorej by neprekážalo, keď sa verejnosť dozvedá o nej o nie najčistejších a najkorektnejších krokoch, ktoré možno pod tlakom, možno aj v mene ušľachtilého konečného cieľa činitelia exekutívy zavše robia alebo robiť musia. Všimnite si, prosím, že všetko to, čo spôsobuje principiálne rozpory, sa týka jediného, veľmi úzkeho segmentu pôsobnosti verejnoprávnych médií, totižto ich spravodajstva a publicistiky. Pokiaľ ide o priestor a šírku spektra, v ktorom by sa mali venovať deťom a mládeži, armáde, cirkvám, pôvodnej tvorbe, menšinovým hudobným žánrom, vzdelávaniu, rodine, zdravotnej prevencii alebo hoci vedomostným súťažiam, tam niet sporu. Verím, že tam by sme aj ústavnou väčšinou bez problémov zverili kompetencie odborne erudovaným, všeobecne rešpektovaným autoritám, ktoré by v našom mene riaditeľom televízie a rozhlasu skôr pomáhali a radili, ako ich kontrolovali. Ak ale vstúpi do hry oblasť informácií o politike a spoločnosti, už je oheň na streche a milší je poslušný straník, ktorý vo verejnoprávnom médiu má iba veľmi vágnu predstavu a ktorého úlohou je strážiť v mene nominujúcej strany jej úzke záujmy. Poviem otvorene, že ma potešilo, keď na rokovanie výboru pre školstvo, kultúru a médiá, prepáčte, že používam tento skrátený názov, oficiálny je neuveriteľne krkolomný, prišli spoločne ľudia, ktorí vo voľbách skrášľovali rozličné tribúny a ktorí verejne prezentujú svoju občiansku podporu politicky antagonistickým subjektom. Potešilo ma, ak podporili zámer, na ktorom som sa zhodol aj ako opozičný poslanec s koaličným ministrom, ktorý zákon predkladá, že totižto je dôležité v zákone definovať minimálny rozsah, ktorý verejnoprávne médiá vyčlenia pôvodnej tvorbe z veľmi jednoduchých príčin, aby sa totiž televízia a rozhlas opäť stali akýmisi lokomotívami, ktoré za sebou pritiahnu celý vláčik našej národnej kultúry. Ono sa totižto môže niekomu zdať, že dákych 5 či 10 percent sledovanosti, napríklad rozprávky alebo prenosu z divadla, nie je žiadna veľká sláva. Ale ak si uvedomíme, že aj pri týchto číslach vidí napríklad dobrú inscenáciu viac divákov, ako sa vystrieda možno pri 100 reprízach, už to číslo vyzerá inak. Ak si uvedomíme, že televízia vyrába, že televízna výroba stimuluje tvorbu slovenských spisovateľov, scenáristov, hercov, režisérov, hudobníkov, výtvarníkov, že prácu a možnosť tvorivej sebarealizácie zabezpečuje pre kameramanov, zvukárov, strihačov a desiatky ďalších umelecko-technických profesií a že títo ľudia potom majú možnosť vstupovať do nášho kultúrneho života aj nad tento rámec svojou voľnou tvorbou, začína sa pred nami vynárať ten inak skrytý ľadovec spoločenského zmyslu pôvodnej tvorby v elektronických verejnoprávnych médiách. Dámy a páni, skúste si poctivo každý v duchu porátať všetkých slovenských hercov, ktorých poznáte, a porovnajte si, koľko je medzi nimi tých, ktorých si pamätáte z niekdajších pondelkov, zo seriálov, zábavných relácií a rozprávok, a koľko je medzi nimi tých, čo majú menej ako 35 rokov. Je celospoločensky efektívne mať generáciu hercov bez tváre, umelcov nepochybne rovnako talentovaných, ako boli ich predchodcovia, no odkázaných len na život v prítmí dabingových štúdií, no je to maličkosť? Je to iba márny detail v porovnaní s tými veľkými štátnickými úlohami, ktoré tu zaujato riešime alebo sa tak aspoň tvárime? Nuž pre toho, kto, prepáčte za výraz, funiac v kresle prepína medzi kovbojkou a kriminálkou, popíjajúc pivo a netušiac, že jestvuje aj čosi ako myšlienka alebo, prepytujem, krása a ušľachtilosť, pre toho to možno je taľafatka, ktorou sa zaoberať nehodno. Verím však, že ani v tejto sieni, ani v tomto štáte ich ale nie je väčšina. Chápem, že zámer nanovo definovať postavenie a funkcie verejnoprávnych médií naráža na odpor tých, ktorí v novom texte zákona vinia obmedzenie svojich doteraz nelimitovaných možností. Nechápem však, prečo sa mu tak úprimne bránia tí, ktorým by mohlo veľmi, naozaj veľmi vyhovovať, ak by obe médiá získali skutočnú nezávislosť od politickej moci a stali sa jej partnermi. Kto sa reálne zadíva na vývoj krivky preferencií jednotlivých politických subjektov, vie, o čom hovorím. Chcem vás preto, dámy a páni, ešte naposledy poprosiť, aby sme nepodľahli zmätku a aby sme nezvolili naoko jednoduchšie riešenie a nezhodili návrh zákona o STV a SRo zo stola. Ja by som sa v krátkosti priklonil k pozmeňujúcim návrhom v prvom rade, ktorý predniesla pani poslankyňa Plháková. Pokladám tento názor a jej prednesený návrh za istý kompromis, dobre, dohodnime sa na tomto kompromise, len si myslím, že doba, o ktorej pani poslankyňa hovorí, to znamená jeden rok, vzhľadom na istý krízový stav v Slovenskej televízii je trošičku mimo informácií, ktoré mám ja. V Slovenskej televízii neexistuje krízový stav, Slovenská televízia je alebo mohla by byť plne funkčnou slovenskou verejnoprávnou televíziou. Hovorím mohla by byť, lebo podľa môjho názoru stále nie je. Ale nie je to v tejto chvíli otázka opäť podľa môjho názoru a mojich istých skúseností peňazí. Peňazí je dosť, len sa akosi divne prerozdeľujú. Ale o tom iste budú hovoriť nasledujúce poslanecké prieskumy tohto parlamentu. Preto dávam pozmeňujúci návrh identický s pozmeňujúcim návrhom pani poslankyne Plhákovej až na jednu maličkosť. Nie o rok, ale s účinnosťou tohto zákona, ak prejde. Ďakujem za pozornosť a ešte jeden, ak dovolíte, pozmeňujúci návrh. Mám taký pocit, že ak tento návrh zákona prejde, Rada Slovenskej televízie, ktorá bola do dnešného dňa radou, ktorá bola zvolená na základe iných kritérií, ktoré mal zákon z roku 1991 o Slovenskej televízii, dnes musí byť jednoducho z tohto dôvodu prevolená preto, lebo nový zákon prináša nové kompetencie pre Radu Slovenskej televízie, prináša nové práva a nové povinnosti pre Radu Slovenskej televízie, prináša absolútne inú zodpovednosť, a to v prvom rade zodpovednosť za riaditeľa a zodpovednosť za majetok. Zodpovednosť za majetok v jednej obrovskej sume. O tomto všetkom bude rozhodovať Rada Slovenskej televízie, ktorá v súčasnosti z hľadiska týchto aktivít, ktoré bude mať v budúcom schválenom zákone o STV, jednoducho mať nebude. Čiže dávam pozmeňujúci návrh, citujem: „V § 23 vypustiť ods. 3 až 5 a nahradiť ich novým ods. 3. Národná rada Slovenskej republiky neodkladne najneskôr do 30 dní odo dňa účinnosti tohto zákona zvolí členov Rady Slovenskej televízie.“ Nie tých istých, ktorí sú tam teraz, ale nových členov rady, ktorí si budú vedomí nových povinností. Dámy a páni, som trošku v rozpakoch a iste budete hovoriť po týchto diskusiách, čo je vlastne výhodnejšie, už to tu aj zaznelo z úst pána poslanca Čaploviča, či v podstate nový zákon, ktorý rieši nanovo majetkové pomery Slovenskej televízie, alebo súčasný stále viac a viac novelizovaný starý zákon z roku 1991. Ten súčasný stav je naozaj takýto, že vzhľadom na to, že sme prijali novelizáciu zákona z roku 1992, Slovenská televízia od 1. januára začne podnikať. Začne podnikať nekontrolovateľne, začne podnikať v rámci mnohých eseročiek, ktoré bude môcť na dlhé roky nekontrolovane, lebo už  nebude na nich mať v tej chvíli vplyv o pol roka, o rok, o rok a pol, o dva roky, jednoducho cez tieto eseročky pôjde, prepáčte, grča peňazí, ktorá bude v tejto chvíli nikým nekontrolovaná preto, lebo Rada Slovenskej televízie jednoducho nemá kompetencie, aby tak mohla spraviť. Ďalej súčasný stav je taký, že majetok Slovenskej televízie, to je v podstate majetok štátu v prenájme Slovenskej televízie. Čo sa môže stať počas krátkej doby po tejto reforme, keď sa vyprázdnila výšková budova, keď žijeme v istom období nedôvery a keď jednoducho isté veci sú aj pred poslancami permanentne zakrývané. Nuž, môže sa stať, že manažment Slovenskej televízie celý majetok Slovenskej televízie, a to znamená budovy, to znamená takzvaný nepotrebný prebytkový majetok, napríklad tých niekoľko hektárov, ktoré okolo Mlynskej doliny, pre vašu informáciu štvorcový meter, tých hektárov je okolo 14, 15, nepoznám presné čísla, ale štvorcový meter v Bratislave je okolo 12-tisíc, 13-tisíc korún pre vašu informáciu, zrátajte si to. Čo keď Slovenská televízia povie, tento majetok vraciame ministerstvu financií preto, lebo je jednoducho nepotrebný. No a ministerstvo financií, čo bude robiť s týmto majetkom? Poznáme veľmi kladný vzťah medzi ústredným riaditeľom a medzi ministrom financií, ten kladný vzťah sa prejavil v neobvykle rýchlom daní istých miliónov na isté odstupné zamestnancom, ktorých reforma pána ústredného riaditeľa Rybníčka priniesla Slovenskej televízii. Tie milióny skutočne boli veľmi rýchlo poskytnuté Slovenskej televízii. A ja sa pýtam, kedy sa Slovenská televízia bude revanšovať, celkom otvorene? Na druhej strane, keď prijmeme tento zákon, vyriešime v podstate prenos majetku zo správy štátu do majetku Slovenskej televízie a Rada Slovenskej televízie, ktorá bude zo zákona mať jednu obrovskú právomoc kontroly tohto majetku, bude zodpovedná výboru a hlavne parlamentu a bude braná na zodpovednosť, podotýkam aj trestnoprávne. A bude zodpovedná za to, akým spôsobom sa s týmto majetkom bude nakladať. Čiže volíme skutočne v rámci istej nedôvery v spoločnosti, ktorá momentálne existuje, medzi dvoma zlami. Neviem povedať v tejto chvíli, ktoré je menšie a ktoré je väčšie, ale zdá sa mi, že nekontrolované odovzdanie majetku Slovenskej televízie ministerstvu financií, čo by sa mohlo stať po neprijatí tohto zákona, by bolo oveľa horšie. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)