P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-11-11):
S. Kozlík, poslanec: Vážený pán predseda, vážení ministri, vážené kolegyne, kolegovia, začnem jednou poznámkou na vývoj kurzov, veľkí hráči na finančných trhoch, ktorí hýbu národnými menami, určite nepozerajú televíziu Markíza. Pokiaľ sa týka témy, o ktorej hovoríme, ja si myslím, že privatizácia je emotívna téma, ale má aj svoj vecný obsah. A určite dialóg k tejto veci môže napomôcť, ale musí to byť obojsmerný dialóg a nielen dialóg, ktorý nakoniec je monológom vládnej koalície, ako sme boli zvyknutí pri privatizácii strategických podnikov doposiaľ. Pokiaľ sa dotknem privatizácie ako takej, privatizácia ako politické rozhodnutie po roku 1989 bola nesporne nevyhnutná na vytvorenie základu trhového hospodárstva. Tento základ sa určite medzi rokmi 1991 až 2002 niekoľkými vlnami privatizácie podarilo dosiahnuť. Preto otázka doprivatizácie strategických podnikov je skôr otázkou toho, či uprednostníme krátkodobé príjmy smerované často na krátkodobé použitie a preklenutie čiastkových finančných problémov vlády, ako sme toho svedkami boli v nedávnom a sme súčasnom období, alebo uprednostníme stratégiu dlhodobo udržateľných významných zdrojov zo zisku a dividend pre štátny rozpočet a ďalšie zložky verejných financií. Preto privatizácia strategických podnikov je nesporne vážna vec. Sú to podniky s relatívne nižšou konkurenciou na trhu, často v monopolnom postavení, sú teda predurčené na významnú tvorbu zdrojov a majú významný národohospodársky charakter. Vláda svoj zámer privatizovať strategické podniky opiera o tri základné argumenty. Prvý argument je, že štát je zlým, dokonca najhorším vlastníkom a správcom majetku. Druhý argument je, že privatizáciou treba vytvoriť zdroje pre reformu dôchodkového systému, predovšetkým pre rozbehnutie druhého dôchodkového alebo sporivého piliera. A tretí argument je, že zabezpečenie rozvojových investícií zo strany strategického partnera, zahraničného investora, je nevyhnutným predpokladom preto, aby tieto strategické podniky fungovali. Takže dovoľte, aby som sa pokúsil vecne rozobrať tieto argumenty, z ktorých každý sa dá, samozrejme, účelovo použiť a môže teda krívať na obe nohy. Pokiaľ sa týka stanoviska, že štát je zlým, dokonca najhorším vlastníkom, s tým sa dá súhlasiť a obstojí jedine v prípade, keby štát podobne ako pred rokom 1989 vlastnil a riadil všetky podniky národného hospodárstva. Dnes však súkromný sektor tvorí 95 % hrubého domáceho produktu a počet podnikov, kde štát má majoritný vlastnícky podiel, je okolo jednej desiatky, dá sa spočítať na prstoch dvoch rúk. Účelové zakrývanie istej nefunkčnosti alebo nie dobrého hospodárenia štátu alebo štátu ako nie dobrého hospodára sa zakrýva rôznymi kauzami. Slúži na to trebárs kauza Duckého zmeniek. Chcem povedať, že ide skutočne o kauzu, ktorá je kauzou falzifikátov, a že vyšetrujúce zložky dobre vedia, že ide o falzifikáty, a umelo sa drží v tejto spoločnosti vízia, že tu ktosi vytváral miliardové zmenky, a nie je záujem odkryť tento problém, pretože politicky slúži záujmu doprivatizovať strategické podniky a ukazovať, ako sa šafárilo v tom-ktorom strategickom podniku. Podobne by sa dali spomenúť ďalšie kauzy, ktoré nie sú preukázané, kde neexistuje súdne rozhodnutie, dokonca neexistuje podanie na súd, ale stále slúžia ako istý krycí manéver alebo istá nálepka na to, že treba strategické podniky doprivatizovať, aby sa v nich dobre hospodárilo. Pritom stačí sa pozrieť na mnohé súkromné firmy a na rôzne banky, podniky, ktoré sú súkromné, koľko sa tadiaľ takisto premelie káuz. Tým chcem len povedať, že, či ide o štátny alebo súkromný podnik, v každom podniku sa môžu udiať nekalé, nezákonné veci a je vecou zákonov, je vecou príslušných orgánov, aby takéto veci postihli, a najmä dobrých zákonov vymožiteľnosti práva, aby takéto kauzy nevznikali a aby či štátny, či súkromný, či verejný podnik fungoval tak, ako má. Takže ja len naznačujem, že sa tu tak predpripravuje už dlhodobejšie verejná mienka na to, že štát nie je schopný uriadiť tých 10 podnikov, v ktorých už často má len väčšinový, dokonca len opticky väčšinový podiel, ale v niektorých stále má majoritný podiel. Stačí spomenúť aj fungovanie dnes už privátnych slovenských bánk, ktoré fungujú tak, že súc očistené od problémových úverov podnikajú tak, že v I. polroku 2003 sa dosiahol najmenší prírastok úverov v histórii vari Slovenskej republiky, že ak vytvorili tieto banky 12 mld. korún čistý zisk v roku 2002, do štátneho rozpočtu odviedli 300 mil. korún. Nehovorím, že to bolo nezákonne, ale jednoducho opäť je to o tom, či štát vie vytvoriť dostatočné nástroje na to, aby súkromné podniky a súkromné banky a iné inštitúcie pôsobili na Slovensku tak, ako si predstavujeme v rámci národného hospodárstva. Aká je to vláda, ktorá nemá za roky schopnosť vytvoriť nástroje, keď hovoríme o staronovej vláde, hovoríme o piatich rokoch, na efektívne riadenie desiatich podnikov? Pritom aj trebárs využitím negatívnych skúseností či z obdobia svojho vládnutia alebo z predchádzajúcich rokov. Sme vari Slováci hlúpejší ako Nemci, Francúzi a ďalšie západné krajiny, ktoré majú podniky tohto charakteru, ktoré sa otvárajú novelou zákona pre doprivatizáciu alebo privatizáciu, že nedokážeme týchto 10 podnikov kvalitnými zákonnými normami uriadiť? Načo potom vláda nastupovala do vlády? (Potlesk.) Druhý argument vládnej koalície je, že privatizáciou treba vytvoriť zdroje pre reformu dôchodkového systému a tak ďalej. Treba povedať, že vo funkčnom dôchodkovom systéme musia fungovať ako priebežný pilier, tak aj sporivý pilier. Priebežný pilier nebude fungovať, ak ekonomika nebude dostatočne rásť a pod rastom nemám na mysli len ekonomický rast, ale aj rast zdrojov, ktoré vytvárajú predpoklady fungovania priebežného systému, to znamená, sú to zdroje z odvodov, zdroje zo zisku, zdroje z dividend, pretože štát garantuje dôchodkový systém. A, samozrejme, musí fungovať aj majetok, ktorý budú vkladať účastníci druhého piliera, to znamená správcovské spoločnosti, do rôznych majetkových spoluúčastí. A ktoré majetkové spoluúčasti sú dnes efektívnejšie, než je napr. plynárenský priemysel, z ktorého už v mene reformy dôchodkového systému sa predalo v uplynulom období 49 %. Takže ani v tomto smere neobstojí argument vlády, že treba okamžite naakumulovať zdroje, aby sa potom s obrovskými problémami mali niekde inde zhodnocovať v oveľa menej lukratívnych majetkových podieloch, než sú majetkové podiely v strategických podnikoch, pričom by sa zhodnocovali za vyšších nákladov, lebo správcovské spoločnosti si, samozrejme, nejaké náklady budú vyžadovať. A stačí tu použiť ako ďalší príklad návrh štátneho rozpočtu na rok 2004, kde si vláda pomáha slušným balíkom príjmov z dividend, kalkuluje ich na 8,3 mld. Sk. A budú to dividendy zo strategických podnikov. A pritom na druhej strane hovoríme o možnej doprivatizácii týchto podnikov, to znamená, že hovoríme o tom, že po doprivatizácii nebudeme tých 8 mld. korún v štátnom rozpočte mať. To znamená, po roku 2005 sa môže tento štát ísť pásť, pretože nebude mať zdroje, lebo už dnes sme v situácii, dobre, ak tu máme 50 %, lebo zdrojom tých dividend je predovšetkým plynárenský priemysel, tak ak pri zhruba polovičnom vlastníckom podiele štátu kalkulujeme s 8 mld. dividend, tak ďalších 8 mld., samozrejme, putuje na účty materských firiem vlastníckych, spoluvlastníckych do zahraničia. Takže nebude potrebné riadiť tento štát, financovať základné potreby tohto štátu aj kdesi po roku 2005? Na to si, samozrejme, vážená Národná rada, najmä kolegovia z vládnej koalície, musíte dať odpoveď, pokiaľ chcete v politike dlhodobejšie fungovať. Pokiaľ sa týka tretieho argumentu, to je otázka tých rozvojových investícií. No je jedna skúsenosť. Prebehla prvá vlna privatizácie strategických podnikov, medzitým prišlo k výraznému zníženiu dane z príjmov právnických osôb zo 40 na 25 %, to znamená, v zmysle očakávaní tejto vlády by tu musel byť investičný boom. Podniky strategické a vlastníci získali úžasné navýšenie zdrojov, znížili sa odvody zo zisku, na druhej strane sme svedkami toho, že fixný kapitál na Slovensku stagnuje, dokonca v roku 2003 klesá. Takže žiadna pozitívna odpoveď v tomto smere nie je. Pritom vzrástli ceny pre tieto podniky, to znamená, ďalej sa navyšuje tvorba zisku. Reakcia strategických podnikov za významnej účasti zahraničného kapitálu je taká, že sa prepúšťa, prepúšťajú sa tisícky ľudí a navyšujú sa zisky, samozrejme, je to legitímne pre vlastníkov týchto firiem, ale potom tá situácia je taká, že za I. polrok v priemysle absolútne poklesol počet pracovných miest. Takže žiadne terno v oblasti zamestnanosti ani v oblasti investícií sa na základe či privatizácie alebo úpravy sadzieb dane z príjmu nekonalo. Takže stojí tu opäť otázka pre vládnu koalíciu, akú stratégiu volí z hľadiska rozvoja investícií, či tú situáciu rieši tak, že keď chceme, aby niektorý z tých strategických podnikov si zabezpečil investície, na ktoré možno momentálne nemá vlastné zdroje, no tak či tie investície nemôžu pritiecť tým, že sa založí majetková spoluúčasť zahraničného strategického partnera, a teda ten vstúpi ako investor a spoluvlastník svojimi investíciami. Ani jeden z ministrov sa tým doposiaľ nezapodieval, ale vždy ako prvá sa postaví otázka predaja a potom ako na spásu sa má čakať na investície. Druhá vec je, že v mnohých tých strategických podnikov vlastne zdroje zo zisku alebo zdroje, ktoré získajú zo zisku a z dividend, sú podstatne vyššie, ako je potreba investovať. Takže aký bude osud tých vyšších zdrojov, ktoré sú nad rámec potrebných investícií? A samozrejme, je legitímnym právom nadobúdateľa si tieto zdroje vyviesť a investovať alebo použiť tam, kde on ako nadnárodná spoločnosť, samozrejme, pokladá za potrebné. Ale neumiestnia sa tu, nebude možné, ako bolo možno v plynárenskom priemysle v minulých rokoch možné, zisk, ktorý bol navyše, ktorý nebolo potrebné preinvestovať, odčerpať pre potreby štátneho rozpočtu alebo verejných financií. A ďalšia poznámka k tomuto problému je, že u každého nadobúdateľa, ktorý vloží privatizačné prostriedky do získania strategického podniku, je opäť legitímne, že ich potrebuje získať naspäť. On ich musí vrátiť, to znamená, má ich často ako úver z nejakej zahraničnej banky. To znamená otázku: Ako získa tie zdroje naspäť? No jednoducho cez ceny. A teda máme odpoveď, kto zaplatí privatizáciu strategických podnikov. No zaplatia ju občania. (Potlesk.) Zaplatia ju cez ceny energií, cez ceny výstupov týchto strategických podnikov. Takže to je asi reakcia na také tie tri základné argumenty vlády, prečo privatizovať strategické podniky. A ja myslím, že je možné úspešne polemizovať so všetkými týmito tromi základnými punktmi pozície vlády. Ďalej by som chcel tento ctený parlament upozorniť na niektoré ďalšie fakty, ktoré sú spojené s problémom privatizácie strategických podnikov. Predovšetkým plánujú sa tu ďalšie významné cenové úpravy a mám principiálne výhrady voči fungovaniu regulačného úradu, ktorý je netransparentný a podľa mňa aj absolútne, absolútne neodborný a samoobsluhou pre strategické podniky, pre sieťové odvetvia v rámci navyšovania cien. Ale platí to, že tieto cenové úpravy, ktoré sa chystajú aj od 1. januára 2004, významne navýšia zdroje týchto strategických sieťových firiem. Ďalej, rovná daň. Tento parlament schválil pred pár dňami nový zákon o dani z príjmov, zaviedol rovnú daň, to znamená ďalšie zníženie daní z príjmov právnických osôb z 25 % na 19 % bez povinnosti tento prírastok zdrojov preinvestovať. A ja som tu naznačil, že viaceré z týchto strategických podnikov dnes už tvoria väčšie objemy zisku po zdanení, než sú ich potreby investovať, alebo, povedané inak, vlastné zdroje týchto firiem, keď beriem čistý zisk a odpisy, ďaleko prevyšujú povinnosti alebo potreby týchto podnikov investovať. (Potlesk.) A posledná poznámka, ktorú, by som prosil, najmä kolegov z vládnej koalície, aby si to uvedomili, je to, že, čo som tu už spomenul, napriek znižovaniu priamych daní fixné investície na Slovensku stagnujú a v roku 2003 dokonca klesajú. Takže čo získa vláda rozhodnutím o tom, že sa otvorí priestor na doprivatizáciu strategických podnikov? No predovšetkým balík zdrojov, ktoré môže použiť na plátanie rôznych rozpočtových dier, ako toho sme svedkom z nedávnej minulosti. A je evidentné aj z návrhu štátneho rozpočtu na rok 2004, že sa počíta so zdrojmi z privatizácie v rámci verejných financií a štátneho rozpočtu, to znamená, že boli používané tieto zdroje na poisťovne, na riešenie dlhov poisťovní, Železníc, na finančné umorovanie vysokých rozpočtových deficitov. Sú to desiatky a desiatky miliárd korún. Samozrejme, potom vláda nemala v tom uplynulom období dostatočnú razanciu a efektívnosť v realizácii reforiem. A treba povedať, že ak si to nalistujete v rozpočte na rok 2004, tak počíta sa v rámci grantov a transferov s použitím 18 mld. štátnych finančných aktív, ktorých hlavným zdrojom predovšetkým majú byť príjmy z privatizácie, to znamená, že tento bludný kruh ďalej sa má používať a nekončí. Takisto, samozrejme, vláda získa podporu nadnárodných spoločností, ktoré majú významný zahraničnopolitický ale aj vnútropolitický vplyv. A s tým sa dá skutočne dva, tri, štyri roky slušne prežiť, najmä keď sú k dispozícii aj významné jednorazové prostriedky. Na druhej strane čo to bude znamenať pre občana? Predovšetkým nižšie zdroje pre štátny rozpočet. Najmä som spomínal dividendy, ale v rámci odvodov zo zisku cez nákladové operácie takéto firmy vedia robiť hotové čary v oblasti priznávania zisku a daňových povinností. Ja odhadujem, že len v doterajšom období ročne tou vykonanou privatizáciou strategických podnikov štátny rozpočet stráca rádovo 10 mld. až 15 mld. korún ročne na príjmoch. V prípade, že sa zrealizuje doprivatizácia, to bude ďalších 10 mld. až 15 mld. korún zdrojov. Ja sa vás pýtam, vážené kolegyne, kolegovia, až tu budete špriritizovať o jednotlivých položkách, kde budete pýtať doslova halierové položky, kde milióny sú v tom štátnom rozpočte haliermi, či si spomeniete na to, s akou ľahkosťou budete rozhodovať teraz o novele zákona o veľkej privatizácii a možnom sprivatizovaní strategických podnikov, rovnako ako s nezmieriteľnou ľahkosťou ste rozhodovali o zákone o priamych daniach, o dani z príjmov, pretože tie zdroje v budúcnosti v tom rozpočte chýbať budú a to isté platí, čo som povedal, že v prípade, že budú chýbať zdroje a bude v problémoch štátny rozpočet, vláda opäť môže siahnuť po vlnách zdražovania, zvyšovania rôznych odvodov a daní, ako to ukázala v prípade vybuchnutého štátneho rozpočtu roka 2003. Ďalšie, čo negatívne môžu občania očakávať, je nárast cien energií, vodného, stočného a ďalších produktov, aby nadobúdatelia strategických podnikov dostali naspäť peniaze, ktoré do privatizácie vložili. Takže, vážené kolegyne, kolegovia, o tomto všetkom, o tejto dileme bude dnešné rokovanie Národnej rady. Vláda si vlastne touto novelou ide vytvoriť samoobsluhu z privatizácie strategických podnikov. Formálne síce vypočuje stanovisko Národnej rady, pokiaľ nebude dokonca pozitívne, ako v minulosti pri privatizácii strategických podnikov aj neraz bolo, ale v každom prípade vláda v zmysle zákona bude rozhodovať sama. Slovensko má za sebou prvú etapu privatizácie strategických podnikov z rokov 1999 až 2002 bez toho, aby vláda predložila parlamentu aspoň informáciu o jej súhrnných výsledkoch, o vývoji zisku investícií, zamestnanosti, cenovej úrovne a odvodov z týchto podnikov a tiež o užití zdrojov z privatizácie týchto podnikov. Bez takejto analýzy parlament ide urobiť krok do tmy. Za daného stavu poslanecký klub Ľudovej strany-HZDS predmetný návrh novely zákona z principiálnych dôvodov nemôže podporiť. Zároveň žiadam, aby v prípade schválenia tejto novely zákona bolo prijaté uznesenie Národnej rady, ktorým Národná rada požiada vládu o predloženie správy o súhrnných výsledkoch doterajšej privatizácie strategických podnikov realizovanej v rokoch 1999 až 2002, o vývoji ziskov, investícií, zamestnanosti, cien a odvodov z týchto podnikov a tiež o užití zdrojov z privatizácie týchto podnikov do konca januára 2004. Na záver mi dovoľte parafrázovať slová pána kolegu Biroša, n tu niečo hovoril o jedení syrov a masla: „Jedzte syry, budete mať bielu riť. Predajte strategické podniky, budete mať holú riť.“ Ďakujem pekne. (Potlesk.)