Viskupič, Jozef, poslanec NR SR (2016-04-22):
Ďakujem, pani predsedajúca. Dostali sme sa k záveru písomne prihlásených rečníkov do veľmi dôležitej rozpravy, ktorá sa týka jednak programového dokumentu vlády, ktorá cez tento programový dokument si pýta dôveru tohto pléna. Počas debaty sme sa dostali k mnohým záverom a mnohým hodnoteniam. A jedno veľmi dôležité v rámci atmosféry tej debaty, chcel by som veriť, si pýta dôveru tohto pléna. Z debaty mám pocit, že si pýta dôveru iba niektorých poslancov, my už ich pracovne, tak ako to býva, voláme, koaličných. Preto tiež úvodom svojho príspevku, ktorý sa, byť posledný v tejto rozprave, bude týkať aj symbolicky hlavne rezortu kultúry, ktorá dlhodobo veľmi smutno a veľmi na škodu veci býva často a stále na poslednom mieste, ak či už pozrieme na množstvo financií, či už na vplyv, na spoločenskú debatu a podobne. Čiže naša popoluška popolušiek, kultúra ako bola spracovaná a ako ju máme zapracovanú do programového vyhlásenia vlády, k tomu by som chcel povedať pár slov. Mám pocit, že v tejto rozprave naozaj zaznelo mnoho a, nebudem hovoriť, nie všetko. A musím povedať, že málokto (vystupujúci teda iba opoziční poslanci väčšinou) sa práve dotkol rezortu kultúry. Ja sa teda budem venovať prioritne tomuto výseku, verejnej alebo štátnej správy, a to z mnohých dôvodov. A dúfam, že po tom, keď skončím, bude jasné prečo. Ako sa píše v tomto najnovšom programovom vyhlásení vlády, kultúra spolu so štátom a ekonomikou predstavujú tri zdrojové znalosťami a tvorivosťou národa vzájomne prepojené strategické zložky rozvoja spoločnosti. Každý inteligentný človek vie a bude súhlasiť, že táto veta je pravdivá a možno s ňou iba súhlasiť. Škoda len, že pán minister, ktorý je zodpovedný, predpokladám, za túto stať programového vyhlásenia, na to prišiel až teraz, povedzme si, kultúru a kultúrne prostredie z rezortu pán minister Maďarič, ten, ktorý predstavuje aj kontinuitu a mal by predstavovať aj pokrok, tam už je osem rokov. Čiže je škoda, že po ôsmich rokoch sa objavujú v programovom vyhlásení vlády slová, ktoré mňa dosť zarazili, pretože sme dvadsaťšesť rokov od revolúcie, resp. od zlomového obdobia v roku 1989 a dnes v programovom vyhlásení vlády čítame slová o tom, že mala by sa naša spoločnosť prestať dívať na kultúru ako na nadstavbu. Tí, čo si pamätajú marxizmus, marxizmus-leninizmus, presne vedia, čo bola spoločenská báza a čo v tomto pohľade na svet predstavovala nadstavba, to, že sa minister kultúry dnes v roku 2016 pre dôveru vlády, ktorú žiada na roky 2016 až 2020, vyjadruje ku kultúrnemu pôsobeniu a k svojmu vlastnému odpočtu, že spoločnosť sa stále díva na kultúru ako na nadstavbu. A ak je niečo zlyhaním ministra kultúry po ôsmich rokoch riadenia tohto rezortu, je to z východiskovej bázy a z myšlienkového prúdu práve toto. Kultúra nemôže byť nadstavba, nesmieme sa na ňu dívať ako na nadstavbu. A hlavne to programové vyhlásenie vlády pokračuje, že definuje kultúru, a teraz sa podržte, je to úvodzovkách, „ako neuchopiteľný spoločenský kapitál“. Vyzývam ľudí kultúry aj z tohoto pléna a vyzývam ľudí kultúry v celej spoločnosti, aby vysvetlili nášmu ministrovi kultúry, že kultúra nie je a nemôže byť neuchopiteľným spoločenským kapitálom. Je veľmi uchopiteľný, mnohými žitý a mnohými veľmi oprávnene vyžadovaný uchopiteľný rozmer našej spoločnosti. Kultúra nás totižto formuje, vzdeláva a hlavne to všetko, čo po nás zostane, dokáže pretavovať do takých artefaktov, že si ich všimnú aj budúce generácie. Kultúra totižto formuje pamäť národa, ktorá nesmie byť zatvorená v ústave, ale musí byť v uliciach, musí sa o nej rozprávať, musí sa kultúrne rozprávať... (Ruch v sále.)