Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2015-11-18):
Ďakujem za slovo, pani predsedajúca. Vážené dámy, vážení páni, vážený pán neprítomný minister, vážený pán spravodajca, asi viete, že nie som ekonóm, ale myslím si, že o štátnom rozpočte by mali uvažovať aj neekonómovia, a snáď to nevyznie ako prejav neskromnosti, keď poviem, že si dokonca myslím aj to, že to môže byť aj dôležitým obohatením tohto rýdzo ekonomického uvažovania. Úvodom chcem povedať a to hovorím vlastne každý rok, že nezávidím ministrovi financií, ktorý je každoročne limitovaný, a to hneď z viacerých strán. Na jednej strane udržať deficit pod stanovenou hranicou, na druhej populistickými sľubmi svojho šéfa smerom k potenciálnym voličom – najnovšie pod názvom sociálne balíčky – a na tretie rôznymi kostlivcami typu stále vysoký štátny dlh, jadrovky či environmentálne a ekonomické úľavy neraz práve tým najväčším znečisťovateľom, predražené tendre a podobne, hoci napríklad garáže pod Bratislavským hradom. Všakáno? A tak nečudo, že sa škrtá aj tam, kde už zdanlivo nie je z čoho. A ešte niečo, netvrdím to, že všetky problémy, ktorým minister financií čelí idú na vrub tejto vlády. Nedá mi však nepripomenúť rozšafnú politiku, hospodársku politiku počas prvej vlády Roberta Fica, ktorej následky sa stále ešte vracajú ako bumerang jeho druhej vláde, najmä tá podoba štátneho dlhu, ktorý tak enormne narástol práve v období prvej vlády. Navyše boli to najmä roky 2006 až 2010, keď nás vláda učila, že život na dlh je to pravé orechové, a kedy sa podchvíľou vynárali a dlho zostávali, čiastočne aj dodnes zostávajú nepotrestané nové a nové nástenkové a emisné kauzy dávajúce zelenú finančným podvodom a tunelovaniu verejných prostriedkov. Toľko k tomu historickému, ale stále ešte aktuálnemu pozadiu, prečo som považoval za potrebné povedať na úvod. A teraz k samotnému diskutovanému návrhu štátneho rozpočtu, ktorý je podľa mňa problematický hneď z viacerých príčin. Rád by som sa naň pozrel najmä z troch aspektov. V prvom rade ide o samotnú filozofiu tvorby rozpočtu a jej súlad, resp. nesúlad s programovým vyhlásením vlády. Medzi týmito dvoma zásadnými materiálmi vidím podstatný rozpor. Ten rozpor sa dá nájsť na mnohých miestach, ale ja sa dotknem len toho, že návrh rozpočtu takmer vôbec nezohľadňuje deklarované prísľuby vlády o prechode na zelenú ekonomiku a trajektóriu trvalo udržateľného rozvoja. Jeden z dôvodov, prečo je to tak, vidím v odmietnutí čo i len opatrne prikročiť k tzv. ekologickej daňovej reforme. Podotýkam, že v tomto prípade je pojem ekologický príliš úzky, je to zaužívaný terminus technicus, ale nevystihuje celkom podstatu problému, ktorá je oveľa širšia. Ja som už o tom viackrát na tejto pôde hovoril, ale zopakujem hlavný zmysel tejto daňovej reformy a to je logicky vyššie zaťaženie „vecí“, ktorých chceme mať čo najmenej, patrí sem napr. nadmerné čerpanie surovín, plytvanie vzácnymi zdrojmi, devastácia krajiny, znečisťovanie životného prostredia a podobne a, naopak, čo najnižšie zaťaženie toho, čoho chceme mať čo najviac, teda najmä pracovných príležitosti, teda práce. Podotýkam, že ide o opatrenie rozpočtovo neutrálne, ktoré nepredstavuje nejakú novú záťaž pre rozpočet. Ale aj bez splnenia vyššie uvedenej požiadavky sa darí aspoň čiastočne dodržať sľuby programového vyhlásenia vlády. Stačilo napríklad dôsledne využiť očakávané zdroje z predaja emisných kvót na skutočne zelené projekty, akceptovať naše požiadavky na ozelenenie procesov verejného obstarávania, či podmieniť investičné stimuly aj ich environmentálnym prínosom, čo bolo v tejto sále opakovane odmietnuté. Namiesto toho sme boli často svedkami skôr opaku. Bolo tu už viackrát spomenuté pomerne veľké množstvo parciálnych rizík rozpočtu. Hlavný problém vidím, alebo ak chcete, riziko vidím v tom, že principiálne, dlhodobo a systémovo nerieši problém dlhu verejných financií, pomáha konzervovať prekonaný rozvojový model industriálnej éry, nezakladá udržateľné smerovanie ekonomiky, nepreferuje a dostatočne nepodporuje malých a stredných podnikateľov domácej proveniencie, ako aj v tom, že systémovo ide daňová hospodárska politika štátu, tak ako je počas tejto vlády nastavená, v protismere proti perspektívnym a dlhodobo udržateľným trendom, a to napriek početným reštrikciám, ktoré sú nie vždy nasmerované tým správnym smerom a dotýkajú sa neraz i vitálne dôležitých oblastí, niektoré spomenula kolegyňa Jurinová, niektoré ďalší predrečníci, kde na druhej strane nepostihujú napríklad problematické dotácie, stimuly, garancie a pod. do aktivít, ktoré v konečnom dôsledku prinášajú alebo môžu priniesť neraz viac škody ako úžitku. Práve krízové roky, ktoré sa podľa mňa, a nielen podľa mňa, stále ešte neskončili, sú výzvou, aby sme hľadali riešenia z kategórie win-win stratégie dvojitých alebo viacnásobných víťazstiev. Myslím si, že v budúcnosti nás nič iné ani nečaká, resp. ak nesiahneme dôsledne po tejto stratégii, tak naša budúcnosť bude čím ďalej, tým viac neistejšia. A práve tzv. zelené projekty, podpora zelenej, a nie sivej, teda betónovej infraštruktúry sú priam ideálnou ukážkou uplatnenia takejto win-win stratégie, lebo sú skutočne prínosné paralelne vo viacerých sférach a následne prinášajú pozitívne synergické efekty. Z ekonomického hľadiska ide teda o skutočné rozvojové impulzy, o ktorých pán premiér tak rád hovorí, len kým on uvažuje o rozvojových impulzoch v intenciách plus-mínus polovice 20. storočia a Slovenska ako krajiny tretieho sveta, zelené projekty sú témou storočia 21., éry postindustrializmu a úspešne sa realizujú práve vo veľkostne porovnateľných krajinách, ako je napríklad Fínsko či Dánsko. Zahraničné skúsenosti dokazujú, že jedno euro vložené do takýchto zelených projektov a realizácií prináša dve eurá následných benefitov. Nehovoriac o tom, že ide aj o potenciálny generátor množstva dlhodobo udržateľných pracovných príležitosti a „last but not least“ ide, samozrejme, o príspevok k zlepšeniu životného prostredia a celkovo kvality života obyvateľov Slovenska. A ešte niečo, ide o opatrenie ktoré by zlepšilo medzinárodné renomé Slovenska a posunulo krajinu tým správnym smerom, na trajektóriu dlhodobo udržateľného spôsobu existencie. Otázka preto znie, prečo sa takýmto rozvojovým impulzom a takémuto smerovaniu ekonomiky až na výnimky, teda aby som nebol čierno-biely, tak bránime, keď vo svojom programovom vyhlásení ho vláda sľubuje. Len preto, lebo v tejto sfére nepodniká dosť vláde a SMER-u blízkych firiem? Prečo v skutočnosti radšej robíme pravý opak a dotujeme neefektívne, neperspektívne a často i škodlivé prevádzky? Za všetky spomeniem aspoň hnedouhoľné baníctvo na hornej Nitre, ale to je naozaj len príklad za mnohé, namiesto toho, aby sme vytvárali podmienky na ich transformáciu na niečo menej závadné, zmysluplné a perspektívne. Stále ešte plánujeme a neraz i realizujeme projekty v duchu 50. rokov minulého storočia a nepodporíme ani za nič pozitívne trendy a udržateľné aktivity na domácej báze. A ešte niečo, v rozpočte sa už niekoľko rokov opakuje mantra o celkovom bohatstve štátu. Myslím si, že je to mimoriadne produktívny prístup, nevymysleli sme ho na Slovensku, prišiel zrejme z Bruselu alebo zo štruktúr OSN a myslím, že by sme sa mu mali seriózne venovať. V rozpočtoch býva len tak, len tak zmienený, nepodložený nejakými konkrétnymi faktami. A ešte asi využijem inštitút interpelácií a pána ministra sa v najbližšom čase opýtam na nejaké konkréta okolo vývoja celkového bohatstva štátu, pretože sa obávam, že toto celkové bohatstvo skôr klesá, než by rástlo, a to v závislosti od straty ľudského kapitálu, ktorý charakterizuje jednak únik schopných ľudí smerom na západ, jednak dlhodobo neuspokojivá úroveň nášho školstva, vedy, inovácií a podobne, poklesu ekonomického kapitálu, spomeniem chronickú zadlženosť štátnej kasy i samospráv a rastúca zastaranosť národného hospodárstva a veľkej časti infraštruktúry, ale najmä, a to sa týka prírodného kapitálu, pokračujúca exploatácia a devastácia tejto dôležitej zložky celkového kapitálu podieľajúceho sa na celkovom bohatstve štátu. Druhá hierarchická úroveň môjho pohľadu na návrh rozpočtu sa týka jednotlivých rozpočtových kapitol. Dotknem sa aspoň dvoch skupín kapitol, v prvom rade tých, ktoré gestoruje náš výbor pre pôdohospodárstvo a životné prostredie. Ako kapitola pôdohospodárstva a rozvoja vidieka, tak aj kapitola životného prostredia stojí a padá na peniazoch z Bruselu, a to v rozsahu, ktorý musí nepripraveného čitateľa priam šokovať. V prípade ministerstva pôdohospodárstva predstavuje prostriedky Európskej únie spolu so spolufinancovaním zo štátneho rozpočtu neuveriteľných viac ako 92 % z celkových výdavkov kapitoly rezortu. Možno sú europeniaze istejším zdrojom ako čím ďalej, tým viac virtuálne domáce zdroje, a najmä v prostredí SMER-u, v ktorom sa často spomína vízia sebestačnosti Slovenska v rôznych oblastiach a zároveň sa s obľubou kritizuje politika Bruselu, mi to pripadá byť prinajmenšom zvláštne a dlhodobo neudržateľné, dvojnásobne pri rezortoch, kde ide o pôdu, potraviny, lesy, vodu, vzduch, prírodu, teda statky, na ktorých sme dlhodobo existenčne závislí ešte viac ako na rope, zemnom plyne či uráne. Ak napriek takýmto obrovským externým zdrojom nie sú naše poľnohospodárstvo a životné prostredie, mierne povedané, v dobrej kondícii, čo budeme robiť potom, keď tieto zdroje skôr či neskôr vyschnú? Napokon pokles zdrojov z rozpočtu EÚ sa prejaví už v nasledujúcom roku, to tu už bolo tiež konštatované, konštatuje sa to v samotnom rozpočte, aj keď za svoje postoje k Európe si ani tieto redukované zdroje podľa mňa nezaslúžime. Nehovoriac o tom, ako tu tzv. priatelia kohézie svorne plačú, že ten zlý Brusel nám dáva stále tak málo, a ako nás diskriminuje. Akosi sme si dosiaľ nevšimli, že od vstupu do klubu najbohatších krajín sveta zvaného OECD je našou povinnosťou viac dávať, ako brať. Už predvlani si kapitola ministerstva životného prostredia vyslúžila neradostný prívlastok najviac zoškrtanej kapitoly spomedzi rozpočtových kapitol. Tento rok sa situácia nielenže opakuje, ale nadobúda priam patologické rozmery. Pokiaľ by však škrtanie v tomto rezorte išlo na úkor napríklad výstavby nových priehrad a betónovania tokov i potokov, potom by to nemusela byť až taká zlá správa. Obávam sa však a viaceré čísla uvedené v rozpočte ma presviedčajú ma o tom, že práve toto nebude hlavná sféra škrtania a škrtenia, teda to betónovanie. A teraz konkrétnejšie k spomínaným dvom rozpočtovým kapitolám. Čo sa týka návrhu rozpočtu ministerstva pôdohospodárstva a rozvoja vidieka, má navrhovaný celkový limit rozpočtových výdavkov na rok 2016 v porovnaní s rokom 2015 medziročne klesnúť o 10,52 %. Odôvodňuje sa to okrem iného tým, že programové obdobie 2014 až 2020 sa ešte iba rozbieha. Keďže však hovoríme o roku 2016 a ďalších a koniec roku 2016 je už bezmála stredom, a nie začiatkom tohto programového obdobia, je takéto zdôvodnenie pre mňa dosť zvláštne. Nevyčerpané prostriedky zo starého programového obdobia 2007 – 2013 na Program rozvoja vidieka podľa všetkého prepadnú. Program rozvoja vidieka na roky 2014 až 2020, teda na celé programové obdobie sľubuje medziročný nárast a obsahuje celý rad pekne znejúcich položiek a opatrení, ale som presvedčený, že nik z poslancov a poslankýň v tejto Národnej rade presne nevie, čo sa pod týmito eufemizmami v skutočnosti skrýva. Pretože keby sa naozaj realizovali tak, ako sa volajú tie položky, tak by sme tu mali o tri roky raj na zemi. Obávam sa, že tomu tak nebude. Z trhovo orientovaných výdavkov ide symbolicky najviac na podporné programy pre sektor vína, nič proti, ale pritom na reštrukturalizáciu, revitalizáciu či záchranu vinohradov z tejto čiastky pripadá rovná nula. V rámci Integrovaného regionálneho operačného programu, skrátene IROP, sa okrem iného predpokladá aj rozvoj verejnej osobnej dopravy a cyklodopravy. V skutočnosti na cyklodopravu ide, pokiaľ som dobre informovaný, nielen na základe podrobného štúdia rozpočtu, ale aj iných informačných zdrojov, ide taktiež nula eur a je to pre mňa jedna z ukážok toho, že pekne znejúce reči a sľuby, viď Národná stratégia rozvoja cyklodopravy a ďalšie záslužné dokumenty, ktoré som neraz chválil, keď príde na lámanie chleba, teda na tvorbu rozpočtu, tak sa ocitnú na mizine. Je to len nepatrný fragment zdanlivo, ale zároveň signifikantný fragment, ktorý dokumentuje ten obrovský rozdiel v slovách a v skutkoch. Treba povedať, že tento deficit zdrojov na cyklodopravu je o to nepochopiteľnejší, že ide o rezort, do ktorého budú plynúť, aspoň na naše pomery, priam astronomické prostriedky, a teda aspoň symbolickú časť venovať cyklodoprave, ktorú, myslím si, každý udržateľne uvažujúci človek považuje za jednu z ciest, ako pomôcť riešiť naše pomaly fatálne dopravné problémy, najmä v mestách, každý takto uvažujúci človek by asi privítal istý, hoci malý rozpočet pre túto položku. Výdavky na Európsku územnú spoluprácu by mali do roku 2018 medziročne rásť, ale v porovnaní s inými položkami majú v celkovom trojročnom cykle skôr symbolickú ako reálnu výšku. Podpora ekologického poľnohospodárstva v rámci rezortu je opäť viac rétorickým cvičením ako skutočnosťou. Keď v položke platba na prechod na postupy a metódy ekologického poľnohospodárstva sa objavuje suma cca 1,8 mil. eur, čo je približne 1,5 promile výdavkov celej rozpočtovej kapitoly. Druhú skupinu tvoria – a potom v závere sa ešte dostanem k životnému prostrediu ako k svojej priorite – druhú skupinu tvoria ostatné rozpočtové kapitoly, za všetky si všimnem aspoň „nadstavbové kapitoly“ rezortu kultúry a rezortu školstva, vedy a športu vrátane kapitoly SAV. Navrhovaný rozpočet rezortu kultúry má byť o 5,72 % vyšší, ako bol v roku 2015. Za pozitívum možno označiť aj mierny nárast prostriedkov pre Pamiatkový úrad Slovenskej republiky, čo však nemusí automaticky znamenať aj navýšenie prostriedkov do obnovy pamiatok, čo naznačuje aj skutočnosť, že obnovou nehnuteľných pamiatok alebo obnovu nenachádzame ani v prehľade strategických zámerov kapitoly. Napokon, čo už viac môže dokumentovať vzťah rezortu a štátu k pamiatkam ako kauza garáže v areáli Bratislavského hradu či rozpadajúci sa vládny kaštieľ v Rusovciach v správe Úradu vlády Slovenskej republiky. Dotačný systém rezortu bude v nasledujúcom roku disponovať púhymi 10. mil. eur, čo je polovica v porovnaní s týmto rokom. Zdôvodňuje sa to vznikom novej verejnoprávnej inštitúcie, Fondu na podporu umenia, čiže v konečnom dôsledku by nemalo dôjsť k poklesu financovania, ide len o rozdelenie tohto systému do dvoch subjektov, ale dáme sa prekvapiť, aká bude realita. Ako školstvo, tak aj veda, výskum a napokon aj šport, aj keď od budúceho roka sa čiastočne v prípade športu zmení, trpia na Slovensku dlhodobo deficitom prostriedkov. Je nad slnko jasné a bolo to tu už veľakrát povedané a bude to tu veľakrát povedané, že financovanie nášho školstva je obrovská medzinárodná blamáž a netýka sa to len platov učiteľov. Týka sa to aj učebných pomôcok, zariadenia, vybavenia, stavebnotechnického stavu veľkej časti našich škôl a podobne. Teraz nehovorím o tých koncepčných veciach v našom školstve, ale naozaj len o jeho financovaní, aj keď sú to do istej miery spojené nádoby. Ale asi nič tak na Slovensku zdrojovo nezaostáva za európskym priemerom a odporúčaniami Európskej únie ako veda a výskum. S cirka 0,5 % HDP na vedu a výskum sme na tom trikrát horšie v porovnaní so susednou Českou republikou, takmer štyrikrát horšie v porovnaní s odporúčaniami Európskej únie a takmer desaťkrát horšie ako veľkostne porovnateľné Fínsko. Tento stav pretrváva dlhodobo a máločo nasvedčuje tomu, že by ho niekto chcel zmeniť. Tých pár tisíc slovenských vedcov a výskumníkov zrejme nepredstavuje relevantnú voličskú základňu, ktorá by politikom SMER-u – SD stála za pozornosť. Ako sme sa dozvedeli z návrhu štátneho rozpočtu, napriek tejto katastrofálnej situácii majú verejné výdavky na vedu a techniku v roku 2016 klesnúť v porovnaní s rokom 15 o 16,5 % v dôsledku redukcie zdrojov a rozpočtu EÚ. Odzneli tu už aj iné čísla, ja som si prečítal čierne na bielom toto, môžeme sa sporiť o to, či pohár je poloplný alebo poloprázdny, ale určite nikto nemôže spochybniť tú tézu, že vo vede a výskume sme naozaj absolútne na chvoste Európskej únie, a to, že sa teraz na tri roky stabilizoval rozpočet SAV-ky, chvalabohu, ale je to len udržiavanie tej totálnej mizérie s tým minimálnym nárastom, ktorý je tak asi na hranici, by som povedal, navýšenia platov z titulu, z titulu inflácie. Toto všetko ostro kontrastuje so znením programového vyhlásenia vlády, v ktorom sa vláda zaviazala rozvíjať vedomostnú spoločnosť a podporovať vedu. To už je také malé prehlásenie, si dovolím, opäť možno, možno som hovoril aj vlani, predstavitelia jednotlivých vlád Slovenskej republiky za posledných minimálne desať rokov deklarovali potrebu adekvátneho financovania vedy a výskumu, avšak vždy to zostalo len vo verbálnej rovine. Viackrát sa stalo, že vládna moc prerušila kontinuálne vyhlasovanie všeobecnej výzvy APVV, a to bez jasne deklarovaných a zdôvodnených príčin. Tým sa zásadne narúša možnosť efektívneho a kontinuálneho výskumu, ktorý jediný môže zvýšiť inovatívnu pozíciu slovenskej spoločnosti. Keď som si podrobnejšie študoval tú tabuľku o financovaní príspevkových organizácii SAV, objavil som tam, pán minister, jednu vecnú chybu, to neberte odo mňa ako nejakú provokáciu opozičného poslanca, ale snahu vylepšiť znenie zákona o štátnom rozpočte. Uvádzate tam Geologický ústav SAV a jeho rozpočet, dokonca až do roku 2018. Tento ústav od 1. júla neexistuje, pretože sa integroval spolu s Geofyzikálnym ústavom, vytvoril Ústav pre výskum Zeme, takže bolo by tam túto skutočnosť treba zohľadniť. Stalo sa tak už pred takmer polrokom, čiže nie je to taká úplne nová skutočnosť. No a teraz ešte budem chvíľu za týmto pultom, ale už nie veľmi dlho, chcem spomenúť aj tie tzv. subtílnejšie témy v rámci jednotlivých kapitol. Napríklad skutočnosť, že slovenský podiel HDP na zahraničnú rozvojovú pomoc patrí k najnižším EÚ, a ak mám byť konkrétny, táto suma je cirka štyrikrát nižšia ako náš záväzok, ktorý sme sa zaviazali plniť od roku 2015, teda práve od tohto roku, a nárast nevidíme ani v tých ďalších rokoch, teda netýka sa tá stagnácia len roku 2016, ale celého toho trojročného obdobia. Táto skutočnosť je tento rok zvlášť vypuklá v kontraste s konštatovaním, že Slovensko podporuje údajne riešenie problému utečeneckej krízy v krajinách jej vzniku. Ak by tomu tak bolo, tak by asi táto rozvojová pomoc musela byť aspoň na úrovni toho, čo sme sa zaviazali, teda štyrikrát vyššia. Iným prípadom sú zdroje na podporu fungovania tretieho sektora, jedného z mála segmentov našej spoločnosti, ktorý viac dáva, ako berie, ale aj tak naši financmajstri – a nielen tento, ktorý tu sedí, ale jeho predchodcovia – stále špekulovali a špekulujú, ako jeho chabé zdroje ešte viac okresať. Nad tretím sektorom visí dlhodobo Damoklov meč postupného znižovania výšky daňovej asignácie v prospech mimovládnych organizácií, a to bez toho, aby tu vznikla reálna alternatíva, napr. nezávislá grantová agentúra alebo vrstva podnikateľov, sponzorov a filantropov ochotná a schopná suplovať doterajšiu pomoc štátu. A ako stále menej a menej tretiemu sektoru pomáhať a neprísť pritom o prínosy z dobročinných aktivít mimovládok však nikto z kompetentných dosiaľ nevysvetlil. No v rozpočte ako celku i vo väčšine rozpočtových kapitol pretrvávajú minimálne prostriedky na podporu občianskych združení, v rezorte životného prostredia i školstva pretrváva často kritizovaná takmer nulová podpora environmentálnej výchovy a vzdelávania. Kapitolou samou osebe je energetika, jej proklamované ciele o energetických úsporách, zvyšovania energetickej účinnosti bez dostatočne účinných podporných legislatívno-ekonomických nástrojov a pri skutočnej podpore skôr opačnej orientácie našej energetiky. Nebudem v tejto chvíli hovoriť o nebezpečných plánoch na budovanie nových energetických veľkozdrojov, pre Slovensko mnohostranne nevýhodných. Pozri situácia okolo Enelu astronomické a nepochopiteľne rastúce sumy na dostavbu Mochoviec a podobne. Obmedzím sa len na zdanlivú drobnosť. Už bezmála 40 rokov sa v štátnom rozpočte objavuje položka na likvidáciu havarovanej jadrovej elektrárne A1. Nie je vám to čudné, že 40 rokov tu likvidujeme jednu nie príliš veľkú jadrovú elektráreň a nie sme schopní uviesť teda ten areál do pôvodného stavu a stále nám žerie nejaké, nejaké prostriedky? Opýtam sa v tejto súvislosti inak. Nebojíte sa toho, po koľko sa budeme všetci skladať, keď budeme chcieť dôsledne zlikvidovať všetky jadrové reaktory po skončení doby ich prevádzky? Tretia rovina, v ktorej sa dá na rozpočet pozerať, je tá, ktorú je treba čítať prevažne len medzi riadkami. To je tá, ktorá sa skrýva za záplavou pekných slov a eufemizmov na zamaskovanie často niečoho úplne iného, než je na papieri napísané. Píšeme o ekologickom hospodárení v lesoch a skutočnosť, ktorú môžeme každodenne vidieť, je premena lesov na rúbaniská. Hovoríme o realizácii priorít environmentálnej politiky a neraz tým myslíme výstavbu priehrad, rúbanie brehových porastov a betónovanie brehov, tokov a potokov. Hovoríme o podpore využívania obnoviteľných zdrojov energie a predstavujeme si pod tým likvidáciu posledných prírodných úsekov pozdĺž našich riek či areálov stromovej zelene vo voľnej krajine. Hovoríme o podpore rozvoja cestovného ruchu a ja sa pritom hrozím ďalšej výstavby toto druhu devastujúcej chránené územia. Hovoríme o zefektívnení železničnej dopravy a myslíme tým často rušenie obľúbených vedľajších tratí a spojov a tak ďalej a tak podobne. A teraz ešte na záver k tej kapitole životné prostredie. V prospech rezortu je treba povedať, že sa zmohol aspoň na otvorene kritický postoj k tomu, čo ministerstvo financií v návrhu rozpočtu na rok 2016 životnému prostrediu pridelilo. To nie je celkom bežné u iných ministrov, takže aspoň v tomto klobúk dolu. A teraz pár citátov z návrhu rozpočtovej kapitoly ministerstva životného prostredia. Citujem: „Výdavky na rok 2016 sú navrhnuté v sume 137 178 981 eur, čo je v porovnaní so schváleným rozpočtom na rok 2015 zníženie o 79,7 %.“ Ďalší citát: „Nedostatok finančných prostriedkov v kategórii kapitálové výdavky neumožní realizovať nákup výpočtovej techniky strojov, prístrojov, zariadení, rekonštrukcie budov a podobne. Výrazne sa zvyšuje objem bežných výdavkov“ rozpočtovaných na, teda výdavkov „rozpočtových a príspevkových organizácii v pôsobnosti rezortu.“ To by mohla byť dobrá správa, má to však jedno veľké ale. Ide totiž a to sa konštatuje aj v kapitole a to si pamätáme my, ktorí sme sa tým pred rokom podrobne zaoberali a predkladali tu aj nejaké pozmeňováky, že ide v podstate len o akési dorovnanie tých rozpočtov na úroveň z roku 2014. Teda je to akýsi návrat k tomu stavu a prejav akejsi sebakritiky tvorcov rozpočtu za to nehorázne zoškrtanie týchto vitálne dôležitých rozpočtov organizácií typu SHMÚ, Inšpekcia životného prostredia, Agentúra životného prostredia, ŠOP-ka a ďalšie, ku ktorým došlo vlani, napriek nášmu veľkému kriku sa v tom vlani nič nezmenilo, tak sa to zmenilo aspoň v tohtoročnom rozpočte, ale ako som povedal, je to len návrat do toho neuspokojivého, ale ako-tak, ako-tak akceptovateľného stavu. Napriek tomu sa konštatuje aj v kapitole životného prostredia, „je tento navrhovaný objem bežných transferov v príspevkovej organizácii nepostačujúci, pričom príloha materiálu prináša dlhý zoznam rozpočtom nezabezpečených oprávnených výdavkov“. Ďalší citát: „Návrh rozpočtu kapitoly ministerstva životného prostredia na roky 2016 – 2018 považujeme za nedostatočne nezabezpečený nárast obligatórnych výdavkov rezortu v požadovanom rozsahu a nezohľadňuje ani potreby vyplývajúce z národnej legislatívy, ako aj vo vzťahu k záväzkom, ktoré máme voči Európskej únii. Navrhovaný objem bežných finančných transferov pre príspevkové organizácie nepostačuje ani na náhradu miezd a odvodov v nevyhnutnom rozsahu a vytvára tlak na výrazné zníženie počtu zamestnancov, čo môže mať v konečnom dôsledku negatívny vplyv na plnenie povinností a úloh ministerstva a jednotlivých organizácií vyplývajúcich zo všeobecne záväzných právnych predpisov, zo záväzkov voči EÚ a podobne.“ No a ešte jedno pozoruhodné konštatovanie. „V návrhu rozpočtu nie sú zabezpečené výdavky na protipovodňové opatrenia a niektoré ďalšie oblasti, ktoré ministerstvo považuje za prioritné. Okrem toho sa uvádza aj zoznam obligatórnych výdavkov, napr. na efektívne uplatňovanie ekonomických nástrojov ochrany prírody, výkup, prenájom pozemkov a finančný príspevok, napr. v ochranných lesoch v neštátnom vlastníctve v jadrovej zóne svetového prírodného dedičstva Karpatské bukové pralesy.“ Tu ten deficit deklarovaný v kapitole životného prostredia predstavuje 3 mil. eur. Toto konštatovanie si zaslúži trochu viac pozornosti. Keď sme tu pred dvoma rokmi vo veľkom zhone a s veľkou kritikou schvaľovali nedomyslenú a do polohy vykonávacích predpisov nedotiahnutú novelu zákona o ochrane prírody a krajiny, predkladateľ argumentoval najmä tým, že ju treba bezodkladne prijať, lebo musíme riešiť problém kompenzácie majetkovej ujmy neštátnym vlastníkom, a to aj bez toho, aby sme mali pred sebou k dispozícii zoznam disponibilných pozemkov vo vlastníctve štátu, ktoré bude možné poskytnúť ako takúto náhradu. Aj môj opakovaný návrh, aby sa na túto kompenzáciu poskladali tí, ktorí z podnikania na území národných parkov bezprostredne profitujú, teda najmä podnikateľské subjekty, ktoré generujú zisky najmä z toho, že pôsobia na území národných parkov, zapadol bez odozvy prachom. Pýtam sa prečo. Keď takéto riešenie by bolo spravodlivé a navyše by poskytlo štátu chýbajúce prostriedky takpovediac na zlatom podnose. A zrazu dva roky po tu máme zúfalý výkrik zo strany toho istého predkladateľa, pána ministra Žigu, že to, kvôli čomu sme tu v roku 2013, kvôli čomu sme tu zápasili a kvôli tomu nepodarku zákona, s ktorým prišiel, sa nielenže v rokoch 2014 až 2015 nerealizovalo, ale nebude sa to realizovať ani v roku 2016 a je dosť možné, že ani v rokoch ďalších. Ešte spomeniem pár tých deficitov. Je ich tam kvantum, ale vybral som len príkladmo: dobudovanie európskej sústavy Natura 2000, deficit 1 mil. eur, plnenie Akčného plánu v Národnej stratégii ochrany biodiverzity, deficit 1 mil. eur, plnenie opatrení Programu starostlivosti o mokrade, 194-tisíc eur, sanácia havarijných úložísk ťažobného odpadu a havarijných environmentálnych záťaží, 100-tisíc eur a tak ďalej a tak ďalej. V tabuľkovej prílohe s názvom Rozpočtom nezabezpečené výdavky organizácií v pôsobnosti ministerstva životného prostredia zo štátneho rozpočtu, zdroj 11, na rok 2016 sa nachádzajú desiatky titulov, pričom vykalkulovaný deficit rozpočtových prostriedkov dosahuje výšku 9 566 038 eur. Pre väčšiu názornosť možno uviesť, že rozpočtovo bude v roku 2016 zabezpečených len približne 50 % oprávnených nárokov tohto rezortu. V tomto roku sa to už neuvádza, ale vlani sa ešte uvádzala jedna alarmujúca konštatácia, neviem presne, prečo ju pán minister, už pán minister Žiga teda v tomto roku nespomenul napriek tomu, že je veľmi aktuálna. Citujem: „V súčasnosti sa vykonáva hodnotenie aglomerácií nad 2 000 obyvateľov k prechodnému obdobiu. Z uvedených 359 aglomerácií má 251 odpadové vody čistené na ČOV“ (čističke odpadových vôd, pre vysvetlenie), „pričom 245 z nich v súlade čl. 4 smernice, to je 86,9 %. 7 aglomerácií nie je v súlade s týmto článkom a 39 aglomerácií nemá odpadové vody čistené na ČOV, pričom požiadavky na financovanie neboli dosiaľ finančne zabezpečené.“ Je to formulácia pomerne nezrozumiteľná, je rok stará, podotýkam, ale myslím, že vystihuje to, o čo, o čom, ten problém, o ktorý tu ide. Ešte pokračujem v citáte: „V zhode s čl. 5 smernice pre aglomerácie nad 10-tisíc obyvateľov je 50 aglomerácií. Z toho v 29 nie sú odpadové vody čistené v zhode čl. 5, 2 nemali zabezpečené čistenie na ČOV a časť“ – teda tých aglomerácií – „mala stavbu v realizácii“ – väčšina, teda aby som bol presný – „pričom k 31. decembru tohto roku“ – vážení, a preto to celé hovorím – „končí prechodné obdobie a ďalším“ – teda nielen tým už spomínaným – „ďalším 65 aglomeráciám, z ktorých 2 nevyhovujú a 30 nemá vybudovanú stokovú sieť a ČOV. Na dosiahnutie zhody so smernicou Rady 91/271/EHS je potrebné zabezpečiť pre aglomerácie neplniace požiadavky smernice cca 805 mil. eur zo štátneho rozpočtu, resp. z iných verejných zdrojov“ – máme na to mesiac –, „pričom tento odhad nezohľadňuje infláciu a špecifické podmienky konkrétnej aglomerácie.“ Opäť to bol citát z materiálu životného prostredia. A teraz ten podstatný a vlastne pointa: „V prípade nezabezpečenia uvedených finančných prostriedkov pre nasledujúce roky sa Slovenská republika vystaví nebezpečenstvu neplnenia Zmluvy o pristúpení Slovenskej republiky k Európskej únii“ – ten záväzok, zdôrazňujem, je k 31. decembru tohto roku –, čo môže mať za následok udelenie sankcií zo strany Európskej únie." Áno, sú to konštatácie spred roka, ale nepredpokladám, že by sa v priebehu tohto roka situácia bola tak dramaticky zmenila, že by z veľkej časti neboli platné aj v tejto chvíli, čiže predpokladám, že platí viac-menej to isté ako pred rokom, aj keď sa určite čo-to v tejto sfére vybudovalo a zlepšilo, tento rok je zmena len v tom v podstate, že v rozpočte chýba vysvetlenie, čo s tým rezort a vláda plánujú urobiť. Je to poučné aj v súvislosti s propagandistickými vyhláseniami pána premiéra a pána ministra Žigu o tom, ako vláde záleží na našej vode. A na záver už len pár všeobecných konštatovaní. O príkladoch plytvania štátnymi prostriedkami na neoprávnené účely nás denne presviedčajú správy z médií, ale často aj vystúpenia v tejto Národnej rade alebo znenie našich interpelácií, napokon na tú tému bola aj posledná mimoriadna schôdza Národnej rady, s veľmi dôvodným podozrením z tunelovania verejných zdrojov sme dlhodobo konfrontovaní v celom rade rezortov. No a riešenie, ktoré vidím, je asi to, že keby sa na toto všetko dôkladne pozrel niekto skutočne nezávislý, nezaujatý, kompetentný, so snahou odhaliť všetky gorilie, emisné, nástenkové, cétečkové, kompové a iné kauzy, keby sme sa kriticky pozreli na predvolebné balíčky, populisticky prideľované dotácie a garancie dané neraz pod priamym či nepriamym nátlakom, rozvojové impulzy a stimuly rozdávané podľa záhadného kľúča, ako aj na premrštené či viacnásobné platy niektorých verejných činiteľov, hoci aj ich deň má iba 24 hodín, ako aj na početné skryté rezervy, verím, že náš rozpočet na rok 2016 mohol byť prebytkový. Ďakujem za pozornosť.