Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2014-12-09):
Vážená pani predsedajúca, vážené dámy, páni, dovoľte mi v prvom rade poďakovať kolegovi Kadúcovi za uvedenie zákona ako spolupredkladateľovi. Tento návrh vznikol ešte v roku 2013 ako výsledok pomerne dlhej spoločnej práce poslancov vtedy všetkých existujúcich politických klubov v Národnej rade, ktoré zastupovali pani poslankyňa Žitňanská za SDKÚ, pán poslanec Poliačik za SaS, pán poslanec Kadúc za OBYČAJNÝCH ĽUDÍ a nezávislé osobnosti, pán poslanec Přidal za Kresťanskodemokratické hnutie, pán poslanec Gál za stranu MOST – HÍD a v neposlednom rade pán poslanec Brixi za stranu SMER. Túto pracovnú skupinu som vtedy viedol ja, ako predseda výboru pre nezlučiteľnosť funkcií. Táto pracovná skupina má na základe rozhodnutia poslaneckého grémia spoločné dohody všetkých politických strán zastúpených v tejto Národnej rade pripraviť takýto návrh. Keďže existovala politická zhoda naprieč politickým spektrom, že súčasný ústavný zákon, tak ako je platný, je, aby som to povedal právnicky, exaktne deravý ako švajčiarsky syr. A keďže aj všetky politické strany, ktoré do tohto parlamentu sa dostali v roku 2012, sa k tomu zaviazali aj v svojom predvolebnom prísľube pre viacero mimovládnych organizácií, ktoré z tohto urobili jednu z tém predvolebnej diskusie v roku 2012. Máme teda predvolebný záväzok všetkých prítomných strán, máme následné politické rozhodnutie všetkých politických strán, že to treba zmeniť, máme vytvorenú pracovnú skupinu a tá pracovná skupina trištvrte roka pracovala a takýto návrh aj pripravila. Ten návrh bol kompromisom, nebol to žiadny radikálny návrh, ale bol to kompromis, na ktorom sa vedeli zhodnúť všetci členovia tejto pracovnej skupiny. Napriek tomu tento návrh by bol významným posunom vpred, ako to koniec koncov môžeme odvtedy pozorovať aj na niektorých kauzách, ktoré či už dovtedy alebo potom vznikli, keby tento ústavný zákon bol účinný, riešili by sa inak. Nechcem prechádzať celý návrh zákona detailne, aj keď môžeme, ak to ešte v rozprave bude potrebné, ale dovoľte mi vypichnúť z tohto návrhu tie dva najpodstatnejšie prvky. Ten prvý najpodstatnejší prvok sa týkal výpovednej hodnoty príjmových a majetkových údajov, ktoré verejní funkcionári uvádzajú. Aj dnes musia verejní funkcionári, koniec koncov všetci z nás, čo tu v tejto sále sedíme, okrem zamestnancov Kancelárie Národnej rady, to musia robiť, podávame takzvané majetkové priznania každý rok pri nástupe do funkcie a dokonca aj po odchode z funkcie, ale takmer na každej strane ten údaj, ktorý je uvedený, je buď nepravdivý, irelevantný, alebo z neho nevyplývajú žiadne konsekvencie. Začnem jednoducho, tam, kde nevyplývajú z neho konsekvencie. Verejní funkcionári sú napríklad povinní uvádzať to, v akých iných organizáciách a orgánoch pôsobia popri Národnej rade alebo teda iných svojich verejných funkciách s tým, že niektoré majú zakázané. A niektoré dovolené majú, alebo mnohé dovolené majú, ale musia o nich informovať verejnosť tak, aby bolo možné posúdiť prípadný konflikt záujmov. Ako sme však zistili, keď nie je v tejto chvíli prítomný poslanec Kolesík, si niektoré takéto funkcie do svojho majetkového priznania nenapísal, tak v súčasnom zákone neexistuje za toto konkrétne previnenie žiadna penalizácia. To znamená, že je v tej, minimálne v tejto veci úplne bezzubý. Prejdem však k podstatným veciam. Aby bolo možné preveriť, či stav majetku zodpovedá legálnym príjmom verejného funkcionára, čo má byť jeden z dôležitých aspektov tohto zákona, ku ktorým sa ten zákon hlási a dokonca predpisuje, že ak verejný funkcionár nie je schopný preukázať, ako z legálnych príjmov nadobudol svoj majetok, tak je možné ho za to zbaviť mandátu. Je to jedna z mála napríklad vecí, za ktoré môžu zbaviť mandátu poslanca Národnej rady, ak to nebude vedieť spraviť. To znamená, že ide o veľmi vážnu vec. Napriek tomu je toto ustanovenie deravé na oboch stranách. V prvom rade je deravé na strane príjmov. Formulácia, ktorá bola prijatá pri tvorbe tohto zákona v roku 2004, hovorí, že poslanec uvádza všetky príjmy z verejnej funkcie, teda z tej, v ktorej pôsobí a potom uvádza príjmy z funkcií, činností a zamestnaní, v ktorých pokračoval po ujatí sa verejnej funkcie. Ide o typickú formuláciu, ktorá znie pomerne logicky, ale keď ju právne rozoberieme, tak vlastne zistíme, že je absolútne deravá a to hneď z dvoch uhlov. Prvý uhol je, že hovorí o činnostiach, v ktorých pokračoval po vzniku verejnej funkcie. To znamená, že funkcie, zamestnania, činnosti, ktoré vznikli po, žiadna takáto reportovacia povinnosť nie je, čo znamená, že už prvá veľká skupina príjmov, akékoľvek príjmy, ktoré vznikli z nových vecí, sú úplne vyňaté. Môžeme, ak chceme byť veľmi štedrí k našim predchodcom, povedať, že im nenapadlo, že niekomu môžu vznikať nové zamestnania, funkcie a činnosti potom, čo sa stane verejným funkcionárom, ale ak to tak aj je, bohužiaľ, sa mýlili. Druhý a ešte závažnejší problém je však v tom, že hovoríme nie o všetkých príjmoch, ale hovoríme o príjmoch, ktoré vznikli z funkcií, činností a zamestnaní. To sú všetko aktívne kroky. To znamená, zamestnanie je veľmi presne právne definované. Činnosti síce právne definované nie sú, ale je to zjavne aktívne, teda je to niečo, čo robíte. To je, neviem presnú slovníkovú definíciu činnosti, ale myslím, že bude veľmi blízka tomu, čo som povedal. A funkcia je niečo, do čoho tiež musíte byť menovaní. A ste tam vedome. Existujú však iné a pre mnohých ľudí, bohatších ľudí a niektorých verejných funkcionárov zásadné vyššie príjmy a to sú takzvané pasívne príjmy. Ak napríklad vlastníte pôdu alebo nejakú budovu, nehnuteľnosť a tú prenajímate, ide o takzvaný pasívny príjem, príjem z prenájmu. To už teda nie je príjem z funkcie, určite to nie je príjem zo zamestnania a ťažko argumentovať, že je to príjem z činnosti, pretože vy žiadnu činnosť vykonávať nemusíte, vy jednoducho môžete mať uzavretú zmluvu o prenájme, prípadne to dokonca môže mať aj samozrejme vaša firma, ale to je ešte iná kapitola, ku ktorej sa hneď dostanem. Druhá takáto oblasť sú dividendy. Ak ste majiteľ firmy a z nej teda máte nejakým spôsobom príjem v podobe dividend, tiež to nie je príjem zo zamestnania, nie je to príjem z funkcie, lebo majiteľ firmy, akcionár, spoločník nie je určite funkcia, a nie je to ale ani príjem z činnosti, pretože mať majetok nie je činnosť. A nič viac vy vykonať nemusíte na to, aby ste tento príjem získali. Tým pádom máme hneď dva zásadné typy príjmov, ktoré aj keď pokračujete, po získaní verejnej funkcie, nemusíte ich uvádzať, to sú dividendy a prenájmy. Niektorí verejní funkcionári, spomeniem, aby som bol férový, na obe strany spektra, je to napríklad pán minister Kaliňák, pán minister Počiatek, alebo napríklad aj moja osoba, príjmy z dividend uvádzajú v majetkovom priznaní, ale je to na viac a zatiaľ žiadny verejný funkcionár nebol za dvanásť rokov, jedenásť rokov účinnosti tohto zákona potrestaný za to, že by takéto príjmy neuvádzal. To znamená, že evidentne tá interpretácia, ktorú som práve povedal, je, bohužiaľ, nielen logická, ale aj uplatňovaná. To znamená, že máme absolútnu dieru na príjmovej strane. Ako môžeme niekoho potrestať za to, že jeho majetok nezodpovedá jeho legálnym príjmom, keď nepoznáme jeho legálne príjmy, pretože väčšinu z nich pri bohatších ľuďoch ani nemusí priznať? Pokiaľ si ich práve náhodou nevypláca zo zamestnania alebo z nejakej inej aktívnej činnosti. Je však ešte väčšia diera na druhej strane tejto rovnice a to je vykazovanie majetku. Podľa tohto ústavného zákona nie je potrebné vykazovať akékoľvek podrobnejšie informácie o majetku nad rámec jeho veľmi stručného uvedenia. To znamená, že môžete mať doma Picassa a môžete mať doma obrazy svojej sestry, ak napíšete do majetkového priznania, že obrazy štyri kusy, tak ste vyhoveli požiadavkám súčasného zákona. Môžete mať Maybach a môžete mať Fabiu a stačí uviesť jedno auto, jeden kus. Pokiaľ ide o prostriedky napríklad na bankových účtoch, tam už vôbec nič nemusíte uvádzať, uvediete: prostriedky na bankovom účte, alebo prostriedky v podobe napríklad akcií, dlhopisov, iných cenných papierov. Či ide o majetok sultána z Bruneia alebo majetok Jozefa Maka, sa už tiež niekto dozvedieť nemusí. Tu chcem zdôrazniť, že súčasný zákon pamätá na ochranu súkromia. On totiž veľmi precízne váži medzi verejným záujmom dávať pozor na príjmy a majetky verejných funkcionárov a zároveň ale chrániť aj súkromie ich blízkych, ale aj ich samotných. Preto chcem len tu na mieste pripomenúť, že tento zákon aj dnes hovorí, že akékoľvek údaje o hnuteľnom majetku, ktoré by ho umožnili bližšie identifikovať, sa nezverejňujú. Takisto sa nezverejňujú majetkové priznania neplnoletých detí a manželov a manželiek. To znamená, že nehovoríme o tom, čo by malo byť verejné. Hovoríme o tom, čo by vôbec výbor pre nezlučiteľnosť funkcií a ďalšie na to príslušné orgány by mali mať k dispozícii, aby vedeli kontrolovať súlad príjmov a majetkov. Pretože aj ja si myslím, že nie je nutné všetko, čo je potrebné vedieť, je aj hneď následne potrebné dať na internet. Pri nehnuteľnom majetku je to trošku iné, lebo nehnuteľný majetok sa dá aj dneska zistiť z katastra. To znamená, že tam ani ústavný zákon nepredpokladá ochranu súkromia, ani v nej nevidím nejaký veľký zmysel. Ale naozaj, nemusíme možno hovoriť verejnosti o detailoch hnuteľného majetku verejných funkcionárov, ale ak ich nevieme skontrolovať, je celý tento zákon a jeho pomerne náročné procesy v podstate len fraškou, čo môžeme zdokumentovať aj na tom, že za jedenásť rokov jeho fungovania nebol na žiadnej úrovni žiadny orgán schopný na nerovnováhe príjmov a majetkov nikoho takpovediac chytiť. Nie je to preto, bohužiaľ, že by slovenskí verejní funkcionári boli tí nespochybniteľnejší, najnespochybniteľnejší z nespochybniteľných, ale preto, že sa to pri takomto nastavení zákona jednoducho nedá. Preto ten návrh, ktorý sme predstavili, zachováva ochranu súkromia. Zachováva to, že podrobnosti o hnuteľnom majetku by sa nezverejňovali tak, aby ho nebolo možné identifikovať, napríklad pre zlodejov alebo niekoho iného, ale výbor pre nezlučiteľnosť funkcií by ich mal k dispozícii. A čo je rovnako dôležité, ustanovili sme, že všetky príjmy by sa museli uvádzať v tomto majetkovom priznaní. To znamená, že aj takzvané pasívne príjmy, aj príjmy z nových aktivít, akékoľvek príjmy nad určitú sumu, dokonca aj tie, ktoré nepodliehajú zdaneniu z titulu niektorých oslobodení, by sa museli zverejniť a tým pádom by bolo možné kontrolovať, do akej miery legálne príjmy verejného funkcionára a jeho majetok navzájom zodpovedajú. Keby ten zákon dávno platil, myslím, že bývalý predseda parlamentu by bol dnes v oveľa jednoduchšej situácii, pretože buď by už dávno musel obhájiť svoje majetkové podiely, alebo by bolo oveľa preukázanejšie známe, že ich nemá, ani k nim nemá žiadny vzťah. To je prvá veľká skupina zmien, ktoré sme navrhli, ktoré táto pracovná skupina navrhla v tomto zákone. Druhá veľká skupina zmien sa týkala samotného rozhodovacieho procesu. Zákon je totiž dnes nastavený tak, že rozhodovací orgán, ktorým je pre väčšinu verejných funkcionárov na centrálnej úrovni výbor pre nezlučiteľnosť funkcií, musí rozhodnúť trojpätinovou väčšinou o vine. To znamená, že ak sa začne konanie, je potrebné tri pätiny prítomných poslancov na to, aby bol uznaný niekto za vinný a následne potrestaný, čo znamená, že väčšina môže vždy zablokovať akékoľvek rozhodnutie a dokonca aj menšina, ak je jednotná, ho môže zablokovať, keďže výbor pre nezlučiteľnosť funkcií sa obsadzuje pomerným princípom zastúpenia podľa zastúpenia v Národnej rade. Existuje síce možnosť odvolania na Ústavný súd, ale tá existuje len v prípade, ak je niekto uznaný vinným. To znamená, že ak dostane pokutu alebo nejaký iný trest, tak on sa môže odvolať na Ústavný súd, aby ten preskúmal, či naozaj je všetko v poriadku. Tento mechanizmus má dva zásadne nedostatky. Prvý nedostatok, ktorý je drobnejší, ale už párkrát sa prejavil, je, že Ústavný súd podľa tohto ustanovenia nemá možnosť urobiť to, čo robí štandardný, môže urobiť štandardný odvolací orgán v iných prípadoch, t. j. rozhodnutie zrušiť, ak je v ňom nejaká chyba a v zásade je v poriadku a vrátiť ho na opätovné konanie. Ústavný súd ho môže len zrušiť, alebo potvrdiť. Preto sa už viackrát stalo, že aj verejný funkcionár, ktorý evidentne porušil ústavný zákon, bol za to aj výborom pre nezlučiteľnosť funkcií potrestaný, odvolal sa na Ústavný súd, tak Ústavný súd síce konštatoval, že rozhodnutie je v zásade správne, ale existuje v tom nejaká technická chyba, ale on už ju nemôže napraviť, ale nemôže ani potvrdiť toto rozhodnutie, pretože je tam nejaká technická chyba a preto ho jednoducho musí zrušiť. A tým pádom verejný funkcionár to má takpovediac zadarmo, hoci evidentne zákon porušil. Preto sme navrhli, aby Ústavný súd mohol urobiť aj to, čo môžu robiť štandardne iné odvolacie orgány, rozhodnutie zrušiť a vrátiť späť prvostupňovému orgánu. Navrhli sme však zaviesť oveľa dôležitejšiu zmenu a tá sa týka toho, že dnes, ako som spomenul, väčšina môže vždy a menšina, ak je rozhodnutá a pevná, zablokovať akékoľvek konanie, dokonca aj v prípade, keď je evidentná vina. Za len môjho relatívne krátkeho obdobia, rok a trištvrte, ktoré som bol predsedom výboru pre nezlučiteľnosť funkcií, bolo takých situácií pomerne veľa a kde, či hovoríme o pánovi poslancovi Kolesíkovi, hovoríme o pánovi ministrovi Jahnátkovi napríklad v súvislosti s jeho majetkom a mohol by som ísť takto ďalej a ďalej, tak jednoducho napriek tomu, že väčšina argumentov bola evidentne proti verejnému funkcionárovi, dokonca všetky v mnohých prípadoch, tak jednoducho na konci poslanci SMER-u v tomto prípade, v tomto volebnom období nezdvihli ruky a tým pádom bolo toto stíhanie automaticky navždy zastavené. Preto sme navrhli v tejto skupine, aby sa aj menšina mohla odvolať na Ústavný súd práve proti zastaveniu konania. Inými slovami, aby Ústavný súd bol finálnym arbitrom toho, či prišlo alebo neprišlo k porušeniu zákona, čo už od dnes je, ale dnes je len v situácii, keď je funkcionár odsúdený. My sme navrhli, aby to bolo aj opačne, aby päť poslancov z výboru pre nezlučiteľnosť funkcií, respektíve tá jedna tretina toho prvostupňového orgánu mohla sa odvolať na Ústavný súd aj proti zastaveniu konania. Tým pádom by už nemali nastať situácie, keď je politicky chránený verejný funkcionár jednoducho imúnny. To, čo dnes máme v takýchto situáciách, aj v mnohých iných, je imunita de facto, namiesto imunity de jure. Ako všetci vieme, myslím, čo tu sedíme v tejto sále, poslaneckú imunitu sme v zásade oficiálne ústavne zrušili pred viac ako dvoma rokmi, hoci tomu mnohí občania ešte ani dnes netušia, dnes, keď poslanca Národnej rady alebo iného obdobného funkcionára zastaví polícia či už za drobný priestupok alebo aj za možný trestný čin, tak s výnimkou veľmi špecifických situácií týkajúcich sa zasadnutí Národnej rady, je s ním zaobchádzané, ako s akýmkoľvek iným občanom tejto krajiny. Čo však vidíme, je, že popri zrušení a imunity de jure tu stále existuje najmä pre ľudí spojených s mocou imunita de facto. Je to imunita, ktorá vyplýva z toho, že keď sa im na niečo príde, tak buď sa ako v prípade tohto výboru zablokuje jeho fungovanie a tým pádom k ničomu nepríde, alebo sa to isté udeje v prípade aj v trestnoprávnom, ale to sem dnes nepatrí. Naším cieľom v tejto časti návrhu bolo zrušiť de facto imunitu verejných funkcionárov spojených s mocou a naozaj ponechať na Ústavný súd ako na arbitra to, aby buď rozhodnutie zrušilo, alebo potvrdilo zastavenie konania. Tých zmien je tam oveľa viac. Navrhli sme rozšírenie toho, na koho sa bude vzťahovať tento zákon. Navrhli sme konkrétnu podobu majetkových priznaní do prílohy tak, aby bolo naozaj jasné, aké typy informácií sa musia podávať. Navrhli sme tam mnoho ďalších vecí, ale tie v tomto prejave nebudem detailne spomínať, pretože chcem ešte pohovoriť o tom, čo sa stalo následne. Následne sme ako pracovná skupina predložili výsledky svojej práce poslaneckému grémiu a predsedovi Národnej rady a uskutočnili sa, uskutočnilo sa niekoľko rokovaní aj na úrovni predsedu Národnej rady a poslaneckého grémia. Na týchto rokovaniach všetky vtedy ešte existujúce opozičné kluby deklarovali vždy jednoznačne podporu tomuto návrhu, preto bol kľúčový postoj strany SMER. Na zasadnutí poslaneckého grémia na začiatku júla 2013 predseda Národnej rady, vtedajší, pán Paška deklaroval, že on tam nevidí zásadný problém, ale bude to ešte konzultovať s klubom a že zvolá stretnutie ešte v podstate v priebehu júla tak, aby sa stihol ešte v augustovom termíne predložiť zákon do Národnej rady tak, aby sa na septembrovej, októbrovej schôdzi 2013 mohol prerokovať, aby bol účinný od 1. januára 2014. Následne žiadne také stretnutie zvolané nebolo a následne na to začala dlhá a v niečom veľmi smutná etapa vyhýbaniu sa diskusie o tomto zákone zo strany pána predsedu parlamentu, ale aj poslancov strany SMER a predstaviteľov strany SMER, kde zrazu prišiel protinávrh, ktorý hovoril, že môžeme schváliť tento ústavný zákon, ak z neho vyškrtneme dve veci. A sú to práve tie dve veci, ktoré som teraz spomínal. Jedna sú podrobné majetkové priznania a druhá je ten proces, ktorým aj menšina sa môže odvolať proti tyranii väčšiny na Ústavný súd v prípade zastavenia konania. Členovia pracovnej skupiny za opozíciu vždy vysvetľovali, že bez týchto dvoch ustanovení ten návrh zákona do veľkej miery stráca zmysel, lebo načo budeme riešiť to, že bude pod tento zákon zrazu patriť napríklad aj policajný prezident, keď ten zákon je tak deravý, že dnes predstavuje pre verejný záujem viac bremeno, ako prínos. Načo budeme riešiť technikálie typu, že je múdrejšie dať majetkové priznania, posunúť dátum z 31. marca na 30. apríla, aby to viac súladilo s daňovým cyklom, keď to celé stráca zmysel. Inými slovami, načo budeme riešiť bodky a čiarky, keď celok zostane švajčiarskym syrom. Následne sa celá vec prestala akýmkoľvek spôsobom riešiť, na čo sme nakoniec ako poslanci opozície reagovali tak, že v októbri 2013, v posledný možný deň sme podali tento návrh zákona v tej kompromisnej podobe, nie v tej podobe, ako by sme si ho my možno predstavovali, ale v kompromisnej podobe, ktorú pôvodne odokreoval aj pán Brixi ako zástupca SMER-u a o ktorej pôvodne aj pán predseda parlamentu povedal, že s ňou nemá problém, sme ju predložili. Predložili sme ju preto, že to bol posledný možný deň, aby tento zákon bol účinný 1. januára minulého roku, čo znamená, že to bol posledný možný deň, aby sa majetkové priznania začali podávať v tomto roku, ktorý tu máme, už po novom. Väčšina SMER-u tento návrh zamietla už v prvom čítaní, odmietla o ňom čo i len rokovať a následne dala svoje vlastné sľuby. Pán predseda vlády Robert Fico vyhlásil, že vláda urýchlene predloží svoje vlastné riešenie. Pán predseda parlamentu a aj pán poslanec Brixi v rôznych chvíľach povedali to isté a tieto ich výroky sa opakovali na novinárske otázky v priebehu celého nasledujúceho roka. Ešte v auguste a v júli tohto roku aj pán predseda Paška vtedajší, aj pán poslanec Brixi opakovane povedali médiám, že už-už to bude, tak, aby to bolo platné od nového roku. Niekto hovoril, že si to pripraví ministerstvo, niekto hovoril o niečom inom, ale už-už to malo byť a nakoniec opäť nič nebolo. Preto sme my tento október opakovali to, že sme predložili návrh zákona do druhého čítania, pardon, do prvého čítania, rovnako v kompromisnej podobe, s rovnakými podpismi opozičných poslancov, ktorí na tom spolupracovali s tým, že urgentnosť tohto zákona však nadobudla nový rozmer. Ten rozmer je v tom, že ak sa zákon neschváli teraz, tak už v tomto volebnom období sa nebudú podľa neho podávať žiadne majetkové priznania a tým pádom sa ani podľa neho nebude dať v tejto veci konať, pretože prvé majetkové priznania by sa mali podávať až v roku 2016 za nové v podstate už po parlamentných voľbách, ktoré musia byť najneskôr začiatkom marca 2016. Zároveň došlo k tomu, že vedenie parlamentu, najmä jeho bývalý predseda začali zhadzovať zo stola v spolupráci s väčšinou SMER-u návrhy zákonov predkladaných opozíciou. Najprv sa to udialo vylúčením konkrétnych bodov z programu Národnej rady, keď to vzbudilo veľmi veľký odpor, politický aj mediálny a čiastočne aj občiansky, tak sa to robilo tak, že sa jednoducho odhlasoval fixný dátum ukončenia rozpravy Národnej rady na októbrovej schôdzi a väčšina, drvivá väčšina opozičných bodov sa nedostala na rokovanie. Musím povedať, že vtedy išlo o brutálnu tyraniu väčšiny nielen v tom, že nebolo dovolené poslancom prerokovať ich návrhy, ale najmä v tom, že program bol upravený tak, aby bez ohľadu na dátum doručenia do parlamentu boli prvé návrhy, teda nielen vlády, čo by som ešte ako tak vedel akceptovať, ale aj návrhy vládnych poslancov. Inými slovami, poslanci tejto Národnej rady boli rozdelení do dvoch kategórií, kde jediné kritérium toho, či bude návrh prerokovaný alebo nie, bolo, či sú zo SMER- u. A tí, čo boli zo SMER-u mali zaručené prerokovanie a tí, čo neboli zo SMER-u, ho nielenže nemali zaručené, ale mali takmer zaručené, že k nemu nedôjde. V tej situácii sme navrhli v spolupráci s kolegami fixný dátum rokovania o tomto zákone vysvetľujúc, že ak to tak nebude, tak sa, aj keby bol zákon rovno prijatý, stratí šanca, aby bol účinný od 1. januára 2015. A preto mi dovoľte vysvetliť, v čom je zmysel prerokovania ešte na tejto schôdzi a ako k tomu navrhujem pristúpiť. Keďže nášmu návrhu vtedy nebolo vyhovené a tento program bol z októbrovej schôdze odsunutý na dnešnú schôdzu na prvé čítanie, tak jediná šanca, ako ho účinne zúčiniť k 1. januáru tohto roku, pardon, budúceho roku, je prijať ho v skrátenom legislatívnom konaní. To znamená, ak by sme ho dnes alebo zajtra, kedykoľvek budeme hlasovať, posunuli do druhého čítania, tak je potrebné, aby vláda prijala rozhodnutie o skrátenom legislatívnom konaní k tomuto návrhu zákona, aby sme ho ešte na tejto istej schôdzi prerokovali aj v druhom a treťom čítaní. Vzhľadom na to, že na tomto zákone pracovala tri štvrte roka skupina siedmich alebo, siedmich poslancov, vzhľadom na to, že prešiel nekonečnými debatami a vylepšeniami, si myslím, že riziko technicky nedokonalých riešení je radovo nižší, ako pri niektorých iných zákonoch, ktoré sme tu prijímali v uplynulých mesiacoch v skrátenom legislatívnom konaní a na rozdiel od týchto zákonov dokonca dnes existuje objektívna naliehavosť spoločenského záujmu, pretože bez skráteného legislatívneho konania tento zákon už nebude platiť pre toto volebné obdobie z hľadiska podávania majetkových priznaní, čím pádom všetci tí, ktorí dnes sú verejnými funkcionármi, a teraz nemyslím len pár poslancov Národnej rady, lebo samozrejme oni sú najviac na očiach, o nich sa najviac hovorí, myslím tým stovky manažérov napríklad v štátnych podnikoch, tí, ktorí dnes spravujú naše spoločné peniaze, v praxi náš spoločný majetok, tí, ktorí robia mnohé podivuhodné rozhodnutia o našom spoločnom majetku, o našich spoločných peniazoch, ktoré sa niekedy veľmi ťažko vysvetľujú inak, ako konfliktom osobného a verejného záujmu, tak tí všetci by museli podať podrobné zúčtovanie svojho osobného majetku až po parlamentných voľbách v marci 2016. Samozrejme, aj keby to tak bolo, aspoň by sme mali poriadny zákon pre budúce funkčné obdobie, takže by to bolo zásadné zlepšenie, ale myslím si, že dlhujeme občanom to, aby tento návrh sme prijali tak, aby bol účinný už v tomto období. Z tohto hľadiska mi dovoľte vás požiadať o podporu k tomuto návrhu a dovoľte mi zároveň aj vyjadriť ešte raz poďakovanie všetkým tým, ktorí na ňom spolupracovali, teda najmä poslankyni Žitňanskej, poslancovi Poliačikovi, poslancovi Kadúcovi, poslancovi Přidalovi a poslancovi Gálovi, ale dovoľte mi poďakovať aj poslancovi Briximu, ktorý vložil tiež mnoho svojho umu do tohto návrhu, ale napriek tomu sa pod neho nikdy nemohol podpísať, čo nie je voči nemu asi úplne spravodlivé, ale verte mi, že my by sme mu radi umožnili sa pod ten návrh podpísať, problém nie je na našej strane. Ďakujem veľmi pekne.