Ľ. Jahnátek, minister hospodárstva SR: (2008-02-05):
Správa o priebehu privatizácie vznikla preto, aby sa verejnosť a aby ste sa vy, vážení členovia Národnej rady Slovenskej republiky, dozvedeli viac o pozadí tejto najväčšej privatizačnej transakcie. A možno aj odštartoval proces, ktorý nakoniec povedie k odhaleniu skutočnej pravdy. Na otázky, ktoré správa nastolila, existujú odpovede. Myslím si, časť z nich aj dal k dispozícii pán poslanec Mečiar. Z diskusie i faktických poznámok vyplynulo, že tieto odpovede môžu byť dobré, ale môžu byť aj zlé. Nie je to však také jednoduché povedať, aké budú. My totiž stále nevieme, ktoré faktory a v akom rozsahu do toho vstupovali. A preto je aj v správe navrhnuté, aby nám k objasneniu tohto pravdivého pozadia dopomohli aj Generálna prokuratúra a Najvyšší kontrolný úrad. Privatizácia SPP bola oficiálne odštartovaná 30. augusta 2001 inzerátmi v medzinárodnej tlači. V nich vláda vyzvala svetové energetické spoločnosti na prejavenie záujmu o kúpu 49 % akcií v Slovenskom plynárenskom podniku. Do súťaže o kontrolu nad strategickým plynovodom, ktorý spája Rusko so západnou Európou, avizovali vstup energetické koncerny z Nemecka, Francúzska, Talianska, Ruska, či Spojených štátov amerických. Nakoniec 28. februára 2002 predložilo konzorcium Ruhrgas, Gaz de France a Gazprom len jedinú ponuku, s ktorou vláda podpísala kúpnopredajnú zmluvu 18. marca 2002. To sú holé fakty, plus, že pri privatizačných transakciách slovenskej vláde pomáhala investičná banka ako poradca Credit Suisse First Boston. Ale teraz konkrétne k diskusii a faktickým poznámkam. Osobne som očakával, že hlavní aktéri tejto kauzy pán Dzurinda a pán Mikloš budú používať vecné a odborné argumenty. Namiesto toho sme sa dočkali rétoriky v politickej a právnej rovine alebo zvýrazňovania jedného nedostatku v dokumente, ku ktorému sme sa sami na začiatku priznali. Ani jeden argument nezaznel, prečo sa transakcia robila v amerických dolároch, a nie v eurách, hoci kupujúci boli zo štátov Európskej únie, kde euro bolo ich domácou menou, čiže prevody na doláre a naspäť znovu na euro nemali opodstatnenie, ďalej, prečo v archívoch chýba veľa zásadných dokumentov a najmä notárska zápisnica z otvárania predložených ponúk. Kto tu teda vytvára dymovú clonu? (Potlesk.) Autori správy alebo účastníci privatizačného procesu pod vedením pána Mikloša. Opäť musím konštatovať, že tu prítomní autori tejto privatizácie sa ani v náznaku nepokúsili vysvetľovať skutočnosť a nespochybniteľný fakt o existencii dvoch komisií. Prečo sa zriadili dve komisie, keď poradným orgánom vlády mohla byť napr. Porada ekonomických ministrov, ktorá v tom čase fungovala a existovala? Vláda vytvorením jednej z nich poverila a určila vtedajšiu ministerku pre správu a privatizáciu národného majetku Máriu Machovú. Avšak skutočným šéfom privatizačného procesu bol šéf inej komisie, konkrétne, bývalý podpredseda vlády Ivan Mikloš, ktorý rozhodoval na základe priamych pokynov Mikuláša Dzurindu. To tu odznelo naplno v niekoľkých príspevkoch a faktických poznámkach poslancov. Táto formálna existencia dvoch komisií na koordináciu privatizácie SPP odkrýva pokrytectvo vtedajšej vlády, lebo napriek tomu, že ministerka Machová zriadila v marci 2001 Komisiu na prípravu a realizáciu privatizácie SPP podľa vtedy platného kompetenčného zákona, mala na to absolútne kompetencie, jej činnosť bola prakticky nulová, pretože táto komisia nedostávala žiadne informácie. Z opozície prijal členstvo v komisii aj Robert Fico vo viere, že bude môcť sledovať transparentnosť privatizácie najvýznamnejšieho strategického podniku. Líder strany Smer spolu so zástupcom Plynárenského odborového zväzu sa však rýchlo presvedčil, že išlo o kamufláž, a krátko na to z komisie vystúpil. Komisia mala pôvodne posudzovať ponuky žiadateľov s odôvodnením, aby návrh na nového nadobúdateľa akcií SPP nebol iba návrhom Ministerstva pre správu a privatizáciu národného majetku Slovenskej republiky. To je skutočne excelentný zaujímavý dôvod. Ja si myslím, že kompetenčný zákon asi bol niekde v šuplíku pána predsedu vlády. A na to nám pán expredseda vlády doteraz nedal odpoveď. Moja otázka je stále aktuálna a bol by som skutočne veľmi rád, keby mi pán Mikuláš Dzurinda odpovedal na túto otázku. Objektívnosť privatizácie SPP však nemožno garantovať členstvom v komisii, ktorá nemá právomoci ani vplyv a dokonca ani prístup k dôležitým materiálom a informáciám. Mimochodom, mnohí opoziční politici prehliadli pokrytectvo vtedajšej vlády a už skôr do tejto potemkinovskej komisie nevstúpili. O všetkom teda rozhodovala ministerská Komisia pre privatizáciu SPP, ktorú viedol vtedajší vicepremiér Mikloš. Podľa zápisu z 26. októbra 2001 záujem o kúpu akcií SPP malo 9 spoločností. Ivan Mikloš vtedy povedal, že: „Je absolútne nevyhnutným predpokladom pre privatizáciu SPP skutočná konkurencia minimálne dvoch serióznych a finančne silných záujemcov až do konca súťaže.“ Podľa pána Mikloša, ako vtedy povedal, by mala byť pritom cena, ktorú navrhlo v predbežnej ponuke konzorcium Ruhrgas, Gaz de France a Gazprom, minimom, za ktorú by sa mali akcie SPP predávať. Zaujímavé, že už sa nehovorilo o cene Gasfinu,  ktorý ohodnotil tento majetok na 6 mld. až 8 mld., ale sa odvoláva vtedajšia vláda na indikatívnu ponuku budúceho nadobúdateľa. Čiže ten, kto vedel, že to ide kupovať, predsa nedá vysokú cenovú ponuku. Nakoniec sa pán Mikloš ešte aj pochválil aj na pôde tohto parlamentu, že veď to bolo o 40 % viac, ako bola indikatívna ponuka. Toto je skutočne excelentné. Pri podivnom otváraní obálok s ponukami to však už bolo, ako vieme, úplne inak, než bol citovaný zápis z rokovania Riadiacej komisie zo dňa 26. 10. 2001. Zrazu stačil už iba jeden záujemca. Prečo asi to tak bolo? Znovu sme doteraz nedostali odpoveď, prečo nebola zastavená privatizácia, keď sa pri privatizácii objavil len jeden záujemca. Veď potom nemožno hovoriť o výberovom konaní. Arogancia vtedajšej moci sa prejavila predovšetkým v tom, že o privatizácii rozhodovala vlastne úzka informovaná skupinka vybraných osôb. Exminister financií vo svojom stredajšom defilé priznal, že už v slovách „strategický partner“, ktorého vtedy hľadali, je dosť obsiahnuté aj to, že minoritný vlastník získa absolútnu kontrolu nad celým SPP. A ako sa ukázalo, našiel sa i spôsob, ako to urobiť, ako obísť zákon č. 92/1991 Zb. a ako obísť 51-percentnú klauzulu vytváraním rôznych zmlúv o riadení podniku, kde menšinový vlastník získa absolútnu kontrolu nad spoločnosťou. Dokonca to zašlo tak ďaleko, že sa štát, ako na to poukázal jeden z vystupujúcich poslancov, zriekol svojej suverenity, keď týmito zmluvami zaväzuje ministra hospodárstva, zastupujúceho akcionára 51-percentného balíka, mlčanlivosťou v prospech súkromného subjektu, a to pod hrozbou rôznych sankcií. Pán exminister Mikloš, k tomu ste sa tiež vôbec nevyjadrovali. Prosím vás, ako vás táto formulácia vôbec mohla aj napadnúť? Dovolím si znovu dať vám otázky: Prečo ste tak konali? Prečo ste nám nedali odpoveď na tento kardinálny problém? (Potlesk.) Podobne sme sa nedočkali vecnej argumentácie a pochybností, či mohol byť proces výberu privatizačného poradcu protizákonný a či pri stanovení hodnoty SPP boli porušené zákony. Ja si myslím, že o spoločnosti Credit Suisse Boston tu bolo povedané všeličo, kriminálne pozadie v USA, vo Švédsku, v Indii, v Japonsku, v Rusku, najnovšie v Rumunsku. Ja si myslím, že to takisto vrhá tieň a podozrenie na čistotu predaja SPP. Keď som hľadal odpoveď na to, prečo je to práve tento privatizačný poradca, nevedel som nájsť odpoveď. Tak som si pomohol jedným slovenským porekadlom, že vrana k vrane sadá. Zazneli tu aj otázky, či poradca vláde zaistenie kurzu odporúčal alebo nie. To, čo bolo pred chvíľou deklarované z tých spisov, ktoré tu predniesol pán Mečiar, myslím si, bolo jasne deklarované. A, bohužiaľ, bolo poukázané, že aj keď to privatizačný poradca myslel s republikou dobre, vláda konala proti záujmom Slovenskej republiky. Do tohto kontextu totiž zapadajú ďalšie zistenia uvedené v správe, napr. pingpong faktúr medzi ministerstvom hospodárstva a Fondom národného majetku, ktorý ich mal preplatiť. A nakoniec ich preplatil aj bez chýbajúceho podpisu. Prečo to urobil? Prosím vás, faktúra za 26,5 mil. dolárov je preplatená bez podpisu osoby, ktorá garantuje pravdivosť preplácanej faktúry. Veď to sa nemôže urobiť ani v malej eseročke, nieto na úrovni vlády Slovenskej republiky. (Potlesk.) Pýtam sa znovu, prečo sa tak stalo? „Lebo še stalo tak“ či tak, ako ste to s úsmevom pán Dzurinda a Mikloš používali pri zosmiešňovaní pána poslanca Buriana v stredajšej diskusii. No asi sa tak stalo, no tak to tak bude. Ale nebude to tak. Tá pravda sa musí skutočne vyšetriť. Na základe výsledku verejného obstarávania ministerstvo hospodárstva uzatvorilo s privatizačným poradcom mandátnu zmluvu 26. februára 2001, ktorá bola zo strany privatizačného poradcu podpísaná dňa 30. novembra 2000. To je ešte pred vyhodnotením verejnej súťaže. Táto zmluva však mala byť použitá len ako referenčná pred podpisom skutočnej zmluvy. Myslím si, že to tu bolo jasne vysvetlené. Na túto chybu upozornila v stanovisku k návrhu zmluvy aj JUDr. Anna Niku, advokátka, 21. februára 2001. Veď vám to tam jasne napísala. Neakceptovali ste to. To však nie je až také dôležité, pani poslankyňa Žitňanská, lebo vy ste sa týmto argumentom zaoberali. V tomto stanovisku sú totiž iné, oveľa dôležitejšie upozornenia na nedostatočnú úpravu náhrady účelne vynaložených nákladov pre poradcu, teda akým spôsobom tieto náklady budú ministerstvu hospodárstva preukazované a do akej maximálnej výšky môžu byť vôbec fakturované. Tieto pripomienky totiž takisto ministerstvo hospodárstva nezapracovalo do mandátnej zmluvy a znovu aj na túto chybu bolo písomne upozornené vtedajším právnym poradcom Advokátskej kancelárie Niku. Nestalo sa tak. A už len sumár na záver. Správa, ktorú dnes prerokovávame, je zverejnená na internete na rozdiel od privatizačnej zmluvy SPP. Správa o privatizácii nebola tajná, ako ste mnohí natláčali tento názor. Bola len v režime nezverejňovať ju, lebo bola určená Národnej rade Slovenskej republiky a bolo by nevhodné, aby sa o nej poslanci dozvedeli z médií. No naspäť ku konkrétnym zmluvám. Jediný uchádzač o privatizáciu spoločnosti pravdepodobne disponoval dostatkom informácií o neexistencii konkurenčnej ponuky. Takáto informácia je v konečnom dôsledku omnoho drahšia pre Slovenskú republiku ako pre toho, kto ju poskytol. Uzatvorenie mandátnej zmluvy bolo podľa správy v rozpore so zákonom o verejnom obstarávaní z dôvodu rozdielu medzi ponúknutou a zmluvnou cenou. V správe sa aj ďalej uvádza fakt z rozdielu cien, ktoré boli v konečnom dôsledku preplatené. Myslím si, že nie je potrebné, aby sme  sa opakovane vracali  k týmto údajom. Boli tu mnohokrát tieto čísla konštatované. Panie poslankyne, páni poslanci, zahmlieva sa skutočnosť, že pri pohľade na zoznam vystupujúcich tu v pléne počas rozpravy a faktických poznámok zistíte, že poslanci z SMK a takisto až na malé výnimky z KDH, tí, ktorí boli v Dzurindovej vláde, sa do debaty vlastne ani nezapojili. Možno majú tiež trpký pocit, že do tejto privatizačnej kuchyne ich SDKÚ nevpustila, tak ich v tom teraz nechali pekne sa vykúpať samých. Keď písal o  nejasnostiach privatizácie SPP v týždenníku Trend Karel Hirman, tak uviedol: „Je to vlastne logické, lebo dlhodobé záujmy a stratégie v energetickej politike Slovenska doteraz neboli komplexne jasne definované.“ Predchádzajúca vláda naozaj definovala len svoje konkrétne záujmy pri privatizácii SPP, Transpetrolu, Slovenských elektrární, Západoslovenskej, Stredoslovenskej a Východoslovenskej  energetiky. Súčasná vláda však na rozdiel od tej privatizačnej už predstavila vlastnú koncepciu energetickej bezpečnosti krajiny, a to až s horizontom do roku 2030. A teraz už úplne  na záver pre pánov poslancov Mikloša a Dzurindu. Páni poslanci, táto diskusia nebola ani tak o SDKÚ, nebola o SMK a nebola ani o KDH. Táto diskusia bola predovšetkým o vás, o vašom štýle vládnutia, o vašom povýšení sa nad zákon, o vašom zneužití politickej moci a o vašej arogancii. Proces privatizácie SPP jasne ukázal, čo znamená v praxi arogancia moci, pojem, ktorý tak často  používate vo svojich vystúpeniach. A ešte k jednému pojmu, ktorý je vo vašom slovníku veľmi často používaný. Sú to slová „špinavé paprče“. Páni poslanci Dzurinda a Mikloš, mali ste dobrú príležitosť, ako v diskusii pred poslancami Národnej rady navždy rozptýliť všetky pochybnosti spojené s privatizáciou Slovenského plynárenského podniku. Nevyužili ste ju. Nemali ste  toľko odvahy, toľko úcty ku svojim kolegom poslancom Národnej rady, aby ste si vypočuli diskusiu a operatívne reagovali na kolegov poslancov Národnej rady a aby ste im dali správnu odpoveď. Namiesto toho ste sa zbabelo schovali s výnimkou pár minút, keď ste predpokladali, že je prítomný dostatočný počet médií a kamier, a vtedy ste veľmi razantne diskutovali. Neočistili ste sa a paprče zostali špinavé. Ďakujem. (Potlesk.)