R. Bauer, poslanec: (2007-10-17):
Ja sa ale pýtam, robí štát štátom názov? Robí ústavu ústavou jej názov? Keby sme náš štát nazvali krajinou, znamenalo by to, že by už nešlo o štát? Samozrejme, že nie. Keby sme našu ústavu nazvali napríklad prvým alebo základným zákonom s rovnakým obsahom, už by to nebola ústava? Samozrejme, že bola. Tak ako je ústavou nemecká ústava bez ohľadu na názov. Tak ako bola podľa môjho názoru ústavou tzv. Európska ústavná zmluva a tak ako je de facto ňou aj dnešná Reformná zmluva. Ale k problému, o ktorom chcem hovoriť, je ním charta. Charta základných práv je problém. Vedia to Angličania, vedia to Poliaci, vedia to Íri, mali by sme to vedieť aj my. Na túto tému si dovolím povedať dve poznámky. Prvou je vysvetlenie, prečo považujem chartu za taký vážny problém, a druhou bude zdôvodnenie, prečo by sa mala Slovenská vláda pridať k už vzneseným výhradám a pripojiť na samite svoje výhrady v podobe tzv. protokolu alebo aspoň jednostrannej deklarácie, ako navrhoval pán kolega Fronc. Prečo je charta taký problém? Mohol by som hovoriť vlastne o problémoch dvoch, o ľudských právach a sociálnych právach. Viac sa budem venovať tým prvým, ale myslím si, že zástancom slobody a slobodného trhu sú zrejmé aj ohrozenia, ktoré plynú zo sociálnych práv. Charta práv je ich plná, a preto napríklad Angličania, ktorí si ctia svoje tradície, a podotýkam, že v Británii vládne ľavica, prikladajú k charte výhradu. Európa rieši vnútorný problém, pre jedných je príliš liberálna, neoliberálna, pre iných socialistická. Zdá sa, že nájsť odpoveď, kompromis, s ktorým budú súhlasiť všetci, je nemožné. Napokon, vždy to len zvyšuje napätie. Riešenie je iné. Ponechať na štáty, na ich vlády a obyvateľov, akú sociálnu politiku si želajú. Nech rozhodnú sami. To nie je ani obrana trhu, ani obrana socializmu. Je to obrana demokracie. A rovnaký princíp, ktorý platí pri sociálnych právach, platí aj pri ľudských právach. Domnievam sa, že kľúčom k pochopeniu je odpoveď na jednoduchú otázku. Prečo vlastne Únia potrebuje kodifikovať vlastné práva? Prečo potrebuje nový dokument? Prečo nestačia doterajšie európske dohovory? Napokon členmi Európskej únie sú len demokratické štáty. Všetci, ktorí sme vo vnútri, sme museli dodržiavať a ctiť ľudské práva na papieri aj v živote. Tak prečo sa Únia chce správať ako ďalší štát a kodifikovať si vlastné práva? Azda sa ľudské práva za posledných 50 rokov zmenili? A to je, domnievam sa, koreň veci. My, ktorí veríme v nemennosť ľudskej prirodzenosti, sme presvedčení, že ľudské práva sa nezmenili a nemenia. Vidíme však, že sa mení ich výklad. Zápasí sa o ich hranice, o definície donedávna samozrejmých vecí. Pápež Benedikt XVI. túto mentalitu, túto kultúru nazýva „diktatúrou relativizmu“. Príkladov sú tisíce. Najmä na Západe. Americký mysliteľ a bývalý sudca Robert Bork v tomto kontexte hovorí, že Spojeným štátom americkým vládne v posledných desaťročiach tzv. americká choroba. Je to forma tyranie menšiny, namiesto ľudí, namiesto ich kongresmanov a prezidenta vládne v mnohých otázkach americký Najvyšší súd a vládne zle. Namiesto ochrany práv prirodzené práva porušuje. Preto sa otázka voľby a menovania sudcov amerického Ústavného súdu tak spolitizovala. Mnohí z nich sa totiž začali správať ako politici a rozhodovať o tom, čo im neprináležalo. Tomuto problému sa tiež hovorí „súdny aktivizmus“. A ako vidíme z Ameriky, súdny aktivizmus môže byť vážny problém. Vezmime si právo na potrat. Hoci sa o legalizácii potratov v americkom Kongrese nikdy nehlasovalo, „právo na potrat“ je v Amerike chápané a aplikované širšie ako v Európe. Ešte donedávna práve na základe rozhodnutia súdu bolo dokonca možné potrat vykonať aj tesne pred narodením, hoci v deviatom mesiaci. Táto obzvlášť brutálna vražedná technika sa nazývala potrat čiastočným narodením. Americkí politici to nedokázali zmeniť. Pravica musela vymenovať nových sudcov a až oni dokázali toto bezprávie postaviť mimo zákona. Tak vyzerá súdny aktivizmus v praxi. Súdy svojvoľne vykladajú texty ústav a vytvárajú nové a nové „práva“. Prečo to spomínam? Pretože Európa sa schválením charty práv hodlá vydať na rovnakú cestu a opakovať americké chyby. Otvoriť dvere súdnemu aktivizmu. Preto a len preto je celá charta potrebná. Vrátim sa k otázke vyššie. Zmenili sa ľudské práva za posledných päťdesiat rokov? Zdá sa, že pre autorov ústavy a najmä charty práv sa zmenili. Som presvedčený, že charta práv v navrhovanej podobe predstavuje trójskeho koňa revolučnej ľavice. Náš bývalý kolega, poslanec tejto snemovne, v minulom období komunista Karol Ondriaš raz povedal: „Charta je prepísaný program Komunistickej strany. Chýba mi v nej len jeden článok, ten o vedúcej úlohe strany.“ Myslím si, že sa veľmi nemýlil. Zápas o chartu je zápasom o budúcu podobu Európy, a teda o budúcu podobu Slovenska. Pri svojom rozhodovaní môžeme vidieť skúsenosti iných, najmä spomínanej Severnej Ameriky. Napríklad Návrh dodatku k Ústave Spojených štátov amerických chrániaceho definíciu manželstva nechce brániť definíciu manželstva v celej americkej únii, chce len ubrániť päťdesiatim štátom ich právomoc rozhodnúť tak, aby to nebolo protiústavné. Chce brániť, povedané európskym slovníkom, suverenitu členských štátov, nič viac. Podobne je to s ďalšími, najmä kultúrno-etickými otázkami. Prečo dnes Európa chce robiť opak? Prečo by sme mali opakovať americké chyby? Európa ani Európska únia chartu práv nepotrebujú. Členmi Únie sú len demokratické štáty, všetky majú svoje ústavy s hlavami o ľudských právach. Ak už Úniu považujeme za štát, rodiaci sa štátny zväzok, tak nech tento superštát pristúpi ako subjekt k už existujúcemu Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Nikto tomu brániť nebude. (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)