P. Dubravay, poslanec: (2010-02-12):
Pán kolega Abrhan, ty si teraz pred chvíľočkou povedal, že si bol evidovaný. No tak boli aj takí, ktorí niesli slovenský znak a zároveň boli evidovaní, čiže sotva ho odložili, potom utekali tam, kde bolo treba, a konšpirovali a udávali občanov a ešte za to brali dokonca aj peniaze. (Potlesk.) No ak si bol takto evidovaný, hrúza. Dovoľte mi, kolegyne, kolegovia, aby som začal citátom. Antický filozof Aristoteles, ktorý nebol ani Maďar, ani Slovák, kedysi povedal, citujem: „Ak teda krivdu páchať znamená jednoducho niekomu dobrovoľne škodiť, pričom dobrovoľne znamená s plným vedomím osoby, ktorej škodíme, nástroja a spôsobu, ktorým škodíme, a ak nezdržanlivý človek sám sebe dobrovoľne škodí, môže povedať, že dobrovoľne trpí krivdu a že sám sebe môže krivdiť a to je tiež jedna z otvorených otázok, či človek môže sám sebe krivdiť.“ Koniec citátu. Dal by som vzhľadom na to rečnícku otázku, a to, či už dlhšiu dobu aj my nepáchame na sebe krivdu, či náhodou neškodíme sami sebe, keď slovo vlastenectvo sa akosi nepoužíva v bežnej hovorovej reči, keď výraz vlastenectvo akosi hanlivo spájame s rôznymi udalosťami, najčastejšie však len pri pripomínaní si rôznych historických dejov a udalostí našej histórie. Nadobudli sme z poznania v skutočnosti pocit, že vlastenectvo je výraz, ktorý by mal spájať národ žijúci na našej krásnej, Bohom darovanej zemi bez rozdielu profesií, náboženstva, národnosti. Ale skutočnosť určite nie je taká. Je pochopiteľné, že pocit hrdosti na svoj národ a vlastenectvo, ktoré obdivujeme u mnohých národov v Európe, u nás, žiaľ, neprevláda z prostého dôvodu. Až do roku 1993 sme boli systematicky raz s väčšou, raz s menšou intenzitou stáročia odnárodňovaní a je teraz nielen ľahké to vrátiť späť. Pociťujeme to z tlaku liberálnych médií a ich sympatizantov a občanov tejto republiky podobného zmýšľania, že výchova k vlastenectvu stratila svoje opodstatnenie v tejto dobe a slovo vlastenec sa často zámerne spája s minulosťou, kedy výrazne rezonovalo v istých historických obdobiach. Pri spracovaní tohto návrhu klub Slovenskej národnej strany nadobudol presvedčenie, že vlastenectvo a výchova, výchova k vlastenectvu, má nezastupiteľný význam aj v tejto dobe, zvlášť v tejto dobe, lebo sa nám vytráca z povedomia hrdosť na svoju vlasť, hrdosť na svoj národ, hrdosť na naše štátne symboly. Je to evidentné zvlášť u mladej generácie, pán kolega, ktorá stráca k svojmu rodnému kraju, k svojej vlasti vzťah, a nie sú to len ekonomické problémy, ktoré ich akoby nútili hľadať si svoje miesto v živote mimo ich rodnej domoviny. Je evidentné, že toto mladá generácia nemá a nemala dostatočne vyvinutý vlastenecký cit. K svojej rodnej vlasti sa správajú často ako ku macoche, ktorá im nedala to, čo práve potrebovali. Druhá skutočnosť je, že k vlasteneckému citu sa nedá naučiť. Ten sa buď v sebe nosí, alebo ho nosíme zakódovaný z jeho výchovy, ale je mu cudzí a vtedy prijíma iné hodnoty už nezlučiteľné s tým nádherným poslaním, ako je prejavovať úctu k hodnotám a symbolom svojho národa. Tak ako povedal kolega Vestenický, ak nezasadíme, nevyklíči. Ak nepovieme, nie je počuť. Ak nevychováme, nebudeme mať to, čo chceme mať z terajšej mladej generácie. Preberajme teda v tejto i v rôznych iných súvislostiach príklady z Francúzska, Nemecka, Anglicka, Poľska, Maďarska, Spojených štátov amerických. Bol som v lete na východnom Slovensku, kde boli na návšteve dve malé deti, 7-ročné dievča a 9-ročný chlapec. Ich rodičia pochádzali zo Slovenska, ale narodili sa v Spojených štátoch. Bolo osem hodín večer, hrali sme sa hru, naraz ten chlapec starší vstal a povedal: „Alice, zaspievame si hymnu.“ No ja okamžite som reagoval, hovorím: „To už vás stihol starý otec naučiť slovenskú hymnu?“ Ten chlapec sa na mňa pozrel ako na nepriateľa Spojených štátov, hovorí: „Akú slovenskú? Našu americkú.“ Čiže už tu, dúfam, že každý na tomto príklade pochopí i slová pána Vestenického, že ak tam zasadili, ak od útleho detstva pôsobili, tak majú možnosť aj vychovať z občanov to, čo som spomínal. Sme presvedčení, že je na nás, aby sme tento ušľachtilý cit začali prebúdzať v našich školách, inštitúciách a úradoch. Prirodzene by sme mali byť hrdí na svoju vlasť, na základné atribúty, ktoré ju reprezentujú. Tu v prvom rade – ja viem, že každý to vie, ale len pripomínam – patrí naša štátna zástava, štátny znak a už tu toľkokrát spomínaná štátna hymna, ktorej slová potvrdzujú oprávnenosť nášho bytia. Vážené panie poslankyne, páni poslanci, ctená Národná rada, sme toho presvedčenia, že kto si neváži svoju vlasť, miesto, kde sa narodil, posvätné štátne symboly, neváži si ani ľudí, ktorí v tejto republike žijú. A tu sa natíska otázka: Vážime si svojich voličov? Ak dovolíte, vrátim sa ešte raz k Aristotelovi a dávam otázku: Nepáchame krivdu na sebe a na našich potomkoch, keď nevediem k ušľachtilému citu vlastenectva? Nepáchame krivdu na sebe, keď neučíme a neprebúdzame v mladej generácii, ktorá určite príde po nás, aj sen ku skutočnému vlastenectvu, aby boli hrdí na národ, z ktorého vzišli, aby boli hrdí na zem, ktorá je ich rodným domovom? Myslím, že osobnosť Alexandra Matušku každý pozná, netreba pripomínať. Často v tejto súvislosti vyjadril mnohé slová a tieto jeho prorocké slová sú platné aj dnes. Vážené kolegyne, kolegovia, ctená Národná rada, pevne dúfam, že osobné záujmy a tiež stranícke záujmy v prípade prijatia tohto zákona pôjdu bokom. Vzhľadom na krátkosť času skracujem svoj diskusný príspevok. Želám všetkým tým, ktorí sú presvedčení o správnosti tohto zákona, pevné zdravie, pohodu a tým ostatným podobne to, čo som povedal, len trošku v menšej miere. Ďakujem za pozornosť.