Ľ. Kaník, minister práce, sociálnych vecí a rodiny SR: (2004-05-12):
Vyjadrím sa teda k pohľadávkam, ktoré tu zazneli viackrát. Chápem, že bez diskusie môže vzniknúť pocit, že ide o niečo, čo by nemuselo byť zdravé, ale pokúsim sa to vysvetliť. Myslím si, že všetci sa zhodneme na tom, že keď chceme, aby aj zdravotníctvo fungovalo, že ho potrebujeme mať oddlžené od starých dlhov a nevytvárať nové dlhy. To je jedna premisa zrejme, na ktorej sa dá dohodnúť. Ako dosiahnuť túto situáciu? Ciest je, samozrejme, niekoľko, ale jedna z nich je napríklad vziať peniaze, ktoré sú na osobitnom účte v Národnej banke a sú rezervované na rozbeh druhého piliera, a boli také úvahy, myslím si, že tá úvaha je horšia. Zobrať hotovosť, vyriešiť tento problém a mať to za sebou. Lepšia úvaha, aj keď nie optimálna z hľadiska úzko rezortného pohľadu, ale nemali by sme mať pohľad len úzko rezortný, ale vidieť veci v súvislostiach, je urobiť vzájomné započítanie pohľadávok, dovoliť zdravotníctvu, aby vyplatilo svoje pohľadávky, ktoré by zrejme štát tak či tak Sociálnej poisťovni len veľmi ťažko a zrejme možno vôbec nebol ochotný alebo schopný vyplatiť z rozpočtových dôvodov a nahradiť to nie v nominálnej hodnote, zdôrazňujem, nenájdete tam slovo v nominálnej hodnote, ale nahradiť to inými podľa možností bonitnými pohľadávkami, konkrétne sa myslí pohľadávkami daňového úradu, ktorý má voči dlžníkom, čo umožní Sociálnej poisťovni skonsolidovať svoje pohľadávky, ktoré má reálne voči týmto dlžníkom, doplniť ich pohľadávkami, ktoré má daňový úrad, tým pádom posilniť svoju pozíciu ako veriteľa voči dlžníkom, ktorí existujú, a tak nielen vymôcť lepšie svoju vlastnú pohľadávku, ale pripojiť k nej v nominálnej hodnote násobne väčšiu pohľadávku ako to, čo sa započíta a konečne zlepšiť aj svoju pohľadávkovú situáciu. Možno som to aj trošku zložito povedal alebo zložito to znie, ale každopádne cieľom je, aby Sociálna poisťovňa v prvej etape získala od daňového úradu čo najbonitnejšie pohľadávky v čo najväčšej výške presahujúcej nominálnu hodnotu pohľadávky, ktoré má voči zdravotníckym zariadeniam, aby následne z tejto vylepšenej pozície vymohla omnoho úspešnejšie a v omnoho väčšej miere reálne prostriedky od svojich dlžníkov. Že to je delikátna operácia, o tom niet pochýb, a preto je v zákone napísané, že až po súhlase Dozornej rady, ktorá, kde sú nielen vládni zástupcovia a na základe potom rozhodnutia Rady riaditeľov, kde sú takisto piati zástupcovia. Toľko na vysvetlenie, posúďte sami. Škoda, že pán Ondriaš odišiel, som chcel len malú poznámku. Pani Navrátilová to veľmi presne povedala, z toho, čo povedal, som naozaj pochopil, a pochopilo by to aj šesťročné dieťa, že pán Ondriaš nepochopil nič, pretože spočítať alebo vidieť to, čo za socializmu bolo v jednej kolónke, kde boli aj dôchodky, aj všetky iné sociálne výdavky, a dnes je to rozdelené do Sociálnej poisťovne, sociálnej pomoci a ďalších kapitol a nevedieť, že sa to má sčítať, keď to chceme porovnať, tak to znamená, že pán Ondriaš nepochopil nič, takže nie je v žiadnom prípade pravda, že za socializmu išlo viac do sociálneho systému. Pán Burian tiež tu už nie je. Toto je systémové riešenie, pretože, čo je systémové a čo je nesystémové? Nesystémové je jednorazové riešenie, jednorazový vstup, to je nesystémové. Každé riešenie, ktoré je opakované a reprodukované, vytvára systém a je  systémové riešenie. Toto nie je vstup do sociálneho poistenia a jeho nabúranie, pretože to prefinancováva štát. On refunduje Sociálnej poisťovni tieto náklady a je to číro čistá solidarita s tými, ktorí naozaj pravdepodobne si nemôžu zabezpečiť pre takúto udalosť, ktorú nikto nechcel a neprivolával, svoje zabezpečenie. A štát solidaritou z daňových príjmov vlastne prefinancováva tieto zdroje. Je to určite efektívnejší a adresnejší spôsob, ako navrhuje pán Madej, kde navrhuje, aby všetci bez ohľadu, či to budú potrebovať, alebo nie, aby za nich štát platil z daní štát, to znamená, iní sa skladali z daňových príjmov na tieto veci. Aj keď to možno nikdy nebude potrebovať daný človek, riešenie pána Madeja je rádovo v miliardách drahšie a rádovo neúčelnejšie, pretože to vôbec nie je potrebné. Preto sme zrušili potrebu platenia za študentov štátu, pretože štát platil veľmi málo, nič to neprinášalo tým študentom. Nový dôchodkový systém im naopak prináša vyššie dôchodky, vyššie zabezpečenie a týmto riešením invalidity im zabezpečuje aj túto výnimočnú udalosť, ktorá sa niekoľkým, žiaľbohu, pravdepodobne stať môže. Keby sme pristúpili na návrh pána Madeja, zároveň by sme museli zastropovať opäť výšku dôchodkov, vrátiť sa k starému systému, pretože deficit Sociálnej poisťovne by sa dramaticky prehĺbil a jednoducho by neuplatila vyplácanie tak nastavených dôchodkov a taký rast dôchodkov, ako sme nastavili. To je jednoducho jedno s druhým. Nemáme tu čarovný mešec, z ktorého môžeme neustále rozdávať, ale produkujeme len to, čo sa v systéme dokáže vytvoriť. Pánovi Muňkovi som chcel opäť vysvetliť, že my zákony nelátame, ale že programovo reforma sociálneho systému vytvára zdroje, ktoré je možné používať na adresnú pomoc, takže to sú plánované kroky zlepšovania sociálneho systému, tak ako sme si to od začiatku naplánovali, ale nie je tu. To je všetko. K pánovi Madejovi som sa vyjadril, dalo by sa veľa a budeme zrejme v druhom čítaní, ale každopádne jeho návrh je nebezpečný a nie dobrý a neprinesie prospech. Toto je systémový prístup, a predsa len jednu vetu. Tam je otázka výšky dôchodku. Opäť ako stereotyp minulosti. Dôchodok nie je už v súčasnosti jediným zdrojom príjmu. V prípade, že je dôchodok nízky, pretože môžeme mať aj nízke dôchodky a budú aj nízke dôchodky, máme tu systém sociálnej pomoci. A všetky tieto sociálne systémy a príspevky treba zarátať dohromady. A jednoducho, keď chceme ten systém mať, aby naozaj odrážal isté súvislosti, tak sa nemôžeme vrátiť do minulosti, keď dôchodok bol zároveň aj sociálnou pomocou. Už nie je sociálnou pomocou, a pritom sociálna pomoc existuje.