P. Hrušovský, predseda NR SR: (2005-03-21):
M. Murgaš, poslanec: Vážený pán predseda, vážený pán minister, dámy a páni, už v tejto diskusii odzneli rôzne úvahy. Ja sa ako výkonný manažér univerzity budem pridržiavať radšej faktov a skutočností, a preto moje vystúpenie bude smerovať k vecným stránkam predlohy zákona. V súčasnosti je sektor vysokoškolského vzdelávania v Slovenskej republike charakterizovaný pluralitou, ktorá je takou signifikantnou aj v rámci Európskej únie. V Slovenskej republike máme verejné vysoké školy, máme štátne vysoké školy, máme aj privátne vysoké školy, a je to podľa môjho názoru tak správne. Viac ako 96 percent celkovej vzdelávacej kapacity takpovediac obhospodarujú verejné vysoké školy, a preto sa aj tento zákon najviac dotkne študentov verejných vysokých škôl a, samozrejme, aj verejných vysokých škôl ako takých.  Ten zákon má troška taký zvláštny názov. Je to zákon o študentských pôžičkách, hoci z celkového počtu 27 strán iba necelá tretina sa týka študentských pôžičiek a tie dve tretiny sa týkajú súčasného vysokoškolského zákona. Teda mne by sa viac pozdávalo, aby sme to nazvali, že ide o novelu zákona o vysokých školách. Ale prosím, ten názov je taký, aký je. Dovoľte mi teda najprv, aby som  uviedol vecné argumenty, prečo majú verejné vysoké školy výhrady voči určitým ustanoveniam tohto zákona, a potom poviem ešte dve moje výhrady voči niektorým ustanoveniam tohto zákona. Najprv tie výhrady, ktoré rezonujú na verejných vysokých školách a ktoré sa týkajú zrovnoprávnenia financovania verejných a súkromných vysokých škôl z prostriedkov štátneho rozpočtu. Možnože niektorí z vás vedia, možnože nie, že verejné a súkromné vysoké školy pôsobia v rozdielnych legislatívnych prostrediach. Zatiaľ čo na vznik verejnej vysokej školy je potrebné odsúhlasiť tu v Národnej rade zákon, zatiaľ na vznik súkromnej vysokej školy stačí, keď je prijaté príslušné uznesenie vo vláde Slovenskej republiky. Asi všetci uznáme, že je podstatný rozdiel presvedčiť rozhodujúcu časť poslancov Národnej rady o tom, že treba založiť verejnú vysokú školu, ako presvedčiť vládu Slovenskej republiky, že treba založiť súkromnú vysokú školu nota bene, ak ide o subjekt, ktorý  je politicky spriaznený s vládou alebo s členmi vlády Slovenskej republiky. Verejná vysoká škola hospodári ako príjemca rozpočtových prostriedkov s finančnými prostriedkami v súlade so zákonom o rozpočtových pravidlách vo verejnej správe. Riadi sa rozpočtovou klasifikáciou, používa programové plánovanie, zostavuje rozpočet, účtuje podľa účtovnej osnovy pre subjekty nezaradené pre podnikanie. Povedané inak, verejná vysoká škola funguje v prísnom  finančnom rámci. Zabezpečuje transparentnosť hospodárenia, a tým aj účinnú kontrolu pri vynakladaní prostriedkov zo štátneho rozpočtu. Vo svojej činnosti je verejná vysoká škola permanentne objektom kontrolných orgánov, ako napríklad Najvyššieho kontrolného úradu, kontrolného odboru ministerstva školstva, Úradu finančnej kontroly a ďalších a ďalších, čo je, samozrejme, v poriadku, lebo ide o prostriedky daňových poplatníkov. Verejné vysoké školy sú navyše napojené na štátnu pokladnicu, ktorá, to si dovolím poznamenať, poriadne komplikuje finančné operatívne riadenie vysokým školám, lebo sa príliš často stáva, že vypadáva štátna pokladnica a spôsobuje naozaj vážne problémy. No a teraz sa budú prideľovať zo štátneho rozpočtu podľa predlohy zákona prostriedky aj súkromným vysokým školám povinne, pričom ale súkromné vysoké školy nehospodária v takomto prísnom finančnom rámci. Nie sú napojené na štátnu pokladnicu, nie sú povinné účtovať podľa príslušnej účtovnej osnovy, nie sú povinné uskutočňovať operácie  v súlade so zákonom o účtovníctve, ktorý je platný pre verejné vysoké školy a tak ďalej a tak ďalej. Ak verejná vysoká škola dosiahne pozitívny hospodársky výsledok, pán minister o tom hovoril, že už značná časť vysokých škôl dosiahla pozitívny  hospodársky výsledok, tento je povinná podľa zákona rozdeliť do fondov na svoj ďalší rozvoj, čo je bezpochyby správne. Ak však dosiahne zisk súkromná vysoká škola, môže ho po zdanení rozdeliť medzi jej vlastníkov  a žiaden zákon jej to zakázať nemôže. Dodatočné prostriedky, ktoré sa budú získavať od štátu, sa takýmto spôsobom budú môcť transformovať na zisk súkromnej organizácii, čo je z pohľadu rozpočtových pravidiel nielen nesprávne, ale pre mňa ako ekonóma  aj absurdné a nepriateľné, aby sa peniaze daňových poplatníkov transformovali na zisk súkromnej firme. Pôjdem však ešte ďalej. Na to, aby sa prostriedky daňových poplatníkov dostali do súkromných rúk, nemusí súkromná vysoká škola ani dosiahnuť zisk. Tieto peniaze sa môžu do súkromných rúk dostať veľmi jednoducho, a to nekontrolovaným nákupom tovarov a služieb, pretože súkromná vysoká škola nie je povinná v obchodnom styku postupovať podľa zákona o verejnom obstarávaní. Rozdielna je aj situácia v pracovnoprávnych vzťahoch. Zatiaľ čo verejná vysoká škola vo vzťahu k svojim zamestnancom musí dodržiavať ustanovenia zákona o výkone prác vo verejnom záujme, súkromnej vysokej školy sa tento zákon netýka. Dámy a páni,  keď zoberieme štruktúru doteraz vzniknutých súkromných vysokých škôl, rozhodujúci podiel študijných odborov majú na nich spoločenské vedy, právo a vedy o riadení. Tieto študijné odbory si nevyžadujú také vysoké náklady ako technické či prírodovedné odbory. Ak súkromná vysoká škola bude dostávať od štátu a zo štátneho rozpočtu prostriedky na študenta v takej istej výške ako verejná, umožní jej to pokryť náklady na štúdium na dosiahnutie zisku a tak ďalej, respektíve na jej ďalší rozvoj. Takto sa ocitne voči verejným vysokým školám vo výhodnej konkurenčnej pozícii, pretože nebude musieť vyberať vyššie poplatky, ako bude štátom stanovené najvyššie školné. Naproti tomu verejné vysoké školy nebudú môcť vyberať školné, ktoré by sa priblížilo k trojnásobku základu, pretože by sa podstatne znížil dopyt zo strany potenciálnych študentov. Väčšina verejných vysokých škôl má totiž širokú škálu študijných odborov a študijných programov od nákladovo menej náročných až po nákladovo vysoko náročných, preto sa v rámci verejnej vysokej školy prerozdeľujú prostriedky aj na základe vnútrouniverzitnej solidarity s nákladovo menej náročného štúdia s vyšším záujmom na nákladovo viacnáročné štúdium s menším záujmom. Takéto prerozdeľovanie prostriedkov na súkromných vysokých školách nie je nevyhnutné, pretože v rozhodujúcej miere zabezpečujú nákladovo nenáročné študijné programy. Ak sa prijme navrhovaná finančná konštrukcia, verejné vysoké školy budú nútené odstúpiť od princípu vnútrouniverzitnej solidarity a začnú presadzovať zvyšovanie ponuky nákladovo menej náročných, ale veľmi atraktívnych študijných programov. A aký bude výsledok? Výsledok bude útlm a degradácia náročných technických a prírodovedných odborov, teda odborov, ktoré sú pre znalostnú ekonomiku kľúčové. V súvislosti so súkromnými vysokými školami sa natíska otázka, kto sú vlastne študenti súkromných vysokých škôl, napríklad právnických? Či to nie sú náhodou študenti, ktorí sa nevedia presadiť cez náročné prijímacie konanie na právnických fakultách verejných vysokých škôl a rodičia sú im schopní zabezpečiť platené štúdium? Úprimne poviem tejto snemovni, že nemám nič proti súkromným vysokým školám, napokon na jednej z nich v zahraničí dlhodobo pôsobím a pôsobím aj na súkromných vysokých školách v Slovenskej republike. Beriem ich ako súčasť pluralitného sektora vysokoškolského vzdelávania, určite majú v tejto štruktúre svoje miesto. Musím však povedať aj to, že moje poznatky vyplývajúce z pôsobenia na súkromných vysokých školách ma oprávňujú pochybovať o vyššej kvalite slovenských súkromných vysokých škôl oproti verejným vysokým školám. Súkromné školy ponúkajú vzdelanie deťom z rodín, ktorým platenie za štúdium nespôsobuje finančné problémy. Z tohto dôvodu môžu bez problémov vyberať školné vo výške trojnásobku základu. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, súčasná právna úprava financovania vysokých škôl tiež umožňuje financovanie súkromných vysokých škôl zo štátneho rozpočtu. Ministerstvo školstva môže poskytnúť dotáciu po vyjadrení Rady vysokých škôl, Slovenskej rektorskej konferencie a so súhlasom vlády. Ak súkromné vysoké školy budú nakladať s verejnými prostriedkami v inom legislatívnom prostredí ako verejné, dôjde k diskriminácii verejných vysokých škôl. Súkromné vysoké školy budú na trhu vysokoškolského vzdelávania zvýhodnené oproti verejným vysokým školám. Dúfam, že uznáte, že nikto odo mňa ako od rektora verejnej vysokej školy nemôže žiadať, aby som sa podieľal na rozhodnutí, ktoré prispeje k diskriminácii verejných vysokých škôl a k ich znevýhodneniu na trhu vysokoškolského vzdelávania. Dovoľte mi ešte dve systémové výhrady k zákonu. Prvá výhrada sa týka spodnej hranice platieb za štúdium. Navrhovaný zákon umožňuje verejným vysokým školám určiť výšku školného v akademických rokoch 2005/2006 a 2006/2007 v rozpätí od nuly po trojnásobok základu. Povedané inak, ak sa ktorákoľvek verejná vysoká škola v tomto období rozhodne, že jej spodná hranica školného bude nula, tak zákon jej to za tieto dva roky umožní. Po tomto období sa však táto možnosť zo zákona končí a všetky verejné vysoké školy budú povinné vyberať školné. Keď som konzultoval túto skutočnosť s odborníkmi na ústavné právo, dali mi k nej právne stanovisko, ktoré hovorí o protiústavnosti zákona v tých ustanoveniach, v ktorých sú verejné vysoké školy nútené vyberať školné. V stanovisku sa opierali o čl. 42 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky, ktorý hovorí, citujem: „Zriaďovať iné školy ako štátne a vyučovať v nich možno len za podmienok ustanovených zákonom; v takýchto školách sa môže vzdelávanie poskytovať za úhradu.“ Koniec citátu. Aj vy uznáte, že je veľký rozdiel medzi tým, čo verejné vysoké školy podľa ústavy môžu a čo musia. Som presvedčený o tom, že nielen z hľadiska ústavnosti, ale aj z manažérskeho aspektu by bolo správne, aby zákon nestanovoval dolnú hranicu školného. Aby teda verejné vysoké školy mali časovo neobmedzenú možnosť stanovovať dolnú hranicu školného ako nulovú. Určite na univerzitách by potom bola situácia, že by boli študijné programy, kde by sa išlo na maximálnu hornú hranicu, ale určite by boli tie z hľadiska študentov neatraktívne, ale z hľadiska ďalšieho vývoja spoločnosti dôležité programy prírodovedné a technické v takej pozícii, že by tam možno bola hranica spoplatnenia nulová. No a tá druhá výhrada sa tiež týka ústavnosti, týka sa ústavnosti zákona, pretože odborníci na ústavné právo považujú za protiústavné aj to, že školné budú musieť platiť aj tí študenti, ktorí začali študovať pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona, čo je považované za retroaktivitu. Kolegyne, kolegovia, toto boli moje hlavné vecné výhrady proti predlohe zákona. Viem, že tu ešte odznie množstvo diskusných príspevkov, ktoré budú rezonovať možno v iných polohách, ale považoval som za potrebné ako rektor univerzity poukázať najmä na vecné stránky tohto zákona, ktoré považujem ja osobne, ale aj väčšina kolegov na univerzitách za zásadné a za závažné. Ďakujem pekne za vašu pozornosť. (Potlesk.)