R. Rafaj, poslanec: (2009-02-03):
Ak by sa náhodou vo vás neozvalo ani svedomie a boli by ste hluchí aj k svojmu vedomiu a k argumentom, tak našťastie slovenský právny poriadok nekončí len v tejto sále a len pri našom vedomí a svedomí, a preto sa poslanci za SNS, a verím, že aj niektorí iní, obrátia na Ústavný súd, ktorý už nebude môcť rozhodovať podľa politických alebo etnických, či iných kritérií. Výhrady hlavy štátu sú pomerne jasné a poukázali sme na nedostatky aj my už v prvom čítaní. Naozaj nie je zrejmé, čo sú vžité alebo zaužívané názvy. Nie je to jasné predovšetkým ani pri iných menšinách, pretože nemôžeme sa pozerať len na menšinu jednu. Prístup rovnosti hovorí, že norma je určená pre všetky menšiny, ale dokonca ani pri menšine maďarskej, pokiaľ by som si dovolil redukovať túto účelovú zmenu zákona, nie je jasná, pretože sa odvoláva v texte na používanie v učebniciach, ale z praktického hľadiska učebnice v tom období, ako je uvedené, neboli schvaľované, takže nemá sa na čo odvolať. Druhý lapsus alebo nedostatok je v tom, že takáto norma nemôže obmedzovať alebo mantinelizovať názvy alebo pojmy v konkrétnom časovom rozhraní. Čiže tie, ktoré boli použité do roku 2002, nie, tie, ktoré boli použité po roku 2006, nie, ale len a len roky 2002 a 2006, to je, to je naozaj, neviem si predstaviť, ako by sme to novelizovali. To sa nedá ani novelizovať. Keby to bol ekonomický údaj, tak by sme povedali, že vieme tam dať nejakú premennú, ale toto je časový údaj a dokonca poviem, že spolitizovaný časový údaj, ktorý sa nedá ani zmeniť už potom neskôr. Takže tých slučiek, ktoré navrhovatelia dali do tejto zmeny, je príliš veľa na to, aby vôbec ktokoľvek je objektívny, mohol nejakým spôsobom zahlasovať za takúto normu. Druhým aspektom je, ako sa pozeráme na postavenie slovenského jazyka. Nikto tu, samozrejme, nehovorí a ani súčasná prax nie je taká, ktorá by niektorú z menšín v používaní názvov aj v učebniciach, hovorím o aktuálnom stave, diskriminovala. Čiže nie je tu ani spoločenská objednávka na to, aby bolo potrebné takýmto zásadným spôsobom meniť niečo, čo upravujú nižšie právne normy, konkrétne metodický pokyn ministra školstva, kde okrem slovenského jazyka je aj názov v jazyku menšín. Jediným problémom môže pre niektorých byť, že ten názov v jazyku menšín je až alebo nasleduje až po uvedení názvu v slovenskom, čiže v štátnom jazyku. Ale zákon č. 270/1995 konkrétne v § 1 ods. 2 hovorí, že „štátny jazyk má prednosť pred ostatnými jazykmi používanými na území Slovenskej republiky“. Tam je to dané. Čiže právo na výnimočné postavenie štátneho jazyka bolo dané, ale využívanie tohto práva aj za súčasného stavu nijakým spôsobom neobmedzuje používanie jazykov menšín. Môžeme si len zopakovať, že ak by sme náhodou, nedajbože, schválili túto normu, bola by taktiež v rozpore so zákonom o geodézii a kartografii. A len pripomeniem, že ohrozili by sme princíp právneho štátu, pretože normy, ktoré tu prijímame, musia byť terminologicky aj obsahovo, významovo jasné, presné a zrozumiteľné. A táto úprava, bohužiaľ, obchádza princípy tvorenia legislatívy v Národnej rade Slovenskej republiky. Nie je doteraz známe, že by novela školského zákona sa mala stať osobitným zákonom, ktorý by bol postavený k zákonu o štátnom jazyku. Toto je tiež pravda a ďalší argument proti tomu, aby ctená snemovňa prelomila, nedajbože, veto hlavy štátu. Čiže neexistuje takéto splnomocnenie pre inú úpravu, teda právne prijatú podobu školského zákona, tak ako som už uviedol. To znamená napríklad pre používanie zemepisných názvov v mapových dielach vrátane katastrálnych máp alebo pre označovanie obcí v iných jazykoch, na to máme všetko špeciálne zákony. Ďalšou významnou legislatívnou výhradou Slovenskej národnej strany je, že nie je len v rozpore so zákonom o geodézii a kartografii, ale išlo by aj o jeho nepriamu novelu, čo je rovnako ústavnoprávne neprípustné. Poprosím, keby ste mohli rešpektovať všetky tieto výhrady, ktoré pomenoval aj prezident Slovenskej republiky a na ktoré sme vás upozorňovali už pri prvom čítaní. Zaujímavým javom je preto politikum, čo je teda podstatou toho, že došlo k takej zvláštnej zhode v prípade prvého čítania a pravdepodobne sa rysuje istá zvláštna zhoda pravdepodobne aj po vrátení pánom prezidentom. So záujmom som si prečítal stanovisko Strany maďarskej koalície, ktorá požadovala, aby bolo právo garantovať používanie týchto zemepisných názvov, je to z oficiálneho vyhlásenia strany, na úrovni, citujem, „roku 1890“. Čiže SMK povedalo, že ideálnym stavom by bolo, keby Národná rada Slovenskej republiky tými ohraničeniami z rokov 2002 až 2006, ktoré majú byť pre nich, ale pre ostatných legislatívcov neznámym pojmom, na úrovni rokov 1890, čiže z čias, dá sa povedať, druhej asimilačnej vlny cieľavedomého pomaďarčovania. Inak povedané, že všetci, ktorí ste už rozhodnutí alebo sa ešte len rozhodujete, ako budete hlasovať, budete hlasovať aj o tom, či schválime v zákone Slovenskej republiky názvy na úrovni roku 1890. Čiže z dôb tvrdej maďarizácie, ktorá sa odštartovala po roku 1868 zákonom o vyrovnaní, ktorý nerešpektoval svojbytnosť a suverenitu iných nemaďarských národov – a nebol to len národ slovenský, boli to aj ďalšie národy, ako nemecký, chorvátsky, srbský a ďalšie. Ten stav, ku ktorému by sme, nedajbože, dospeli z roku 1890, predchádzalo mu, samozrejme, aj pomaďarčovanie ľudového školstva, ktoré sa odštartovalo za vlády Kálmána Tiszu v roku 1875. Boli vydané aj ďalšie veľmi jednoznačné maďarizačné zákony, zakladali sa aj neformálne spolky na pomaďarčovanie, napr. smutne známy Spolok FEMKE založený v roku 1883, teda sedem rokov pred tým zlomovým dátumom, ktorého status by sme v názvoch obcí mali dnes legalizovať. Vláda Kálmána Tiszu síce padla v roku 1890, ale v podstate sa nič nezmenilo, pretože aj vlády nasledovné, a najmä Dezidera Bánffyho, pokračovali naďalej v odnárodňovacej politike. Nedá mi o tom nehovoriť, ale aj Bánffyho vláda schválila ďalšie zákony, aj smutne známy Apponyiho zákon, ďalej zákony o názvoch obcí, ktoré stratili vtedajšiu či už nemaďarskú jednojazyčnosť, prípadne dvojjazyčnosť, alebo aj trojjazyčnosť tam, kde sa objavoval aj iný etnický element, povedzme slovensko-maďarsko-nemecký, a úradne sa nariadil len jeden oficiálny názov a tento názov bol, čuduj sa svete, alebo bol inak len maďarský, respektíve, povedzme si pravdu, pomaďarčený. Pretože aj tie obce, ktoré nemali názvy, nemali zastúpenie maďarského etnika, boli z úradnej moci im pridelené názvy maďarské a boli premenované na obce s maďarským významom. Toto všetko je tiež podstatné si uvedomiť pri rozhodovaní sa pre a proti, či vypočujeme argumenty hlavy štátu a túto normu neschválime a neprelomíme veto prezidenta. Veď v tom zlomovom roku 1890 bolo ešte 1 115 slovenských škôl v celkom Uhorsku. Avšak v školskom roku 1905 už ich bolo iba 241 a aj tých 240 posledných slovenských škôl po prijatý Apponyiho školských zákonov sa definitívne malo a aj sa pomaďarčilo. Čiže pokiaľ sa chceme vrátiť do týchto smutných čias, každý má svoje vedomie a svedomie. Ja som sa pokúsil vám dať argumenty a osvojiť si ešte raz výhrady prezidenta republiky, ktoré sú závažného charakteru a ktoré v prípade, že by vaše uši ostali hluché a svedomie nemé, skončia určite na Ústavnom súde. Ja však verím, že múdri ľudia sedia aj v tejto sále a že ich je väčšina a že múdrosť káže predchádzať omylom a pádom, a preto vás prosím a žiadam, aby sme vypočuli argumenty hlavy štátu a neprelomili veto prezidenta a nechali jestvujúci stav v školskom zákone, ktorý umožňuje nielen dôstojné používanie a prioritu štátneho slovenského jazyka, ale aj používanie jazykov menšín. Ja som presvedčený, že nielen poslanci za Slovenskú národnú stranu, ale aj zástupcovia iných menšín nájdu dostatok argumentov, aby sa rovnako obrátili na Ústavný súd, pretože nepoznám iné úpravy z rokov 2002 až 2006 v prípade nemeckého etnika alebo rómskeho etnika, ktorým by sme mali týmto zákonom prikázať, akým spôsobom je možné používať alebo označiť obec v učebniciach, z ktorých sa budú učiť. Nebudem ďalej zdržiavať. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)