J. Rydlo, poslanec: (2009-06-25):
Vo svojom vystúpení sa vedome obmedzím iba na paragrafy 1, 5, 7, 9 a 9a novely. Celkový dojem mojich voličov i môj je ten, že táto novelizácia je kapitulačnou novelou a jej hlavným „raison d´être“ je prepojenie s nedávnou novelou školského zákona určenou pre školy s vyučovacím jazykom jednej hlasnej národnostnej menšiny, ktorej niektorí činovníci by chceli zvrátiť koleso dejín. Lenže zákon o štátnom jazyku sa má týkať len štátneho jazyka, v danom prípade slovenského jazyka, a to v súlade tak s Ústavou nášho obnoveného štátu ako aj s ďalšími medzinárodnými dokumentmi, spomedzi ktorých právne záväzný je len Rámcový dohovor na ochranu národnostných menšín obsahujúci článok 14, ktorý v odseku 3 chráni ten-ktorý štátny alebo oficiálny jazyk bez obmedzenia. Aj podľa Dôvodovej správy novela nerieši vzťah medzi štátnym jazykom a menšinovými jazykmi, a napriek tomu sa v ňom uprednostňuje – citujem – „legitímne používanie menšinových jazykov vo verejnom styku“ v zmysle Charty regionálnych alebo menšinových jazykov, ktorá taktiež obsahuje poistku na ochranu štátneho jazyka a ktorá, na rozdiel od Rámcového dohovoru, nemá silu práva. Vo Francúzskej Ústavnej rade (Conseil constitutionel) táto poistka nestačila: uznanie jazykových práv by bolo mohlo podľa nej viesť k uznaniu jazykovej komunity, čo je v rozpore s francúzskou ústavou, podľa ktorej sú si občania rovní, francúzsky národ jedinečný a republika nedeliteľná. 39 záväzkov Charty, ktoré Francúzsko podpísalo, a o ktorých Ústavná rada usúdila, že neodporujú ústave, by však mohlo byť implementovaných aj bez jej ratifikácie, ku ktorej Francúzsko nepristúpilo. Slávna snemovňa, štátny jazyk však potrebuje zvýšenú ochranu vo vzťahu k západným jazykom, najmä v súvislosti s prenikaním nevkusných, nepotrebných a zbytočných anglicizmov do slovenčiny, o čom nie je v dôvodovej správe ani zmienka. Napríklad aj v Dôvodovej správe citovaný Zákon o používaní francúzštiny zo 4. augusta 1994, známy ako Loi Toubon (Toubonov zákon), bol motivovaný práve potrebou ochrany proti vplyvom zvonka. Dôvodová správa nepodáva problematiku postavenia, podpory a ochrany štátneho jazyka v celej šírke, keď toto všetko zveruje len ministerstvu kultúry. Ani personálne posilnenie útvaru pre plnenie úloh v oblasti štátneho jazyka by sa nemalo obmedziť len na ministerstvo kultúry, ale prinajmenšom aj na ministerstvo zahraničných vecí: slovenčina je jedným z úradných jazykov Európskej únie, používajú ho zahraniční Slováci a iní cudzinci, jestvujú lektoráty slovenského jazyka na zahraničných univerzitách – slovenčina sa dnes vyučuje aj v ďalekej Číne. V tomto zmysle nemožno hovoriť len o ochrane štátneho jazyka, ale aj o ochrane a podpore slovakofónie. V Dôvodovej správe sa nespomína postavenie a používanie štátneho jazyka ako liturgického jazyka – cirkvi nie sú odlúčené od štátu. Je tu ešte jeden dôvod ochrany štátneho jazyka presahujúci hranice nášho štátu: slovenčina je najstarší slovanský jazyk. Slávna snemovňa, navrhovaná kapitulačná novela chce byť tolerantná a taxatívnejšia než pôvodný zákon, avšak v skutočnosti výsadné postavenie štátneho jazyka ešte viac relativizuje, počnúc § 2, podľa ktorého je osvojenie a používanie štátneho jazyka len právom, a nie povinnosťou. Táto povinnosť je zakotvená v § 3 len pre používanie štátneho jazyka na celom území Slovenskej republiky verejnoprávnymi orgánmi. Novela však aj túto povinnosť povážlivo odbúrava a navyše obmedzuje jeho používanie používaním jazykov národnostných menšín. Nie je to používanie jazykov národnostných menšín, ktoré nie je dotknuté používaním štátneho jazyka, ale naopak, používaním iných jazykov je dotknuté používanie štátneho jazyka. Novela rovnako pokračuje v konfúzii medzi používaním štátneho jazyka a kontrolou jeho kvality, t. j. kodifikáciu, ktorú naďalej zveruje ministerstvu kultúry, čo je spojené s hrozbou zasahovania do zákonitostí slovenského jazyka, z ktorého sa tak môže stať, ak sa tak už nedeje, tento raz vlastným pričinením, „politikum“. Opakujem, legislatíva v jazykovej oblasti sa môže týkať len používania jazyka, nie jeho úrovne, ktorá by mala byť vecou ústavov Jazykovedného a Slavistického Slovenskej akadémie vied podľa povestného Archimedovho výroku: „Nerušte moje kruhy“. Tak sa stalo, napríklad, že hoci § 3 ods. 6 stanovuje, že zmena mena má rešpektovať slovenskú pravopisnú podobu, zákony, ktoré naň nadväzujú, pripúšťajú zložkový pravopis, ktorý slovenčina nepozná, ako aj odstránenie prechyľovacej koncovky „– ová“, ako neoddeliteľnej súčasti morfológie slovenského jazyka. Slovenčina ako štátny jazyk tak uvoľňuje priestor cudzím reáliám. V tomto zmysle žiadatelia, podnikatelia, obchodníci, výskumníci a ďalší používatelia slovenského jazyka by sa mali mať možnosť obrátiť najskôr na tieto ústavy, ktoré som spomenul, ktorým by sa mala vrátiť právomoc vo veci rozhodovania o správnosti nejakého termínu či pomenovania , opakujem, vrátiť právomoc vo veci rozhodovania o správnosti nejakého termínu či pomenovania . O ľubovôli, ktorá vládne v tejto oblasti, svedčia pomenovania na bratislavských uliciach ako napríklad: City Gate, Garáž Opera (správne: Garáž pri Opere), Hotel Matyšák (správne Hotel u Matyšáka), Footwork, River Park, Au Park, Polus City Center, Tulip House a tak ďalej. Ďalej, ak ministerstvo kultúry nemôže byť jediným garantom uplatňovania zákona, nemôže byť ani najvyšším, keďže štátny jazyk je chránený ústavou. V tomto zmysle sa mohlo uvažovať, tak ako je to aj v iných štátoch, aby najvyšším garantom ochrany štátneho jazyka a slovakofónie bol najvyšší ústavný činiteľ, prezident republiky, ktorému by v tom napomáhal poradný orgán, Vysoká rada slovenského jazyka, menovaná proporčne Národnou radou, vládou a hlavou štátu, členmi ktorej by boli eminentní jazykovedci zo Slovenska i zo zahraničia. Okrem ministerstva zahraničných vecí sú dotknutými rezortmi štátnej správy: výskum a priemysel, školstvo, financie. Do úvahy prichádzajú ďalšie pomocné a medzistupňové  (medzirezortné) orgány: Komisariát pre slovenský jazyk pri Úrade vlády, občianske združenia na obranu slovenského jazyka napríklad Jazykový odbor Matice slovenskej a podobne. Na obrane, ochrane, výskume, podpore a šírení štátneho jazyka nemožno šetriť. Ak má byť novelizovaný zákon o štátnom jazyku prísnejší, vykonateľný, tak pre koho, keď je to zákon s výnimkami? Medzi kultúrne a výchovno-vzdelávacie podujatia patria aj bohoslužby, ktoré sa spravidla konajú v štátnom jazyku pri rešpektovaní tradícií v ústnych a písomných prejavoch ako aj obradoch, pričom na zmiešaných územiach sa môžu konať – v prípade hlavných náboženstiev v tých istých chrámoch – aj v jazykoch národnostných menšín. Konkrétne by tu účelom malo byť odstránenie jestvujúcej anomálie: kým v hlavnom meste nášho štátu sú možné návštevy bohoslužieb v anglickom, francúzskom či maďarskom jazyku, na zmiešaných územiach nie je uspokojený dopyt po bohoslužbách v jazyku slovenskom. Tiež aj agenda farností by sa mala viesť v štátnom jazyku. Z návrhu novely (§ 7) úplne vypadlo aktívne ovládanie štátneho jazyka ako základnej podmienky (conditio sine qua non) udelenia štátneho občianstva Slovenskej republiky. Ak sú pokuty namieste, nemala by to byť jediná sankcia(§ 9a). Do úvahy prichádza napríklad aj odňatie určitých dotácií porušovateľovi. Slávna snemovňa, v optike mojich voličov i podľa môjho názoru navrhovaná novela oslabuje funkciu štátneho jazyka ako piliera štátnej zvrchovanosti Slovenska, čo by si mali poslanci Národnej rady konečne uvedomiť a podľa toho o nej hlasovať, ak sa nechcú podieľať na tomto oslabení. Záverom zdvorilo prosím vyňať na samostatné hlasovanie body 3, 4, 5, 7, 8 a 11 zo Spoločnej správy (tlač 982a). Vďačím vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte, prosím, mne... Ďakujem.