Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2015-05-27):
Vážená pani predsedajúca, vážený pán guvernér, vážené kolegyne, kolegovia, dovoľte mi vo vzťahu k správe o stave finančného sektora vystúpiť k trom podľa môjho názoru závažným bodom. Dva z nich tu už boli čerstvejšie otvorené v predchádzajúcom bode a ďakujem pánovi guvernérovi, že na ne reagoval, a myslím, lebo myslím, že tým naozaj umožnil možno plnšiu a kvalifikovanejšiu diskusiu, ako keby sme keby sme začali až teraz. Takže, takže chcem mu za to poďakovať. Ale teraz dovoľte mi k trom bodom vystúpiť. Prvý sa týka otázky ziskovosti bánk a hypoték, druhý sa týka schránok a Cypru a tej jednej banky, ktorú pán guvernér nechcel menovať, a tretí sa týka Slovenskej záručnej a rozvojovej banky a zmeny zákona o bankovom odvode. Začnem ziskovosťou bánk. Ziskovosť bánk na Slovensku podľa oficiálne zverejnených údajov je naďalej mimoriadne vysoká, čo z môjho pohľadu je problém. A je to problém preto, že táto ziskovosť podľa názoru odborníkov vyplýva nie z nadštandardnej miery inovatívnosti a z nadštandardnej miery kvality služieb, ale z nedostatočnej konkurencie a čiastočne, a k tomu sa dostanem, aj možno regulačných otázok. Za posledné roky sa nám podarila jedna vec, ktorá znateľne zvýšila súťaž v jednej oblasti, a to sú úvery na bývanie, teda hypotéky a ostatné úvery na bývanie, kde vďaka možnosti preniesť si bez poplatku hypotéku o úvere na bývanie v čase fixácie do inej banky sme spolu samozrejme so znižovaním celkových úverových sadzieb v eurozóne zásadne znížili úrokové sadzby pri úveroch na bývanie pre dlžníkov. Pokiaľ som videl analýzy aj z pera analytikov Národnej banky, tak možnosť prenosu úveru zadarmo v čase fixácie tiež prispela k tomuto zníženiu a tak vlastne, keď to tak môžem ľudovo povedať, preniesla určitú časť tuku od bánk k dlžníkom, občanom Slovenska, ktorí si požičiavajú na svoje bývanie. Bohužiaľ, však musím povedať, že je to zatiaľ jediný takýto významnejší krok, ktorý sa za posledný 5 až 6 rokov podarilo realizovať. Ja som veľmi rád, že sme k tomu mohli prispieť a že tento krok, ktorý začal ešte za predchádzajúceho parlamentu, sa potom podarilo dotiahnuť aj za tohto parlamentu. Čo ma však už tak neteší, a to teraz nie je kritika guvernéra, je, že sa nepodarilo tento krok nasledovať aj v oblasti vkladov. Tí z vás, ktorí sa tejto téme venujú, je to téma, ktorá pre peňaženky ľudí je mimoriadne závažná, aj keď je technicky zložitá a možno nie tak sexi, tak ministerstvo financií navrhlo a potom aj v spolupráci so mnou sme ten návrh nejak dopracovávali, aby si ľudia mohli preniesť účty v bankách do iných bánk zadarmo aj spolu so všetkými platobnými príkazmi, priamymi platbami, inkasami a ostatnými faktormi tak, aby rovnako ako pri prenose telefónneho čísla medzi operátormi to išlo nekomplikovane. Lebo ten dôvod, prečo to dnes ľudia nerobia, nie sú ani tak tie priame finančné náklady, ale všetky tie nepriame náklady, ktoré súvisia s tým, že ak si chcete preniesť bankový účet, musíte si nanovo nastaviť všetky svoje platby a zároveň musíte všetkých ľudí, ktorí povedzme vám posielajú napríklad platby alebo ktorí inkasujú z vášho účtu trvalo, musíte všetky z nich kontaktovať a informovať o tom, že už máte nový účet. To väčšine sporiteľov za tie úspory nestojí, a preto aj pohyb medzi bankami v tomto je minimálny. Preto tu padol návrh, ktorý ja som veľmi podporoval, aby sporitelia si mohli takýto účet preniesť komplet so všetkým a aby nemuseli tým pádom byť ako väzňami svojej banky. Dokonca ten návrh bol taký, aby si mohli tento účet preniesť aj v rámci celej tzv. Single Euro Payments Area, čo je jednotný eurozónový priestor na platby, ktorý sa vytvoril, tak aby vlastne mohli ľudia mať účty aj v bankách na Morave, Rakúsku, Maďarsku, kdekoľvek, kde chcú, čím by sa súťaž o sporiteľa zásadne zvýšila na Slovensku a ten „oligo“ do slovenských bánk by bol značne oslabený. Na tomto sme síce s ministerstvom financií našli vecnú zhodu a ministerstvo financií potom s odkazom na pripravovanú európsku smernicu zastavilo celý proces a za viac ako, myslím, že už je to rok a pol, odvtedy sa nič neudialo. Takže musím konštatovať, že na jednej strane je tu rétorická vojna s bankami a na druhej strane vysoká ziskovosť bánk pokračuje. Jediné zásadné opatrenie, ktoré ju obmedzilo v prospech spotrebiteľov, bolo možnosť prenosu hypoték, ktorá sa do veľkej miery prijala už za predchádzajúceho parlamentu a v tomto parlamente sa len doladilo, a v tomto parlamente sa neprijalo zatiaľ, už teda vzhľadom na časové obdobie je dosť pravdepodobné, že sa neprijme ďalšie možné opatrenie, ktoré tomu mohlo pomôcť. Toto všetko, aby som teda to povedal jasne, nie je zodpovednosť Národnej banky, lebo legislatíva v tejto oblasti je spolutvorená s ministerstvom financií a ministerstvo financií má primárnu zodpovednosť za tvorbu legislatívy. A čo už je trošku zodpovedné, ale nie trošku, ale už je zodpovednosťou Národnej banky, a to už téma, ktorú by som chcel dnes otvoriť s pánom guvernérom, je otázka regulácie hypoték. Lebo ako som spomenul, hypotéky, a teraz budem používať hypotéky v ľudovom slova zmysle, ktoré zvlášť pokrývajú ostatné úvery na bývanie, zabezpečenie nehnuteľnosťou, ktoré zo zákonného hľadiska nie sú hypotékou, ale ľudia ich tak nazývajú a ktoré dnes tvoria drvivú väčšinu úverov na bývanie, tak hypotéky sú, tá oblasť je, ako som zdôraznil, sa podarilo ich zásadne zlacniť aj vplyvom znižovania úrokových sadzieb v eurozóne, ale aj vplyvom zvýšenej konkurencie a posilnenia práv spotrebiteľa. Národná banka však začala argumentovať a upozorňovať na to, že určitý podiel týchto hypoték je vo výške 90 a viac percent hodnoty nehnuteľnosti, dokonca až 100 % hodnoty nehnuteľnosti. To znamená, že ak si kupujete povedzme byť za milión eur, no to si asi nikto na Slovensku, okrem pár ľudí, nekupuje, ale povedzme reálnejší možno za 100-tisíc eur, tak vám banka požičia celú tú sumu, alebo takmer celú tú sumu. Národná banka upozorňovala na to, že takéto pôžičky majú väčšiu mieru rizika, najmä ak sa rozšíria v systéme, pretože takéto pôžičky znamenajú, že v prípade napríklad oslabenia hospodárskeho rastu, alebo nejakého prasknutia nejakej cenovej bubliny, hodnota nehnuteľností môže byť nižšia ako hodnota úveru, schopnosť splácať sa je tým pádom ohrozená, aj zdravie bankového sektora je tým ohrozené. A upozorňovala na to, že prítomnosť takýchto, nazvime ich jednoduchšie, stopercentných alebo takmer stopercentných hypoték aj v krajinách, ktoré mali následne hypotekárnu krízu a realitnú krízu, bola nie, často nie nevýznamná. Z tohto pohľadu Národná banka, a ja to plne chápem, sa postavila za to, aby sa podiel takýchto hypoték obmedzil a začala v tomto smere vydávať určité regulatívy. Problém, ktorý však nastal, aspoň z toho, ako ho ja vnímam a chcem sa spýtať pána guvernéra, ako ho vníma on, je, že tieto kroky neviedli k obmedzeniu takýchto hypoték, ale len ich k zdraženiu a zvyšovaniu ziskovej marže bánk. Aby som vysvetlil zjednodušene, čo sa deje, je, že ak predtým ste mohli dostať úver na bývanie povedzme v 10-percentnej hodnote nehnuteľnosti, ktorú ste si išli kúpiť, a dostali ste to za výhodnú hypotekárnu sadzbu, lebo hypotekárne úvery, keďže sú založené nehnuteľnosťou, sú najlacnejšie zo spotrebiteľských úverov, tak ste povedzme dostali 100 % na ten svoj stotisícový byt za, dneska sú to niekde 2,5 – 3 percenta. Po tom, čo Národná banka začala tlačiť na tie banky, nedávali 100-percentné hypotéky, dokonca ani o niečo nižšie, tak čo sa stalo, bolo, že banky to využili na to, aby dali ako hypotéku v rozsahu povedzme nižšom, povedzme 70 % hodnoty nehnuteľnosti. Potiaľ by to bolo v súlade s tým, čo asi aj Národná banka chcela z hľadiska obmedzenia rizík. Mohli by sme argumentovať, že to obmedzí prístupnosť bývania pre určité skupiny obyvateľstva, ale v mene obmedzenia rizík pre bankový finančný sektor a určitej bubliny, to je také ťažké rozhodovanie, ktoré politici musia robiť o tom, že ako tie riziká vážia. Čo sa však stalo, aspoň podľa informácií, ktoré sa začali verejne zjavovať, je, že banky ale tým ľuďom stále poskytnú 100-percentné financovanie, len tých ďalších 20 – 30 % im poskytnú tzv. spotrebný úver, ktorý je oveľa drahší. To znamená, výsledok je ten, že daný človek má stále 100-percentný úver na tú nehnuteľnosť, to je povedzme 70% zabezpečených tou nehnuteľnosťou. To znamená, riziká pre finančný sektor, napríklad prasknutia bubliny hospodárskeho sporenia, sa nijako neznížili, ale ten konečný úver je významne drahší, lebo úroková sadzba tej spotrebiteľskej časti je významne vyššia. Z tohto hľadiska, ak je to tak, tak sa tá regulácia Národnej banky stala skôr spôsobom, akým sa banky mohli skoordinovať a skartelizovať v tejto oblasti a vlastne vytlačiť vyššie svoje marže v tejto oblasti úverovania bývania, ktoré sa im začali vplyvom súťaže stláčať. Ak je to tak, tak by som ten výsledok nepovažoval za, priznám sa, za veľmi vhodný, ale očakával by som zásah Národnej banky buď v tom zmysle, že následne naozaj obmedzí takéto úverovanie, ak teda považuje za zásadné, aby naozaj nešli banky do rizikovejšieho úverovania bývania, alebo to uvoľní tak, aby, ak už to úverovanie má byť, nech teda neprináša vysoké úrokové sadzby a neprináša nadštandardné zisky bankám, ale lacnejšie financovanie spotrebiteľom, ktoré samozrejme v konečnom dôsledku znamená aj to, že si viac spotrebiteľov môže dovoliť bývanie zabezpečiť. To je prvý bod. Druhý bod, ktorému sa chcem venovať, sa týka, a ten už tu bol spomínaný, schránkovým firmám a Cypru. Dovoľte mi začať trošku všeobecnejšie. Právny poriadok aj v mnohých oblastiach súkromného sektora obsahuje reguláciu, ako sa má niekto chovať voči tzv. spriazneným osobám. Niekde sa to volá spriaznené osoby, niekde blízke osoby, niekde sa to volá nejaký osobitný subjekt, ale vždy tá myšlienka je tá istá, že ak máme aj v súkromnom sektore nejaký regulovaný proces, ktorý ukladá nejaké práva a povinnosti, tak v okamihu, keby to mohol ten majiteľ obísť cez nejaké nastrčené osoby, tak celá tá regulácia stráca zmysel. V tejto snemovni sme sa tým zaoberali už pri konkurze vo Váhostave, kde Váhostav, kde bolo podozrenie a je podozrenie, že cez spriaznené firmy, schránkové firmy s neidentifikovaným vlastníctvom, sa obchádzalo konkurzné právo. Ale niečo podobné platí aj vo vzťahu k bankovníctvu. Aj zákon o bankách, ale aj ďalšie regulatívy sa pomerne prísne pozerajú na obchody banky so spriaznenými osobami, čo je samozrejme nevyhnutné a veľmi dobré, pretože banka ja založená na tom, že drvivú väčšinu svojich peňazí berie od vonkajších spotrebiteľov, vkladateľov, ten, kto jej požičia, a potom ich požičiava niekomu ďalšiemu. Ak by bolo možné bez verejnej kontroly, regulačnej kontroly požičiavať v podstate sám sebe, svojej vlastnej skupine, tak každá oligarchická skupina, každá priemyselná skupina si založí vlastnú banku, zozbiera peniaze od obyvateľstva, ktoré sú navyše poistené zo spoločného Fondu ochrany vkladov, a potom si ich v podstate sama sebe požičia a financuje z nich svoj rozvoj. Toto však nie je to, čo chceme, a práve preto požičiavanie samému sebe, alebo spriazneným osobám je pomerne prísne regulované aj zákonom, aj ďalšími regulačnými aktmi. Takéto zákony, regulačné akty sú však len tak dobré, ako je ich vymáhateľnosť. A schránkové firmy sú aj v tomto prípade nástrojom, ako zničiť vymáhateľnosť takýchto ustanovení. Lebo ak banka požičia schránkovej firme na Cypre, o ktorej oficiálne nikto nevie, kto ju vlastní, tak v tej chvíli ani banka samotná nemusí vedieť, alebo sa aspoň môže tváriť, že nevie, že je to spriaznená osoba. Preto z pohľadu regulátora, teraz sa obraciam na Národnú banku Slovenska, úvery voči osobám s neznámym, s nejasným vlastníctvom musia byť vnímané ako veľmi rizikové a musia byť veľmi tvrdo strážené regulátorom, lebo v opačnom prípade im celý ten regulačný rámec padá. A vy, pán guvernér, ste nechceli pomenovať tú banku, ja ju pomenujem, pretože poviem len verejne známe fakty. Poštová banka je banka, ktorá má 566 mil. eur vlastného imaniu ku koncu minulého roku. To znamená, jej kapitálový vankúš je pol miliarda eur, to sú peniaze, ktoré pasujú aj podľa účtovníctva, sú buď pôvodne vložené akcionármi alebo ponechané zo zisku a z výnosov. Úvery Poštovej banky voči Cypru, voči cyperskému subjektu sú 549 mil. eur ku koncu minulého roka. To znamená, Poštová banka prakticky tú istú sumu, ktorá je v nej naskladaná od akcionárov a zo zisku a zo všetkého, má požičané na Cyprus. Zároveň Poštová banka uvádza, že voči spriazneným osobám, mimo oficiálnych akcionárov, ktorým je J&T, Istrokapitál, má úver vo výške asi 52-tisíc eur. To znamená, v zásade môžem povedať zjednodušene, že nulové. To znamená, že Poštová banka tvrdí, že tieto úvery na Cyprus nie sú voči spriazneným osobám s jej akcionármi. Ja samozrejme neviem dokázať, či to tak je, alebo to tak nie je, nie je to ani moja úloha, ale myslím, že táto situácia zavdáva veľký dôvod na osobitný dohľadový režim centrálnej banky voči tak citlivej veci, ako sú schránkové firmy na Cypre a úverová expozícia voči nim. Ja teraz, už to bolo tu aj povedané, ale aby som bol férový aj ja, ja teraz nechcem predstierať, že Národná banka v tomto spí a my ju tu teraz zobúdzame. Chcem oceniť, že Národná banka na ten problém upozornila z hľadiska bankového sektora ako celku už v svojich komentároch predtým. A ako aj pán guvernér uviedol v tej predchádzajúcej reakcii, robia aj dohliadky. To znamená, že aby teraz nevznikol chybný dojem, že je tu nulová aktivita, na ktorú my teraz musíme upozorňovať. Napriek tomu vzhľadom na závažnosť tejto témy by som chcel požiadať pána guvernéra ešte o dodatočné stanovisko k tomu, či vníma riziko vo vzťahu k schránkovým firmám, firmám s nejasným vlastníctvom a či si napríklad myslí, že dnešný legislatívny rámec je pre Národnú banku dostatočný na to, aby jej umožnil toto všetko vyriešiť? Takže možno viac systémová otázka, pán guvernér, než aby som samozrejme riešil v parlamente vašu dohliadku voči konkrétnej banke, ktorá je vo vašej kompetencii. No a tretí bod sa týka Slovenskej záručnej a rozvojovej banky, kde vládna väčšina využila kauzu Váhostav na to, aby v podstate otvorila možnosť využiť bankový odvod, využiť naakumulované peniaze vo Fonde ochrany vkladov, viac ako pol miliardy eur v podstate na čokoľvek, na čo sa vláda rozhodne. A zároveň rozhodla o tom, že Slovenská záručná a rozvojová banka ako štátna banka bude odkupovať pohľadávky veriteľov voči Váhostavu za netrhových podmienok. Pán guvernér, vy ste hovorili v predchádzajúcom bode, že pokiaľ sa tam nedeje niečo systémovo ohrozujúce tú banku a bankový sektor, tak vy to nemáte prečo riešiť. Aspoň tak som pochopil a počul vaše vysvetlenie. Ja rozumiem vašim slovám, ale myslím si, že proaktívnejší prístup centrálnej banky v tejto veci je dôležitý minimálne z dvoch, možno až troch dôvodov, ktoré sa pokúsim uviesť. Prvý ten dôvod je, že pokiaľ začnem Slovenskou záručnou a rozvojovou bankou, je, že my na Slovensku máme veľmi jasnú historickú skúsenosť so štátnymi bankami, so štátom vlastnenými bankami. A to je historická skúsenosť, ktorá je nielen slovenská, ale hovorme o Slovensku. A najdrahšia operácia v histórii nezávislého Slovenska bolo vyčistenie štátom vlastnených bánk po tom, čo v nich zostalo, najmä po vláde Vladimíra Mečiara. Nič, ani tie balíčky, o ktorých sa tu dneska hovorí, sa ani nepribližujú tomu, čo to stálo občanov tejto krajiny, vyčistiť banky po tom, čo v nich politicky dosadení manažéri urobili za prvých desať rokov tranzície. Keby sme to mali urobiť znovu, tak prestrelíme všetky dlhové brzdy a máme zásadný problém. Jedno pozitívum tohto vývoja však bolo, že hoci dve štátne banky pokračovali aj po procese očistenia privatizácie veľkých komerčných bánk, a je to Slovenská záručná a rozvojová banka a Eximbanka, tak tieto banky boli veľmi konzervatívne a opatrné z hľadiska ich manažmentu. A z hľadiska ich rizík, naozaj aj pre nich samých, pre verejné financie, pre bankový sektor dlhodobo neboli. Takže v tom zmysle rozumiem vášmu výroku. Ak však sa dnes začala otvárať Pandorina skrinka toho, že tieto banky na základe priamych politických príkazov začnú robiť netrhové operácie, to znamená, niečo, čo by za normálnych okolností nespravila žiadna banka, vrátane štátom vlastnenej, tak otvárame obrovskú Pandorinu skrinku toho, že o päť, sedem, desať, dvanásť rokov sa môžeme znovu dostať do tejto situácie. Predseda vlády, nikto menší než predseda vlády, už spomenul, čo všetko si vie predstaviť, že sa bude ďalej diať s touto bankou a s týmito peniazmi. Od odkupovania akcií rôznych podnikov, cez ďalšie investičné operácie. Za tých okolností sa priznám, že bez toho, aby Národná banka vstupovala do politiky, tak si myslím, že z jej úlohy toho, kto naozaj má na Slovensku garantovať cenovú stabilitu, ktorá nakoniec je ovplyvnená výrazne aj fiškálnou stabilitou, ako vieme, mala minimálne vyjadriť to, že aj štátom vlastnené banky by mali principiálne fungovať na komerčnej báze. To znamená, mali by robiť operácie, ktoré majú pre ne, ako je nastavený rámec, komerčný zmysel. Ak majú robiť iné operácie, tak majú ich robiť ako agent štátu, ktorému ten štát na to poskytne prostriedky a za ktoré ten štát preberie aj zodpovednosť a ktoré sú tak jasne aj v účtovníctve štátu od začiatku podchytené. Lebo ak existuje nejaké lákadlo, prečo používať štátom vlastnené banky najmä v dnešnej dobe na financovanie rôznych programov, tak je to toto. Pokiaľ vie takáto banka úspešne predstierať voči Eurostatu napríklad, že ide o komerčné operácie, alebo minimálne, že ako celok funguje komerčne, tak je možné poskytnúť neskutočné množstvo peňazí na neskutočné množstvo aktivít bez toho, aby sa to započítavalo do verejných financií. Tým pádom je tam obrovské lákadlo, keď sa raz tá Pandorina skrinka otvorí, strašnú kopu fajn vecí začať financovať cez štátnu banku. Len o päť, sedem, desať, dvanásť rokov veľa z toho všetci potom zaplatíme a zaplatíme to násobne, pretože zaplatíme nie len dobré rozhodnutia robené cez štátnu banku, ale aj veľa nerozumných rozhodnutí, prípadne veľa korupčných rozhodnutí To je jeden dôvod, prečo by som očakával, že samozrejme nie mojím jazykom a nie týmto spôsobom, ale spôsobom, ktorý je náležitý centrálnej banke, že predsa len to jasné stanovisko k expanzii úloh štátom vlastnenej a politicky riadenej banky v ekonomike, bude k nej centrálna banka zaujímať určité stanovisko. Hovorím inou formuláciou, iným spôsobom, ale predsa len si myslím, že by to bolo na mieste. Druhý ten dôvod je ten, že naozaj hovoríme o takzvanom bankovom odvode a Fonde na ochranu vkladov, čo je niečo, čo nielen podľa zmluvných záväzkov Slovenska má v tom svoje slovo aj Európska centrálna banka, ale opäť aj z hľadiska fungovania bankového sektora, je veľmi dôležité, ako tento fond funguje, ako je legislatívne upravený. A poviem to veľmi jednoducho. Keď sme v tomto parlamente prijali v decembri uznesenie o protischránkovom zákone, kde mal vzniknúť register, a teda on aj vznikne, register takzvaných konečných užívateľov výhod, a v tom uznesení to smerovalo k tomu, aby Národná banka takýto register spravovala, tak Národná banka bojovala ako lev, aby to tak nebolo. Bola ochotná vyvinúť nebývalú aktivitu, aby toto nebolo. A ja teraz nechcem sa k tomu ani vracať, ani polemizovať o tom, či to mala byť Národná banka alebo nemala byť, lebo to asi naozaj dneska už nemá význam riešiť, ale chcem povedať, že Národná banka nebojovala ako lev, nebojovala vôbec, keď parlamentná väčšina zrazu rozhodla, že pol miliardy eur z Fondu ochrany vkladov na sanáciu bankového sektora v prípade potreby sa môže použiť v podstate na čokoľvek, na čo si to vládna väčšina raz zmyslí. A to, musím sa opäť priznať a opäť nečakám, že týmto jazykom a týmto spôsobom, ale toto by mala centrálna banka ako gestor aj cenovej stability, ale aj gestor bankového dohľadu a stability finančného sektora k tomu niečo povedať. Takže toto sú tri veci, ktoré som chcel k predkladanej správe povedať. Myslím si, že vo všetkých troch prípadoch sú to témy, ktoré sú buď zásadné pre ľudí alebo pre verejné financie alebo pre oboje, a sú to témy, ku ktorým hlas centrálnej banky, ale aj tam, kde má samozrejme kompetencie, praktický zásah centrálnej banky, by boli veľmi, veľmi dôležité, a preto som aj zvedavý, pán guvernér, na vaše názory v týchto oblastiach. Ďakujem veľmi pekne.