D. Lipšic, poslanec: (2009-06-23):
Po prvé by som sa rád vyjadril k odklonom v trestnom konaní a najmä k tomu, že z roka na rok, teda už vlastne už tretí rok sa výrazne zvyšuje počet uzatvorených dohôd o vine a treste, v minulom roku to bolo cez 5 000 vecí proti viac ako 6 000 osobám. My sme diskutovali na výbore o tom, akým spôsobom robiť štatistiku. Podľa mojej mienky by bolo korektnejšie posudzovať celkový počet obžalôb a vo vzťahu k nim pomerne uvádzať počet schválených dohôd o vine a treste, pretože majú ekvivalent právoplatného odsudzujúceho rozsudku. Súčasťou tohto balíka ešte je aj zastavené trestné stíhanie v prípravnom konaní. Podľa mojej mienky trošku je zmätočné, pretože to sú aj prípady, keď je trestné stíhanie zastavené, pretože sa skutok nestal alebo nie je trestným činom alebo ho nespáchal obvinený, čo, samozrejme, nie je ekvivalentom s právoplatným odsudzujúcim rozsudkom. Zároveň sme diskutovali o tom, a asi bude dobré v nejakom okamihu zaviazať ministerstvo spravodlivosti, možno aj po spolupráci s Generálnou prokuratúrou, aby v štatistikách boli vykazované pri trestných veciach dve ďalšie podľa mojej mienky podstatné veci. Prvá z nich je, a nehovorím to prvýkrát v pléne, koľko trestných vecí bolo vybavených právoplatným trestným rozkazom, to znamená v skrátenom konaní bez toho, aby bolo vytyčované hlavné pojednávanie, lebo to percento prípadov vybavených trestným rozkazom je pravdepodobne pomerne vysoké, len nikto z nás nevie presne, asi ako vysoké. A by bolo zaujímavé zistiť to a možnože aj regionálne rozdiely, ktoré v tomto môžu byť tiež markantné, rovnako ako sú markantné napr. pri dohodovacom konaní. Takisto si myslím, že by bolo dobré vykazovať počet prípadov, v ktorých obvinený na úvod hlavného pojednávania priznal vinu, a teda sa dokazovanie viedlo len do výšky trestu, lebo to je tiež výrazné zrýchlenie samotného hlavného pojednávania. A by bolo zaujímavé toto číslo mať. Určite budeme na výbore hovoriť o tom, že by sme mali ministerstvo spravodlivosti požiadať, aby takéto údaje evidovalo, možnože aj v spolupráci s Generálnou prokuratúrou, veď koniec koncov to je vec vecného riešenia, ktoré sa nájde ako najlepšie. Vo vzťahu k dohodovaciemu konaniu by som ešte jednu vec uviedol, čo konštatuje aj samotná správa. A to je poukaz na úsporu času pri dohodovacom konaní. Keď sa dohodovacie konanie zavádzalo, tak veľká skepsa vládla kvôli tomu, že prevládal alebo používal sa argument, že bude jednoduchšie podať obžalobu zo strany prokurátorov a nepodieľať sa na samotnom dohodovacom konaní, ktoré by bolo časovo náročnejšie pre prokurátorov. Správa konštatuje, budem v tomto citovať: „Prokuratúry v roku 2008 odpojednávali na súdoch prvého a druhého stupňa spolu 39 508 hodín. Pre porovnanie, konania o dohode o vine a treste trvali spolu 2 754 hodín. Keď porovnáme počet podaných obžalôb na 30 070 osôb a počet osôb, s ktorými bolo vedené konanie o dohode o vine a treste (6 039), je jednoznačné, že konanie o dohode o vine a treste je podstatne časovo menej náročné ako účasť prokurátora na hlavnom pojednávaní.“ S tým sa dá len, samozrejme, súhlasiť. Ďalšiu vec, ktorú by som rád uviedol, je informácia, štatistika, ktorá sa týka recidívy, najmä pri násilnom zločine, kde správa konštatuje, že každý štvrtý násilný trestný čin bol spáchaný recidivistom. Čiže pri násilnej trestnej činnosti je recidíva mimoriadne vysoká. A preto si myslím, že je strašne dôležité nezjemňovať a nezmierňovať postih recidívy pri násilnom zločine a pri ňom nezľavovať, pretože to naozaj môže ohrozovať bezpečnosť ľudí. Boli mnohé prípady v minulosti, keď sa dostávali na podmienku po niekoľkých rokoch. Žiaľ, nie po veľmi dlhej dobe a niekedy vzápätí – rok, niekedy mesiace po prepustení z väzenia – aj páchatelia najzávažnejších zločinov sa dopúšťali ďalších najzávažnejších zločinov vrátane zločinov vraždy. Nechcem teraz riešiť konkrétne prípady, ale tu, si myslím, dlžíme obetiam trestných činov, aby sme toto nedopustili. Ďalej je tu konštatované v správe, a je to vlastne každý rok v správe o činnosti prokuratúry, že dôvodom oslobodzujúcich rozhodnutí často boli zmeny výpovedí obžalovaných a svedkov na hlavnom pojednávaní v porovnaní s výpoveďami podanými v právnom konaní. Koniec koncov nemusíme ísť veľmi ďaleko. Posledný prípad vraždy Daniela Tupého je toho dôkazom. Možno je to môj len pocit, ale bolo by dobré tiež poznať reálne čísla, v koľkých prípadoch v takomto prípade prokurátori stíhajú, obžalovaných v tomto prípade asi veľmi nie, svedkov za krivú výpoveď, lebo pokiaľ efektívne nebudeme stíhať svedkov za krivú výpoveď v takýchto situáciách, tak, samozrejme, ten odstrašujúci efekt zmeny výpovede nebude žiaden, každý bude úplne kľudne meniť výpovede, pretože mu nebude prakticky nič hroziť, resp. hrozba stanovená v Trestnom zákone bude skôr teoretická ako reálna. Čiže možno by bolo dobré, keby sme poznali číslo, koľko trestných stíhaní pre krivú výpoveď a eventuálne aj s akým koncom, s akou úspešnosťou v minulom roku bolo vedených. K správe by som sa ešte vyjadril pri tej časti, ktorá sa týka Úradu špeciálnej prokuratúry, kde by som odcitoval pár pasáží, lebo nemám k nim čo v princípe dodať: „Trestný poriadok účinný od 1. 1. 2006 zjednodušil trestný proces v prípravnom konaní, ako aj v konaní pred súdom a priniesol celý rad inštitútov na urýchlenie konania, napr. dohodovacie konanie, vyhlásenie obžalovaného o tom, že je vinný, alebo na efektívny boj s najzávažnejšími formami kriminality, napr. dočasné odloženie vznesenia obvinenia spolupracujúcej osobe alebo zastavenie trestného stíhania proti spolupracujúcemu a obvinenému,“ teda to, čo médiá a laická verejnosť nazýva možnosťou využívania korunných svedkov, ktorí ale, samozrejme, nie sú svedkovia, ale sú spolupracujúcimi obvinenými. Zároveň sa konštatuje v tejto časti správy, že: „Najčastejšie sa vyskytujúcimi obštrukciami bolo podávanie nedôvodných námietok, predkladanie dokladov o práceneschopnosti a zrušenie splnomocnenia pre obhajcu bezprostredne pred termínom hlavného pojednávania. Takáto stratégia sprevádzala tzv. veľké prípady pojednávané na Špeciálnom súde počas celého roka a neskrývane sa hovorilo, že to súvisí s očakávaným rozhodnutím Ústavného súdu.“ Ja pevne verím, že po tom, ako bol minulý týždeň v parlamente schválený nový zákon o Špecializovanom trestnom súde, tieto obštrukcie asi nevymiznú, ale budú v menšej miere. Oceňujem, že konečne advokátska komora začala v tejto veci konať a prijala rozhodnutie, podľa ktorého keď v priebehu polroka advokát dvakrát ospravedlní svoju neúčasť práceneschopnosťou a nezabezpečí za seba substitučného advokáta, bude to považované za disciplinárne previnenie, pretože to boli pomerne časté prípady, keď advokáti obhajcovia obvinených vykazovali práceneschopnosť v pomerne frekventovaných prípadoch. Na záver tejto časti správy sa konštatuje, že sa „potvrdila sa oprávnenosť existencie Úradu špeciálnej prokuratúry, Špeciálneho súdu a špecializovaných policajných zložiek zameraných na boj proti korupcii a najzávažnejším formám kriminality“. Ďalej sa tam konštatuje: „Osobitne je potrebné zdôrazniť, že na Špeciálny súd boli podané obžaloby na páchateľov viacerých zločineckých skupín. Tým nemalou mierou prispeli prokurátori Úradu špeciálnej prokuratúry k bezpečnosti občanov Slovenska. Tieto výsledky boli dosiahnuté v situácii, keď prokurátori Úradu špeciálnej prokuratúry, samozrejme, aj sudcovia Špeciálneho súdu pracovali a doteraz pracujú pod dlhodobou hrozbou zániku týchto inštitúcií, čo určite neprispieva k ich pracovnej pohode.“ To je už konštatovanie aj z minuloročnej správy a, pevne verím, poslednej, pretože si myslím, že už v budúcoročnej správe toto konštatovanie tej hrozby zrušenia nebude. Teraz sa vyjadrím ešte k tomu, čo nad rámec správy konštatoval pán generálny prokurátor v rozprave, jednak k vojenskej prokuratúre. A tam moja otázka znie k tomu, že asi jediná krajina, ktorá nemá vojenské súdy a má vojenskú prokuratúru, je Maďarsko: Do akej miery je trvalo udržateľný stav, keď sme zrušili vojenské súdy, proti čomu som ja hlasoval a považoval som to za rozhodnutie chybné, dokonca považoval som za chybné rozhodnutie, že sme vyňali policajtov spod jurisdikcie vojenskej justície, to podľa mojej mienky neprospelo k disciplíne v Policajnom zbore, a do akej miery je dlhodobo udržateľný tento stav, keď budeme mať vojenskú prokuratúru síce, pričom vojenské súdy sú od apríla zrušené? Zdá sa mi, že v nejakom čase to asi bude potrebné riešiť. Myslím si, že tento stav dlhodobo asi udržateľný nie je, aj keď teda som zaznamenal to, že zatiaľ prokuratúra neplánuje iniciovať zrušenie vojenskej prokuratúry. Druhá poznámka sa týka, to je skôr vec interná, toho čo spomínal pán generálny prokurátor o zriadení osobitného útvaru na Generálnej prokuratúre. Ja si myslím, že prokurátori na trestnom odbore, ktorí dozorujú niektoré najzávažnejšie prípady z dávnej minulosti, asi najznámejším z nich je kauza Černák alebo teraz prípad policajného gangu, urobili strašne veľký kus práce, patrí im naša vďačnosť. Na druhej strane sa priznám, že po rozšírení jurisdikcie aj špeciálnej prokuratúry, napr. aj na úkladné vraždy, do ktorej by spadal aj prípad Kubašiak, čo už teda bude na špeciálnej prokuratúre, by som sa spýtal, či má nejaký význam zriaďovať ešte osobitný útvar na Generálnej prokuratúre. Isteže, budú dobiehať niektoré aj závažné prípady, ktoré sú mimo špeciálu, kauza Černák je z deväťdesiatych rokov, čiže tam sú právne kvalifikácie klasickej vraždy. Ale pýtam sa, či to nie je skôr vec dočasná v tom, že tieto staré kauzy v nejakom okamihu do roka alebo dvoch dobehnú, možnože som v tomto optimista, a ak nebolo doteraz potrebné vytvárať osobitný útvar a bolo možné, aby túto činnosť vykonávali prokurátori trestného odboru, a to veľmi kvalifikovane, či po tom, ako sa rozšírila jurisdikcia špeciálnej prokuratúry a tie nové veci aj úkladných vrážd a niektoré ďalšie už budú spadať pod ňu, či v tomto okamihu to má nejaký relevantný význam. Ale, samozrejme, je to vec interného usporiadania Generálnej prokuratúry. Takže to až tak nie je vec, o ktorej by mal parlament diskutovať, ale ma to skôr osobne zaujíma. Toľko, pán predsedajúci, z mojej strany zatiaľ.