D. Jarjabek, poslanec: (2009-06-25):
Okrem iných vecí často hovoríte o prezentácii vo verejnoprávnych médiách. Nuž, ale ja by som vás chcel upozorniť na jednu reláciu v Slovenskej televízii, ktorá existuje a ktorá je tam dodnes a je všetkými rešpektovaná. Je to publicistická relácia, ktorá hovorí minimálne o tolerantnosti náš všetkých, a preto tam tá relácia aj je. Preto, lebo tiež by sme mohli mať pocit pri tejto relácii, že jednoducho sa na nej zúčastňujú iba tí respondenti, ktorí hovoria po maďarsky, kde sa celospoločenské témy rozberajú len v maďarskom jazyku. Nikto z nás to nechápe zle. Ale keby sme sa na to pozreli z druhého konca, tak iste uznáte, že všetci tí, ktorí nevedia po maďarsky, by mohli cítiť z hľadiska tejto verejnoprávnej inštitúcie istú diskrimináciu len z toho dôvodu, že sa na takejto relácii nemôžu zúčastniť, lebo, ako som už povedal, nehovoria maďarským jazykom. To je aj moja otázka na ctených pánov poslancov, hlavne z SMK, či mi dávajú za pravdu, alebo nedávajú za pravdu, lebo to je istý kľúčový bod, o ktorom sa tu bavíme. Boli napadnuté verejnoprávne inštitúcie, že teda mali priestor, atď., atď. Viete, myslím si, že kto sa chce dorozumieť, sa dorozumie. Ide o to, aby sme v prvom rade vytvorili priestor a podmienky pre to chcenie dorozumieť sa. A myslím si, že tento zákon práve hovorí o tom chcení dorozumieť sa, hovorí o tom aj tá situácia vo výbore pre kultúru a médiá, len to treba pochopiť a len si treba naozaj povedať – chceme sa pochopiť, chceme sa dorozumieť, chceme si vytvoriť podmienky pre to, aby sme sa mohli dorozumieť, alebo je to tak, že v prípade, že by sme si rozumeli, niekto by stratil tému, o ktorej by už potom nemohol v parlamente rozprávať celé volebné obdobie? (Potlesk.) Dámy a páni, stalo sa už tradíciou, že akonáhle sa v Národnej rade Slovenskej republiky prerokúva legislatívna norma, ktorá svojím obsahom smeruje k zvýšeniu jazykového komfortu štátotvorného väčšinového obyvateľstva tejto republiky, ocitajú sa jej predkladatelia v pozícii zo všetkých strán masívne ostreľovaných „agresorov“, ktorí sú paradoxne jedným dychom označovaní aj ako zápecníci. Jazykový zákon je právna norma, ktorej účelom je deklarovať, že na území Slovenskej republiky platí spoločenská dohoda, podľa ktorej základným a všeobecne dorozumievacím jazykom občanov tohto štátu je jazyk majoritného, teda slovenského obyvateľstva a že jazyky národnostných menšín, ktoré si, samozrejme, vážime a ctíme, majú svoje miesto v spoločenskej komunikácii tých skupín populácie, ktoré tieto jazyky spájajú. Majú funkciu pomocného, teda nedominantného komunikačného systému. Možno si mnohí spomeniete, ako sa v našich politických kruhoch i papierovej či elektronickej publicistike zoširoka debatovalo o tom, či štátny jazyk vôbec má byť nejako legislatívne určený. Či by voľba reči nemala byť absolútne ponechaná na vôli a výbere občana a na jeho vnímavosti a úcte k tým ostatným okolo neho. Sú štáty, ktoré problém štátneho jazyka nejako zvlášť v legislatíve nediskutujú a má to veľmi jednoduchý dôvod. Občania ho prirodzene rešpektujú a považujú celospoločenskú komunikáciu v ňom za samozrejmosť. My však takýto zákon mať musíme. A ako vývoj dokumentuje, dokonca ho aj neustále musíme precizovať. Vyplýva to z dvoch skutočností. Jedna je daná známymi historickými súvislosťami, o ktorých sa v tejto diskusii aj bez môjho vstupu povedalo a ešte povie určite dosť. Druhá je dôsledkom určitej, nazvime to, podnikateľskej dravosti. Všimnime si, vážení priatelia, aký enormný nepomer vládne napríklad v časovom priestore, ktorý vo vysielaní slovenských televízií zaberajú programy šírené v tzv. zrozumiteľnom, teda českom jazyku. To zrozumiteľnom som citoval zákon o vysielaní a retransmisii. Českí rozhlasoví a televízni spravodajcovia so samozrejmosťou suplujú v spravodajských reláciách neschopnosť našich televízií vybudovať si potrebné personálne zázemie v zahraničí a nevzbudzuje to nijaké negatívne reakcie, pretože slovenský divák je na vysielanie „z federálu“ zvyknutý a je vďačný za každú autentickú informáciu, ktorá spestrí odčítanú reláciu. To v Českej republike zavládla úplne iná atmosféra, keď jedna z televízií zverila komentovanie istého futbalového zápasu svojmu zamestnancovi, ktorý hovoril vo svojom materinskom jazyku. Určite sa to veľmi dlho nezopakuje. Všimnite si, koľko zahraničných podnikateľských subjektov ešte stále v podstate ignoruje vznik nášho štátu a buduje svoje centrálne zastúpenie pre Česko a Slovensko, poprípade i pre širšiu oblasť strednej Európy a pokúša sa ušetriť na prekladoch rôznych návodov, záručných listov, formulárov na zmluvy a podobne. Na Slovensku sa dokonca môžete stretnúť s postojom oficiálnej inštitúcie, že isté knihy jednoducho netreba prekladať do slovenského jazyka, pretože už vyšli v češtine. A pritom môže byť reč aj o beletrii. Isteže, raz či dvakrát môžeme veľkoryso mávnuť rukou, raz či dvakrát sa dobre pobaviť na humorne pôsobiacich výsledkoch, povedzme, v zahraničí vyrobenej akože slovenskej mutácie, viď reklamy v rôznych televíziách, teda univerzálneho reklamného šotu a čudovať sa nad hlúposťou inzerenta, že je ochotný za čosi také dať čo len cent. Ale problémom je, že sa to na nás valí nepretržite sprava, zľava a že nevidíme aspoň tendenciu naznačujúcu, že by sa situácia zlepšovala. Skôr, ako by veľké štáby analytikov neustále preosievali platný zákon a hľadali každučkú možnú dieru, teda oblasť ponechanú na zdravý rozum a korektnosť právnických a fyzických osôb, ako sa v právničtine hovorieva. Ja by som si dovolil počkať, kým sa pani poslankyňa Vášáryová vráti, lebo ona bude referovať.