Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2014-06-12):
Vážené kolegyne, vážení kolegovia, v prvom rade dovoľte mi poďakovať za všetky príspevky, teda aj ten v rozprave pána Švejnu aj tie ostatných kolegov, ktoré boli vyslovené vo forme faktickej poznámky, ale išli teda často nad rámec len reakcie na pána Švejnu a vyjadrovali tiež postoj k zákonu ako takému. Čo ma na tom teší, je, že vyzerá to, že v tejto snemovni minimálne z ľudí, ktorí reagovali, a boli to ľudia aspoň zo štyroch klubov, ak som ich správne počítal, ak beriem do úvahy aj seba, podporili ideu minimálneho dôchodkového príjmu všetci. To znamená, že tá základná myšlienka, ktorú som sa pokúsil na úvod zdôrazniť, teda myšlienka garancie minimálneho príjmu pre ľudí všetkých, pre starších ľudí, ktorá je o niečo vyššia, a pre starších ľudí, ktorí celý život pracovali, je ešte o niečo vyššia, je, mám pocit z tej rozpravy, všeobecne akceptovaná a asi na nej by akékoľvek riešenie malo stáť. V tejto súvislosti tým pádom si dovolím skôr hovoriť o tom, kde možno sú rozdiely, a niečo vysvetliť a niečo doplniť. Pokiaľ ide o technické otázky, pán Solymos, ktorý to otvoril, myslím, už nie je v sále, ale predsa možno ma sleduje z poslaneckého salónu a niečo o tom hovorila pani kolegyňa Tomanová, podľa mňa žiadny rozumný človek sa nebráni diskusii a každý zákon, najmä zákon v takejto zložitej veci sa vždy dá vylepšiť. Takže asi by nebolo odo mňa ani poctivé, ani správne povedať, že všetky technické pripomienky sú mylné. A dovolím si upozorniť, že niektoré z nich, myslím si, mylné sú. Dovoľte mi povedať to na jednom príklade. My práve týmto návrhom naprávame niečo, čo už je problém v dnešnom zákone o pomoci v hmotnej núdzi a čo by sa po takomto zákone stalo ešte horším. A to je to, že dnešný zákon definuje možnosť pomoci v hmotnej núdzi vrátane minimálneho dôchodkového príjmu alebo dnes dávky v hmotnej núdzi pre starších ľudí vo väzbe na príjem, ktorý je nižší ako životné minimum. Problém je však v tom, že práve aj dnes alebo minimálne do toho konca decembra minulého roku, lebo teraz je to už ťažšie, práve starší ľudia, ktorí dlhodobo pracovali, mali príjem, ktorý aj s týmto všetkým by presahoval životné minimum, a preto by teoreticky takúto pomoc ani nemuseli dostať. Ale práve preto, že chceme ustanoviť, aby starší ľudia a najmä ľudia starší, ktorí odpracovali 40 rokov, mali nárok na príjem nad životným minimom, tak aj tá naša definícia hmotnej núdze musí byť iná, musí súvisieť práve s tým, že tento nárok chceme vytvoriť a zachovávať. Ale to sú technické veci. Ja naozaj nechcem zdržiavať, poďme na to, čo je podstatné. Prvá vec, ktorá tu odznela, je otázka solidarity. Pani kolegyňa Tomanová hovorila o tom, že mal by byť tento minimálny dôchodkový príjem súčasťou zákona o sociálnom poistení. Dovoľte mi povedať, prečo s tým nesúhlasím aj keď ten názor rešpektujem. Všetko, nakoniec aj sociálne poistenie, aj minimálny dôchodkový príjem, ako to my navrhujeme, sú verejné financie. Takže zloží sa na to niekto. Ale otázka je, kto sa na to skladá. Na to, čo je v zákone o sociálnom poistení, sa skladajú ľudia teda v jednom prípade, ktorí platia tie odvody, respektíve ak z toho vzniká prerozdelením dôchodcov, skladajú sa na to ostatní dôchodcovia. To znamená, z tohto pohľadu sú akékoľvek redistribučné kroky v dôchodkovom vzorci redistribúcia medzi jednotlivými skupinami dôchodcov. A ak je niečo v zákone o hmotnej núdzi, ak je takýto minimálny dôchodkový príjem, aký my navrhujeme, skladajú sa na to všetci daňovníci všetkými daňovými príjmami, skladajú sa na to aj fyzické osoby, aj právnické osoby, ktoré platia daň z príjmu, aj každý iný. Dokonca aj cudzinec, ktorý na Slovensku niečo nakúpi a zaplatí DPH, sa na to skladá. Takže otázka je, kto by mal byť solidárny s kým. Myslím si, že pri garancii minimálneho príjmu by to mala byť otázka solidarity všetkých občanov Slovenska s týmito ľuďmi, ktorí napríklad celý život pracovali a z bežného dôchodkového systému im takýto nárok nevyšiel. Preto si myslím, že by tento nárok mal byť súčasťou zákona o pomoci v hmotnej núdzi ako minimálny dôchodkový príjem, kde sa to platí zo všetkých daní a odvodov v tejto krajine, a nie zo zákona o sociálnom poistení, kde to v podstate bude vznikať len redistribúciou odvodov práceschopných ľudí resp. redistribúciou medzi dôchodcami ako takými. Ale, opakujem, rešpektujem ten iný názor, nie je to názor, ktorý je nejako škandalózny alebo nepremyslený, ale vyjadruje to inú filozofiu toho, kto by mal byť s kým solidárny pri zabezpečení minimálneho dôchodkového príjmu. Druhá vec, ktorú by som si dovolil povedať, je otázka maximálneho dôchodku, ktorú otvoril kolega Fecko. Ja na rozdiel od kolegu Švejnu nebudem súhlasiť s maximálnym dôchodkom. A poviem, prečo to tak je. Opäť, nie je to preto, že by som nebol aj za myšlienku čiastočnej solidarity v dôchodkovom systéme, ako som to vyjadril aj v úvodnom prejave, myslím si, že správny dôchodkový systém musí kombinovať zásluhovosť a solidaritu. Aj z morálneho hľadiska, ale aj z praktického motivačného hľadiska by ich mal vždy kombinovať. A maximálny dôchodok je pomerne, prepáčte, že použijem ten výraz, tupý nástroj zabezpečenia solidarity na hornom konci, a to z nasledovného dôvodu. Ak raz ustanovíme nejakú sumu, ktorú človek nemôže prekročiť, tak to napríklad bude znamenať, že ľudia, ktorí sa blížia k tomuto stropu, začnú byť trestaní aj za veci, ktorými ľudí chceme motivovať. Poviem príklad. Keďže chceme, aby pracovali dlhšie tí ľudia, čo vládzu aj po dosiahnutí dôchodkového veku, je dnes mechanizmus, kde dostávate o 6 % ročne vyšší dôchodok za každý rok po dôchodkovom veku, ktorý pracujete. To znamená, že ak pracujete nie do 62, ale do 65 rokov veku, dostanete dôchodok, ktorý je o 18 % vyšší, ako by sa vám inak vypočítal. Zároveň ak platíte dlhšie odvody aj po dosiahnutí dôchodkového veku, aj to sa vám započíta, že ste ich dlhšie platili. Ak raz tu zavedieme strop, tak pre mnohých ľudí, ktorí sa budú k tomu blížiť, povedzme, vzdelanejších ľudí so stredným, vyšším príjmom zrazu v nejakom bode už sa to neoplatí, čo je podľa mňa aj motivačné nie správne, lebo naozaj potrebujeme, aby každý pracoval. A povedzme si úprimne, u koho je realistickejšie dlhšie pracovať. Je to u niekoho, kto robí 40 rokov za minimálnu mzdu skladníka, alebo u niekoho, kto ja neviem je vedecký pracovník alebo manažér, ktorý predsa je aj v inom psychickom a fyzickom stave? To znamená, že my chceme, aby ľudia čo najdlhšie pracovali, ak vládzu a chcú, a nemali by sme im tieto motivácie brať. Preto ja si myslím, že riešenie tzv. maximálneho dôchodku nie je v tom, ustanoviť nejaký strop, ale skôr sa dôsledne pohrať, ja som to aj hovoril v úvodnom slove, s tým, ako sú dnes nastavené tie vzorce tak, aby sme nemali zbytočne veľké disproporcie, a plus, samozrejme, vo väzbe na niektoré iné systémy, lebo, ako ste vy spomenuli, systém silových zložiek nie je vôbec súčasťou systému sociálneho poistenia. To znamená, že súhlasím s tým, že by sme sa mali pozrieť na to, do akej miery ten dnešný systém je správny a spravodlivý, ale myslím si, že riešenie ako nejakou jednoduchou hojnou sumou, hojným stropom je rovnako nesprávne, ako ustanoviť maximálnu mzdu, akokoľvek to znie dobre. Tretia vec, ku ktorej by som sa chcel vyjadriť, je vec, ktorú naznačil kolega Švejna, že na čo viazať ten minimálny dôchodkový príjem. My sme to ani nenaviazali na minimálnu mzdu, je tam uvedené, absolútnu sumu, ale pri zdôvodnení som to odôvodnil čistou minimálnou mzdou. Kolega Švejna otvoril otázku vhodnosti tohto indikátora, či by tam nemal byť iný indikátor životného minima, indikátor priemerného dôchodku. Toto je podľa mňa odborná diskusia, ktorú by sme mali viesť. A opäť by som nebol posledný, kto by povedal, že to, ako sme to my navrhli, je určite správne. A dovoľte mi vysvetliť, prečo si napriek tomu myslím, že to predsa len má svoje výhody. Vy ste spomenuli, kolega Švejna, že rozhodnutie o minimálnej mzde je politické rozhodnutie. A v tom máte úplne pravdu. Je to politické rozhodnutie o tom, aký minimálny plat považujeme v tejto krajine za akceptovateľný, lebo minimálna mzda je naozaj o tom, že my zakážeme človeku zobrať prácu za menej peňazí, čo je dosť vážny zásah do osobnej slobody, do ekonomiky. Ale robíme ho, pretože jednoducho vnímame určitú základnú mieru dôstojnosti vo väzbe na minimálnu mzdu. A, úprimne povedané, práve preto si myslím, že tá väzba aj politickej dôstojnosti o minimálnom dôchodku, aký minimálny dôchodkový príjem považujeme za dôstojný pre človeka, ktorý teda 40 rokov odpracoval, je podľa mňa dôležitá. A ja preto by som sa tomuto sporu úplne nebránil. Ale, opakujem, možno sú tam aj iné nevýhody, ktoré sme nedomysleli. A treba o tom debatovať. A určite som na tú debatu pripravený. A myslím, že je to aj debata účelná. Posledný odborný bod, ktorý dovoľte pred záverom spomenúť, sa týka otázky toho, ako čo robiť s ľuďmi, ktorí celý život nepracovali. Ten náš systém, ktorý navrhujeme, hovorí, že zvýhodnení by mali byť tí, ktorí celý život pracovali, tí, čo pracovali menej, by mali byť zvýhodnení menej a tí, čo nepracovali vôbec, by mali dostať len tú základnú sumu, hovorím, ktorá vychádza na asi 180 eur v dnešných cenách. Stretol som sa s kritikou, bola označená, možno som ju zle pochopil, ospravedlňujem sa, ak som ju zle pochopil, aj v náznaku pani kolegyne Tomanovej, ale aj v tom článku pani profesorky Radičovej, z ktorého citoval kolega Solymos, že vzhľadom na to, že dôchodkové poistené sú aj matky malých detí, keď nepracujú, že štát za ne platí dôchodkové poistenie, tak vlastne akýkoľvek takýto systém je nespravodlivý, lebo vlastne umožňuje získať takýto minimálny garantovaný dôchodkový príjem slušný aj ľuďom, ktorí celý život nepracovali, ale teda sa im to počíta kvôli tomu, že zákon o sociálnom poistení hovorí, že za rodičov malých detí, ktorí sa starajú o tieto deti, platí štát. Dovoľte mi vysvetliť, že toto vôbec nie je vlastnosť ani tohto minimálneho dôchodkového príjmu, ani dnešného zákona o pomoci v hmotnej núdzi, to je vlastnosť určitého rozhodnutia, ktoré urobila táto snemovňa v roku 2003, ku ktorej, ak chce, sa môže vrátiť. Ale nijako to nesúvisí s otázkou minimálneho dôchodkového príjmu. A to rozhodnutie, ktoré tu padlo v roku 2003, musím povedať, na návrh, ak sa pamätám, pána kolegu Brocku, predpokladám, že on to bude vedieť lepšie povedať, a na návrh KDH, bolo práve to, aby sa matkám, teda rodičom, ale väčšinou sú tu matky malých detí, ktoré zostanú doma starať o deti, započítavala doba starostlivosti až do veku 6 rokov detí, ako keby pracovali, ale teda za 60 % priemernej mzdy, teda za tú nižšiu mzdu. Kolegyňa Gibalová vlastne to môže aj potom v spravodajskom slove okomentovať. Malo byť aj vyjadrením váhy, ktorú spoločnosť dáva na výchovu malých detí, toto, a teda to, že z hľadiska dôchodku by to malo byť vnímané ako rovnocenné s pracovnou aktivitou. Ja som vtedy, priznám sa, to nepovažoval úplne za ideálne, lebo sa mi zdalo, že taký dlhý, ale nízky koeficient bude zabezpečovať práve pre matky a najmä opakované matky nízky dôchodok a bude vytvárať malú motiváciu sa vrátiť na trh práce. Ja som bol vtedy osobne za vyšší, ale kratší koeficient, ale pre priateľov z KDH to bola vtedy veľmi významná vec a celá snemovňa to odhlasovala. Vtedy ja som nebol poslanec, ja som bol štátny tajomník, takže ja som o tom nemohol rozhodnúť. A nikto to odvtedy ale nenapadol, to si dovolím zdôrazniť, aby teraz to nebolo. To znamená, že nepočul som žiadny návrh. Odvtedy tu bola vláda Roberta Fica jedna, bola tu vláda Ivety Radičovej, je tu teraz vláda Roberta Fica dva, nikto nenavrhol tento systém zrušiť. Dnes sa to mnohým ľuďom nepáči, lebo hovoria, že je to príliš a potom dôchodky dostávajú ľudia, ktorí nikde nepracujú, len za to, že majú veľa detí a podobne. Treba možno o tom diskutovať. Ale tú diskusiu potom treba viesť o tom, či štát má platiť odvody za rodičov malých detí, ktorí sa o ne starajú, v akej dĺžke, ako dlho a v akej výške to má byť. To je legitímna diskusia. Ja sa priznám, že ja by som až také zjednodušené názory na rodičov, ktorí „len celý život sedia doma", nemal. Možno aj preto, že som teraz rodič dvoch malých detí sám, hoci pracujem, tak mám oveľa väčšiu mieru opatrnosti pri paušalizujúcich hodnoteniach rodičov malých detí a tom, čo to znamená, aká obeť to je a čo si za to od spoločnosti zaslúžia späť. Len chcem zdôrazniť, že ak niekto takú debatu mať chce, tak nech ju má, ale to je debata, ktorá sa nijako netýka minimálneho dôchodkového príjmu ani nejakej inej príjmovej garancie, týka sa toho, čo si myslíme, že spoločnosť dlhuje alebo nedlhuje rodičom malých detí, ktorí sa starajú o tieto deti vo väzbe na ich neskoršie dôchodkové nároky. Takže toľko z mojej strany. A dovoľte mi ešte raz na záver poďakovať za konštruktívnu diskusiu, hoci som vo faktickej poznámke pani kolegyne Tomanovej zachytil kľúčové signalizačné slovo nesystémový, čo je obvyklý pojem, ktorý kolegovia zo strany SMER používajú, keď niečo nevedia reálne namietať, ale aj tak to nechcú podporiť. Takže som pochopil, že asi tým pádom SMER to nepodporí v tejto fáze. Ale dúfam, že sa nechajú proste prekvapiť. Ak by to prešlo do druhého čítania, sme pripravení na akúkoľvek diskusiu o tom, ako toto dotiahnuť. Ja som okrem kolegyne Radičovej čítal aj kolegu Mihála, ktorý privítal tento návrh, ale povedal, že tiež by rád diskutoval o niektorých technických aspektoch, teraz tu momentálne nie je. Ak zákon neprejde do druhého čítania, chcem vás uistiť, že z pohľadu mojej osoby, aj z pohľadu strany SIEŤ, ktorú tu dnes zastupujem, ide o tému, ktorej sa nevzdávame a na ktorej chceme spolupracovať dlhodobo. A myslím si, že je to téma, ktorú ak nedoriešime v tomto funkčnom období uspokojivo, tak bude určite súčasťou programového vyhlásenia budúcej vlády. Ďakujem veľmi pekne.