F. Mikloško, poslanec: (2002-02-13):
J. Migaš, predseda NR SR: Pán poslanec Cuper, ďalší procedurálny návrh. J. Cuper, poslanec: Pán predsedajúci, ja mám procedurálny návrh, aby ste o návrhoch pána poslanca Rusnáka ani v budúcnosti okrem dnes nedávali hlasovať, pretože už je to stupídne z jeho strany vždy robiť to isté. Takže, už to poznáme, nemusíte dať hlasovať, dajte to schváliť automaticky. Pánovi Rusnákovi to spočítajú dejiny. Ďakujem. (Smiech v sále.) J. Migaš, predseda NR SR: Panie poslankyne, páni poslanci, budeme hlasovať o dvoch procedurálnych návrhoch. Najprv o návrhu pána poslanca Rusnáka a potom pána poslanca Františka Mikloška. Čiže najprv budeme hlasovať o návrhu na určenie dĺžky času na rozpravu 12 hodín o tomto bode programu. Čiže v súlade s § 29a zákona o rokovacom poriadku. Prezentujme sa a hlasujme. Hlasujeme najprv o dĺžke rozpravy 12 hodín. Hlasujeme. (Hlasovanie.) Prítomných je 130 poslancov, za 79, proti 15, zdržalo sa 35, nehlasoval 1. Konštatujem, že prvú časť procedurálneho návrhu pána poslanca sme schválili. Druhý procedurálny návrh pána poslanca Rusnáka znel, aby sme rokovali aj po 19.00 hodine až do skončenia programu schôdze. Prezentujme sa a hlasujme o tomto návrhu, t. j. aby sa rokovalo aj po 19.00 hodine do skončenia tejto schôdze. Hlasujeme. Hlasujeme o tom, aby sme rokovali po 19.00 hodine až do skončenia mimoriadnej schôdze Národnej rady. (Hlasovanie.) Prítomných je 133 poslancov, za 92, proti 11, zdržalo sa 28, nehlasovali 2. Konštatujem, že aj tento procedurálny návrh sme schválili. Čiže budeme rokovať aj po 19.00 hodine až do skončenia tejto schôdze. Pán poslanec Mikloško, rokovací poriadok o tejto veci je dosť presný, čiže hovorí, že hlasuje sa o tejto záležitosti verejne. Čiže ak by bol návrh na rokovanie neverejné, čiže tajné, vtedy by som dal hlasovať o vašom procedurálnom návrhu. Pretože tento procedurálny návrh nemá oporu v rokovacom poriadku, nedám o ňom hlasovať. No a o historickej poznámke pána poslanca Cupera tiež nedám hlasovať. Takže... (Hlasy v sále.) Panie poslankyne, páni poslanci, konštatujem, že sme schválili... (Reakcia z pléna.) Pán poslanec Oberhauser, procedurálny návrh, nech sa páči. V. Oberhauser, poslanec: Áno, ďakujem. Pán predseda, ja by som chcel poprosiť, aby ste zabezpečili na rokovaní účasť pána ministra Koncoša, ktorý je predsedom Strany demokratickej ľavice a ktorý už doobeda o 10.00 hodine vlastne urobil obchod o tom, že dnes tu zbytočne rokujeme. Takže nech príde sem a nech povie dôvody, prečo dal stiahnuť zelenú správu, či ide o výmenu za odmietnutie odvolania pána Mikloša. Ďakujem. (Ruch v sále.) J. Migaš, predseda NR SR: Panie poslankyne, páni poslanci, schválili sme rozpravu 12 hodín. Čas určený na rozpravu je medzi poslanecké kluby a poslancov, ktorí nie sú členmi poslaneckých klubov, to znamená nezávislých poslancov, rozdelený takto: HZDS 3 hodiny 26 minút 24 sekúnd; SDK 2 hodiny; SDĽ 1 hodina 31 minút 12 sekúnd; SMK 1 hodina 12 minút; SOP – LDÚ – SZS 48 minút; KDH 43 minút 12 sekúnd; Pravá SNS 38 minút 24 sekúnd. Čas pre jedného nezávislého poslanca je 4 minúty 48 sekúnd. Prosím predsedov poslaneckých klubov, aby mi písomne oznámili poradie rečníkov zastupujúcich poslanecký klub. Tlačivá ste už dostali, preto vyhlasujem 10-minútovú prestávku na predloženie návrhov za jednotlivé poslanecké kluby. Desaťminútová prestávka. (10-minútová technická prestávka.) J. Migaš, predseda NR SR: Panie poslankyne, páni poslanci, žiadam vás, aby ste prišli do rokovacej miestnosti, budeme pokračovať v rokovaní 55. schôdze Národnej rady. (Pauza pre nedostatočný počet poslancov v rokovacej sále.) J. Migaš, predseda NR SR: Panie poslankyne, páni poslanci, budeme pokračovať v rokovaní. Panie poslankyne, páni poslanci, chcem vás informovať, že mi poslanecké kluby písomne oznámili poradie rečníkov zastupujúcich klub. Za Hnutie za demokratické Slovensko vystúpi 11 poslancov, za Slovenskú demokratickú koalíciu vystúpi 1 poslanec, za Stranu demokratickej ľavice vystúpia 2 poslanci, za Stranu občianskeho porozumenia – Liberálnodemokratickú úniu – Stranu zelených na Slovensku vystúpia 2 poslanci, za Stranu maďarskej koalície vystúpi 1 poslanec, za Prvú Slovenskú národnú stranu vystúpi 1 poslanec, za Kresťanskodemokratické hnutie nevystúpi nikto. Z poslancov, ktorí nie sú členmi poslaneckých klubov, to znamená nezávislí poslanci, sa do rozpravy prihlásili pán poslanec Malchárek, Oberhauser a Tatár. Teraz prosím určených overovateľov schôdze poslancov Mariána Anteckého a Pavla Kačica, náhradníkmi sú Dušan Švantner a Jaroslav Slaný, aby prostredníctvom technického zariadenia u operátorov v rokovacej sále vyžrebovali poradie poslaneckých klubov, v akom budú kluby vystupovať v rozprave. To znamená kluby aj nezávislí poslanci. Chcem informovať, panie poslankyne, páni poslanci, že to oznámim, keď to overovatelia uskutočnia pomocou technického zariadenia. Panie poslankyne, páni poslanci, teraz pristúpime k rokovaniu o návrhu na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Slovenskej republiky Ivanovi Miklošovi . Návrh ste dostali ako tlač 1361. Uvedený návrh som podľa § 109 ods. 3 zákona o rokovacom poriadku bezodkladne zaslal vláde Slovenskej republiky na zaujatie stanoviska a pridelil som ho na prerokovanie všetkým výborom Národnej rady s tým, že ako gestorský bol určený výbor pre financie, rozpočet a menu. Teraz prosím povereného člena skupiny poslancov poslanca Sergeja Kozlíka, aby uviedol návrh a súčasne oboznámil Národnú radu s dôvodmi, ktoré viedli skupinu poslancov k podaniu návrhu na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Slovenskej republiky. Pán poslanec, nech sa páči, máte slovo. S. Kozlík, poslanec: Vážený pán predseda Národnej rady, vážení členovia vlády, ctená poslanecká snemovňa, na základe poverenia poslaneckého klubu Ľudovej strany HZDS predkladám návrh skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Slovenskej republiky Ivanovi Miklošovi. Za doterajšie obdobie vlády Mikuláša Dzurindu a najmä v ostatnom období došlo k prudkému zhoršeniu makroekonomického vývoja Slovenskej republiky a nadväzne k značnému zhoršeniu sociálnej situácie občanov nášho štátu. Za ekonomickú oblasť v terajšej vláde zodpovedá jej podpredseda Ivan Mikloš. Dovoľte mi, aby som uviedol body, ktorými chcem zdôvodniť predmetný návrh na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Ivanovi Miklošovi. V prvom rade za roky 1995 až 1998, za I. až III. kvartál, podotýkam, roku 1998 sa ekonomický rast alebo rast výkonnosti Slovenskej republiky pohyboval v rozmeroch 5,5 % až 7 % rastu hrubého domáceho produktu. Výkonnosť slovenskej ekonomiky za uvedené obdobie vzrástla zo 40 na 50 % priemeru úrovne krajín Európskej únie. To znamená, podarilo sa za to obdobie znížiť rozdiel medzi výkonnosťou Slovenska a krajín Európskej únie a privrieť tak výkonnostné nožnice medzi Slovenskom a krajinami Európskej únie. Za účinkovania súčasnej vlády a účinkovania podpredsedu vlády Ivana Mikloša výkonnosť ekonomiky sa podstatne spomalila, rast výkonnosti ekonomiky. Začali sa opäť roztvárať nožnice medzi výkonnosťou krajín Európskej únie a Slovenskou republikou, čím výkonnosť Slovenskej republiky v porovnaní s priemerom krajín Európskej únie poklesla zhruba na 47 %. Čo sa týka kvality ekonomického rastu, treba povedať, že najmä v roku 2001 dochádza k síce istému rýchlejšiemu rastu ekonomiky, ale podstatne v horšej štruktúre, keď motorom ekonomického rastu v roku 2001 už nebol vývoj zahraničného obchodu, ale rast konečnej spotreby verejnej správy a obyvateľstva a rast hrubého fixného kapitálu, ktorý však v III. kvartáli charakterizuje medziročný výrazný pokles investícií do strojov. To znamená, že napriek tomu, že je istý prírastok ekonomického rastu roku 2001, jeho štruktúra a kvalita sa podstatne zhoršila. Ďalšou výraznou výhradou voči práci pána Ivana Mikloša je vývoj miery nezamestnanosti. Na Slovensku sa miera nezamestnanosti v rokoch 1995 až 1998 pohybovala v rozmedzí 12,5 až 13,5 %. V súčasnosti, v období rokov 2000 až 2001, jej miera dosahuje 20 % a v roku 2002 vláda predpokladá jej výšku na úrovni takmer 19 %. V rámci hospodárskej politiky vláda nezvláda mechanizmy udržania a tvorby nových pracovných miest. Vláda vo svojom programovom vyhlásení sa pritom zaviazala k zabezpečeniu 10-percentnej miery nezamestnanosti. Treba však v súvislosti s vývojom miery nezamestnanosti povedať, že v ostatnom období ďalej nárast nezamestnanosti pokračuje, keď v decembri 2001, to znamená na konci minulého roka, v porovnaní s rovnakým obdobím roka 2000 vzrástla miera nezamestnanosti z 18,8 % na 19,8 % a počet nezamestnaných vzrástol medziročne o vyše 26 tisíc, to znamená o 5 %. Na tomto vývoji sa určite podieľa celý komplex hospodárskej politiky, ktorý má určite pod palcom podpredseda vlády, a treba podotknúť, že všetky vládne dokumenty, ktoré boli prijímané v priebehu vládnutia tejto vlády, hovorili o tom, že miera nezamestnanosti sa bude pohybovať maximálne kdesi v rozmedzí 16 – 16,6 % s klesajúcou tendenciou. To znamená, že hospodárska politika sa nedokázala vyrovnať s týmto fenoménom a že realitou je fatálna 20-percentná miera nezamestnanosti. Je tu istá kritika zo strany pána Mikloša na adresu aktívnej politiky predchádzajúcej vlády, ktorá vynaložila na aktívnu politiku zamestnanosti rádovo 15 mld. korún, ale podotýkam, že udržala mieru nezamestnanosti v tých rámcoch 12,5 až 13,5 %. V súčasnosti vláda nemá nástroje na aktívnu politiku zamestnanosti, ale, naopak, financuje fatálnu mieru nezamestnanosti a doslova von oknom sú vyhadzované miliardy korún na platby nezamestnanosti a platby sociálnych dávok a až v ostatnom období niekoľkých mesiacov sa opäť na úrovni súčasnej vlády začína hovoriť o aktívnej politike zamestnanosti a o financovaní tvorby a udržania nových pracovných miest. Ďalšou výhradou k práci pána Ivana Mikloša je otázka reštrukturalizácie bánk. Vláda nezvládla reštrukturalizáciu bánk. Vykonala tú najelementárnejšiu operáciu, to znamená presun problémových úverov z bánk na ťarchu štátu, čím z potenciálnych záväzkov štátu urobila nesporné záväzky štátu alebo z problémov bánk urobila problém tohto štátu. Treba povedať, že mechanizmus, ktorý vláda zvolila, vedie k tomu, že na pleciach daňových poplatníkov zostáva zhruba 150 mld. korún nákladov spojených s touto operáciou bez toho, aby sa dosiahla nejaká významnejšia aktivizácia bankových subjektov, nebola zvolená ani minimálna zainteresovanosť bánk na ozdravení podnikateľskej sféry, ako sme toho boli svedkami trebárs v Českej republike. To znamená, že do ťarchy vývoja štátneho dlhu a nákladov spojených so štátnym dlhom tieto ťarchy sa prenášajú nielen na plecia daňových poplatníkov, ale, samozrejme, v ďalšom vývoji na plecia nasledujúcich vlád. To znamená, že nebol vysporiadaný tento problém. Vláda sľubovala, že výnosy z predaja komerčných bánk budú v plnom rozsahu smerované na zníženie týchto záväzkov štátu, ale záväzky štátu spojené s reštrukturalizáciou bánk neboli znížené ani o jednu korunu. Treba povedať, že tie výnosy alebo výnosy z pohľadávok, ktoré boli prenesené na Slovenskú konsolidačnú banku, že ani v tomto smere sa vláde nedarí a zodpovednosť nesie ako pán Ivan Mikloš, tak bývalá ministerka financií pani Schmögnerová, ktorú v snemovni nevidím, a že dosiaľ z tých vyše 100 mld. korún záväzkov štátu alebo pohľadávok Slovenskej konsolidačnej bolo umorených cca 15 % a s výnosovým percentom zhruba 3,5 %. To znamená, zo 100 korún presunutých pohľadávok sa naspäť vrátilo 3,50 Sk. To znamená, že tento model je absolútne nezvládnutý a momentálne sa zapodieva či ministerstvo financií, či vláda, či Slovenská konsolidačná absolútnou zmenou mechanizmu. A trúfam si povedať, že sa začína vo filozofii vracať k bývalému revitalizačnému zákonu, ktorý táto vláda zrušila prakticky bez náhrady po svojom nástupe, že sa začína hľadať investor, ale pritom banky už zo systému vypadli a práve tí investori, ktorí mali riešiť ozdravenie podnikovej sféry, ktorí mali byť zainteresovaní na ozdravení podnikovej sféry, zo systému ozdravenia celého národného hospodárstva metodikou, filozofiou, ktorú táto vláda zvolila, vypadli. Takže zostávajú len oči na plač a vyše 100 mld. korún problémov, s ktorými sa bude musieť vysporiadať tak občan, ako daňový poplatník a aj, samozrejme, budúce vlády. Treba pritom povedať, že v súčasnom období prakticky 100 % aktív je v správe zahraničných bánk, ale angažovanosť v úverovej politike sa nezvýšila, dokonca naopak, objem, podiel úverov na aktívach bánk klesá. To znamená, že úspory občanov, ktoré sú vkladané do bánk, nie sú aktívne zapájané do rastových procesov Slovenskej republiky. Ďalšou významnou výhradou je otázka reformy verejných rozpočtov. Vláda si v programovom vyhlásení dala za cieľ neprekročiť 3 % miery deficitu verejných financií k hrubému domácemu produktu s tendenciou k vyrovnanému rozpočtu. V skutočnosti pri premietnutí nákladov na reštrukturalizáciu bánk priemerná miera deficitu verejných financií za roky 1999 až 2002 sa bude pohybovať kdesi medzi 4 až 5 % a predovšetkým v rokoch 2001 a 2002 prakticky na úrovni 5 %. Pritom v rokoch 1995 až 1998 priemerná miera deficitu verejných financií neprevýšila 3 %. Pripúšťam, že v roku 1990, 1997 a 1998 bola miera deficitu verejných financií 5 %, ale pri oveľa vyššom objeme alebo podiele investícií než v súčasnom období. Ale, podotýkam, pri prebytkovom financovaní v roku 1995 v relatívne miernom deficite roku 1996 priemerná miera deficitu verejných financií za roky 1995 až 1998 bola pod úrovňou 3 % hrubého domáceho produktu. Takže aj v tomto smere došlo k žalostnému zlyhaniu súčasnej vlády. A nie je možné klamať tento národ a tento parlament tým, že sa predkladajú údaje o verejných deficitoch alebo deficite štátneho rozpočtu, v ktorom nie sú zahrnuté náklady spojené s reštrukturalizáciou bánk. Sú to náklady, ktoré daňoví poplatníci, ktoré tento štát bude musieť v budúcnosti uhradiť a ktoré sa nedajú schovať pod nejakú pomyselnú červenú čiaru. Ďalšou výhradou je výrazné zhoršenie obchodnej a nadväzne predovšetkým platobnej bilancie Slovenska, ktorá gradovala v roku 2001, a deficit obchodnej bilancie prekročil 103 mld. korún. Pritom vláda o tomto opakovane rokuje za účasti pána podpredsedu Ivana Mikloša aj tento týždeň a zakaždým sú také závery, že sa vykoná analýza a prijmú sa opatrenia. No to je riešenie, že opatrenia sa prijmú na „svätého Dindi“, čo nebude nikdy, pretože za pár mesiacov končí pôsobnosť súčasnej vlády. A je úplne zrejmé, keďže nie sú zakladané žiadne mimoriadne investície a rozvojové impulzy, s výnimkou bratislavského Volkswagenu, že tento vývoj bude pokračovať aj v roku 2002, pričom vláda neprijala žiadne významnejšie opatrenia. Naopak, vláda zrušila po svojom nástupe viaceré významné nástroje, ktoré mali riešiť, a v minulosti aj riešili, aktivizáciu v oblasti zahraničného obchodu. Bol to Fond na podporu zahraničného obchodu a Fond na podporu Eximbanky. Takže opak je pravdou. Viaceré nástroje boli zrušené a deficit obchodnej a nadväzne aj platobnej bilancie má skutočne svojimi rozmermi fatálny charakter. Treba povedať, že ten deficit platobnej bilancie alebo krytie na bežnom účte platobnej bilancie, pán Mikloš to s obľubou používa, je krytý takzvanými priamymi zahraničnými investíciami. Treba povedať, že gro toho deficitu na bežnom účte platobnej bilancie je krytý predajom strategických podnikov. A samozrejme, že obrovský deficit, ktorý je vykázaný za rok 2001 a hrozí v roku 2002, vláda nemá reálnu šancu vykryť inak ako zo zdrojov, ktoré získa z predaja Slovenského plynárenského priemyslu. Čiže potom, samozrejme, je principiálnou výhradou opozície, že predsa privatizácia takéhoto významného podniku nemôže niesť rýchle peniaze na problémy, ktoré okamžite v tejto chvíli má vláda, ale že to má byť strategický manéver, ktorý, už keď sa má pristúpiť k privatizácii takéhoto významného podniku, má nájsť predovšetkým strategického investora, ktorý rozvinie tento podnik, ktorý zvýši objemy prepravy cez územie Slovenska a podobne. Takže aj toto naznačuje ten chvat vlády v oblasti privatizácie Slovenského plynárenského priemyslu, kde je vlastne zašitá pravda z hľadiska financovania deficitu obchodnej a platobnej bilancie. Je nesporné, že vláda nemá nástroje, ale čo ma viac trápi, že dokonca vláda nemá ani patričnú analýzu, ona nevie zodpovedať, či deficit obchodnej bilancie je problém silnej koruny, či problém obchodnej bilancie je nadspotreba viazaná na nejaký vývoj príjmov obyvateľstva, či problém obchodnej bilancie je rozpad tradičných štruktúr na Slovensku, ktoré z titulu nedostatku zdrojov, spomeniem len poľnohospodárstvo, nedokážu vyrábať. A keď nevyrobíme, tak potom musíme doviezť. A práve v poľnohospodársko-potravinárskom komplexe za uplynulé tri roky vzrástli dovozy o 50 % , a pritom sme na Slovensku schopní viac-menej väčšinu tej základnej produkcie vyrobiť sami. Takže ten problém obchodnej platobnej bilancie je oveľa komplikovanejší. A možno o chvíľočku tu budú v replikách hovoriť, či pán podpredseda vlády, či ďalší, o tom, že bol deficit obchodnej bilancie aj v roku 1996 až 1998 vo vysokej úrovni. Áno, bol vysoký deficit obchodnej bilancie, ale treba povedať, že o tretinu s vyšším objemom dovozov technických, technologických zariadení, ako je to v súčasnosti. Ja teraz citujem údaje z vládneho materiálu, ktorý vláda prerokovala v novembri 2001, to znamená pred nejakými štyrmi mesiacmi, kde sú uvádzané čísla o podieloch dovozu technologických zariadení na celkovom dovoze. Tak ak v rokoch 1995 až 1998 priemerný podiel dovozov technológií na celkových dovozoch sa pohyboval rádovo na úrovni 11 %, tak v súčasnosti sa pohybuje podiel dovozov technologických zariadení na úrovni 8 % dovozov. Vyše viac ako o tretinu nižší podiel dovozov technológií v súčasnosti pri vyše 100-miliardovom deficite obchodnej bilancie. Národná banka uvádzala vo svojej analýze za I. polrok menového vývoja 12 % dovozov, ktoré majú aký-taký vzťah k zakladaniu budúceho ekonomického rastu, ale my si môžeme vypočuť z úst členov vlády, že podiely takýchto dovozov predstavujú 35 %. To znamená, že sú absolútne nekompetentní ešte aj z hľadiska analyzovania tejto veľmi dramatickej situácie. Máme vážne výhrady k vývoju alebo k realizácii privatizácie, ktorú pokladáme za absolútne netransparentnú a kde opäť pán podpredseda vlády Mikloš má čo do toho povedať. Vo viacerých prípadoch sa angažoval pri tvorbe komisií a nesporne je to úsek, ktorý spadá do kompetencie podpredsedu vlády. Tak len si pripomeňme privatizáciu Slovenských telekomunikácií, kde do výberového konania vstúpili tri subjekty a cez jednu noc sa nakoniec z toho stal jediný subjekt, takže de facto to bol priamy predaj. A výnosy, ktoré z toho plynuli, boli podstatne nižšie než pôvodne odhadovaný objem výnosov. A dá sa na základe porovnateľných analýz povedať, že minimálne o tretinu, ak nie o polovicu boli výnosy nižšie než v štátoch porovnateľných, ktoré realizovali privatizáciu takéhoto typu strategického podniku. Podobne môžeme pripomenúť privatizáciu komerčných bánk, kde napríklad v Slovenskej sporiteľni vláda láskavo požiadala po prvom kole subjekty, ktoré sa uchádzali o privatizáciu, aby láskavo prihodili nejakú tú miliardu vo svojich ponukách. Veď si prstom na čelo ukazujú Rakúšania a mnohí iní, akým spôsobom sme zrealizovali privatizáciu takejto významnej inštitúcie, ktorá vlastne drží gro úspor občanov Slovenskej republiky. Takže podobne máme obavy o vývoj privatizácie v oblasti ďalších strategických podnikov, ale treba povedať, že neexistuje žiadna transparentnosť v tomto okruhu a že zodpovednosť leží v značnej časti na pleciach podpredsedu vlády pre ekonomiku. Treba povedať, čo sa týka privatizácie komerčných bánk, že zo 130 mld. korún nákladov, ktoré boli vložené na ozdravenie bánk za účelom privatizácie, sa pri nevýhodných zmluvách, ktoré boli v rámci tohto uzatvorené s kupujúcimi, vráti rádovo podľa odhadov odborníkov asi 20 % týchto nákladov. Všetko ostatné zas prechádza na ťarchu daňových poplatníkov, pričom vynaložené náklady tých nadobúdateľov komerčných bánk, ktoré získali komerčné banky, sa vrátia za dva roky. Takže aká transparentnosť privatizácie za súčasnej vlády? Ďalšia významná výhrada voči pánovi Miklošovi je koncentrovaná do oblasti reformy verejnej správy. Pán Mikloš zodpovedal osobne za tento okruh, myslím, významnej zložky života spoločnosti. A on po rozhodnutí Národnej rady o vytvorení ôsmich vyšších územných celkov sa vzdal tejto úlohy. Tu vidím slabosť predsedu vlády, pretože si neviem predstaviť, že by som bol predseda vlády a jeden člen vlády mi na stôl položí, že sa vzdáva jedného významného okruhu svojej pôsobnosti, že ho neodvolám. Takže ja vnímam nielen to, že pán Mikloš už toho dňa nemal čo vo vláde hľadať, pretože bol zodpovedný za túto významnú kapitolu, ale jednoducho tu vidím aj slabosť predsedu vlády, ktorý prevzal túto záležitosť na svoje plecia. A myslím si, že absolútne, pán Dzurinda, nezvládate reformu verejnej správy. Vzali ste si ju na svoj chrbát, ale reforma stojí. Jednoducho choďte sa porozprávať s novozvolenými krajskými predsedami alebo predsedami vyšších územných celkov, ako vyzerá prenos kompetencií, ale najmä ako je finančne a vecne zabezpečený. Nie je zabezpečený prakticky nijako. Takže visí to v lufte, tak ako 5 mld. korún občanov v spoločnosti BMG. Takže to je ďalší, myslím si, významný faktor. Na čo nám je potom funkcia podpredsedu vlády, ktorý má na starosti reformu verejnej správy, keď sa jej vzdal? Tak zrušme túto funkciu! Nech sa páči, pán Mikloš nech ide na dovolenku alebo do dôchodku, ale nie je nám potom potrebná funkcia podpredsedu vlády, ktorý má na starosti takúto významnú záležitosť. Podobne sú tu ďalšie kauzy. Spomenul som tu problém spoločnosti BMG Horizont a ďalších, kde sú ohrozené vklady desaťtisícov občanov Slovenskej republiky. Je tu netransparentný predaj akcií Východoslovenských železiarní, ale pán podpredseda vlády Mikloš sa tvári, že jeho sa to netýka, že sa to týka niekoho iného, ministra hospodárstva a bývalej ministerky financií pani Schmögnerovej. Samozrejme, majú svoju nedeliteľnú zodpovednosť ako členovia vlády, ktorí zodpovedajú za ten úsek. Ale, preboha, nemôže sa tváriť člen vlády, ktorý zodpovedá za ekonomický úsek činnosti vlády, že o tom nič nevie, a hovoriť, že ja nič, ja muzikant. Pritom sú tu reálne podozrenia, že trebárs v BMG Holdingu boli konané daňové kontroly, že dokonca boli vykonané neoprávnené daňové odvody vo výške 1,3 mld. korún, pretože spoločnosť BMG bola stratová, ale pritom vyplácala výnosy. To znamená, že o tom vedelo ministerstvo financií, vedeli o tom daňové úrady, že audítor dlhodobejšie, minimálne dva roky, upozorňoval na riziká a tieto správy údajne boli zasielané aj na ministerstvo financií. To znamená, hovorí sa, a je to verejné tajomstvo, že BMG financovalo aj kampaň SDK, to znamená kampaň pána Mikuláša Dzurindu, a všetci sa tvária, akoby sa ich to netýkalo. Nesporne spadajú aj tieto záležitosti pod osobu, ktorá zodpovedá za ekonomický, finančný úsek, a to je osoba Ivana Mikloša. Posledná principiálna výhrada, pán podpredseda vlády Mikloš, je, že vy ste stále profilovaný ako človek, ktorý má zabezpečovať reformy. Dokonca sa vyjadrili viacerí predstavitelia vlády politických koaličných strán, že pokiaľ bude odvolaný pán Mikloš, že sa zastavia reformy. A ja sa pýtam: Aké reformy? Kde boli rozbehnuté reformy? Veď ony stoja, ony spia spravodlivým spánkom! A my nemáme pred sebou reformnú vládu, ale „deformnú“ vládu, ktorá vôbec žiadne reformy nerozbehla. Nerozbehla ani reformy dôchodkového systému, ani reformy v oblasti zdravotníctva. Síce padlo v Národnej rade rozhodnutie o reforme verejnej správy, ale tá je úplne rozsypaná a jednoducho bude čakať na ďalšiu vládu, ktorá jej bude musieť vtlačiť jasné kontúry, ale najmä sa vysporiadať s finančnými dôsledkami a dobudovať celý finančný mechanizmus reformy verejnej správy. Takže reformy sa nekonajú. Podobne spomenul som verejné financie. Veď sme svedkami toho, že štátny dlh sa zvýši na 2,5-násobok oproti roku 1998 – tak aká reforma verejných financií?! Ona sa nerobí ústami, ona sa robí vecnými nástrojmi a konkrétnymi opatreniami a tie skutočne nie sú realizované. To znamená, reformy počkajú na ďalšiu vládu a bude mať čo robiť s tým, aby udržala základné proporcie, či finančné, či sociálne, či ďalšie, tohto štátu. Takže chcem na záver svojho vystúpenia povedať, že pán Mikloš rád používa vyjadrenie, že Slovensko v čase, keď preberala Dzurindova vláda mandát, bolo na pokraji finančnej krízy. Treba povedať, že nikdy nie je ľahké preberať vládu. Ale keď nastúpi vláda, ktorá chce ísť dopredu, ale má stále hlavu obrátenú dozadu, tak jednoducho to nemôže mať výsledok. A typickým predstaviteľom takéhoto myslenia, takejto filozofie je práve Ivan Mikloš, ktorého vždy polovička vystúpení je analýza predchádzajúcich rokov, ale pohľad dopredu chýba. Vecné riešenie problémov chýba, ale potom chýbajú aj výsledky. Takže ak mám parafrázovať, že ak Slovensko na konci roka 1998 stálo na pokraji finančnej krízy, tak dnes môžeme smelo povedať, že už hranice tej finančnej krízy prekročilo. Takže na tej ďalšej garnitúre zostáva obrovský kus roboty, obrovský kus zodpovednosti, ktorá príde za touto vládou. A dovoľte mi teda ešte jednu charakteristiku. Pokiaľ dnes vládna koalícia analyzuje minulosť, tak chce ospravedlniť súčasnosť. A my ako Ľudová strana HZDS máme skôr iný záujem – analyzovať súčasnosť, aby sme vedeli správne definovať budúce kroky. Takže dovoľte mi na záver ešte raz povedať, že určite diskusia najmä zo strany opozičných poslancov preukáže opodstatnenosť návrhu skupiny poslancov Národnej rady, ktorým je vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Slovenskej republiky Ivanovi Miklošovi. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)