V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-01-20):
Pán poslanec Husár sa prvý prihlásil. Nech a páči, pán poslanec. S. Husár, poslanec: Vážený pán predseda, odpoviem aj zvedavým, preto rýchlo oslovujem, vážený pán minister, vážené kolegyne, kolegovia, hneď na úvod v odpovedi budem hovoriť až veľmi krátko a priznám sa, že k tomuto vystúpeniu, pretože mnohé a mnohé veci, ktoré by som chcel povedať skutočne v situácii, ktorú začínam vnímať, považujem za úplne zbytočné v tomto parlamente predniesť, ale naozaj ma inšpiroval k vystúpeniu kolega Abelovský. Nemohol by som bol v dvojminútovej lehote na neho reagovať, a preto som sa rozhodol vás chvíľu obťažovať. Vážené kolegyne, kolegovia, myslím, že nie všetci si celkom dobre uvedomujeme, čo po tieto hodiny, prípadne dni tento parlament prerokúva. Sú to dva najvýznamnejšie zákony, ktoré za dva roky vyšli z dielne ministerstva spravodlivosti a dostali sa pred naše posúdenie. Vážené kolegyne, kolegovia, dovolím si pripomenúť, že toto sú zákony o vine a treste, toto sú zákony o spravodlivosti, o tom, ako sa má spravodlivosť vykonávať, aby sa trest nestal vendetou a iba odplatou. Preto naozaj prisudzujem týmto dvom zákonom najväčší význam zo všetkých, ktoré sa naozaj z dielne ministerstva spravodlivosti za tieto dva roky k nám dostali. Ja som ocenil v neformálnych rozhovoroch mnoho moderných prvkov a mnoho spružnení, ktoré Trestný poriadok prináša. Plne ich podporujem, a preto som rozmýšľal celkom vážne o tom, že bez zaváhania v celom rozsahu návrh podporím. Veľkým sklamaním však pre mňa bolo to, že tak rekodifikačná komisia, ako pán minister, súc inšpirovaní anglosaským právom, čítajú z neho iba časť. Veľmi som bol sklamaný tým, že som akosi vnútorne pocítil, že napriek všetkým veľkým rečiam v jednej časti Trestného zákona naďalej veľmi striktne a tvrdo uplatňujeme základný princíp komunistického právneho poriadku. Pod heslom ochrany záujmov spoločnosti sa stávajú pre zákony takej spoločnosti záujmy jednotlivca bezvýznamné, pretože sa akoby chránia v rámci záujmov spoločnosti. Pán minister určite vie, že mám teraz momentálne na mysli to, čím začal kolega Abelovský a to je väzba. Naozaj som očakával a s nádejou očakával, že v tomto smere, pán minister, urobíte energickejší a rozhodnejší krok. Vážení priatelia, právo na osobnú slobodu patrí k najvýznamnejším osobným a ľudským právam. Ja ho dávam rovnako so Samom Chalupkom na jednu úroveň s právom na život. A naozaj sa domnievam, že úplne správne a oprávnene právo na osobnú slobodu chránia najvýznamnejšie zákony každého štátu, už samotné ústavy a rad ďalších zákonov. V rámci tejto ochrany stanovuje zákon aj povinnosť odškodniť každého, kto bol nezákonne väznený alebo trestaný. Ale pýtam sa vás, vážené kolegyne, kolegovia, viete oceniť jeden deň života, viete oceniť jeden deň slobodného života? Akú má cenu? Vie to niekto z nás? Vie to niektorý štátny úradník? Predstavme si situáciu, že skutočne nevinný človek strávi vo väzbe roky a roky, predstavme si situáciu, že by sa zodpovední, a medzi nimi možno aj my, za tento stav mali pozrieť tomuto človeku do očí a zaplatiť mu za tieto roky života, či by sme vôbec ten vnútorný pocit, ktorý sa musí zmocniť každého slušného človeka, dokázali stráviť. Neúmerné trvanie väzby veľmi vážne prelamuje zásadu prezumpcie neviny. Prečo to tak je a prečo to musí byť, nemusíme si vysvetľovať. Avšak ani v tomto smere nemôžeme postupovať cestou, na ktorú sme sa vybrali. Mnohé štáty sveta, a predovšetkým si dovolím vašu pozornosť upriamiť na americký príklad, na ochranu tohto práva občana prijali formou zákona ďalšie občianske právo – právo na rýchly súd. Právo na rýchly súd, ktorý prijal piaty dodatok americkej ústavy, je platný od roku 1980, dvadsaťpäť rokov. Pre kolegov neprávnikov si dovolím trošičku priblížiť jeho obsah, ktorý spočíva v tom, že ak do 100 dní od zatknutia alebo obvinenia sa vaša vec nepredloží súdu, musíte byť okamžite prepustení na slobodu a prípad je ukončený. Dovoľte, aby som sa trochu ironicky opýtal, či sú slovenskí páchatelia trestných činov osemkrát inteligentnejší, chytrejší a vynaliezavejší ako americkí, alebo či, naopak, sú slovenskí policajti a vyšetrovatelia osemkrát menej pracovití a inteligentnejší ako americkí, aby museli osemkrát dlhšie zhromažďovať dôkazový materiál pre súd. Vážení priatelia, trápi ma aj ďalšia vec, a to, že dokonca zákonom podporujeme nečinnosť tých orgánov, ktoré nazývame orgány činné v trestnom konaní. A všimnite si veľmi dobre, ak je tu akýkoľvek náznak diskusie na túto tému, okamžite sa prvé rozgagotajú orgány činné a stanú sa z nečinných veľmi činnými. Rozgagotajú smerom proti. Dochádza mi teraz na myseľ kolega Lintner s jeho povestným „na Slovensku je to tak“. Áno, na Slovensku to bolo tak, najskôr sme po roku 1990 hranicu väzby znížili a potom sme ju začali pod heslom – nehovorím, že neoprávneným – ochrany spoločnosti, boja proti kriminalite zvyšovať. Vieme, vážení priatelia, všetci dobre a nechcem to tu rozoberať, z akých dôvodov narástla na terajšiu hranicu piatich rokov. Je to trošku hanebné a toto sme už mali vygumovať veľmi dávno. Nepopieram, že taký dôvod vtedy existoval, ale veľmi vážne sa prihováram, veľmi vážne, aby pri zvažovaní návrhov, ktoré sú predovšetkým v spoločnej správe na novú úpravu väzby, aby aj v návrhoch pána Abelovského, pokiaľ tieto neprijmete, pokiaľ budete o nich rozhodovať, ste v sebe hľadali predovšetkým rozum a ľudskosť. Rozum a ľudskosť, ktorú možno, možno aj nechtiac budú potrebovať aj vaši príbuzní, aj vy. Ale predovšetkým by sme mali vážnym krokom v tejto oblasti prispieť k tomu, čo verím, že pán minister veľmi poctivo sleduje, k spružneniu, zrýchleniu celého trestného konania so zvýšenou náročnosťou na všetkých jeho aktérov v ktorejkoľvek jeho etape. Preto ešte raz prosím o podporu všetkých návrhov, ktoré smerujú ku skráteniu väzby. Ďakujem vám pekne. (Potlesk.)