P. Osuský, poslanec: (2002-05-23):
Zákon č. 105/2002 však medzi oprávnené osoby s nárokom na jednorazový finančný príspevok nezahrnul ďalšiu dôležitú kategóriu občanov, účastníkov odboja, ktorí dobrovoľne nasadzovali v rokoch 1939 – 1945 svoje životy a organizovali zásobovanie partizánskych oddielov potravinami, liekmi a obväzovými materiálmi, ukrývali osoby prenasledované Gestapom alebo orgánmi fašistického slovenského štátu, poskytovali prístrešie, potrebné doklady, finančné prostriedky a pomoc osobám utekajúcim z bývalého Protektorátu Čechy a Morava, pracovali ako spojky a podobne. § 1 ods. 1 prvý bod písm. e) dodnes platného zákona č. 255/1946 Zb. o príslušníkoch Československej armády v zahraniční a o niektorých iných účastníkoch národného boja za oslobodenie, ktorý je smerodajným právnym predpisom aj pri nárokovateľnosti jednorazového finančného príspevku, podľa zákona č. 105/2002 Z. z. túto skupinu občanov považuje za riadnych účastníkov národného boja za oslobodenie, a to v prípade, ak sa takáto osoba zúčastnila aspoň tri mesiace sústavnou činnosťou zahraničného alebo domáceho hnutia smerujúceho priamo k oslobodeniu Československej republiky alebo Slovenského národného povstania aj počas kratšieho času takým spôsobom, že táto činnosť zapríčinila alebo bola preukázateľne spôsobilá zapríčiniť jej alebo jej rodine ujmu na živote, osobnej slobode alebo zdraví. Na diskrimináciu, ktorú zaviedol zmienený zákon č. 105/2002 Z. z., keď pod oprávnené osoby nesubsumoval aj príslušníkov odboja podľa § 1 ods. 1 prvý bod písm. e) zákona č. 255/1946 Zb., viackrát verejne upozornil aj Slovenský zväz protifašistických bojovníkov. Zákon č. 105/2002 Z. z. má totiž už podľa svojho názvu ambíciu poskytnúť príspevok príslušníkom armád, ako aj domáceho odboja v rokoch 1939 – 1945, pričom podľa platnej dikcie majú nárok na finančný príspevok takmer bez výhrady bývalí vojaci, a nie odbojári. Zabudnutie na týchto príslušníkov domáceho odboja je o to bolestnejšie, že mnohí z nich sa namiesto uznania a odmeny za svoju vernosť a dobrovoľné nasadzovanie života dočkali v 50. rokoch perzekúcií a väzenia. Ctená snemovňa, to, čo som teraz zacitoval z dôvodovej správy, je právny podklad našej malej novely zákona č. 105/2002 Z. z., keď vkladáme medzi oprávnené osoby, ako ich tento zákon pozná, i z nášho pohľadu neopomenuteľnú skupinu osôb spadajúcu pod písm. e) zákona č. 255/1946 Zb. Prečo tak robíme? Samozrejme, niekto môže namietnuť, že tento zákon postaví pred štát povinnosť uznať, tak ako uznal zákonom kategóriu a) až d), ešte 6 000 osôb kategórie e), lebo to je maximálny odhad počtu ľudí, ktorí dnes ešte z tých, ktorí by mohli mať oprávnenie a mohli by ho doložiť, čo, samozrejme, tento zákon vyžaduje, a tým si mohli nárokovať jednorazové odškodnenie. Myslím si, že nech už sú naše názory na potrebu rozpočtového šetrenia akékoľvek, a iste nás nikto nebude podozrievať, že spolu s kolegom predkladateľom Šebejom patríme k tým, ktorí chcú rozhadzovať peniaze daňových poplatníkov. Považujem však napriek tomu za nedôstojné, aby ľudia, z ktorých mnohí majú nad 80 rokov a ktorí – a k tomu sa zrejme takmer celá snemovňa hlási – sa statočne podieľali na niečom, čo Slovensko vrátilo medzi demokratické krajiny a k čomu sa väčšinovo v tejto krajine hlásime, aby títo ľudia ostali zabudnutí. Ich možnosť brániť sa nespravodlivosti nie je veľká. Myslím si, že je jednoducho v súlade so cťou poslancov napraviť lapsus, ktorý sa stal v zákone č. 105/2002 Z. z., a týchto ľudí vrátiť z pozície diskriminovaných a tým podľa mňa aj pochopiteľne dotknutých do pozície, v ktorej by sa mali ocitnúť, to znamená do pozície ľudí, ktorým za niečo vďačíme a ktorých by sme si mali vážiť. Suma, ktorú naplnenie tohto doplnku zákona bude štátnu pokladnicu stáť, je menej ako desatinou fondu, ktorý parlament založil v prospech, alebo keď nie v prospech, tak nepochybne na zakrytie hanebnosti tých, ktorí sa nestarajú o svoje deti. Považujem za neférové a málo statočné, ak starým ľuďom, ľuďom nad hrobom, uprieme niečo, na čo majú podľa mňa reálne právo a čo zároveň znamená aj uznanie skutočnosti, že sa dokázali angažovať v časoch, keď ich to mohlo priviesť pred popravnú čatu. Dovolím si uviesť ako príklad, celkom reálny a možný, v dikcii súčasnej platnej legislatívy zákona č. 105. Ak by napríklad náš spoluobčan bol prichýlil zostreleného, ale preživšieho spojeneckého pilota a skrýval by ho 14 dní a potom by ho možno neprajný sused či možno niekto iný udal a následne by ho zavreli a možno zastrelili, tak by v dikcii platného zákona neriskoval svoj život povinné tri mesiace. Riskoval by ho iba 14 dní. Ale treba si uvedomiť, že keď toho pilota k sebe, do stajne, či do komory, vzal, tak ho vzal s rizikom, že ak ho nájdu, tak mu ide o hlavu. Nielen tomu pilotovi, ale aj jemu a celej jeho rodine. Považujem preto za ťažko ospravedlniteľné, aby sme určili akúsi časovú deliacu čiaru pre ľudí, ktorí riskovali život a niektorí aj život položili. Znova chcem podčiarknuť, že nie som z tých, ktorí radi mrhajú peniaze daňových poplatníkov na niečo, čo sa mi zdá neprijateľné. Zdá sa mi však neprijateľné, ak na týchto ľudí zabudneme. Nehovorím to preto, lebo z toho hľadí sláva alebo volebný zisk, to mi hádam veríte, pretože títo voliči, ak sú títo ľudia za nich považovaní, sú zrejme roztrúsení vo všetkých stranách a nie sú to moji voliči. Novelu presadzujem z princípu, pretože mám rád rovnosť šancí a chcem aj to, aby sa táto snemovňa mohla týmto ľuďom pozrieť priamo a otvorene do tváre. Bude to neskoro, ale bude to primerané a bude to krok k statočnej náprave toho, na čo sme v januári zabudli. Ďakujem za pozornosť a prosím o podporu môjho návrhu.