Budaj, Ján, poslanec NR SR (2019-04-03):
Ďakujem, pani predsedajúca. Ďakujem aj všetkým poslancom, ktorí sledujú túto rozpravu, či už v sále alebo v kanceláriách. Verím, že to má zmysel zápasiť o to, aby sme sa vyjadrili v tejto situácii, kedy Národná rada akoby zlyhávala. Akoby nebolo dosť teda iných prejavov, vskutku táto Národná rada, verte, že mám istý odstup, aby som to mohol posúdiť, je na tom z hľadiska istých zápasov najhoršie od Novembra ´89. Mám tu teraz najmä zápas o vytvorenie právneho štátu. Vždy to u nás nebolo veľmi ružové, vždy sme mali sklon vytvárať stranícku nadvládu a nie nadvládu práva a zákonov. Je to možno dedičstvo slabej demokratickej tradície, je to možno dedičstvo totalitnej strany, ktorá vytvorila takmer dokonalý model nadvlády politickej strany nad celou spoločnosťou. Fakt je ale ten, že s podobnými sklonmi a spádmi zápasí a zápasili aj vyspelé demokracie. Jednoducho politický život sa organizuje cez politické strany a tie musia mať v mnohých prípadoch demokratického ducha, aby sa vzdali určitého podielu moci nad inštitúciami, ktoré z povahy veci majú zostať vládou práva, a preto nepostraničtené. Národná rada v tomto volebnom období mala dovoliť najviac ústavných sudcov od vzniku Ústavného súdu a hoci krátka taká prestávka pri obsadení Ústavného súdu sa už v minulosti vyskytla, nikdy sa nevyskytol taký prípad, aký prežívame teraz, posledné mesiace. Termín vypršal, vládne strany nevytvorili podmienky na zmenu zákona, ktorá by umožnila nejakým spôsobom predísť tomu, že Ústavný súd bude znefunkčnený. Nevytvorili ani žiadne kroky k opozícii, aby získali dohodu na zvolení ústavných sudcov. Naopak, jedna strana, strana SMER, si predsavzala špecifickú taktiku, buď tam bude náš predseda, alebo nebude nič, lístky proste budeme vhadzovať prázdne alebo neprídeme vôbec voliť. To je naozaj ignorancia povinnosti, lebo my máme ústavnú povinnosť udržiavať ústavné inštitúcie životaschopné, nemôžme si prisvojiť nejakú diktatúru Národnej rady. Máme tu práve jedinú a len jednu inštitúciu, ktorá môže aj zákonom Národnej rady povedať nie, nie ste v súlade s ústavou, a tou inštitúciou je Ústavný súd. Neviem, či si uvedomujete, ale znefunkčnením práve tejto inštitúcie Národná rada prelomila taký, naozaj taký múr, takú bariéru, ktorú prelamovať v demokracii nemožno. Nemožno sa zbaviť tohoto kontrolóra, aj keď my máme právo voliť a posielať pánovi prezidentovi nominácie. Ak to robíme, potom sa Národná rada vymkla z kĺbov. Vymkla sa zo svojho poslania. Zriekla sa nastoľovania právneho štátu a pustila sa na šikmú plochu nastoľovania nadvlády strán nad zákonom. Dokonca nad ústavou, lebo ústava nám prikazuje, aby Ústavný súd sme volili, navolili a odoslali prezidentovi na jeho rozhodnutie. Je celkom zrejmé, že strana SMER mala, uprednostnila stranícku taktiku, a tak to aj naďalej pokračuje. Ako viete, zápasí v týchto chvíľach vo vlastnej koalícii o to, aby sa volilo tajne, čo by jej umožnilo hľadať podporu aj so stranou ĽSNS – Kotleba alebo s ďalšími poslancami, ku ktorým sa z nejakých dôvodov verejne nechce hlásiť. Čiže už aj samotný spôsob voľby je dôsledkom straníckej taktiky Roberta Fica a jeho strany SMER. Už pri minulej voľbe strana SMER narazila na bariéru, že nie všetci koaliční partneri chcú ísť až za okraj priepasti. Nie všetci chcú sa zapísať do slovenských dejín demokracie tým, že skákali tak ako Robert Fico, ktorý vyhlásil, že chce byť predsedom Ústavného súdu, ako Robert Fico píska. Zdá sa, že môžme stáť aj dnes nad novou etapou vývoja v tomto volebnom období. No ale nechajme sa prekvapiť. Našou povinnosťou je strážiť v Národnej rade to, za čo nás a kvôli čomu nás poslanci sem poslali, a to je predovšetkým vykonávať ústavné povinnosti Národnej rady, aj ako jednotliví poslanci, aj ako poslanecké kluby a politické strany. Vláda strán, nadvláda strán potláča vládu zákona. Ak hovoríme o únose štátu, to je taký poetický pojem, ktorý, keď premeníme na drobné, tak ho vidíme v týchto minútach. Teraz prebieha to, čomu sa hovorí únos štátu. Pod týmto literárnym pojmom nie je skryté nič iné ako nadvláda politických strán. A to totiž za to, že politické strany pred nejakými rokmi, nie je tu priestor na to, aby som až taký exkurz vám, vás ním obťažoval, že by sme to celé popísali, ale politické strany začali mať vo vnútri negatívnu selekciu, vlastne ľudia, ktorí sa bránili určitým nelegálnostiam, určitým protekčnostiam, určitému, určitej hre na hrane alebo za hranou zákona, tí z tých strán postupne mizli, a či je to jedna, druhá alebo tretia strana, začali sa podobať na eseročky. V tejto chvíli citujem môjho tribúnového kolegu Milana Kňažka, ktorý s týmto označením odišiel, áno, z SDKÚ. To bola samozrejme strana, ktorá nemala demokratické riziká, aspoň neboli, neboli v tej dobe nejako viditeľné, ale Milan Kňažko identifikoval jej chorobu, meníte sa z politickej strany, čiže organizácie stvorenej pre službu verejnosti, na eseročku. Istú dobu strany, ktoré sa takto menili, boli ešte stále iba parazitmi na štáte. Spomeňte si, že sa rada používal termín, že to je akási chobotnica, ktorá sa prisala na prostriedky štátu a disponuje ich „našim“ ľuďom. Lenže dnes sme, obávam sa, už za touto hranicou. Chobotnica sama sa stala štátom. Už nie je prisatá, pretože sa mení na mafiánsky štát. Nie je to vôbec absurdný názov, aj keď je, každému z nás ako patriotovi sa z duše bridí, keď ho počujeme. Ale ak sa strany stanú partokratickými, potom sa stanú eseročkami, potom sa prisajú na štát ako chobotnica a potom splynú so štátom a sami sa stanú štátom, tak veru tento odpudivý obraz o mafiánskom štáte už nie je niečo, čo by sa nedalo vysloviť a čo by bolo bezmedzne prehnané. Nie je to prehnané, stojíme na hranici premeny na mafiánsky štát. Isteže nemusíme si každý jeden teraz vnucovať predstavu, že my, čo tu sedíme, no zrovna vy, čo tu teraz v tejto chvíli sedíte, mám pevné presvedčenie, že máte záujem práve o to, aby Ústavný súd bol sfunkčnený. A jeden z momentov, kedy strany chcú pohltiť štát cez Ústavný súd, aby tento moment nenastal a aby táto záchranná brzda pred zneužívaním moci, aj moci Národnej rady, aby táto záchranná brzda bola obnovená A ešte jedna poznámka. Všetky roky, ktoré doteraz môžme sledovať Ústavný súd, aj vy spolu so mnou, aj naši občania, ktorí nás sem poslali, potvrdzujú, že kľúčovou otázkou pri takom systéme Ústavného súdu, aký tu stále máme, je osobná integrita a osobná česť jednotlivých ústavných sudcov. To nie sú figúrky do počtu, tam každý jeden sudca v senáte môže zvrátiť rozhodnutie, môže, naopak, vytvoriť z Ústavného súdu naozaj záchranu demokracie. Preto je na mieste o nich hovoriť a je na mieste aj v tejto chvíli sa usilovať zvoliť čo najviac čestných, zodpovedných ľudí do Ústavného súdu. Ďakujem, dámy a páni, a pamätajme, že každá jedna takáto chvíľa sa môže raz posudzovať ako prelom v príbehu demokracie na Slovensku.