T. Rosová, poslankyňa: (2009-06-18):
Tentokrát podávame novelu zákona ako spoločný návrh troch poslancov. Už to svedčí o tom, že argumentov v prospech toho, aby v zariadeniach spoločného stravovania, to znamená, v tých zariadeniach, kde sa podávajú jedlá alebo nápoje, sa u nás nemohlo fajčiť, iba pribúda. Pribúda ich jednak preto, lebo pribúdajú skúsenosti s aplikáciou takýchto opatrení v zahraničí. Naši ľudia cestujú a vidia, že to ide a že je to na prospech ako fajčiarom, tak nefajčiarom. Ale mnoho argumentov pribudlo aj potom, ako vstúpili do platnosti niektoré ustanovenia zákona na ochranu nefajčiarov od 1. apríla 2009. Občania mali právom očakávania, že ich aspoň tieto opatrenia uchránia pred cigaretovým dymom v zariadeniach. Žiaľbohu, nedočkali sa. Nedočkali sa preto, lebo mnohí prevádzkovatelia zariadení sa vyhovárajú na nejasnosť zákona. A vyhovárajú sa právom. Nedočkali sa aj preto, lebo vynutiteľnosť tohto zákona sa ukazuje ako veľmi slabá. Ale predovšetkým, pokiaľ nie sú jasné pravidlá... (ruch v sále) – môžem poprosiť, páni kolegovia –, pokiaľ nie sú jasné pravidlá, dovtedy je ťažké očakávať, že sa budú dodržiavať. V každom prípade pribúda ľudí, ktorí podporujú to, aby sa na Slovensku tak ako v iných – a stále pribúdajúcom počte iných –   európskych aj mimoeurópskych krajín neumožňovalo fajčiť v zariadeniach, kde sa je, alebo, kde sa podávajú nápoje. Ľudia sú rozhorčení z toho, ako sa aplikuje zákon, ktorý tu doteraz platí. Na druhej strane stále sú isté argumenty. Ja by som si dovolila niektoré z nich odprezentovať a zároveň poskytnúť protiargumenty voči nim. Jednak sa stále u nás deklaruje, že prijatie takéhoto zákona pripraví podnikateľov o zisky. Nuž, keby sa toho podnikatelia obávali, nedeklarovali by sami prostredníctvom svojich združení, že oni podporujú tiež takéto opatrenie. To je jeden argument. Ale druhé sú omnoho ešte empirickejšie preto, lebo ponúkajú príklady zo zahraničia. Pre tých, ktorí by ste mali záujem, mám tu štúdiu, ktorá hovorí o tom, ako prebiehalo prijatie takéhoto zákona v Írsku a aká bola následne reakcia naň. V Írsku podpora takémuto zákonu pred jeho prijatím bola menej ako 60 %. U nás je to viac ako 70 %. Obávali sa ho podnikatelia, obávala sa ho časť verejnosti. Po zavedení tohto zákona 93 % populácie si myslí, že je to dobrý nápad, vrátane 80 % fajčiarov. Nehovoriac o tom, že prakticky 100 % tých ľudí, ktorí pracujú v týchto zariadeniach, uvádza, že ich prostredie je podstatne zdravšie a príjemnejšie. Rovnako sa nepreukázali ani žiadne straty, hoci spočiatku došlo k poklesu tržieb, ale neskôr sa vyrovnali, prípadne aj zvýšili. Takže toľko o tom, či prídu, alebo neprídu podnikatelia o zisky. Ďalšie argumenty. Hovoríme o tom, že slovenská krčma už nebude tým, čím bola, že starí ľudia, ktorí tam boli zvyknutí chodiť, už tam chodiť nebudú. No dovolím si trošku zaironizovať. Myslím, že takého boh dá nebude, aby Slováci prestali chodiť do krčmy a že takýto zákon ich od toho určite neodradí. Ale tu sú znova skúsenosti zo Slovenska, zo slovenských dedín, kde, ak je jediná krčma alebo pohostinské zariadenie, čoraz viac pribúda takých majiteľov, ktorí sa rozhodli urobiť ich nefajčiarskymi. A aký je výsledok? Štamgasti chodiť neprestali, ale pribúdajú iní ľudia, iný typ zákazníkov, napríklad viac žien, napríklad aj detí a kultúra prostredia v týchto zariadeniach sa podstatne zvyšuje. Samotní podnikatelia majú veľmi dobré dôvody na to, aby nechceli, aby sa v ich zariadeniach fajčilo. Napriek tomu tu stále zaznievajú argumenty o tom, že je akosi proti slobode podnikania, keby sme prijali takýto zákon, ktorý jednoznačne zakazuje, aby sa v ich zariadeniach fajčilo. Ja mám veľký cit pre to, aby bola na Slovensku sloboda v každej oblasti, a preto sa zamýšľam práve nad týmito argumentmi najviac. A tieto protiargumenty adresujem aj do lavíc mojich kolegov, ktorí naozaj často v dobrej viere a v mene hodnoty slobody tento argument používajú bez toho, aby vlastne porozmýšľali aj o tom, či ozaj ide o slobodu. Nuž, keby išlo o slobodu, prečo by sa jej teda vzdávali takto dobrovoľne práve tí, ktorých sa najviac týka, to znamená, podnikatelia? Prečo by práve oni a čoraz dôraznejšie žiadali, aby sme takýto zákon prijali? Myslím si, že podstata je niekde inde. Takéto zariadenia neboli vymyslené na to, aby sa v nich fajčilo, alebo nefajčilo. Ľudia do nich nechodia fajčiť, alebo nefajčiť. Chodia si do nich posedieť, chodia do nich konzumovať a podľa toho si aj tieto zariadenia vyberajú. Či je tam príjemná obsluha, či je tam príjemná strava, aká je cenová hladina a podobne. To, či sa tam fajčí, alebo nefajčí, je podružné. Na druhej strane ale je u nás zažitá konvencia, a nielen u nás, že sa jednoducho nefajčiari prispôsobujú fajčiarom. Napriek tomu, že nefajčiarov je dvakrát viac ako fajčiarov, podstatne viac je tých zariadení, kde sa fajčiť môže, a to práve preto. Akonáhle je totiž v skupine, ktorá navštívi takéto zariadenie, čo len jeden fajčiar, nefajčiari majú tendenciu prispôsobiť sa mu. Preto podnikatelia v obave pred tým, že by dali prednosť konkurencii, nechávajú svoje zariadenia ničiť cigaretovým dymom, zmierujú sa s vypálenými stopami po ohorkoch na kobercoch, zmierujú sa s rizikom zdravotného ohrozenia svojich zamestnancov a s podstatne vyššou chorobnosťou. Zmierujú? No nie celkom zmierujú. Chcú, aby sa to zmenilo, ale každopádne sami sa len málokedy odvážia podstúpiť riziko, že konkurencia preberie ich zákazníkov, ktorí sú ochotní prispôsobiť sa svojim fajčiacim priateľom. Takže myslím si, že brániť slobodu je záslužné, ale mali by sme myslieť aj na slobodu nefajčiarov. Určite, ak sa nefajčiar sám rozhoduje o mieste stretnutia, môže vybrať také, kde sa nefajčí. Lenže kde ho nájde? Často musí potom nie celkom slobodne prejsť oveľa dlhšie, ako keby uprednostnil zariadenie fajčiarske. No, ale ak je pozvaný, má tiež slobodu, môže pozvanie neprijať. Je to naozaj sloboda? Myslím si, že zákaz fajčiť, áno, určite obmedzuje v istej miere slobodu fajčiarov, ale iba v tej miere, že namiesto toho, aby fajčili vnútri, budú môcť fajčiť na vzduchu. Dnešný stav ale obmedzuje slobodu nefajčiarov a obmedzuje aj slobodu majiteľov podnikov, a to v omnoho brutálnejšej forme. Tí si totiž vybrať často nemôžu. Pod tlakom konvencie poškodzujú svoje zdravie, nechávajú poškodzovať svoj majetok. Máme na výber. Môžeme čakať, kým sa zmení konvencia, prípadne počkať, kým nás k takémuto rozhodnutiu donúti Brusel. Ale myslím si, že je na čase, aby sme na to nečakali, ale aby sa presadil zdravý rozum, aby sa presadilo to riešenie, ktoré podporuje na Slovensku veľká väčšina občanov. Ďakujem vám za pozornosť.