Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2023-02-14):
Ďakujem pekne. Tak dávno by tieto stroje už boli uložené kdesi na šrotoviskách, resp. ani tam nie, a roztavené, keby nebolo ľudí, ktorí historické dráhové vozidlá dokázali vzniesť, vzkriesiť z popola, zničenia, zabudnutia bez toho, aby im niekto dal na to peniaze, aby ich niekto o to požiadal, aby im to niekto prikázal. Pamäťové stopy národa majú rôzne podoby. Sú naozaj pestré a ja si nedovolím povedať, že by niektorá oblasť bola dôležitejšia ako iná. Určite každý z vás a napokon každý z občanov má svoje priority, ktoré sú mu srdcu blízke a ktoré považuje za dôležité, také záchytné body vývoja našej krajiny, jej histórie, jej hodnôt. No a sú tu ľudia, ktorí sa zaľúbili do železníc. Napokon kto z nás, možno hlavne chlapcov, ale možno aj dievčat nemal v mladosti nejaký vláčik, ktorý považoval za hračku snov, možno to už dnes neplatí, možno už dnes sú skôr tie virtuálne, ale v každom prípade železničná doprava je niečo, čo vstúpilo do života sveta v 18., 19. storočí a čo teraz zdalo sa, že bude zanikať, ale zdá sa, že renesancia tejto dopravy nás čaká, takže tie historické stopy v podobe dráhových vozidiel zachraňujú ľudia, a ja si dovolím aj trocha personifikovať. Budem možno nespravodlivý, ale ja tých ľudí mám pred sebou a je správne, aby zazneli ich mená aj tu v sieni zákonnosti. Keď sa rozbehneme z Tisovca hore na Zbojskú, nádherný kút Slovenska, možno by sme povedali, že tie visuté mosty sú niekedy skoro ako ten nikdy nevybudovaný Alweg. Čo taký Jiří Kubáček? Človek... a teraz to je nespravodlivé, lebo za ním je kopu ďalších ľudí a tisícky a tisícky hodín, ktorí z tej priepasti zabudnutia, z toho prepadliska času vytiahli vagóniky a rušne, ktoré mojej generácii ešte čosi aj našepkávajú, lebo ako dieťa si pamätám, ako vypadali, ale vďaka týmto ľuďom, keď sa pozriem do múzea v Tisovci, alebo keď nasadnem v Tisovci do toho vláčika v lete a tou zubačkou sa odveziem na Zbojskú, tak zrazu mám pocit, že existuje stroj času, a vďaka týmto ľuďom sa môžme pozrieť opäť do histórie tých vagónikov, ktoré mnohí už ani nepamätáte, ale nie je dôležité, aby sme spomínali až tak veľmi. Je dôležité povedať, že to sú ľudia, ktorí možno opúšťajú svoje kancelárie v piatok popoludní, obliekajú si montérky a doslova zo šrotu vybudujú vlaky, rušne a vagóny, ktoré by inak boli naozaj absolútne zabudnuté, a pamäťová stopa by sa po nich by sa navždy strácala. Možno odbočím teraz chvíľočku k téme, ktorá vám bude blízka. Slovenské národné povstanie a pancierové vlaky. Čo si myslíte, koľko sme ich zachránili? A je to slávna kapitola Slovenska, na ktorú sme hrdí. No, boli to časy vojnové a my sme nezachránili z týchto vzácnych vlakov skoro nič, lebo ak si beriete ten vlak, ktorý je pod Zvolenským zámkom, tak ten veru nie je pôvodným, to je len replika vyrobená pre potreby filmovania a sú zachované len dva vagóny, tankový a guľometný, ktoré sú súčasťou Múzea SNP v Banskej Bystrici, pričom podotýkam, že ten tankový je vlastníctvom mesta Zvolen, a ktorý je len výpožičkou pre Múzeum SNP. Nuž prečo? Pretože neboli ľudia vtedy, v tom čase, možno nebol ani ten, ten vzťah k pamiatkam, hoci išlo o také významné fakty slovenskej histórie, že by sme tie vlaky dokázali v ’45., ’6., ’7. zachraňovať, stratili sa kdesi, stopa sa stráca v Rumunsku a tých vlakov niet. Ale našťastie sú tu ľudia, ktorí si uvedomili túto stratu, a keď už som vo Zvolene, tak spomeniem klub, ktorý je pri rušňovom depe, ktorý je sám osebe raritnou technickou pamiatkou, myslím, že zase budem trocha nespravodlivý, spomeniem meno pána Oravca a jeho priateľov, ktorí dávno predtým, ako sa my dneska bavíme o tomto zákone, venovali svoj čas, peniaze, nadšenie, múdrosť k tomu, aby zachránili a zachraňujú množstvo koľajových vozidiel, a naozaj tí ľudia nečakajú na náš zákon a budú robiť určite, aj keby sme ho neprijali, s takým nadšením ako doteraz, pretože to, vravím, sú ľudia, ktorí sa nikdy nespytujú, kto nám zaplatí, koľko nám zaplatí a kedy nám zaplatí, a to sú tie najlepšie typy spolupráce, z ktorých vznikali vždy podľa mojich skúseností tie najkrajšie a najcennejšie veci, pretože s tými ľuďmi sa spolupracuje výborne. Zablúďme na Oravu. Oravsko-kysucká železnica, Vychylovka, Zákamenné, opäť mi tu vynára sa meno, budem zase nespravodlivý, už len pani Agnešákovej, riaditeľky múzea z Oravy, ale kopu ďalších vecí. Ale napokon keby tu sedel pán podpredseda Blanár, možno aj on by sa pridal k tomu, lebo to je... Aha, tam je pán podpredseda. A buďme spravodliví, však aj vy ste sa pričinili o to, aby táto železnička vstala ako bájny vták z popola a urobili ste vtedy ako župan Žilinského kraja kroky, ktoré určite, dávno sa možno aj na vaše, aj na moje meno zabudne, ale tá železnička vďaka aj vám bude sa škriabať na Beskyd a potom zíde, možno, dajbože, lebo druhá strana ešte nie je zabezpečená, dole až do Zákamenného zo Sedla Beskyd. Takto by sme mohli pokračovať, možno skončím toto krátke putovanie po Slovensku dolinou, ktorá mi je srdcu najbližšia. Nádherná Kolbenka, ktorá chodí Vydrovskou dolinou. Vlado Paško, prvý riaditeľ železničky, ktorý v Urbione v Banskej Bystrici si povedal, že ide zachraňovať túto trať. Tie rušne, tie vagóny naozaj boli horšie ako šrot. Oni naozaj títo ľudia dokázali malý zázrak, a preto, a teraz môžem ísť k podstate zákona, a preto som sa s veľkou radosťou a vďakou pridal k tomuto návrhu, pretože tento návrh len podporí tých, ktorí nič nepýtali, nič nečakajú a budú konať aj bez nás. Ale prečo by sme nepodporili ľudí, ktorí nám zachraňujú históriu, ktorú, ktorých stopy, pamäťové stopy histórie fixujú tak, aby sa mohli pozrieť do týchto historických obzorov aj naše deti, naši vnuci, naši pravnuci, lebo keby nebolo ich, týchto nadšencov, tak by sme naozaj dnes už hovorili len o obrázkoch, ak vôbec by sa nám nejaké zachovali? Takže dnes hovoríme o historických vozidlách dráh a ja som rád, že tá čiastka, možno svojím spôsobom až symbolická, však často tu lietajú milióny, miliardy a ani celkom nevieme si predstaviť rozsah peňazí, ktoré spomíname. Dnes hovoríme o 150 000 eurách, ktoré ministerstvo dopravy rozdelí podľa kľúča, tak ako sa navrhuje v tomto návrhu zákona, pre jednotlivé kluby dráhových vozidiel, teda železničnej histórie, je to ozaj, ak by som to dal do nejakej takej váhy, tých 150-tisíc, to je kvapka a to obrovské nadšenie, úsilie tých ľudí, ktorí desaťročia zachraňujú tieto vozidlá, to je... (krátka pauza, rečník sa zadíval smerom hore) ... vtákodrap, to je more, more úsilia, more poctivého prístupu k tomu, čomu títo ľudia počas svojich voľných dní zasvätili život. A ja možno skončím tým, že dnes je reč o dráhových železničných vozidlách, vagónoch a rušňoch. Malá to časť našej histórie, ale tento prístup, toto nadšenie, ktoré nečaká na poslancov Národnej rady, dajte a potom urobíme, toto nadšenie potrebuje naozaj každá oblasť našej histórie a ja chcem vyjadriť poďakovanie všetkým, ktorí v tejto chvíli bezmenným spôsobom, nebudem menovať tie oblasti, ktorí bojujú kvôli tomu, aby pamäťové stopy nášho Slovenska, obyvateľov Slovenska boli zachované, a ktorí nečakajú na žiadne podpory, pretože robia to, čo im káže svedomie, nadšenie a vedomosti. Takže v tejto chvíli vďaka všetkým, ktorí prišli s týmto návrhom, vďaka Kristiánovi, ktorý bol iniciátor tohto zákona, a opakujem ešte raz, považujem toto vystúpenie za možnosť vyjadriť vďaku tým ľuďom, ktorých som menoval a ktorí sú tou dobrou soľou slovenskej histórie, za čo im patrí určite ocenenie, nie v podobe tých 150-tisíc, ktoré im pomôžu, ale v podobe našej úcty, pretože to sú ľudia, ktorí v duchu toho jedného výroku, ktorý mám rád, sa postarali o to, že tam, kde rástlo jedno steblo trávy, rastú dnes dva, a to je dôkaz toho, že nežili nadarmo. Ďakujem.