Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2019-02-08):
Ďakujem veľmi pekne. Vážené dámy, vážení páni, pozrime sa na to, že čím vlastne Ústavný súd najbližších 12 rokov má byť. V akom svete žijeme a aká v ňom má byť jeho úloha. Doteraz sme žili v tej tzv. transformácii z totalitného režimu komunistického na liberálnu demokraciu a trhové hospodárstvo, v ktorom Ústavný súd mal ako keby garantovať, že všetko prebieha podľa pravidiel. Dá sa povedať, že mal byť akýmsi korektorom nie vždy dokonalej a úplne dopovedanej legislatívy a mal strážiť, aby to, čo je schvaľované v Národnej rade Slovenskej republiky, spĺňalo základné predpoklady práva a spravodlivosti tak, ako ich máme zadefinované v našej ústave. Treba povedať, že nie vždy ani v tomto robil tú najlepšiu prácu, častokrát aj doteraz sme príliš dlho čakali na rozhodnutia Ústavného súdu, častokrát prišli záhadne po zmene vlád, lebo sa čakalo na to, kto vlastne bude sedieť v parlamente a kto bude vo vláde, mnohé rozhodnutia Ústavného súdu boli nepochopiteľne odôvodňované a častokrát sme sa poriadnych odôvodnení ani nedostali. A to nie len pri rozhodnutiach, ale aj pri tom, ktoré veci Ústavný súd zoberie alebo nezoberie na riešenie buď pred svoje senáty, alebo pred plénum. Nasledujúcich 12 rokov, ale obávam sa, bude iných a úloha Ústavného súdu sa začne meniť. Po prvé dostávame sa do veľmi dramatických čias, čo sa týka nášho ukotvenia jednak v Európskej únii, jednak v západnej civilizácii ako jej súčasť, mnoho sa rozpráva o tom, ako sa budú v 21. storočí vykladať ľudské práva, a poslednou inštanciou v tom, ako ktorá krajina bude interpretovať svoje záväzky voči svetu a ako koniec koncov bude interpretovať aj svoje základné pravidlá, ktoré v poslednom rozhodnutí Ústavný súd nazval materiálnym jadrom ústavy, bude na ňom. Ústavný súd bude tým posledným hlasom, ktorý bude formovať profil tej-ktorej krajiny, ktorý bude hovoriť, čo si môže dovoliť tá krajina v rámci svojich vlastných kompetencií, čo si myslí tento Ústavný súd, že si môže dovoliť Európska únia, ktorej sme zaviazaní v rámci multilaterálnych dohôd. Takisto, čo sa týka výkladu ľudských práv, ktoré majú platiť tak pre našich občanov, ako aj pre ľudí, ktorí možno prichádzajú zvonku, znovu častokrát môže byť rozhodujúci hlas Ústavného súdu. Čo sa týka ochrany spotrebiteľov, ochrany občanov pred svojvôľou a nefunkčnými inštitúciami, okrem ombudsmana alebo ombudsmanky na konci môže tiež byť rozhodnutie Ústavného súdu. A na to, aby takýto Ústavný súd bol rešpektovaný a aby takýto Ústavný súd bol inštanciou, ktorej ľudia dôverujú ako tej poslednej, ktorá má finálne slovo, musí byť obsadený ľuďmi, ktorých kvalifikácia, morálny profil a skúsenosti sú nespochybniteľné. Môže to byť kľudne človek ako napríklad pán Drgonec, s ktorým ja, s mnohými veciami nesúhlasím, s jeho výkladom, ale plne rešpektujem, že veci, ktoré hovorí, má odôvodnené, vychádzajú z niekoľko desaťročnej skúsenosti a textov, ktoré na tú tému napísal, a preto si viem veľmi dobre predstaviť, aj keď zaňho hlasovať nebudem, že by bol sudcom Ústavného súdu, pretože všetko, čo doteraz robil, smerovalo k tomu, že jedného dňa bude spoluvytvárať to, akým spôsobom je interpretovaná Ústava Slovenskej republiky, ako sa má v rámci nej rozhodovať. Už keď bola súčasná predsedníčka Ústavného súdu menovaná, mnohí ľudia dvihli obočie, že to snáď nie. Keď bol zvolený pán Mamojka a pani Laššáková, mnohí ľudia veľmi vysoko dvihli obočie, že to snáď nie. Ak sa teraz stane Ústavný súd výsledkom politického obchodu a odkladiskom predsedu najsilnejšej politickej strany, tak to postaví pred budúce politické generácie na Slovensku jednu novú úlohu, a to Ústavný súd predefinovať a nahradiť a tam nikto z nás, dúfam, nechce ísť. Nikto z nás. Lebo ja si viem len veľmi ťažko predstaviť, že ak aj na úrovni Ústavného súdu spolarizujeme spoločnosť tak významne, že už sa nebude dať ustúpiť späť, že by sa tu našlo 90 hlasov, ktorí by si povedali, poďme to spraviť odznovu a poriadne. Slovenská ústava potrebuje prepísať v mnohých veciach. Už len zmena voľby prezidenta z voľby v parlamente na voľbu priamu zamiešala jeho kompetenciami a je otázne, či by mal byť súčasťou exekutívnej moci s tak silným mandátom, alebo by mal mať iné kompetencie. Je otázne, akým spôsobom si vôbec vykladáme základy nášho vlastného právneho systému, je otázne, z čoho vychádzame a kam chceme smerovať. Všetky tieto veci by sa v budúcnosti v ústave zrejme mali meniť. Už je zrelá na to, aby bola napísaná nanovo. Ale na to, aby sme sa k tomu dostali, musíme mať silné inštitúcie, ktoré vedia obrániť aspoň to, čo už v nej napísané je. A, vážené kolegyne, vážení kolegovia, nesmerujeme k tomu, aby sa to stalo. A je smutné, že sa to deje na základe jednej jedinej osoby, jedného jediného človeka, ktorý po ničom inom netúži, len po exite z toho, čo musí robiť teraz a z čoho musí žiť teraz. Robert Fico, ak by sme mali naozaj posudzovať všetko ostatné mimo tých potrebných 15 rokov, je zrejme dostatočne kvalifikovaný človek na to, aby bol ústavným sudcom. Ak niekto bol trikrát premiérom a predtým poslancom, tak už len z toho, čo sa naňho nalepilo tu pri akom-takom právnickom vzdelaní a akej takej inteligencii, by mal mať prehľad o tom, čo taký ústavný sudca môže robiť a čo má robiť. Ale práve konflikt záujmov, o ktorom hovorila poslankyňa Žitňanská, a práve nesplnenie základných kritérií, o ktorom hovoril pán poslanec Dostál, by malo byť dostatočne silným dôvodom, aby nikoho ani len nenapadlo tlačiť na to, aby takýto človek bol ústavným sudcom. To, čo to spôsobilo, je, že sme sa prestali rozprávať o všetkých ostatných, že tí ostatní sa zrazu stali iba kulisou, že najlepšie právnické mozgy tohto štátu sa stali křovím k tomu, či sa Robert Fico stane, alebo nestane kandidátom na ústavného sudcu. Čo tým hovoríme o týchto ľuďoch? Čoho sme ich vystavili? Čomu? Koľko príspevkov v tejto diskusii bolo o tom, aké je hodnotové zázemie tých ostatných kandidátov? Aká je to škola? Či je to, či sú to nejakí konzervatívni ľudia, ktorí vykladajú rovnako ústavu, odkedy vznikla, alebo takí, ktorí v nej nachádzajú nové interpretácie v rámci toho, že svet sa mení. Koľko sme rozprávali o tom, aký typ ľudských práv ktorý z nich presadzuje alebo ktorá z nich? Koľko sme sa rozprávali o minulosti a výsledkoch práce jednotlivých kandidátov? Nič! A to z jediného jedného dôvodu, že z tejto voľby sa stala politická hra a tú sme nespravili my, pán kolega Šuca, tú sme neurobili my, lebo v normálnej, civilizovanej krajine by nikoho ani len nenapadlo, že by človek v pozícii, ako je váš predseda práve teraz, sa mohol ukázať o pozíciu, ktorá vyžaduje mentálnu, morálnu a politickú nezávislosť. No pán Robert Fico môže byť všeličo, ale nikdy a za žiadnych okolností nebude nezávislý. Lebo je prepojený toľkými nitkami s toľkými hráčmi, toľkým ľuďom toľko sľúbil, že z tejto pavučiny sa už nikdy nevymotá – a vy to viete rovnako dobre, ako to viem ja. A tie nitky, niektoré možno svoje záväzky splnil, ale stále tam je niekto na druhej strane, ktorý naňho niečo má. Z mnohých sa možno vymotal a nahradil tú druhú stranu nejakým silnejším novým hráčom. Niektoré možno historicky odzneli. Ale Robert Fico z definície toho, ako vyzerá dnešný svet, nie je a nebude nezávislým človekom. Človek, ktorý dodnes býva v byte daňového podvodníka. A cesta von je pritom veľmi jednoduchá: stiahnite ho. Nech parlament môže rozhodnúť o tých zvyšných 38 ľuďoch. Nech sa vrátime v diskusii k tomu, ako má ideál ústavného sudcu či sudkyne vyzerať. Nech sa vrátime k tomu, že naozaj budeme voliť tých možných najlepších 18. Lebo do momentu, kým je súčasťou tejto hry Robert Fico, zo všetkého ostatného robíte druhotriedne divadlo. Čo si ani jeden z tých kandidátov či kandidátiek nezaslúži. Preto ak sa máme pohnúť ďalej, jediná šanca, ako to môžme vyčistiť a ako to môžme spraviť, je, že Robert Fico sa stiahne z tejto hry, lebo zjavne nikto iný ho z nej stiahnuť nevie. Ďakujem pekne.