P. Hrušovský, predseda NR SR: (2004-03-16):
S. Kozlík, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážení členovia vlády, milé kolegyne, kolegovia, dovoľte mi bez emócií pojednať o bode, ktorý máme teraz na rokovaní pléna Národnej rady, t. j. o vyslovení nedôvery podpredsedovi vlády a ministrovi financií Ivanovi Miklošovi. Ja začnem tým, čo som vyjadril  už vo faktickej poznámke, že vláda v uplynulom období urobila rad rozhodnutí, ktoré ťažko doľahli na slabšie sociálne skupiny, ale aj na strednú vrstvu občanov, ktoré výrazne prehĺbili sociálnu nerovnosť, zlepšili dôchodkovú situáciu bohatších skupín obyvateľstva, v tom aj poslancov Národnej rady a výrazne veľkých spoločností, na druhej strane zhoršili situáciu slabších skupín obyvateľstva a strednej vrstvy. Musím ale to povedať, ak som povedal, že tieto opatrenia zlepšili dôchodkovú situáciu poslancov, zlepšili dôchodkovú  situáciu aj členov vlády, a teda ústavných činiteľov ako takých. Celá sociálno-ekonomická anabáza sa odvíja od mechanicky a necitlivo zavedenej rovnej dane, keď došlo k prerozdeleniu cirka 20 mld. korún v prospech tých silnejších. A cez daň z pridanej hodnoty a spotrebné dane to vlastne zaplatia tie slabšie skupiny občanov. Pritom nespochybňujem to, že je správne znižovať priame dane, ktoré sú viazané na produkciu, a postupne zvyšovať dane, ktoré sú viazané na spotrebu, to znamená daň z pridanej hodnoty, spotrebné dane, ale vláda zvolila skratku cez politickú priepasť, to znamená, nezvolila istú postupnosť, istý režim, ktorý by umožňoval tým slabším postupne sa prispôsobovať, vytvárať vhodné sociálno-ekonomické nástroje na to, aby jednotlivé skupiny občanov dokázali zareagovať na novú situáciu, prispôsobiť sa jej a aby nevytvárala takáto situácia ťažké sociálne traumy medzi obyvateľstvom. Treba povedať, že zjednotenie sadzieb dane z pridanej hodnoty v rámci tej konštrukcie jednotnej dane, zrušenie predchádzajúcej zvýhodnenej sadzby dane z pridanej hodnoty a jej zvýšenie na 19 % pre základné potraviny, lieky, energie, bytové služby, stavebníctvo doľahli ťažko práve na tie skupiny občanov, v spotrebnom koši ktorých sú uvedené položky dominantné, to znamená, na skupiny nízko príjmových občanov, nezamestnaných, sociálne odkázaných, na študentov. Ale dochádza k likvidácii aj stredných príjmových skupín obyvateľstva. Daňové dopady úprav, dane z pridanej hodnoty a spotrebných daní premietnuté do cien boli ďalej násobené skokovými zmenami cien napr. plynu, vodného a stočného, dopravy a ďalších citlivých položiek. V tomto prípade neobstojí ani obľúbený argument pána Mikloša, že štatistické údaje naznačujú, že v priemere nedochádza k výraznejším zmenám, pokiaľ sa týka či priemernej miery inflácie, poklesu reálnych príjmov a podobne. Takže to vyzerá, ako keby v priemere všetko bolo v poriadku. Je to zavádzanie, pretože dopady podľa jednotlivých sociálnych skupín občanov sú výrazne diferencované. Ak budem parafrázovať uvedené stanovisko pána Mikloša, tak by malo platiť nasledovné. Ak máte jednu ruku vo vriacej vode, druhú ruku v ľadovej vode, v priemere by ste mali byť v poriadku. Samozrejme, v skutočnosti by ste však žiadnu spokojnosť necítili. Takže jednoznačne opatrenia, ktoré vláda prijala jednostranne pozitívne dopadajú na silnejšie skupiny, veľké spoločnosti, na  druhej strane jednoznačne a diferencovane dopadajú na slabšie sociálne skupiny. Je možné dokumentovať ten vývoj v tom ostatnom období, trebárs na cenách plynu a nákladoch, ktoré na účtoch SIPO pocítili občania. Mám rad listov a určite ich majú aj kolegovia v parlamente, ja by som len zacitoval z účtu SIPO od dôchodcov z Rovinky, ako sa vyvíjali náklady na ceny plynu mesačne. V decembri 2002 náklad týchto manželov dôchodcov bol 1 770 korún za plyn, v decembri roku 2003 to bolo 2 590 korún za plyn a vo februári 2004 to bolo 3 460 korún za plyn. Samozrejme, nehovorím o ďalších nákladoch, ktoré sa týkajú potravín, liekov a tak ďalej. A, samozrejme, žiadna valorizácia dôchodkov nemôže vyriešiť sociálny status alebo sociálnu pozíciu takejto rodiny. Takto je ale, samozrejme, možné argumentovať v prípadoch ďalších a ďalších skupín občanov, nielen dôchodcov. Podobne argumentujú aj malí živnostníci, ktorí z daňových bonusov a istej bonifikácie detských prídavkov, hovorím o malých živnostníkoch s dvoma deťmi, majú síce, z týchto opatrení, celkový bonus 64 korún mesačne, ale náklady na plyn, na energie, na ďalšie základné životné potreby ďaleko prevyšujú u nich to, čo získali v rámci  zavedenia rovnej dane, keď hovorím o priamych daniach. Treba povedať, že sme veľmi upozorňovali v čase, keď sa prijímala filozofia okamžitého zavedenia rovnej dane, že takto nárazovo prijaté opatrenie bude mať značné dôsledky na štruktúru spotreby, na vývoj trhového prostredia. A ono sa to už začína prejavovať. Dovoľte, aby som zo štatistických ukazovateľov za tento rok pripomenul niektoré indexy. Pokiaľ sa týka vývoja tržieb za vlastné výkony a tovar, tak v januári 2004 došlo k poklesu tržieb o takmer 18 %  v porovnaní s januárom roka 2003, medziročne o takmer 18 % v odvetví, ktoré chceme pokladať za strategické odvetvie, za odvetvie, ktoré by malo profilovať budúcnosť Slovenskej republiky. Podobne, v oblasti maloobchodu došlo k poklesu tržieb v maloobchode s potravinami v januári 2004 v porovnaní s januárom 2003 o 14 %. Opäť teda zreteľne sa ukazuje to riziko, na  ktoré sme upozorňovali. A začína sa napĺňať, že klesá obrat v tejto oblasti, že  môžeme očakávať nákupné horúčky slovenských občanov, pokiaľ sa týka potravín a ďalších citlivých položiek v zahraničí, pretože daň z pridanej hodnoty 19 % znevýhodňuje nákup týchto tovarov na Slovensku a, samozrejme, tým pádom znevýhodňuje aj producentov, ktorí chcú realizovať tieto tovary na Slovensku. Chcem ďalej upozorniť na to, že aj pán minister pôdohospodárstva spomína, že v roku 2004 môže dôjsť a reálne asi dôjde k úbytku zamestnaných v oblasti potravinárskeho priemyslu zhruba o 3 000 osôb. Pritom on spomína, že je to predovšetkým v dôsledku toho, že nie  všetky prevádzky v potravinárskom priemysle sa dokázali prispôsobiť normám Európskej únie. No ja mám obavu, že tu sú ďalšie momenty, ktorým prispeli vládne rozhodnutia, ktoré som už spomenul, ktoré budú dopadať na zníženie spotreby potravinárskych výrobkov alebo odbytu potravinárskych výrobkov práve v dôsledku zavedenia 19-percentnej sadzby dane z priadnej hodnoty. A výpadok 3 000 pracovných miest, ktorý je podľa mňa veľmi vysoký, môže byť ďalej násobený výpadkom ďalších pracovných miest práve z tohto titulu. Treba povedať, že v oblasti vývoja hrubého domáceho produktu takisto treba vyjadriť isté znepokojenie, že neukázalo sa v minulosti, že zníženie sadzieb priamych daní automaticky prináša prírastok investícií. A opak je pravdou, ak od roku 2001 klesli sadzby priamych daní právnických osôb zo 40 na  19 %, tak treba povedať, že vývoj investícií vôbec nenaznačuje, že by tu bola nejaká výrazná motivácia využiť ten priestor vyšších dôchodkov na vyššie miery investícií, a naopak, po roku 2001 v rámci štruktúry hrubého domáceho produktu dochádza k poklesu investícií v stálych cenách. A preukazuje to aj štruktúra hrubého domáceho produktu v roku 2003, keď tvorba hrubého fixného kapitálu poklesla o 1,2 %. Ale podobne môžeme bez radosti konštatovať, že napriek ekonomickému rastu, ktorý na 60 % vlastne zabezpečuje automobilka Volkswagen a kde by vláda možno každý deň mala byť nastúpená zametať pred prahom Volkswagenu, zabezpečeniu ekonomického rastu tejto krajiny, najmä cez vývoj čistého exportu, žiaľbohu, neukazuje sa to na reálnej životnej úrovni obyvateľstva, ktorá v roku 2003 klesla o 2 %. Ale čo mňa trápi úplne rovnako, to je to, že vklady do budúcnosti, to znamená, investície v rámci hrubého domáceho produktu ako v roku 2002, tak v roku 2003 naďalej klesajú napriek znižovaniu priamych daní. To znamená, že tá matematika, ktorú presadil pán Mikloš ako člen vlády zodpovedný za daňovú reformu, jednoducho neplatí, nenapĺňa sa. A treba povedať, že aj pri vstupe viacerých zahraničných investorov, automobiliek na Slovensko je evidentné, že základom ich rozhodnutia nie je to, že je na Slovensku nižšia daň, ako skôr to, že sú u nás nízke platy, a najmä to, že Slovensko najmä v prípade automobilky Hyundai má lepšiu infraštruktúru ako Poľsko. A pripomenul by som, že  rozhodujúce kroky v rozvoji infraštruktúry najmä v smere na Žilinu urobila Mečiarova vláda v roku 1994 až 1998. To je stanovisko aj poľskej strany, Poliakov, ktoré bolo mediálne dosť široko prezentované. Takže tieto zjednodušené prístupy vlády logicky vyústili do výraznej nespokojnosti občanov a, citoval to už kolega Maxon, že 80 % občanov je nespokojných so smerovaním Slovenska, vyše 60 % občanov prezentuje, že má záujem zúčastniť sa na referende o skrátení volebného obdobia tejto vlády. Treba povedať, že máme ďalšie výhrady k pôsobeniu Ivana Mikloša z dlhodobejšieho horizontu. Bol jeden z tých, ktorí presadili myšlienku privatizácie strategických podnikov, ich realizáciu. Domnievame sa, že v mnohých prípadoch išlo o predaj hlboko pod reálnu cenu týchto podnikov. Ale dotkol by som sa inej stránky tejto veci. Vláda v období od roku 1999 do roku 2003 získala z privatizácie zhruba 200 mld. korún. Z týchto 200 mld., keď dáme bokom 65 mld. korún, ktoré boli uložené na účte Národnej banky ako zdroj pre dôchodkovú reformu, zostáva 135 mld. korún, ktoré boli prerozdelené cez Fond národného majetku s tým, že časť bola použitá na zníženie štátneho dlhu, ale značná časť prostriedkov bola použitá na plátanie rozpočtových dier v tých oblastiach, kde vláda nepristúpila či k reštrukturalizácii alebo k reformám či Železníc, či v oblasti zdravotného poistenia, či na niektoré rozvojové programy a 17 mld. korún bolo použitých na zabezpečenie privatizácie ako takej. Sú to obrovské prostriedky, ktoré mali, si myslím, sa prejaviť v oblasti rôznych dlhov Slovenskej republiky. Ale treba povedať, že od roku 1998, naopak, zahraničný dlh napriek použitiu takejto masy prostriedkov vzrástol v porovnateľných údajoch z 9,6 mld. amerických dolárov na súčasných zhruba 16 mld. amerických dolárov. Takže je tu veľká otázka, ako sa nakladalo so zdrojmi, ako tieto zdroje prispeli, by som povedal, k lepšiemu stavu či dlhov Slovenskej republiky, nakoľko boli vyplytvané tieto prostriedky. A opakujem, ide o neopakovateľné zdroje, o to, že si nimi vláda v tom uplynulom období cez štátne finančné aktíva vylepšovala rozpočtovú pozíciu a plánuje si ju vylepšiť aj v roku 2004, keď Fond národného majetku má úlohu zabezpečiť 18 mld. korún z privatizácie a počíta sa zhruba s takýmto objemom prostriedkov v rámci štátnych finančných aktív na riešenie rozpočtu roku 2004. Takže v tomto smere máme principiálne výhrady k spôsobu, akým sa naučili verejné financie a štátny rozpočet žiť so značnými objemami prostriedkov zo štátnych finančných aktív alebo, povediac ľudovou alebo normálnou rečou, s privatizačnými zdrojmi bez toho, že by sme dospeli k nejakému principiálnemu riešeniu rozpočtových problémov alebo problémov rozpočtových deficitov. Treba povedať, že podobne vláda vždy reaguje na kritiku v sociálno-ekonomickej oblasti a podobne reagovala aj na tú situáciu s terajším vyslovovaním nedôvery pánovi Miklošovi tým, že prvá strana je vždy venovaná výborným ratingom, rastúcim ratingom Slovenska, tomu, ako Slovenskú republiku chvália rôzne zahraničné inštitúcie a autority. Chcem povedať, v prvom rade tieto autority nežijú na Slovensku a vôbec nepoznajú problémy tých slabších skupín občanov. A tie autority, ktoré poznajú tú anabázu, s ktorou sa potýkajú slabšie skupiny občanov, tie autority, ako sú niektorí poslanci a výbory Európskeho parlamentu, to jasne pomenovali, že vláda prepálila opatrenia vo vzťahu k týmto skupinám občanov, že prijala motivačné nástroje na istú aktiváciu nezamestnaných, to je jedno, či rómskych občanov alebo ďalších, ale na druhej strane proti 450 000 nezamestnaných stojí 7 000 pracovných miest. Veď takto nemôžu fungovať žiadne reálne aktivačné mechanizmy, pokiaľ nie sú umelo zase vytvárané, a nie sú to peniaze vyhadzované von oknom. Takže tá definícia, ktorú podal Európsky parlament, kde sme si urobili ohromnú hanbu, podpísala sa pod to vláda a podpísali sa pod to reštriktívne opatrenia vlády, jednoznačne vytvárajú spoločenskú objednávku na také body rokovania, aké dnes v parlamente prerokúvame. Takže, vážené dámy, páni, dovoľte mi uzatvoriť svoje vystúpenie tým, že sme vo veľmi zložitej spoločenskej situácii, že my agendu vyslovovania nedôvery členom vlády sme nepokladali v tom uplynulom období, keď hovorím za Ľudovú stranu – HZDS, za agendu, ktorá by mala byť nosnou, že odišli sme v tom období po voľbách roku 2002 z tejto úvahy. Viete dobre, že v rokoch 1998 až 2002 sme podali, myslím, 13 návrhov na vyslovenie nedôvery členom vlády alebo vláde. A momentálne je to teda prvé podanie zo strany Ľudovej strany – HZDS na vyslovenie nedôvery členovi vlády. Chcem principiálne povedať, že toto podanie sa neviaže na voľby prezidenta, že toto podanie sa viaže na nespokojnosť občanov. Už som tu spomenul, že minulotýždňový prieskum verejnej mienky hovoril dokonca o 67 % občanov, ktorí majú záujem zúčastniť sa na referende o skrátení volebného obdobia tejto vlády. Ja som popísal, pokúsil sa priblížiť jednu oblasť činnosti vlády, za ktorú zodpovedá podpredseda vlády a minister financií Ivan Mikloš, že je tu spoločenská objednávka. A Ľudová strana – HZDS musí brať na vedomie postoje občanov, ktorí sú nespokojní, ktorí žijú veľmi ťažký život v danom období. A vôbec si nemyslím, že je tu perspektíva v dohľadnom období, že by za týchto postupov, ktoré volí súčasná vláda, mohlo dôjsť k nejakému výraznému obratu. Takže z tohto dôvodu, vážené dámy, páni, prosím o podporu návrhu na vyslovenie nedôvery pánovi podpredsedovi vlády a ministrovi financií Ivanovi Miklošovi. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)