Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2014-06-26):
Ďakujem za slovo. Vážený pán predseda Národnej rady Slovenskej republiky, vážený pán minister zahraničných vecí, ctená snemovňa. Ja chcem povedať niekoľko poznámok, budem sa snažiť o stručnosť a úprimnosť. Predovšetkým oceňujem, že na rozdiel od včerajška je pri tejto životne dôležitej téme prítomný človek, ktorý má našu zahraničnú politiku v rukách, pán minister Lajčák. Je to určite potrebné a správne, dokonca mám pocit, že aj početné zastúpenie v snemovni, ktoré bolo včera nedôstojne nízke, je dnes, aspoň má takú tendenciu celkom byť dôstojným odrazom toho, že téma, ktorá je predmetom rokovania snemovne v posledných hodinách, je naozaj mimoriadne vážna. A oceňujem nielen prítomnosť pána ministra, ale ja celkom úprimne, mňa to možno stále udivuje, že mám takúto životnú česť byť tu medzi vami a že vlastne tu meter odo mňa sedí taký človek, ako je minister zahraničných vecí, a že mám možnosť povedať k tomu svoj názor, že je to naozaj čosi mimoriadne. A ja by som chcel v tejto súvislosti povedať osobný pocit, tak to cítim, že pán minister je naozaj človek, ktorý presahuje istý ten prízemný alebo iba lokálny alebo vnútroštátny rozmer našej politiky, a je to osoba, ktorá má šancu byť nazývaná osobnosťou. Ja si myslím, že môžeme byť spoločne hrdí na to, že je to človek, ktorý sa dosť často dostáva pri diskusiách na európskej aj svetovej scéne medzi nominantov na významné funkcie. A je to pre mňa dosť neuveriteľné, že po mojej ľavici sedí človek, o ktorom sa rozpráva ako, a ja verím, že zaslúžene, ako o možnom adeptovi na taký vysoký post, ako je post generálneho tajomníka Organizácie spojených národov. Iba osem mužov v histórii našej zemegule malo možnosť na tejto stoličke sedieť. A už to, že sa o tom rozpráva týmto spôsobom a že tento človek sedí tu, tak blízko pri mne a ja, Jano Mičovský, mám možnosť sa k tomu vyjadriť, sa mi zdá mimoriadna. A verím, že niektoré veci treba, ako som to pred chvíľočkou povedal na reakciu na vystúpenie pána poslanca Kuffu, treba nazývať pravým menom. A ak takého človeka máme a ak ho takto hodnotí Európa a svet, tak je to vec, v ktorej by sme sa mali občas vykúpať v tom dobrom slova zmysle a povedať si: ale veď nie sme až také malé Slovensko, keď máme možnosť dať svetovej diplomacii takúto ponuku. No to je úvodná poznámka. V tomto duchu budem pokračovať a chcem povedať na konto Európskej únie, veľmi krásne ste to tu vyhodnotili, ja to vybavím vo svojom vystúpení jednoduchou vetou. Som presvedčený, že náš vstup do Európskej únie pred desiatimi rokmi bol tým najlepším rozhodnutím Slovenska pre 21. storočie. Môžeme k tejto jednej vete doložiť kopu kadejakých dodatkov, že ale koľko to prinieslo takých i inakších vecí. Veľmi dlho ste tu rozprávali o bilancii financií. O tom, koľko dostávame a koľko dávame. Je to naozaj také podstatné, táto bilancia? No áno, o peniaze ide až v prvom rade aj v tomto prípade, ale napriek tomu mi tu chýba čosi iné: a čo bilancia kultúrnych hodnôt? Sme presvedčení, že sme naozaj vstupom do Európskej únie nasali akýsi úpadok, akési nedôstojné úpadkové tendencie časti zemegule, ktorá patrí medzi zaostalé? Si možno málo uvedomujeme, že touto vstupenkou sme práve pri tej výmene hodnôt, nie finančných, ale kultúrnych a etických, aj keď uznávam, že nájdeme príklady, aj kde sme stratili, ale som presvedčený, že táto bilancia je dôležitejšia ako bilancia financií a že práve pri bilancii kultúrnych a etických hodnôt, hodnôt morálky sme pri tomto, nenazvem to obchode, ale pri tomto dôležitom rozhodnutí Slovenska pre 21. storočie získali. A to je na úvod. Možnože to, čo chcem následne povedať, je dôležité, že to tak cítim úprimne a nebudem rozvíjať túto myšlienku, pretože rozvíjať by sa dala veľmi dlho, ale nie som na to dostatočne pripravený. Skôr je to otázka hlbokého presvedčenia, že ak som mal radosť pred desiatimi rokmi a pamätám si na tú radosť, keď sme vstúpili, ja ju mám napriek všetkým vibráciám a všetkým protiargumentom rovnakú aj dnes. A ešte budem pokračovať v tomto tóne a poviem, že do istej miery rozumiem aj premiérovi Robertovi Ficovi. V živote existuje také slovíčko, ako je miera. Jasná vec je, minule som rozprával s jedným primátorom veľkého mesta, a hovorí mi: no áno, keď, keď človek chce zostať bez zodpovednosti, keď by chcel ostať len tým, ktorý jednoducho nikdy nič v živote nepokazí a bude stále krištáľovo čistý, má možnosť, ale potom sa musí stiahnuť do takej pozície, že nebudem nikdy vstupovať do nejakých problémových vecí, budem sa len vyjadrovať, nikdy nepreberiem na seba mieru zodpovednosti a potom možno naozaj prežijem svoj život krištáľovo čisto. Ale keď chcem niektoré veci zabezpečiť, keď chcem ich zvládnuť, a veci nie sú vždy krištáľovo čisté, no musím vstúpiť aj do záležitostí, ktoré nemusia vždy byť pochopené a nemusia byť vždy aj krištáľovo čisté. A preto chcem povedať, že, na konto tých diskusií, ktoré tu máme dnes aj včera, že ak je niekto premiérom krajiny, tak treba tomu možno porozumieť, že má takú vždy vnútornú dilemu, kde ešte ustúpiť a kde už nie, v záujme toho, aby krajina fungovala. Otázka miery je dôležitá. A myslím si, že každý, kto sedí na premiérskej stoličke, je vystavený takémuto riešeniu takejto dilemy: neprekročil som mieru pri svojich rozhodnutiach? Je to ešte stále v poriadku? Ešte naozaj to robím v záujme mojej krajiny tak, aby som síce neostal krištáľovo čistý, ale aby som im pomohol? Alebo je už miera prekročená a ja už konám spôsobom, na ktorý ma neoprávňuje ani premiérska stolička? Citlivá kategória, veľmi ťažko sa tá miera hľadá. Možnože hľadanie miery je možno najväčšou úlohou našich životov. Možno ju hľadáme celý život a často ju nenachádzame. A je to osud nielen premiéra, ale každého z nás. Ale, a tu prechádzam k tomu, čo ma trápi, ja si myslím, že aj keď sa priznávam k tomu, že rozumiem istému hľadaniu, nenazvem to vajataniu, pána premiéra pri vzťahu medzi Európskou úniou a NATO-m na jednej strane a pri vzťahu k veľkým susedom na našom východnom smere, predsa len dávam otázku, pán minister, aj vám, že či náhodou v niektorých veciach naozaj pri akceptovaní toho, čo som povedal, že rozumiem premiérovi Ficovi, či sme túto mieru neprekročili. A mňa bude veľmi zaujímať práve vaša reakcia. Je to naozaj možné, aby, aby premiér tejto krajiny pri riešení tej veľkej zodpovednosti, ktorú má v rukách, mohol porovnať vojská NATO s vojskami, ktoré 21. augusta ´68 vtrhli do našej krajiny? Môže niečo také povedať premiér tejto krajiny? No zjavne môže. Ale ako sa človek vášho rangu k tomuto postaví? To bude otázka miery aj pre vás. Ešte stále politická lojalita je pre vás rozhodujúca v tejto chvíli? Alebo dokážete povedať áno, premiér je jeden človek, rešpektujem jeho názory, ja som minister zahraničných vecí s vysokými ambíciami na svetovej politickej scéne a viem vám povedať svoj názor? Veľmi ocením, keď sa ho dozviem, pretože to sú veci, ktoré sa mi zdajú práve už prekročením tej miery. Pamätám sa na výbore pre európske záležitosti, tak som mal pána premiéra päť metrov pred sebou, keď povedal niečo takéto. Viete, keď sa natiahnu červené koberce pre politikov, tak sa po tých kobercoch prejde, potom sa podpíšu obchodné dohody a potom, keď sú tie dohody podpísané, potom sa niečo povie o ľudských právach, o morálke, o etike. Pán minister, vy tiež často stúpate po červených kobercoch a často sprevádzate najvyšších predstaviteľov štátu. Vy možno o tom viete niečo viacej. Mňa táto veta trápi. Počul som to naživo od premiéra Slovenskej republiky. Po červenom koberci sa prejde, podpíše sa obchod a potom sa čosi povie, aby sa nepovedalo, o morálke, etike a ľudských právach. Je možné, aby niečo také kandidát na funkciu generálneho tajomníka OSN považoval za premlčateľné? Vami teda premlčané? Alebo aby sme nemuseli k tomu sa vyjadriť v tejto snemovni? Lebo často to tu som počul dnes aj včera. Možno nie túto vetu, ktorú som si pamätal ja, ale to porovnanie tých vojsk. Alebo ďalej, naozaj otázka Krymu: je možné sa postaviť k tomu tak, že veľký medveď si predsi len môže tým pazúrom natiahnuť ten, ten poloostrov, keď už je to tak, keď ho voľakedy mal? Že my máme problém sa zásadným jasným spôsobom vyjadriť k tomu, že to je agresia, že to je nenáležité a že sa to nesmie?! Ak pán premiér má s tým problém, tak kandidát na generálneho tajomníka OSN s tým problém nesmie mať. A ja veľmi úprimne, a opakujem sa, oceňujem, že mám takúto osobnosť vedľa seba a že mám, mám možnosť túto otázku, vážený pán minister, povedať. Nie je to otázka, ktorá vznikla v našom klube. Ja som sa s nikým neradil. Je to otázka, ktorá ma trápi, a ja som presvedčený, že ako reprezentant istej časti občanov Slovenska dávam otázku, ktorá je legitímna a ktorú je potrebné zopakovať. Možno sú tu ľudia, ktorí povedia:  zbytočná otázka. Môžu mať pravdu. Ja ju za zbytočnú nepovažujem. A preto by som veľmi rád poznal váš názor práve na túto vec. Neviem, či to bude náležité, ono to, myslím v tejto súvislosti, už aj sa pripomenulo, ale ak je v tom aj istá nadsázka, tak bude len na prospech. Myslím, že sa tu spomínal pri týchto diskusiách na tému Krymu, anexie Krymu a prístupu Ruska, Ruska, kde zrejme je niekedy je problém aj pre pána premiéra Fica povedať pánovi Putinovi do očí pravdu, spomínal sa výrok, neviem, do akej miery ho poviem presne, pripisuje sa Winstonovi Churchillovi, ktorý na konto vzniku druhej svetovej vojny povedal: mali ste možnosť voliť medzi vojnou a hanbou, vybrali ste si hanbu a máte vojnu. Či v istom zmysle nestojíme pred takouto zásadnou otázkou. Veď história nie je za nami a my sa vôbec nemôžme domnievať, že nás čakajú len pokojné mierové časy, keď pôjde ekonomika a všetko dopredu. Či náhodou tu tiež neexistuje dilema, kde by sme sa mohli zamyslieť nad tým, že tá otázka môže znieť tak, že: máme dnes možnosť sa rozhodnúť medzi hospodárskou prosperitou, prekľučkovaním pomedzi všetky výhody, ktoré nám dáva Európska únia, ale aj nenahnevať Putina, a na druhej strane zásadovosťou, že či to nebude tak, že my sa rozhodujeme pre tú všestrannú hospodársku prosperitu z obidvoch strán, dajte všade, kde sa dá, a či s tým nevyrobíme hospodársky úpadok a morálnu stratu. Či to napokon nebude, vážený pán minister, v tejto podobe. A ja vlastne môžem aj končiť, pretože nie som pripravený na hlbokú analýzu tej správy, ale toto tu som povedať musel. Toto ma trápi. Na druhej stane veľmi ma teší, že mám možnosť tu na tomto dôležitom mieste vám takúto otázku povedať. A keď som spomínal, že existovalo osem mužov v histórii – ináč škoda, že tam není žiadna žena, možno by to bolo veľmi dobré, keby sa generálnou tajomníčkou stala konečne po desaťročiach deviatou v poradí nejaká žena, ale zrejme tomu tak v tejto chvíli nebude –, som ocenil, že máme možnosť mať svojho nominanta v tomto boji alebo v takto ponuke, z tej skupiny si pamätám, možno aj vďaka tomu, že som bol chlapec, ktorý vtedy možno prvýkrát začal vnímať politické správy, také prvé meno, ktoré mi bolo s touto funkciou spojené z vtedajších novín, bol Dag Hammarskjöld. Viem, že história dodnes ho hodnotí rôzne, ale bol to človek, ktorý bol tak trocha takým buldozérom. On keď bezpečnostná rada to neodsúhlasila, on išiel aj tak do boja. A mal problém aj vtedy so Sovietskym zväzom. Neodsúhlasili vtedy nasadenie vojsk v Afrike. A on napriek tomu tam išiel a, žiaľbohu, za dodnes neobjasnených okolností havarovalo jeho lietadlo. Mne sa zdá, že – aj keď to dneska sa možno nenosí, možno tá diplomacia má, a vy o tom viete svoje, oveľa vyššiu úroveň a už generálny tajomník nemá takú slobodu, aby povedal, dobre, Sovietsky zväz, keď mi tu vetuješ, tak ja sadnem do svojho lietadla a idem sa pozrieť na tie súboje sám –, že či predsa v tom nie je istá inšpirácia pre túto dilemu, ktorú tu riešime, a či by nebolo potrebné, aby ste práve vy bol taký malým Dagom Hammarskjöldom v tejto súvislosti a neposadil sa do toho pomyselného lietadla a nevyriešil nie africkú dilemu, ale dilemu vzťahu medzi veľkým hospodárskym susedom na východe a silou Európskej únie a naším slovenským vajataním medzi týmito dvomi silami. Ja by som to veľmi ocenil. A ja si myslím, že to není otázka tejto chvíle, ako sa vy toho zhostíte dnes pri tomto rokovaní, ale že je to otázka, ktorá, či ju zodpoviete na 100 % či na 50 % alebo vôbec, ostane vo vzduchu. A my potrebujeme túto odpoveď, pretože, opakujem, história neskončila. A ak my dokážeme tolerovať agresiu, ak sa dokážeme nejasne vyjadrovať k zásadným otázkam, ktoré sú spojené s fungovaním Európskej únie, ak nechceme vidieť bilanciu nie finančných, ale kultúrnych a etických hodnôt, ktoré nám toto členstvo prináša, tak potom sa stala niekde obrovská chyba. A neplačme nad naším nízkym záujmom o voľby do Európskej únie, ale zaplačme nad našou politickou reprezentáciou, ktorá svojím príkladom vlastne priamo takéto dopady na záujem o toto dianie vyvoláva. Chýbajú nám takéto podnety. Možno nový pán prezident Kiska bude človekom, ktorý bez kompetencií, ale s obrovskou možnosťou hovoriť o dôležitých etických kategóriách, pripomenie nám všetkým, že predsi nie je možné budúcu históriu Slovenska riešiť bez zodpovedania takýchto zásadných otázok. To je tá podstata. A nechcem teraz na záver to prikryť nejakým detailom, ale predsi ho len poviem. Je už odtrhnutý od tejto základnej tézy, ktorú som považoval za potrebné predniesť, a to je otázka tej malej dilemy medzi tým 8. a 9. májom, že kedy si máme pripomenúť oslobodenie našej krajiny Červenou armádou. A ja súhlasím že ten termínový problém je, nie je dôležitý a je to skôr v takej rovine politickej rétoriky. Viete, čo mi vadí? A možno keď to poviem, ja som to tuším už niekedy tu pripomenul, tak to bude málo, ale keď si to vy všimnete: nie je dôležité možno, že či tie vence položia politické reprezentácie tam 8. alebo 9. mája tu na Slavíne. Ja keď tam vybehnem v podvečer na bicykli a keď vidím tabuľu, ktorá popisuje toto miesto, a akým spôsobom tú otrhanú tabuľu s nečitateľným textom, tak si hovorím: panebože, toto je to miesto, kde si my pripomíname takú vážnu kapitolu slovenských dejín a kde chceme vzdať úctu tým, ktorí nás oslobodili?! Možno nenáležité, ale mňa to trápi viac ako to, či to bude 8. alebo 9. mája. Povedal som, myslím, že všetko, čo som mal v pláne. Ja viem, že sú v tejto chvíli možno v rámci parlamentnej zvyklosti na mňa nenápadne vyvíjané tlaky, aby som ešte pokračoval, pretože dvanásta hodina nie je tak ďaleko, ale ja si nedovolím, milí kolegovia, kolegyne, zneužiť toto miesto. Tobôž potom, keď som sa na pána ministra obrátil s vecami, ktoré vyplývajú nie z môjho hĺbkového naštudovania správy, ktorú tu prejednávame, ale z mojich pocitov, ktoré mi diktuje svedomie, aby som si vymýšľal ešte nejaké ďalšie tézy. Veľmi pekne, vážený pán minister, ďakujem, ak ste počúvali, za pozornosť. Teším sa na vašu reakciu. Ďakujem aj snemovni, že sa zvýšil záujem o túto tému. Ja som presvedčený, že 36. schôdza nemá dôležitejšiu, dôležitejší bod, ako je, sú práve otázky našej budúcnosti, ktorá je jednoznačne spojená s Európskou úniou. Pre 21. storočie už nič lepšie podľa mňa nevymyslíme. Ďakujem pekne.