Marosz, Ján, poslanec NR SR (2017-03-28):
Chcem predniesť postrehy človeka, ktorého si nesmierne vážim, a práve preto si ho vážim, lebo v tom čase dokázal nezlomne bojovať proti režimu, proti mečiarizmu a dokázal si poctivo plniť svoju profesionálnu a stavovskú povinnosť. Tento človek vo svojej skromnosti nechcel byť menovaný, ale dovoľte, aby som, vypočujte si, prosím, slová, ktoré adresuje tomuto plénu, a dovoľte mi, aby som ich odcitoval: Prečo by sme mali nepodporiť návrh koalície, ale naopak podporiť návrh pána Jána Budaja na prijatie ústavného zákona, ktorým budú zrušené články z opravovanej tzv. amnestie Mečiara ako zastupujúceho prezidenta v zákone č. 55/1998 z 3. marca ’98 čl. 5 a 6? Nakoľko predmetom diskusie je prípad zavlečenia prezidentovho syna do Rakúska z 31. augusta ’95, pripomeniem znenie článku, ktorý, žiaľ, nesprávne citovali aj niektorí právni experti z radov koalície. Pri interpretácii znenia musíme byť striktne právne prísni. Pán Mečiar v diskusnej relácii klamal, že to bolo rozhodnutie vlády a že ktosi ho len zle uverejnil v Zbierke zákonov, a preto bolo potrebné ho opraviť. Nie je to pravda. Bolo to rozhodnutie predsedu vlády a v závere bolo uvedené Vladimír Mečiar v. r., predseda vlády Slovenskej republiky v zastúpení prezidenta Slovenskej republiky. Článok 6 mal nasledovné znenie: „Nariaďujem, aby sa nezačínalo, a ak sa začalo, aby sa zastavilo trestné stíhanie za trestné činy spáchané v súvislosti s oznámením o zavlečení Michala Kováča mladšieho do cudziny.“ V tejto súvislosti je potrebné upozorniť na znenie článku 7: „Toto rozhodnutie sa nevzťahuje na osoby, ktoré boli v posledných desiatich rokoch právoplatne odsúdené za úmyselný trestný čin na nepodmienečný trest odňatia slobody alebo ktoré boli v posledných desiatich rokoch prepustené z výkonu trestu odňatia slobody, ktorý im bol uložený za úmyselný trestný čin s výnimkou tých, na ktoré sa hľadí ako by neboli odsúdené.“ To znamená, druh amnestie abolíciu bolo možné aplikovať len na známych páchateľov. Dňa 7. júla 1998 Vladimír Mečiar vyhlásil rozhodnutie predsedu vlády Slovenskej republiky o amnestii uverejnené v Zbierke zákonov pod číslom 214/1998, v ktorom doslovne uviedol, v záujme odstránenia sporov o výklad rozhodnutia o amnestii z 3. marca 1998 vyhlásil čl. 1 a čl. 2, a ten sa mal vzťahovať na zavlečenie a znel: „Nariaďujem, aby sa nezačínalo, a ak sa začalo, aby sa zastavilo trestné konanie pre podozrenie z trestných činov, ktoré by mali byť spáchané v súvislosti s oznámeným zavlečením Ing. Michala Kováča, narodeného 5. decembra 1961 do cudziny, ku ktorému malo dôjsť 31. augusta 1995.“ Obe tieto rozhodnutia sú právnym paškvilom, a ak by sudcovia postupovali v súlade so zákonom, nebolo by potrebné realizovať toto zasadnutie v parlamente a prípad by bol už dávno skončený. Faktom je skutočnosť, že ani jedno znenie tzv. amnestie sa nevzťahuje na skutok zavlečenia prezidentovho syna do cudziny. Skonštatoval to aj druhý senát Ústavného súdu v Košiciach vo svojom rozhodnutí z 18. augusta 1999 č. 90/99, pričom nepoukázal na jednu závažnú skutočnosť, že ani prezident svojím rozhodnutím nemôže zabrániť vyšetreniu trestného činu, ktorý má byť amnestovaný. Mečiar svojím rozhodnutím chcel amnestovať podozrenie z trestného činu a celé znenie tak bolo koncipované. V súlade so svojimi výrokmi počas rokov ’95 až ’97 sa snažil všetkých ľudí presvedčiť, že nedošlo k tomuto skutku a že išlo o samoúnos. Tak načo potom niečo amnestovať, čo nebolo trestným činom? Takzvaná Mečiarova amnestia nebola jediná, v histórii existencie bývalého Československa a vždy bola udeľovaná pri významných príležitostiach, a nie preto, že po skončení mandátu prezidenta Ing. Michala Kováča staršieho dňa 2. marca ’98 prešli právomoci prezidenta na vládu a tá v osobe Mečiara vyhlásila rozhodnutie, ktoré malo povahu zakrývania trestnej činnosti, na ktorej sa podieľali príslušníci štátneho orgánu Slovenskej republiky, ako to konštatoval aj rakúsky súd pri rozhodnutí, ktorým nevydal prezidentovho syna na ďalšie konanie do Nemecka. Nie je pravdou, že Ústavný súd v Košiciach rozhodol, že amnestiu nie je možné zrušiť. Vo svojom rozhodnutí z 28. júna 1999 č. 30/99, uverejnenom pod č.59/99, konštatoval, že súčasťou práva prezidenta nie je aj oprávnenie akýmkoľvek spôsobom meniť rozhodnutia o amnestii už uverejneného v Zbierke zákonov Slovenskej republiky. Ústavný súd rozhodoval vtedy na podklade návrhu 37 poslancov vedených Tiborom Cabajom a zaoberal sa rozhodnutím, ktorým Mikuláš Dzurinda z 8. decembra 1998, ktorý vypustil články z tzv. amnestií Mečiara vzťahujúce sa na referendum a zavlečenie. Ak to platí teda pre amnestie Dzurindu, platí to aj pre amnestiu Mečiara zo 7. júla 1998. Okrem toho druhý senát Ústavného súdu vo svojom rozhodnutí skonštatoval, že všetky tieto rozhodnutia sú platné, pretože Ústavný súd ich výkladom nemôže zrušiť, ako to nebude môcť urobiť ani Európsky súd pre ľudské práva v prípade prijatia ústavného zákona o zrušení amnestií Národnou radou Slovenskej republiky. Okrem toho prvý senát svojím rozhodnutím ohľadom bývalého námestníka riaditeľa Svěchotu, ktorým zrušil uznesenie vyšetrovateľa o vznesení obvinenia pre trestný čin zavlečenia, porušil zákon, pretože len prokurátor môže podľa Trestného poriadku zrušiť uznesenie o vznesení obvinenia, naviac konať v rozpore s vlastnou, naviac konal v rozpore s vlastnou judikatúrou, z ktorej jednoznačne vyplýva, že Ústavný súd nemá takéto oprávnenie. Veď ani neuviedol ustanovenie, podľa ktorého rozhodol, pretože také neexistuje. Dotyčný predseda senátu Ústavného súdu v Košiciach potom pôsobil ako právnik v HZDS. V dôvodovej správe k návrhu ústavného zákona, ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Z. z. v znení neskorších predpisov, sa tiež uvádza, že návrh ústavného zákona sa predkladá podľa § 27 zákona č. 400/2015 Z. z. o tvorbe právnych predpisov. Z uvedeného dôvodu nebol návrh zákona predmetom medzirezortného pripomienkového konania. Prezident republiky podľa článku 102 písm. 1 podľa pôvodného znenia ústavy mal oprávnenie udeľovať amnestiu, odpúšťať a zmierňovať tresty uložené trestnými súdmi a nariaďovať, aby sa trestné konanie nezačínalo alebo aby sa v ňom nepokračovalo, a zahladzuje tresty. Podľa čl. 11 Trestného poriadku sa trestným konaním rozumie konanie podľa tohto zákona. Prezident Michal Kováč správne vo svojom rozhodnutí nariadil zastaviť trestné stíhanie, nie konanie a za nedbanlivostný trestný čin s trestom odňatia slobody... (Prerušenie vystúpenia časomerom.)