J. Senko, poslanec: (2008-02-07):
Je to jednoducho tak, že chceme diskutovať o veciach, sme prístupní diskutovať o veciach, rozprávame o tom. Nikoho dopredu bez toho, aby sme sa oboznámili so znením nejakého zákona, neobviňujeme. Najskôr sa potrebujeme oboznámiť so zákonom, no a potom jednoducho pristúpime k veciam takým spôsobom, aby sme sa tu rozprávali, diskutovali, hovorili o tom, či je zákon opodstatnený, alebo neopodstatnený, aký má byť jeho obsah, aké má byť jeho paragrafové znenie, tak ako nakoniec to povedal aj pán poslanec Bárdos. Áno, on je skúsený, tuším, už tretie volebné obdobie, ja som tu len prvé, tuším, že jeden a pol roka, takže, nemám až takú veľkú skúsenosť s tým, ako sa tu niekedy diskutovalo a viem o tom, že asi do prvého čítania sa predkladá zákon preto, aby sme hovorili o tom, či je potrebný, či treba o ňom rozprávať. A keď je potrebné o ňom rozprávať, to znamená, že je potrebné, aby ho spoločnosť mala. To znamená, že potom budeme hovoriť, ako by mal asi v tom jeho paragrafovom znení vyzerať. Presne s vami súhlasím, pán poslanec Bárdos, aj s niektorými ďalšími, ktorí ste o týchto veciach hovorili. Preto sme tu, preto o tomto zákone rozprávame, nezaťahujeme do tohto problému žiadne iné medzinárodné spoločnosti. Ale tu na pôde slovenského parlamentu svojprávne chceme rozhodnúť o tom, ako bude vyzerať tlačový zákon a vôbec, či je opodstatnený. Takže, navrhovaný zákon sa vzťahuje na periodickú tlač vydávanú alebo verejne šírenú na území Slovenskej republiky a tiež na agentúrne spravodajstvo. V súlade s medzinárodnými dohovormi a odporúčaniami návrh zákona rešpektuje jeho znenie tak, ako je podané, ako sme sa mali s ním možnosť oboznámiť, slobodu prejavu a súčasne aj právo na ochranu osobnosti. A to je dôležité. Vo vzťahu k zverejňovaným obsahom zavádza inštitút na odpoveď aj na dodatočné oznámenia a iné náležitosti, ktoré sú v ňom obsiahnuté, ako aj povinnosť ochrany informátora. Toto ustanovenie, veľmi dôležité pre budúcu prax, hoci ho spochybňujete, možno bude a aj je terčom kritiky. Nakoniec novinárska obec veľmi dobre vie, o čom v tomto prípade hovorím. Predmetom práva na odpoveď je skutkové tvrdenie o konkrétnej fyzickej osobe, právnickej osobe, ktoré je obsiahnuté v periodickej tlači. Hneď na úvod svojho vystúpenia si dovolím cteným poslancom a poslankyniam, najmä z opozície, pripomenúť, že už v roku 1799 istý poslanec vo francúzskom parlamente vystúpil a už v tom období konštatoval, že dovtedy u nich známe právne prostriedky, predovšetkým súdna žaloba nie je dostatočnou garanciou pred zneužitím slobody tlače. Citujem ho: „Je potrebné preto vytvoriť taký doplňujúci prostriedok ochrany, ktorý by mal na zreteli redaktorov novín. Oni môžu deliť spravodlivo, aj nespravodlivo slávu a hanu, tvoriť, upevňovať, iritovať a vzbúriť strany a spôsobiť i nevypočítateľné zlá.“ A navrhol uverejňovať v prípade útoku na povesť občana právo na odpoveď v zákonnej lehote. Písal sa rok 1799. No a v roku 1822 bol vo Francúzsku schválený tlačový zákon. V roku 1822, ktorý už obsahoval inštitút práva odpovede. Poslanec, ktorý ho zdôrazňoval, povedal: „Urazenému namiesto toho, aby bol vydaný napospas novým urážkam svojich odporcov pred súdom, nedostatku ľudskej súdnosti a škandálom, sa musí poskytnúť účinný protijed. Možnosť odraziť útok rovnakými prostriedkami a rozptýliť tým mraky v duši všetkých, ktorí čítali článok, ktorým sa cíti urazený.“ Písal sa rok 1822. My diskutujeme na túto tému dnes a snažíme sa zaviesť do našej praxe inštitút práva na odpoveď. Píše sa rok 2008 a hovoríme si demokratická spoločnosť. O tom, kedy, ako a za akých podmienok sa vyvíjal v podmienkach nášho územia tlačový zákon, nebudem hovoriť, ale určite by to bolo veľmi zaujímavé. Ale prečo hovoríme o tomto probléme dnes? Nebudem hodnotiť odvahu predchádzajúcich politických reprezentácií konať v tomto smere. Ale zákon je už opotrebovaný, nereaguje dostatočne na súčasné obdobie. Či chceme, alebo nie, musíme priznať, že aj u nás sa stretávame s ignorovaním elementárnych pravidiel žurnalistickej etiky, akým je napríklad uverejnenie opravy nepravdivého údaju. Nakoniec včera to, tuším, pán poslanec Rafaj aj hovoril, že sedem alebo osem rokov trvalo, deväť dokonca, kým sa dotyčná strana dostala vôbec k tomu, aby zverejnený údaj bol daný na pravú mieru. A neviem, či ešte aj žila tá osoba. Či oficiálneho stanoviska dotknutej strany. Alebo fabulovaním príbehov, ktoré sa nikdy nestali. V žiadnom prípade nechcem a nebudem spochybňovať úlohu médií. Ani úlohu novinárov. Ani vo vzťahu k nim nebudem vystupovať. Nie je to mojím cieľom tohto vystúpenia. Nebudem spochybňovať úlohu médií v oblasti kontroly verejnej moci, jej významného postavenia. Dokonca som sa stretol ešte aj s názorom a myslím si, že nielen ja, že médiá sú, tuším, štvrtým pilierom moci v štáte. Ale ak majú médiá aj u nás na Slovensku zohrávať kontrolnú a informačnú úlohu, ak chcú pravidelne moralizovať a hodnotiť každý jeden krok nielen slovenskej exekutívy, oprávnene treba očakávať, že túto významnú úlohu a postavenie v spoločnosti vyvážia rešpektovaním zákonov a najzákladnejších pravidiel novinárskej práce. Čoraz viac sa však stretávam s názormi na verejnosti, že v printovej mienkotvornej mediálnej oblasti v súčasnom období na Slovensku takmer neexistuje pluralita názorov, že na stránkach novín sa stretávame čoraz viac s jednostranným názorom. Názorom, ktorý reprezentuje iné hodnoty, než, ktoré vníma a zastáva väčšia časť spoločnosti a verejnosti je rafinovaným spôsobom tento názor vnucovaný. Rôznorodé témy vyvolávajú časté diskusie či komentáre, ktoré sledujú jeden cieľ. Neutralizovať alebo znevážiť kladný postoj verejnosti k problematike alebo osobe, či udalosti a niekedy aj nie v mene pravdy. Vydavatelia sú si vedomí toho, že možnosť reakcie druhej strany je obmedzená alebo žiadna. A ak je, tak iný názor sa vôbec neberie vážne. Úsudkovým spôsobom sa spochybňuje, v spleti názorov blízkych médiu sa mení hodnota pôvodného názoru, neutralizuje alebo dokonca znevažuje sa názor. Tak sa stáva, že akože navodená diskusia okolo témy sa stáva obyčajným divadlom bezpružnej reakcie dotknutej strany a dokonca bez možnosti brániť sa, vysloviť svoj vysvetľujúci názor. Názory z vôle či moci na strane personálneho vybavenia vydavateľa či média sú zamaskované do akože racionálnych argumentov v prospech občanov, ľudí či demokracie, či slobody. Nakoniec toho sme svedkami aj tu. Demokracia, sloboda, dokonca aj v roku 1998 sme boli svedkami toho, ako sa jedno médium stalo signálom na obranu slobody a demokracie. A dnes sa stáva tlačový zákon signálom na presadzovanie akože slobody a demokracie. To je taký istý pasport. Už sme ho prehliadli, ale bez praktického a reálneho uplatňovania v praxi. Používajú sa argumenty skryté v slovách ako odbornosť, dobro, zlo, slušnosť, neodbornosť, ba aj spravodlivosť, či demokracia – ako som hovoril –, ktoré zakrývajú ich osobné záujmy, ich osobné záujmy. Neexistuje takmer nijaký spôsob ako spravodlivo riešiť, či doriešiť takúto debatu či diskusiu. Médiá sú schopné nezvyčajným spôsobom osobu či inštitúciu zosmiešniť dopredu, znevážiť a to tak, že verejnosť vníma celý tento proces ako nestranný, vyvážený, či dokonca neutrálny. Sloboda nadobúda, a slovo v nej nadobúda úplne inú hodnotu, iný význam, iný zmysel. Treba pripomenúť, že len málo prijímateľov informácií si uvedomí, že to, čo sa im dostalo, je jeden veľmi úzky názor veľmi úzkej, veľmi dobre prepojenej, v zátvorke, možno záujmovej skupiny ľudí. Odlišnosť názorov spočíva alebo spočívala v tej diskusii len v kozmetických úpravách a rôznych uhloch toho istého pohľadu. Aj keď v praxi je často výber diskutujúcich širší, obsahovo je však ešte chudobnejší. O akejkoľvek názorovej pluralite nemožno ani len začať hovoriť, pretože iný názor je nielenže znevažovaný, či umlčovaný. No a o kriminalizovaní by som nerád hovoril. V poslednom období sa nielen na stránkach tlače objavovali úvahy a závery na tému vláda kontra médiá. Živnú pôdu tu nachádzali aj opoziční poslanci. Nakoniec aj na predchádzajúcej a aj na tejto schôdzi sme toho boli svedkami. Vláda kontra médiá, to je osobitná téma. Dokonca sa tu podsúva, že vláda si vymyslela, keď sa dostala do nejakého kontraproduktívneho vzťahu vo vzťahu k médiám, tak si povedala, že ide meniť tlačový zákon. No nie je to vôbec pravda, vážení páni. My sme, tuším, v septembri roku 2006 prijímali programové vyhlásenie vlády, kde sa vláda zaviazala, že vzhľadom na tlačový zákon, ktorý je z roku, neviem, 1966 plus atď., atď. novelizovaný v roku 2000, kedy predchádzajúca vládna moc, teraz opozičná moc, prijala ustanovenia v tlačovom zákone, ktoré sme my iba trošku do neho dostali, dokonca sme ešte aj zjemňovali. Tak sme v programovom vyhlásení prijali tu na pôde tohto parlamentu, že sa pokúsime nejakým spôsobom prijať taký tlačový zákon, ktorý bude prijateľný pre spoločnosť v tomto období života tejto spoločnosti.  No a vláda si to zakomponovala do Plánu legislatívnych úloh na rok, tuším, 2007. Takže nič také, že odrazu. Nič také. Jednoducho to bolo normálnym prirodzeným spôsobom. A dokonca, že aj predchádzajúca vládna moc, opoziční činitelia, ktorí teraz sedia tu, tak sa nad týmito vecami už zamýšľali, len nevedeli a nemali tú silu. Tuším ich tam bolo veľmi málo na to, aby to presadili. Zdá sa mi, že ich bolo 75, a keď potrebovali prehlasovať, tak museli ešte nejakých troch doplniť do toho, aby boli schopní vládnuť. Tak neboli schopní jednoducho takéto zásadné veci prijať. Takže toľko akurát k tomu. No, ale v súvislosti s týmito záležitosťami, pretože vieme, že ozaj, ako tu hovoril aj pán Palko, aj niektorí iní poslanci, apelovať na objektivitu niektorých súkromných médií sa mi niekedy zdá byť zbytočné. Ozaj sú v súkromných rukách a tvrdia niečo, tak ako pán Palko hovoril, že on vie dopredu, keď ide kupovať nejaký denník, tak vie, čo tam bude čítať. Chce čítať len to, čo chce vedieť, čiže je to tak. Takže nadobúdam pocit v tomto čase, že médiá nebudú asi nikdy objektívne. Trebárs, lojálne budú napríklad iba k takej vláde, ktorá vyhovuje len ich majiteľom. Som ozaj rád, že väčšina našej spoločnosti, väčšia časť verejnosti to už pochopila. Ona to už pochopila. Čas aj skúsenosť, ktorá jednoducho tu v období bola,  vyliečila túto našu spoločnosť. Čoraz viacej ju aj lieči. Chcem zdôrazniť, že súčasná vláda Slovenskej republiky deklaruje a mnohokrát deklarovala, že plne rešpektuje slobodu prejavu vo všetkých jej podobách. A počas tohto funkčného obdobia neprijala žiadne opatrenia, ktoré by mohli vyvolávať čo len domnienku obmedzovania tohto základného práva. Ešte raz, neprijala nič také. To len vy vsúvate verejnosti takéto náležitosti. A ani tento navrhovaný zákon nemá túto ambíciu, vážení páni a pani poslankyne, nemá túto ambíciu. Ten názor, že by o niečo také malo ísť, sa snaží podsúvať verejnosti iba opozícia a individuálne aj niektorí poslanci z jej radov, ktorí dostávajú dosť veľký a podstatný priestor aj v médiách a snažia sa pôsobiť vo vzťahu k verejnosti ako odborníci na túto tematiku. Dokonca sú v médiách, viete, vykresľovaní ako solidárni, študujúci, starostliví otcovia, ktorí sa s kočíkom prechádzajú po Horskom parku a neviem ako ešte. Vyvolávajú si tak kladný postoj vo verejnosti. Na druhej strane koaliční poslanci sú prezentovaní v médiách ako „hňupi“, neviem čo ešte, neviem čo ešte. (Hlasy z pléna.) Je to tak, bohužiaľ. Pán Markovič, aj vás sa to týka, lebo vy ste tiež tak pozitívne boli prezentovaný v médiách, preto sa vás to asi dotklo. Ako, tuším, ste pili kávu, len neviem, koľko ste tam mali kociek cukru. Akékoľvek odbočenie z ich prezentovaného názoru vnímajú ako ohrozenie demokracie. Dvíhajú varovný prst voči každému, kto si dovolí povedať odlišný názor. Ja hovorím ten odlišný názor vo vzťahu k vám. No a toto nie je len moje alebo len moje osobné konštatovanie, tým nie je ani názor, ako sa u nás šíri nekultúrnosť, vulgárna primitívnosť, ako narastá napríklad pôsobenie médií, aj mentálne ohlupovanie a manipulácia obyvateľstva. Ako verejnosť možno už všetci strácame voči nim imunitu, nielen poslaneckú. Dosť o tom otvorene hovoria aj skúsení žurnalisti a nielen u nás doma a nielen naši. Hovoria aj o slobode tlače. Aj o zodpovednosti, potrebe spolupráce s verejnosťou, zamestnávateľmi či politikmi. O etických otázkach v žurnalistike. O rýchlosti informácií aj vplyve na etiku... (Ruch v sále.)