F. Mikloško, poslanec: (2003-02-06):
Druhá doktrína, ktorá nejakým spôsobom vyrástla v útrobách tejto, je doktrína takzvanej preventívnej alebo spravodlivej vojny. Je to preventívna vojna, kde hneď vyvstáva otázka, kto je vlastne tou morálnou autoritou, aby mohol povedať, ktorá vojna sa stáva preventívnou a teda spravodlivou a ktorá ešte nie. Myslím si, že v tom je kľúč alebo v tom je jeden z ťažkých problémov aj nášho rokovania, že je to úplne nový fenomén. Vojna, šesťdňová vojna Izraela proti Egyptu nebola preventívnou vojnou. Arabi sa otvorene vyhrážali, že zatlačia Izrael do mora a v podstate bolo vojensky jasné, že sa na takýto útok voči Izraelu chystajú. Bolo otázkou vojenskej šikovnosti, že Izrael zaútočil prvý. Brať príklady niekde z rímskych čias sa mi, priznám sa, nechce, lebo to ani nepoznám a mám pocit, že to bola doba o niečom inom. Teda tu niekde sa dotýkame neuchopiteľného problému, kto je morálnou autoritou a kedy môžeme hovoriť, že vojna začína byť preventívnou a dokonca ešte aj spravodlivou. Koncom 20. storočia sa svet radikálne zmenil. Komunizmus, alebo jeho hlavný nositeľ Sovietsky zväz sa ako systém, ako veľmoc, ako jadrová veľmoc schopná svojím potenciálnym jadrovým zničiť celý svet, zrútil. A tu by som chcel povedať jednu vec, ktorá sa mi zdá byť dosť podstatná. Práve v šesťdesiatych rokoch došlo k veľkej kríze, k takzvanej kubánskej kríze, keď svet stál na hranici jadrovej zrážky, keď Spojené štáty dali ultimátum Sovietskemu zväzu, že ak nestiahne rakety z Kuby, tak jednoducho zaútočia a zaútočia bez akéhokoľvek ohľadu. Chcem povedať, že od týchto šesťdesiatych rokov prakticky až do osemdesiateho deviateho boli na seba namierené hlavice, jadrové, Západu a Východu. Na západnej hranici Čiech medzi Nemeckom a Čechami, z Turecka smerom na Sovietsky zväz a podobne. Štyridsať rokov tu takto svet mieril na seba zo vzdialenosti doslova niekoľkých metrov jadrové hlavice a iba nervy a výdrž a trpezlivosť tohto nenormálneho stavu umožnili nakoniec, že komunizmus padol a padol mierovou cestou. Ak by bol vtedy niekto chcel hovoriť o preventívnej vojne a vyštartovať, dnes pravdepodobne tu nikto nie je. Dnes ak hovorím, že komunizmus padol a padol najmä Sovietsky zväz, dnes po stránke technologickej a vojenskej niet pochýb, že na svete zostala jedna jediná veľmoc, ktorou sú Spojené štáty. My musíme v prvom rade povedať, že svet je Spojeným štátom v 20. storočí zaviazaný, by som povedal vďačnosťou, ktorá sa nedá vyjadriť ničím. Spojené štáty dvakrát zasiahli do svetovej vojny, ktorá vznikla pre neschopnosť, pre egoizmus európskych národov, zasiahli v 1. svetovej vojne a v 2. svetovej vojne a priniesli v konečnom dôsledku mier svetu. Chcem povedať, že Spojené štáty museli, zasahovali vo Vietname a v Severnej Kórei, pretože v tých chvíľach a v tých časoch komunizmus chcel sa stať svetovým impériom. Treba povedať, že Spojené štáty stoja pri víťazstve tretej svetovej vojny, a tou bola takzvaná studená vojna. Toto všetko stálo desaťtisíce, možno státisíce mladých Američanov život a stačí ísť vo Washingtone na Arlintonský cintorín, aby sme vedeli si povedať, že to nebolo o fazuľkách, že to nebolo len nejaké hranie sa. V tomto smere všetci stojíme s vďačnosťou voči tejto krajine, ktorá bola vlastne celé 20. storočie akýmsi posledným súvzťažným bodom slobody a nejakej vôbec záchrany toho, že svet zostane normálnym. Ale pýtam sa, či vo chvíľach, keď jedna veľmoc sa stáva jedinou a jedinečnou, nie je odrazu vystavená celkom novým pokušeniam, celkom novým vnútorným tlakom, nechcel by som to nazvať, lobistickým skupinám, pretože to je trošku príliš na túto situáciu lacná fráza. Pýtam sa, či vo chvíľach, keď je tu jedna superveľmoc, môže platiť niečo také, akože zbrane v našich rukách sú dobré. Zbrane v rukách našich priateľov sú dobré, ale menej. Zbrane v rukách našich odporcov sú, alebo môžu byť dôvodom na to, aby sme zaútočili. Pýtam sa teda, či dnes znamená, že najväčšia veľmoc sa stáva automaticky aj morálnou veľmocou a môže to byť ona, ktorá povie: Teraz nastal okamih, keď treba zasiahnuť. Tu len tak ticho pripomínam a nechcem nijakým spôsobom túto vec príliš zdôrazňovať, že voči tejto jednej veľmoci, ktorá, znovu opakujem, voči ktorej sa skláňam ako pred poslednou baštou slobody, stojí možno ešte veľmoc duchovná a tou už nie je len katolícka cirkev, ale všetky cirkvi, pretože tieto veci som v posledných týždňoch veľmi pozorne sledoval, to nebolo len sústavné volanie, ktoré sa menilo takmer už na kričanie: Nie vojna! zo strany katolíckej cirkvi, chcem povedať, že to bol prímas anglikánskej cirkvi na celom svete, aj ďalší predstavitelia, ktorí tvárou v tvár vlastnej krajine, biskupi Ameriky, ktorí tvárou v tvár vlastnej krajiny upozorňovali, že, prosím vás, zadržte. V týchto dňoch, alebo povedzme pred rokom, alebo pred niekoľkými mesiacmi niekto ukázal prstom na Irak. Poviem úprimne, po útoku na americké, na newyorské dvojičky bolo celkom jasné, že pokiaľ Afganistan chráni Al Káidu, tak Afganistan sa nemôže vyhnúť tomu, že bude vystavený útoku. Ale od Afganistanu k Iraku pre mňa osobne nastal akýsi oblúk, ktorý celkom dobre neviem sledovať. Pýtam sa, prečo Irak, prečo nie Severná Kórea. Pýtam sa, prečo Irak, a nie napríklad Sudán, ktorý tak prenasleduje a porušuje ľudské práva, že Irak po tejto stránke je ešte krajinou, ktorá, by som povedal, takmer možno je, no, ale teraz, samozrejme, v absolútnych úvodzovkách, ešte humánna. Ale pýtam sa ešte viac: Prečo postoj, samozrejme, Saudská Arábia a týchto krajín, Pakistan, ktorý je síce spojenec, ale ktorý na severe prechováva teroristov a vychováva ich. Ale pýtam sa, prečo toto nebolo dotiahnuté do konca v roku 1991, veď po roku 1991 to, čo sme tu všetko počuli, všetky vojny Iraku, všetky zverstvá, sa udiali do roku 1991. V roku 1991 nenastal ten okamih, keď sa malo vysporiadať s týmto, nazvime to, šialencom. Tento šialenec sa od roku 1991 drží v istých medziach, ale ten okamih nastal teraz a tento oblúk, neviem celkom sledovať, čo viedlo k nemu, že v tejto chvíli prišiel na rad práve Irak. Dámy a páni, čo má robiť v takýchto chvíľach taký malý štát, ako je Slovensko. Má sa dnes účelovo viazať, povedzme na európske štáty, lebo nám to vyhovuje? Alebo tej časti, ktorá by nerada išla do Iraku? Bol by som nerád. Európske štáty a veľmoci, nebudem ich menovať, v minulom storočí, v 20., nás viackrát prehodili cez palubu, ani sme sa nenazdali. Proste, to nie je tá posledná záruka, ktorá by pre mňa bola tým morálnym rozhodnutím, že oni vedia, kedy áno, kedy nie. Ak sme v minulom parlamente tu navrhovali práve za náš klub takzvanú deklaráciu o etickej zvrchovanosti, tak sa priznám, že to bol istý obranný reflex dopredu voči súčasnému morálnemu postoju Európskej únie voči niektorým hodnotám, ktoré sú pre nás veľmi vážne ako pre poslancov kresťanskej strany. Preto v tejto chvíli účelovo sa viazať na európske štáty by bolo možno politicky zaujímavé, ale o mesiac by mi to niekto mohol vytiahnuť, pretože už by som povedal, že európske štáty nemusia plniť tie kritériá, o ktorých si myslím, že sú správne. Máme sa pridať k najmocnejšiemu? Máme sa pridať k najmocnejšiemu? Tak trošku sme to urobili tým, že sme prijali uznesenie, ktoré ešte pred akoby korunným vystúpením ministra zahraničných vecí Powella sme schválili, že naše vojská pôjdu do Iraku. Čiže nejakým spôsobom sme dôverovali Spojeným štátom, že on má dosť informácií a napriek tomu, že ich nepoznáme, že jednoducho im veríme. Nezdá sa mi ani tento postoj. Máme čakať na vyjadrenie Bezpečnostnej rady OSN? Nechcem sa hrať na veľkého politika, ale osobne som presvedčený, že Bezpečnostná rada OSN nedá žiadny signál na to, že teraz možno zaútočiť. Neurobila to a vlastne je tak konštituovaná, že má také mechanizmy, ktoré, je jasné, že žiadny povel k vojne nepôjde z Bezpečnostnej rady. A vyhovárať sa na toto a žiadať najprv vyjadrenie Bezpečnostnej rady je v tejto chvíli tak trošku politický alibizmus, ale mám preň pochopenie, pretože v politike mnohokrát sú aj takéto veci dobré. Ak som včera sledoval vystúpenie ministra zahraničných vecí Powella, tak som mal pocit, bolo to veľmi silné vystúpenie, vystúpenie, ktoré malo svoju takú gradáciu, že nakoniec človeku mráz po chrbte behal, a bolo to vystúpenie, ktoré podľa mňa smerovalo k tomu, že Irak nedodržuje posledné uznesenie Bezpečnostnej rady, čo si myslím, že môže byť myslené pod aktom nejakým, nejakým, že ak Irak nespolupracuje pri tých jednotlivých inšpektoroch. Nemyslím si, že viac Spojené štáty dosiahnu a nemyslím si, že na viac čakajú. Dámy a páni, má taká malá krajina ako Slovensko podliehať prípadne nátlaku? Ten nátlak raz bol vyslovený hlasnejšie, inokedy bol povedaný ako prirodzený dôsledok, že ak sa nevieme k našim hlavným spojencom Spojeným štátom pripojiť v takejto ťažkej chvíli, potom ako môžeme sa ku nim hlásiť a prípadne mať záujem byť členom NATO, a teda že sa nemôžeme čudovať, ak by, prípadne, sa zachoval ináč. Zdá sa mi to byť dosť nebezpečná poloha. Už sme boli v situácii vo svojej histórii, že alebo vyhláste svoj štát, alebo budete rozdelení, proste nátlak veľmocí nie je dobrým radcom. Čo má potom robiť päťapolmiliónové Slovensko? Podľa mojej mienky sa musí rozhodnúť samo a ak by som mal byť trošku patetický, musí sa rozhodnúť osamelo. Len takto obháji pred sebou a pred svojou históriou svoj počin, svoje rozhodnutie. Všetky rozhodnutia pod medzinárodným tlakom sa, žiaľ, v našich dejinách nakoniec nevydarili a všetky sme nakoniec prehrali. Musíme si v tejto chvíli položiť jasne tieto otázky: Vieme, o čo v tejto vojne ide? Je nebezpečenstvo vojny také veľké, že vyváži zlobu vojny so všetkými jej zlými dôsledkami? Už niet iných prostriedkov na pacifikovanie diktatúry v Iraku? Boli vyčerpané už všetky možnosti? Aké prostriedky majú byť použité v tejto vojne? Hovorí sa, že v extrémnom prípade sa použijú aj jadrové zbrane. Existuje pre ich použitie legitímna príčina? Sme si istí, že po tejto vojne arabský svet ešte viac nebude nenávidieť Západ? Vieme povedať, že zničením arabských zbraní nebude arabský svet vyzbrojený ešte väčšou nenávisťou, ktorá je tou najstrašnejšou zbraňou? Je nelegitímne, aby sme si v parlamente, ktorý má o tomto rozhodovať, kládli veľmi otvorene takéto otázky? Dámy a páni, každá vojna spúšťa mechanizmus zla, nenávisti a pomsty. Ak je dnes na rade Irak, ktorá krajina bude na rade zajtra? Veď Irak nie je jedinou extrémistickou krajinou. Veď terorizmus sa nekončí a nezačína v Iraku. Veď spustením tejto vojny sa začína jedna reťaz, veď je to absolútne logické. Kto bude ten, kto ukáže prstom na ďalšieho? Dostávame sa predsa do úplne novej situácie, do situácie reťazovej vojny, ktorá, kde bude mať svoj koniec? Kto má prevziať zodpovednosť alebo spoluzodpovednosť za tento výbuch zla, nenávisti, povedzme si to otvorene, aj nevinných obetí a odplaty, ktorý sa v tejto chvíli spúšťa. Ja teraz nechcem apelovať na city, ale každý jeden z nás svojím tlačením. Dámy a páni, poslanci KDH budú väčšinou hlasovať proti vyslaniu slovenskej jednotky do Iraku. Robíme tak vo vedomí, že to bolo rozhodnutie najvyššieho politického orgánu, ktorým je predsedníctvo hnutia. Čiže je toto politické stanovisko strany, ktoré sme už prezentovali a ktoré tu opakujem. Sme si vedomí veľkej citlivosti tejto otázky v tom, že je to situácia, s ktorou slovenský parlament od novembra 1989 nebol ešte konfrontovaný, a preto sme dali istú voľnosť našim poslancom aj členom vlády. Čiže... Ale robíme tak a väčšinovo budeme hlasovať proti vyslaniu vojsk po zvážení vo svojom svedomí. Robíme tak vo vedomí, že sme členovia vládnej koalície a že minimálne tých desať hlasov, myslím, že bude viac, ale tých desať hlasov proti môže vlastne zvrátiť celú situáciu, pretože vládna koalícia má 78 hlasov a bez desiatich nie je nadpolovičná väčšina. Aj v tomto svetle toto musíme povedať. Robíme tak vedomí si aj svojej historickej skúsenosti a svojej historickej zodpovednosti za túto krajinu. Ďakujem vám. (Potlesk.)