D. Lipšic, poslanec: (2008-10-22):
A faktom je, že v demokracii, a ja som demokrat, vládne väčšina. Rozhodne je potrebné to rešpektovať. Ale v liberálnej demokracii, ktorou je Slovenská republika, je aj väčšina niečím obmedzená. A to niečo je ústava, kde sú vymedzené určité limity, o ktorých nemôže ani väčšina rozhodnúť. A ten systém je múdry, pretože to, čo je v ústave, sú nejaké dlhodobé hodnoty, dlhodobé ciele, pri ktorých sem-tam by momentálna väčšina mala nutkanie obísť ich na splnenie nejakého krátkodobého cieľa. Dlhodobý cieľ, dlhodobá hodnota je podľa mojej mienky ochrana vlastníctva, každého jednotlivca, každého jedného z nás. Krátkodobý cieľ z tohto pohľadu je mať čím skôr diaľnice. To je krátkodobý cieľ, to je krátkodobý politický cieľ. A podľa mojej mienky nestojí za to, akokoľvek je dôležitý, aby sme obetovali na jeho oltár dlhodobú hodnotu, ktorou sme viazaní, lebo sme sa my sami zaviazali, že budeme chrániť vlastnícke právo v našej ústave. Teraz je úplne zrejmé, že ak vlastnícke právo niečo chráni, tak chráni ho v tom zmysle, že nie je možné, aby niekto cudzí, štát prišiel na súkromný pozemok, zobral buldozér a bez rozhodnutia o vyvlastnení tento cudzí pozemok užíval, bral z neho plody a vlastníkovi nechal len hypotetickú možnosť ním disponovať, možnosť ho predať. Komu ho už predá, keď tam sú buldozéry? Nechá tam len nejaké číre vlastníctvo, možnosť disponovať majetkom. To nie je vlastnícke právo. V občianskom práve nás učili ešte z rímskeho práva, čo je obsah vlastníckeho práva. A tuná je obsah vlastníckeho práva vo všetkých jeho parametroch, vo všetkých jeho prvkoch úplne popretý. Ide to aj ďalej. Podľa tohto zákona je možné dať diaľnicu do dočasného užívania, ešte v čase, keď vlastníkom je jednotlivec, je súkromná osoba. Čo to znamená? Znamená to, že tento človek, vlastník pozemku, si bude musieť zaplatiť diaľničnú známku, ktorú zaplatí štátu, aby mohol ísť svojím autom po svojom pozemku. To je predstava socialistickej vlády o ochrane vlastníckeho práva. Keď už tu bol pôvodný návrh novely zákona, tak som povedal, že ak raz právomoc štátu používať cudzie pozemky takýmto spôsobom vznikne, ak raz začne, nemá kde skončiť. A dnes je dôkaz toho, že táto právomoc pokračuje ďalej. Najskôr to bolo len pre malé úseky diaľnic, teraz to už je pre všetky úseky diaľnic, pre rýchlostné komunikácie. Naozaj nevidím dôvod v princípe, aby to nemohla byť nabudúce, áno, širokorozchodná, ktorú už spomínal kolega Janiš, letisko jedno, letisko druhé a prečo nie nejaká investícia súkromná, prečo nie nová fabrika, prečo nie nové Tesco, ktoré si občania želajú vo verejnom záujme. Čo tam po súkromníkovi, čo tam po vlastníkovi pozemku? Chceme Tesco, dáme Tesco. A toto považujem za nebezpečné, lebo ak takýto precedens ukotvíme v našom právnom poriadku, rozšírime ho, tak potom vlastnícke právo nikoho, žiadneho občana v celej republike nie je chránené, nie je v bezpečí. Kedykoľvek môže prísť úradník z vlády a povedať, nám sa zdá, že tento pozemok by sme vedeli lepšie využiť vo verejnom záujme, a preto zajtra prídu buldozéry a ďalšie stavebné stroje. To je problém, základný. Vyjadrím sa aj k Ústavnému súdu a vôbec k procesu toho, ako to konanie prebieha. Naozaj považujem za, vyjadrím sa  tak nejako mierne, zvláštne, že deväť a pol mesiaca Ústavný súd nerozhodol o tom, či pozastaví účinnosť zákona alebo nie,. Niežeby to nepozastavil, ale nerozhodol o tom. A porovnám to s prípadom, ktorý tu bol spomínaný, preukazovania pôvodu majetku. V tom prípade v roku 2005 Ústavný súd pozastavil účinnosť zákona v priebehu niekoľkých dní. Nebol problém. Keď tu bol návrh – a stále je – ústavného zákona o preukazovaní pôvodu majetku ešte pred rozhodnutím Ústavného súdu na jar, vládna koalícia tento návrh z rokovania parlamentu odpálila z dôvodu, že veď vo veci prebieha konanie Ústavného súdu. To znamená, zaviedla princíp, že ak vo veci prebieha konanie Ústavného súdu, tak nie je možné v tej istej veci rozhodovať v parlamente. Dnes to už neplatí. To nebol žiaden princíp. Dnes Ústavný súd rozhoduje, koná vo veci, ale to koalícii nebráni nijakým spôsobom prísť s návrhom, ktorý ten ústavný problém nie vylepšuje, ale zhoršuje. Preto považujem ten princíp, ktorý tu zaviedlo vedenie parlamentu a vládna koalícia pri preukazovaní pôvodu majetku, za princíp farizejský, ktorý ste týmto návrhom zákona znovu porušili, úplne jasne, úplne flagrantne. Prečo nerozhoduje Ústavný súd? Môžem sa domnievať prečo. Mám na to vlastný názor, ale nebudem ho teraz tlmočiť v pléne parlamentu. Ale jeden z pravdepodobných dôvodov je, že ten zákon je zjavne protiústavný. On nie je na hrane. On nie je niekde, kde by sme mohli debatovať pri dobrej vôli, či je za hranou alebo pred hranou ústavy, on je ďaleko, ďaleko v mori neústavnosti. To je úplne zjavné. Ak nič iné nechráni naša ústava vo vlastníckom práve, tak určite chráni to, že nemôže svojvoľne nikto, štát a úradník prísť na niekoho pozemok a bez rozhodnutia o vyvlastnení začať stavať. A je to aj podceňovanie ľudí a podceňovanie občanov, pretože my ľuďom hovoríme, že vládni úradníci v Bratislave na ministerstve dopravy vedia lepšie, čo je záujem ľudí, vedia lepšie využiť ich vlastnícke právo. A vláda, ktorá sa oháňa ľuďmi v skutočnosti, v skutočnosti vo svojich skutkoch práva ľudí popiera. To, si myslím, je základný problém. A preto súhlasím s návrhom kolegov, ktorí navrhli, aby sme o návrhu nepokračovali. Ak ste naozaj mysleli ten princíp vážne, že prebiehajúce konanie na Ústavnom súde bráni prerokovaniu veci v parlamente, tak musíte zahlasovať za návrh pána poslanca Prokopoviča, aby sme počkali, kým rozhodne Ústavný súd. A uvidíme, ako vážne ste ten princíp mysleli, obávam sa, že veľmi vážne nie, že to bol skôr taký pokus o vyhnutie sa hlasovaniu v prípade preukazovania pôvodu majetku. V každom prípade na záver poviem to, čo som už povedal. Všetkých poslancov by som rád požiadal, aby sa zamysleli, aby sa skúsili vcítiť do pozície človeka, ktorý týmto návrhom bude zbavený svojich základných práv. Zhodneme sa zrejme na tom, že ak má štát niečo chrániť okrem dôchodkov a vkladov, tak je to život, zdravie a majetok občanov. To je prvoradá úloha štátu. Musí nieže na to siahnuť, musí to štát chrániť. Vy na to idete siahnuť. A vcítiť sa do tej pozície obyčajného občana znamená predstaviť si, že máte niekde vlastný rodinný dom, vlastný pozemok, vlastnú záhradu, ktorú ste nadobudli svojimi schopnosťami, svojou prácou, svojím talentom, a bez rozhodnutia a bez odškodnenia na budúci deň tam príde štátny úradník, povie: „Teraz začneme tuná betónovať.“ To je problém, v ktorom sa môže ocitnúť po tomto precedense každý jeden z nás a každý občan v tejto republike. To je precedens, pri ktorom by som radil neprekračovať, pretože v opačnom prípade sa Slovensko ťažko bude môcť považovať za štát, ktorý je právny štát, kde vládne spravodlivosť a kde sú rešpektované najzákladnejšie ľudské práva občanov nášho štátu. Preto vás žiadam, pani poslankyne, páni poslanci, aby sme tento návrh novely zákona v parlamente neschválili. Ďakujem, pani predsedajúca. (Potlesk.)