R. Bauer, poslanec: (2007-12-12):
V tom čase sa mnoho miliónov ukrajinských roľníkov stalo obeťami plánovaného hladu umelo vyvolaného totalitným politickým systémom. Cieľom hladomoru bola masová likvidácia ukrajinských roľníkov a v mene sovietizácie krajiny potlačenie akéhokoľvek odporu proti kolektivizácii. Aby sa v budúcnosti predišlo podobným zločinom, pokladáme za nevyhnutné uvedomiť si skutočné príčiny tragédie obyvateľov bývalého Sovietskeho zväzu a zvlášť Ukrajiny pred sedemdesiatimi piatimi rokmi a uznať historickú pravdu, ktorú takmer polstoročia utajovali otvorení a tajní prívrženci stalinizmu. Prijatie predkladanej Deklarácie Národnej rady Slovenskej republiky o hladomore rokov 1932 až 1933 v bývalom Sovietskom zväze bude naplnením a stotožnením sa s Rezolúciou Parlamentného zhromaždenia Rady Európy č. 1481/2006 o nevyhnutnosti medzinárodného odsúdenia zločinov totalitných komunistických režimov. Rezolúcia Rady Európy uvádza. Medzinárodné spoločenstvo má morálnu povinnosť vyjadriť bezodkladne jasné stanovisko týkajúce sa zločinov spáchaných totalitnými komunistickými režimami. Tragické udalosti rokov 1932 až 1933 sú národnou tragédiou Ukrajiny, ako to potvrdila aj rezolúcia generálnej konferencie UNESCO v Paríži, ktorá bola prijatá nedávno v druhej polovici októbra tohto roku. A podobné vyhlásenie bolo prijaté aj na Valnom zhromaždení Organizácie Spojených národov v roku 2003. Rád by som teraz priblížil kontext doby hladomoru ani nie tak z pozície historickej argumentácie, pretože, ako je to bežné, stále existujú u historikov určité odlišnosti pri interpretácii historických udalostí, ale z pozície nestranného oboznamovania sa s faktmi, tak ako je to možné dočítať sa v dostupnej literatúre. Podľa svedectiev archívov a podľa svedectva Alexandra Solženicyna v knihe Súostrovie gulag bola násilná kolektivizácia vidieka skutočnou vojnou, ktorú viedol Sovietsky zväz proti svojim občanom. „Tak neľútostne do takých nehostinných miest a s takým očividným cieľom vyhubiť, ako posielali do vyhnanstva roľníkov, nepostupovali nikdy predtým ani potom.“ Koniec citátu. Dôsledkom tejto kolektivizácie boli milióny vysídlených roľníkov, väčšina v rokoch 1931 až 1932. Ďalšie milióny obetí následného hladu a státisíce tých, ktorí zomreli vo vyhnanstve či na chaotickej ceste doň. Často totiž bolo povedané len to, že isté množstvá ľudí musia ísť, taký je plán. Nik však už nešpecifikoval, že kam presne. A tak sa stávalo, že dobytčie vozne stáli na staniciach i celé týždne, alebo že vysťahovaní museli prejsť stovky kilometrov peši, pričom im zároveň bolo obmedzované právo na veci, ktoré si mohli so sebou zobrať. Inak dobytčie vagóny boli u sovietskej vlády mimoriadne populárne. Citujem. „Sú výhodné vtedy, keď niekde rýchlo pracujú súdy, alebo je niekde preplnené distribučné väzenie, a preto možno poslať naraz veľkú masu väzňov. Tak prepravovali milióny roľníkov v rokoch 1929 až 1931. Tak posielali do vyhnanstva z Leningradu Leningrad.“ „Keďže výber podľa inštrukcií, nariadení a prípadne i zákonov“ v úvodzovkách v súťaži vyhrávali roľníci prvej kategórie, ťažkí nepriatelia socializmu a strední roľníci, potenciálni nepriatelia a výber robil z okresu dosadený komunista spolu s dvoma či troma chudobnými roľníkmi, je možné pri popise situácie použiť aj ekvivalent pojmu arizácia. Iba Hitlera tu zastupuje Stalin, ktorý 27. 9. 1929 oznámil prechod od obmedzovania vykorisťovateľských tendencií roľníkov ku ich likvidácii ako triedy. Režimom bol vydaný dekrét, ktorý určoval, že počet roľníckych hospodárstiev, ktoré treba do štyroch mesiacov zlikvidovať, je 3 až 5 %. Z niektorých okresov, ktoré sa chceli zapáčiť, veľmi rýchlo začali chodiť hlásenia o prekračovaní úloh. Ako príklad uvádza Solženicyn prípad Šurku Dmitrieva z dediny Masleno. Keď mu v roku 1925 zomrel otec Fjodor, mal 13 rokov, bol jediným synom, ostatné deti boli dievčatá. Kto sa mal ujať otcovho hospodárstva? Ujal sa ho on. Dievčence i matka sa mu podriadili. Teraz sa ako dospelý zamestnaný človek zdravil s inými dospelými v dedine. Vedel dôstojne nadviazať na otcovu prácu a v roku 1929 mal plné sýpky obilia, čiže bol kulak. Celú rodinu poslali do vyhnanstva. Kolektivizácia a habanie majetku miestnymi výbormi nadobúdali obludné rozmery, keď sa už začiatkom februára 1930 nedali podľa existujúcich pravidiel nájsť temer žiadni bohatí roľníci. V priebehu posledného roka totiž vďaka daniam natoľko schudobneli, že sa komisie museli obracať k náhodne zachovaným starým zoznamom daňových poplatníkov, informáciám tajnej služby Červenej armády GPU a udaniam susedov, ktorých, samozrejme, lákala možnosť rabovať cudzí majetok. Často namiesto podrobného súpisu zhabaného majetku sa postupovalo metódou berme, jedzme, pime, všetko je naše. Habalo sa i šatstvo, obzvlášť zimné, a obuv. Roľníkov často nechávali len v spodkoch. Zachádzali až tak ďaleko, že zhabali aj kašu na peci a kydali ju na ikony, ktoré najprv porozbíjali. Na možnosť vratnosti procesu, dovolania sa nápravy sa nedalo ani pomyslieť. Inou metódou bolo pripísať vytypovanej obeti nereálne vysoký príjem, akože nepriznaný, vyrubiť naň dane, ktoré sa jej, prirodzene, nemohlo podariť zaplatiť a potom poslať do vyhnanstva. Rovnako končil aj roľník, ktorý si nechcel podať prihlášku do kolchozu. Ľud, samozrejme, zareagoval vzburami. V januári 1930 ich bolo asi 400, vo februári 1 048 a v marci 6 528. Časté boli práve na Ukrajine, na severnom Kaukaze a v Kazachstane. Na západnej Ukrajine sa celé oblasti obzvlášť pri hraniciach s Poľskom a Rumunskom úplne vymkli režimu spod kontroly. Sedliaci často vyplienili budovy sovietov, a keď na niekoľko dní prebrali do rúk spravovanie dediny, vypracúvali požiadavky na vrátenie skonfiškovaných nástrojov a dobytka, rozpustenie kolchozu, obnovenie voľného obchodu, otvorenie kostola, návrat vysťahovaných a občas i obnovenie suverenity Ukrajiny. Hoci sa sedliakom do apríla darilo hatiť plány zrýchlenej kolektivizácie, nemali vedomosti, ako spravovať moc a nemali vlastne ani zbrane, nuž ich úspechy netrvali dlho a následné represálie boli vlastne nevyhnutné. A tu sa dostávame k spomínaným transportom, k normám predpisujúcim tisíce zatknutých, k právu zastreliť v prípade obránenia sa a podobným veciam. Masa postihnutých sedliakov dosahovala koncom roku 1 930 700 osôb, o rok neskôr 1,8 milióna. To už zlyhávali aj pracovné tábory a distribučné väzenia, ktoré sa systém naučil používať, lebo pochopil i ekonomickú výhodnosť. Tieto mesiace sú aj obdobím megalomanských projektov typu Baltsko-bielomorský kanál, ktorý bol stavaný za cenu 120-tisíc obetí ročne za polárnej noci plytko a za mrazu tuhnúcim betónom. V známom Magnitogorsku tvorilo 42 462 deportovaných zaregistrovaných v septembri 1932  dve tretiny miestneho obyvateľstva. Ľudia vzatí od pôdy a toho, čo vedeli robiť a hodení do cudzieho prostredia a nekvalifikovaní na požadovanú prácu. Sedliaci sa snažili začleniť, pretože režim prudko trestal každú snahu naznačiť svoju príslušnosť k nivočenej triede. Druhým aspektom tejto perzekúcie bol následný hlad, ktorý si podľa Solženicyna vyžiadal vyše 6 mil. obetí. Bol to však odlišný hladomor od tých, ktoré sa v pravidelných intervaloch vyskytovali v cárskom Rusku a na rozdiel od hladomoru v rokoch 1921 a 1922, ktorý sovietske vedenie priznalo a otvorenie žiadalo obmedziť národnú pomoc, v tomto prípade ho vláda popierala a falošne znejúce hlasy sólistov riešila rýchlo a razantne. Dokonca si pozývala do vybraných potemkinovských dedín zahraničných hostí. „Precestoval som celú Ukrajinu a môžem vám povedať, že som ju videl ako úrodnú záhradu,“ napísal do novín francúzsky poslanec, člen strany radikálov pán Edouard Herriot. Príčiny hladomoru je zrejmejšie pochopiť, keď uvidíme mechanizmus vzťahu štátu a roľníka, donedávna majiteľa či aspoň nájomcu pôdy a statku. Násilnou kolektivizáciou sa táto jeho väzba pretrhla a on navyše namiesto toho, čo by sa nazvalo daňou v naturáliách, sa musel dívať, ako kolchoz odovzdáva do štátnych sýpok značnú časť úrody a živočíšnej výroby. Odvod bol taký veľký, že išlo o prežitie štátu i občana, roľníka. V roku 1930 štát zobral 30 % poľnohospodárskej produkcie na Ukrajine, 38  % z rovín Kubáne a 33 % z Kazachstanu. V roku 1931 o rok neskôr tieto percentá napriek omnoho nižšej úrode vyskočili na 41,5 %, 38 a 39,5 %. Nevyhnutným dôsledkom toho bol absolútny rozvrat produkčného cyklu. Veď napríklad i v období Leninovej novej ekonomickej politiky roľník odovzdával do predaja len 15 až 20 %, 12 až 15 % si nechával na siatie, 25 až 30 % pre dobytok a zvyšok mal pre vlastnú spotrebu. A keď na rok 1932 bol plán odvodov oproti predošlému zasa o 32 % vyšší, nevyhnutne muselo dôjsť ku konfliktu. Ten sa prejavil ukrývaním pôdy, falšovaním výkazov a krádežami. V podstate šlo o tichú dohodu roľníka, predsedu kolchozu i miestneho tajomníka strany. Aby si štátne orgány vynútili dodávku, museli po krajine chodiť špeciálne inkvizičné výbory. Pretože však išlo o hľadanie ihly v poriadnej kope sena, komunisti prišli už len na jediné riešenie, ako poraziť v úvodzovkách „nepriateľa“. Vyhladovať ho. Dielo Alexandra Solženicyna nehovorí explicitne, že v prípade hladomoru všeobecných más šlo o príkaz najvyššieho vedenia, ale aj keby nie, objektívne dôvody naň existovali tiež. Namiesto vysídlencov pracovať nemal kto a často ani nevedel ako a krajina, kam boli presunutí zasa nemala kapacity na oživenie množstva nových usadlíkov. Objektívna vina vlády však je zrejmá aj tak, lebo tieto efekty museli byť na makroekonomickej úrovni viditeľné a aj keby boli spozorované neskoro, ešte stále sa dali ošetriť zahraničnou pomocou. Prvé hlásenia o tom, že v zime hrozí kritická potravinová situácia došli do Moskvy už v lete roku 1939. V auguste 1932 Vjačeslav Molotov vo svojej správe pre politbyro túto hrozbu uviedol i pre oblasti, kde sa zdala dobrá úroda. Napriek tomu navrhol plán dodávok za každú cenu dodržať. Nezabrali ani argumenty, aby sa v budúcnosti mohla zvýšiť výroba. V súlade s potrebami proletárskeho štátu musíme brať do úvahy minimálne potreby kolchozníkov, lebo inak nebude mať zakrátko kto siať a zabezpečovať výrobu. Michail Hcatajevič, prvý tajomník Komunistickej strany v Dnepropetrovskej oblasti v novembri 1932. Molotovova reakcia bola. „Váš postoj je veľmi nesprávny a vôbec nie boľševický. My boľševici nemôžeme odsúvať potreby štátu, potreby presne definované v rezolúciách strany na desiate, ba ani na druhé miesto. O niekoľko dní nato prišiel na svet obežník prikazujúci, aby kolchozom, ktoré ešte nesplnili plán dodávok, odobrali všetko zrno vrátane zásob osiva.“ Tento príkaz a jeho realizáciu niektorí historici pokladajú za predvídateľné príznaky genocídy, ako ich predstavil v roku 1996 prezident organizácie Genocide watch  pán  Gregory Stanton. Udalosti pokračovali ďalej hromadným exodom miliónov ožobráčených a hladných roľníkov z vidieka do miest, kde dúfali v príležitosť aspoň nejakej obživy. Vláda v úsilí zabrániť mu zlikvidovať spoločenský parazitizmus a bojovať proti infiltrácii kulackých živlov do prostredia miest zaviedla 27. decembra 1932 pasy vo vnútrozemí a povinnú evidenciu občanov. Ďalší obežník podpísaný Stalinom a Molotovom nariaďoval miestnym orgánom a predovšetkým GPU, aby všetkými možnými prostriedkami zakázala hromadné odchody roľníkov z Ukrajiny a zo severného Kaukazu do miest. Vo všetkých dotknutých oblastiach bol zastavený predaj vlakových lístkov a vybudovali sa zátarasy, ktoré kontrolovala GPU. Správa z marca 1933 hovorí, že v priebehu posledného mesiaca zachytili 219 460 osôb, z ktorých 186 588 vrátili do domovskej oblasti a ostatní išli pred súd. Nečakaný a prehliadaný je pri všetkom osud detí. Taliansky konzul v Charkove uvádza zriadenie opatrovateľskej služby pre opustené deti, ktoré rodičia priviedli do mesta a sami sa vrátili na dedinu zomrieť. „Rodičom tak ostáva nádej, že v meste sa niekto o ich potomkov postará,“ píše. A systém sa o ne následne v úvodzovkách „staral tak“, že tie, ktoré neboli opuchnuté a majú šancu prežiť, posielal do barakov v Cholodnej Gore, kde v kôlňach na slame dožívali. Opuchnutých ich nasadili do dobytčích vagónov, vyviezli päťdesiat až šesťdesiat kilometrov od mesta, kde mreli tak, aby ich nikto nevidel. Celkovo môžeme povedať, že úmrtnosť dosahovala maximum na jar roku 1933. K hladu pribudol týfus a kanibalizmus. Finále bolo také, že v niekoľkotisícových mestách ostalo zopár desiatok ľudí. Vo vidieckych oblastiach Charkova stúpla úmrtnosť medzi januárom a júnom 1933   desaťnásobne.   Charkov   stratil 120-tisíc, Krasnodar 40-tisíc a Stavropoľ 20-tisíc obyvateľov. Kvôli predstave o veľkosti tejto tragédie treba povedať, že autori knihy udávajú, že obetí bolo 6 mil., z toho 4 mil. Ukrajincov, 1 mil. v Kazachstane a ostatný milión na severnom Kaukaze. Iné pramene udávajú 7 až 10 mil. obetí hladomoru. Obeťami veľkého hladomoru v rokoch 1932 až 1933 boli predovšetkým milióny Ukrajincov, ale aj milióny Rusov, Kazachov a predstaviteľov iných národností v Povolžskom regióne na severnom Kaukaze, v Kazachstane a v iných častiach bývalého Sovietskeho zväzu. Tak je to uvedené aj v rezolúcii, ktorú prijala nedávno v druhej polovici októbra tohto roku už spomínaná Generálna konferencia UNESCO na svojom zasadnutí v Paríži. Pokiaľ ide o iné parlamenty, musím povedať, že parlamenty už štrnástich krajín vrátane Poľska a Maďarska si pripomenuli hladomor na Ukrajine a vzdali hold pamiatke jeho obetiam. Dámy a páni, po prijatí predkladanej deklarácie budeme ďalším zákonodarným zborom, ktorý naplní rezolúciu Parlamentného zhromaždenia Rady Európy z roku 2006, podľa ktorej, ako som aj v úvode povedal, máme aj my morálnu povinnosť vyjadriť svoje jasné stanovisko k týmto zločinom, k tejto národnej tragédii nášho bezprostredného suseda Ukrajiny. Dovoľujem si vás požiadať o vašu podporu. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)