M. Maďarič, minister kultúry SR: (2008-04-09):
Už v gestorskom výbore som vyslovil podporu návrhom, ktoré predložil pán poslanec Podmanický. Prvý by sa dal charakterizovať ako zásadný. Ide o vypustenie ustanovenia 1 z § 6, ktorým sa ruší právomoc ministerstva kultúry udeľovať pokuty vydavateľom za špecifické obsahové prejavy. Dovoľte mi však pripomenúť, že tzv. obsahové obmedzenia slobody tlače a následné sankcionovanie vydavateľov zo strany ministerstva kultúry boli do súčasne platného zákona zavedené v roku 2000 a takmer osem rokov účinné ustanovenia neboli doteraz predmetom čo i len najmenšej kritiky zo strany akejkoľvek profesijnej novinárskej organizácie alebo zahraničia, preto nebol dôvod zaoberať sa ich prípadným možným spochybnením. Hoci problém tkvie podľa mňa v možnosti udeľovania pokút ministerstvom, opozícia – aj teraz to bolo dnes tu spomenuté – sa nás snaží kritizovať za to, že v návrhu je aj ustanovenie o zákaze podnecovať nenávisť na základe politického zmýšľania. Hovoril o tom pán poslanec Bárdos. Ale pozrite sa do zákona o vysielaní a retransmisii, kam práve dnešná opozícia vložila presne takéto isté ustanovenie, a potom si teda zamoralizujte aj nad sebou, dámy a páni v opozícii, že chcete niekoho pokutovať na základe politického zmýšľania v elektronických médiách. A ja si myslím, že sme opäť pri tom klasickom farizejstve opozície, že za to, čo robili alebo urobili oni, s úplným kľudom dnes kritizujú koalíciu. Ale späť k § 6. Právny poriadok Slovenskej republiky neumožňuje v súčasnosti postihovať právnické osoby za nedovolené konanie v oblasti verejného práva inak ako prostredníctvom administratívneho práva. Slovenská republika zatiaľ neprijala model zodpovednosti právnických osôb za trestné činy fyzických osôb, avšak vzhľadom na skutočnosť, že Legislatívna rada vlády odporučila vo februári 2008 návrh novely Trestného zákona a Trestného poriadku na prerokovanie a schválenie do vlády, stáva sa tak možné nahradiť súčasný model administratívnej zodpovednosti vydavateľov modelom zodpovednosti podľa Trestného zákona, a preto aj podporiť tento pozmeňujúci návrh, o ktorom som hovoril. Druhý návrh sa týka úpravy paragrafu o práve na odpoveď, ktorým sa odpoveď obmedzí len na skutkové tvrdenie, ktorým sa napadnuté skutkové tvrdenie poprie, doplní, spresní alebo vysvetlí, čím sa vylúči možnosť, aby sa niekto v odpovedi esejisticky rozpisoval, prípadne cez odpoveď šíril nejaké invektívy. To znamená, ja by som to necharakterizoval ako kozmetickú úpravu. Ja si myslím, že je to úprava vecná a aj obsahová a dôležitá v zmysle aj tej kritiky, ktorá tu zaznievala, a v zmysle naozaj jasného limitovania, aký obsah môže mať odpoveď. Ja som o práve na odpoveď obšírne hovoril vo svojom úvodnom slove aj v rozprave a nemám dôvod nič meniť na stanovisku, že právo na odpoveď slúži nielen na napadnutie nepravdivých skutočností, ale aj na zabezpečenie plurality názorov. Pokiaľ ide o otázku, že v určitých prípadoch ním možno napadnúť aj pravdivé skutkové tvrdenie, čo som nikdy nepopieral, ide o princíp, ktorý je v Európe bežný, hoci novinárske organizácie sa túto realitu snažia popierať a, bohužiaľ, v tomto dvojitý meter sa na nás snažia uplatniť aj niektorí experti. Ja vám pre zaujímavosť uvediem dva príklady. Nášmu slovenskému návrhu odporučil nezávislý expert Rady Európy Dirk Voorhoof z Belgicka, aby ním bolo možné reagovať len na nepresné skutkové tvrdenia, ktoré sa zároveň dotýkajú práv osoby. V Belgicku, odkiaľ pán Voorhoof pochádza a kde je aj členom flámskeho mediálneho orgánu, je právo na odpoveď upravené v osobitnom zákone o práve na odpoveď, kde v čl. 1 je uvedené, že „právo na odpoveď má každá osoba, ktorá je pomenovaná menovite alebo implicitne“. To znamená, že u nich sa dá napadnúť všetko, nič o nepresnosti alebo nepravdivosti. Vodu káže a víno pije aj často spomínaná inštitúcia Article Nineteen alebo včera vtipne pomenovaná „Article devätnásť“ pánom poslancom Mikloškom, tá v roku 1989 v správe o Francúzsku pre Komisiu ľudských práv uviedla, že, citujem: „Francúzske právo na odpoveď je síce otvorené na zneužitie, ale že podľa novinárov je želateľnou, dokonca nevyhnutnou súčasťou slobody tlače.“ Súčasťou slobody tlače – a to sa bavíme o práve na odpoveď vo francúzskom prípade aj na hodnotiace úsudky. Nepreberáme teda celkom francúzsku tradíciu, ako sa to tvrdí v odôvodnení pozmeňujúcich návrhov, ktoré podali tri poslanecké kluby opozície. No zaujalo ma, že v tomto odôvodnení sa priznáva, že v Európe neexistuje štandard podoby práva na odpoveď, iba sa argumentuje v tomto odôvodnení opozície, že demokratické princípy u nás nemajú takú silnú tradíciu ako inde a mali by sme vychádzať teda z našich pomerov. A ja sa pýtam: Z akých našich pomerov by sme mali vychádzať? Z toho, že u nás svojho času bola stopnutá podpora Kultúrnemu životu zato, že predstaviteľom KDH sa nepáčil obsah jedného polemického článku? Alebo z takých pomerov, že v roku 1998 v kampani bola odhalená snaha podplácať novinárov zo strany volebného štábu SDK? Alebo by sme mali vychádzať z pomerov, že nepohodlní novinári boli internovaní a izolovaní na 28. poschodí Slovenskej televízie? Alebo by sme mali vychádzať z pomerov, že v minulom období bol odpočúvaný jeden denník? Takže zase opozícia je svätá, hoci ona voči médiám konala, ako som to teraz ilustroval, no nedemokratickí sme my, ktorí len vyslovujeme na médiá kritické názory. Podľa tejto logiky by asi bolo v poriadku, keby sme svoj názor na médiá nepovedali, no zato by sme ich odpočúvali, podplácali, prípadne nejakého toho novinára by sme internovali. Treťou, nie nedôležitou zmenou je návrh stanoviť pevnú minimálnu a maximálnu výšku primeranej peňažnej náhrady za nesplnenie zákonnej povinnosti. Právo na primeranú peňažnú náhradu je prevzaté z francúzskej, talianskej a maltskej úpravy, kde existuje obligatórne pokutovanie prostredníctvom civilného, správneho alebo trestného práva v prípade porušenia povinností v ustanoveniach o práve na odpoveď alebo v prípade nepublikovania odpovede na základe rozsudku. Zdôrazňujem, že nejde o dvojitý postih v porovnaní s primeraným finančným zadosťučinením pri ochrane osobnosti, nakoľko sa priznáva len za porušenie ustanovení tlačového zákona a nie za zásah do osobnostných práv. Opäť teda nejde o nič neobvyklé, pokuty alebo náhrady sú vo Francúzsku: za neuverejnenie odpovede v súlade so zákonom 3 750 eur, za neuverejnenie odpovede v lehote v rozsudku 3 750 eur alebo tri mesiace väzenia, subjekt pokuty a väzenie aj riaditeľ tlačoviny. V Luxembursku za neuverejnenie odpovede v lehote v rozsudku 1 250 eur za každý deň omeškania, subjekt náhrady je vydavateľ a prijímateľom náhrady je žiadateľ o odpoveď úspešný v súdnom spore. V Taliansku za neuverejnenie odpovede v súlade so zákonom pokuta správneho charakteru od 7 746 eur do 12 911 eur. Na Malte za neuverejnenie odpovede v súlade so zákonom najmenej 465 eur, za neuverejnenie odpovede v lehote rozsudku najviac 1 164 eur. Veľa sa diskutovalo aj na tému ochrany novinárskeho zdroja, či to má byť právo alebo povinnosť. Etický kódex Tlačovej rady Slovenskej republiky, ktorý hovorí, že „novinár je povinný zachovať mlčanlivosť o zdroji informácií“, nám bol vzorom. Forma povinnosti ochrany novinárskeho zdroja dáva vydavateľovi a novinárovi vyššiu formu ochrany pred zásahmi orgánov verejnej moci, ktorého nemôžu vydierať, prípadne s ním obchodovať, pretože oslobodiť od povinnosti mlčanlivosti ho môže jedine zdroj samotný. Na druhej strane zámerom návrhu zákona je posilniť nielen ochranu vydavateľa, ale aj ochranu zdroja pred samotným novinárom, ktorý by svoje prípadné právo na ochranu zdroja mohol neuplatniť a prezradiť svoj zdroj. Ak novinársky zdroj bude vedieť, že novinár má len právo na jeho neprezradenie, ale že ho ani nemusí využiť, nie je vylúčené, že zdroj si poskytnutie informácie rozmyslí. Povinnosť chrániť zdroj sa realizuje aj vo Švédsku a v Poľsku. Je skutočne prekvapujúce, ak samotné novinárske organizácie vystupujú proti formulácii povinnosti ochrany zdroja informácie aj v konfrontácii s etickým kódexom Tlačovej rady Slovenskej republiky. Ja v tejto súvislosti vítam pozmeňujúci návrh, ktorý rozširuje ochranu zdrojov na všetky osoby, ktoré pravidelne alebo profesijne zbierajú alebo rozširujú informácie prostredníctvom tlače tak, aby nešlo iba o novinárov pracujúcich u vydavateľa, ale o novinárov v širšom zmysle slova, čiže na osoby, ktoré poskytujú informácie vydavateľovi na základe zmluvného občianskoprávneho alebo zmluvného obchodnoprávneho vzťahu. Rovnako sa hovorilo o potrebe v určitých prípadoch jednoznačne prelomiť povinnosť chrániť zdroj, ak ide o trestné činy s hornou hranicou trestnej sadzby najmenej 10 rokov a trestné činy korupcie. Považujem za správne, aby sa do návrhu zákona explicitne napísalo, že povinnosť zachovávať mlčanlivosť sa nevzťahuje na prípad, ak ide o zákonom uloženú povinnosť prekaziť spáchanie trestného činu. Návrh tlačového zákona aj s právom na odpoveď, ako som už viackrát povedal, posilní práva občanov. Doobeda som hovoril, že zákon nerozlišuje, či je daný občan napr. poštár alebo poslanec obecného zastupiteľstva, a nerozlišuje nielen preto, že ústava ani Európsky dohovor o ľudských právach nepripúšťajú rozlišovanie medzi jednotlivcami a ich diskrimináciu. Ja súhlasím, verejní činitelia musia strpieť viac kritiky aj viac zásahu do svojich práv, a teda majú aj povinnosti, napr. povinnosť podať majetkové priznanie. To ale neznamená, že ak majú povinnosti, nemôžu mať právo, ktoré nikoho nepoškodzuje a ktoré je potrebné nielen pre nich samotných, ale aj pre čitateľskú verejnosť v zmysle plurality názorov a prístupu k nej. Takže v každom prípade a v každom zmysle ide pri práve na odpoveď o právo pre ľudí, akokoľvek to spochybňujete alebo spochybňujú to predstavitelia opozície a akékoľvek prívlastky tomu dávajú, či už ide o ľudí obyčajných alebo neobyčajných, je to úplne jedno. Pretože nejde len o to, že aj starosta obce alebo člen Rozhlasovej rady, lebo správne poukázala pani prof. Tóthová, že verejní funkcionári nie sú len poslanci tejto snemovne, nie sú len členovia vlády, ale je to veľmi široká škála ľudí v rôznych inštitúciách a aj, samozrejme, na úrovni samosprávy. Takže nejde len o to, že verejní funkcionári si môžu uplatniť toto právo na odpoveď, ale aj o to, že človek, o ktorom noviny nikdy nenapíšu, bude mať úžitok z práva na odpoveď ako čitateľ, ktorý bude mať možnosť a podľa mňa aj privíta to, že si prečíta reakciu dotknutej strany. Takže je absurdné tvrdiť, že zákon je namierený proti slobode prejavu, naopak, posilňuje ju v zmysle vytvorenia väčšieho priestoru na pluralitu názorov a prístup k väčšiemu rozsahu korektných a pravdivých informácií. Pretože každá osoba má mať možnosť brániť sa proti určitému zobrazeniu v médiách a má mať právo byť vypočutá. To už nespomínam rezolúciu Európskeho parlamentu, ktorá hovorí, že orgány verejnej moci a úrady musia využiť právo na odpoveď pred žalobou. Ak teda hovoríme o tlačovom zákone, musíme mať stále na pamäti, že nehovoríme len o vydavateľoch, novinároch a tlači, ktorých poslaním nepochybne je slobodné šírenie názorov a pravdivé informovanie, ktoré musíme chrániť, ale hovoríme aj o tých, o ktorých sa píše, a o tých, ktorí sú ako čitatelia informáciami ovplyvňovaní. Tento návrh zákona sa snaží dostať do rovnováhy práva tých, ktorí informácie spracúvajú a šíria, a tých, ktorí informácie prijímajú. Súčasná nerovnosť – a tá nerovnosť tu je – neprospieva ani tlači, ani ľuďom. Pokiaľ bude zákon schválený aj so zmenami, ktorým sa teraz venoval, nemôže nikto povedať, že sme boli hluchí k názorom, odporúčaniam alebo aj výhradám zahraničných inštitúcií. Žiadna z nich nám však nemôže predložiť čítankový a jediný správny návrh tlačového zákona, pretože ide o normu veľmi rôznorodú a všetky štáty Európskej únie majú suverénne právo upraviť si v rámci určitých tradícií a odporúčaní vlastnú podobu tlačového zákona. Takisto od nás zahraničie nemôže žiadať, aby vládny návrh zákona do písmena vyhovel požiadavkám opozície, napokon ani to nikdy od nás nežiadali a skôr boli zarazení, niektorí aj zhrození z toho, že opozícia spojila tlačový zákon s Lisabonskou zmluvou. My sme dokázali aj v situácii bezprecedentného vydierania, najmä SDKÚ, a spolitizovania tlačového zákona navrhnúť vecné zmeny, ktoré zákon vylepšujú. Z môjho hľadiska to považujem za prirodzené, pretože aj celú prípravu tohto zákona som sa snažil koordinovať vo vecnej diskusii a nenechal som sa vyrušiť ani demagógiou, ktorá sa spustila jeden deň pred prvým čítaním. Vážené dámy poslankyne, vážení páni poslanci, žiadam vás o schválenie tých pozmeňujúcich návrhov, predovšetkým ktoré som podporil, a následne aj celého zákona. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)