Sopko, Miroslav, poslanec NR SR (2017-05-12):
Vážená pani predsedajúca, ctené poslanecké kolegyne, vážení páni poslanci, dovolím si vystúpiť i ja k tejto téme a som veľmi rád, že ideme riešiť tému, ktorá vôbec nie je nová, a to je učebnicová politika na Slovensku. Je to téma, o ktorej sa už dlho hovorí aj hovorilo v minulosti. Námatkovo spomeniem, keď vidím pána poslanca Jurzycu, moje prvé vôbec verejné vystúpenie bolo práve s ním v jednej, v jednom večere na tému, kde sme sa bavili aj o otvorení učebnicovej politiky, no a odvtedy prebehlo už veľmi veľa rokov a dá sa povedať, že sme sa vlastne nikam neposunuli. Máme tu prijaté niektoré opatrenia, ktoré umožňujú dneska riešiť trošku flexibilnejšie aspoň učebnice cudzích jazykov, ale to je všetko stále málo. Využívam to, že naozaj sme v prvom čítaní, kde sa má hovoriť o filozofii každého jedného návrhu zákona, a dovoľte mi ísť trošku hlbšie aj do tejto témy, pretože jednak je ťažké dnes hovoriť mne, ale bol som známy tým, ako som častokrát hovorieval pri akýchkoľvek nedostatkoch, ktoré sa v školstve vyskytujú, že: „Á, tí učitelia to predsa len vždy zvládnu.“ Je to chybný predpoklad hlavne v tom pohľade, že váľať to na, stále na plecia konkrétnych jedincov, ak chýbajú kvalitné vyučovacie materiály pri vyučovacom procese, na nich a dúfať tajne, že to stále zvládnu, je veľmi zlé. Už reformou v roku 2008 sme docielili fakt, že veľa učiteľov by sa mohlo dneska prešpecializovať na tvorcov vzdelávacích materiálov. Je to v poriadku, oni najlepšie poznajú svojich žiakov aj študentov a vedia, akým spôsobom, ktorým materiálom môžu pomôcť, aby sa splnili dané ciele pre každý jeden predmet. Ale takto ich postaviť pred hotovú vec a neustále len počúvať konštatovania, aké sú v súčasnosti tie učebnice nie dobré, ako stoja v sklade, často učebnice, ktoré boli vydané, boli distribuované na školy, ale sú v sklade a často sa používajú učebnice skôr staršie alebo iné vzdelávacie materiály, alebo si sami robia tie vzdelávacie materiály. To už treba raz konečne nahlas povedať. Potrebujeme úplne prekopať učebnicovú politiku. Spolu s kolegom Gröhlingom sme boli predsa aj na prednáške profesora Hrnkoviča, ktorý k nám prišiel až z Zürichu, a dovoľte mi odcitovať, ako on charakterizoval svoj postoj k súčasným učebniciam. Citujem: „Súčasné učebnice sú písané pre učiteľov. Učebnice nie sú písané na to, aby sa v nich žiaci dokázali samostatne už od raného veku učiť. Môžme si o fínskom modeli myslieť, čo chceme, ale tento systém je úspešný práve preto, že vyprodukoval učebnice, s ktorými, aj keď je dieťa 3 až 4 týždne choré doma, dokáže s ľahkou pomocou rodičov všetko to, čo sa v škole odohráva, doštudovať. Tie učebnice sú spravené tak, že sú pochopiteľné, ten tréning je tam dostatočný a deti s týmto materiálom vedia samostatne pracovať.“ Ja sa pýtam a určite so mnou aj vy ostatní, ktorí sa tejto téme venujete, čo sa musí zmeniť preto, aby sme naozaj pochopili, že tie učebnice majú byť hlavne pre deti, majú byť pre nich čo najpochopiteľnejšie. Ďalšiu vec, ktorú by som pripomenul, je, že rozhodne by som nechcel viazať financie na učebnice na normatív. Skôr by som šiel cestou osobitného nenormatívneho príspevku. Totižto školy vedia veľmi dobre, ako to dopadne, keď sa niečo dá nie napevno do normatívu. Obávajú sa oprávnene, že to skôr pôjde do energií. A na to potrebné, na tie knihy a aj pracovné zošity neostáva. Teda vymyslieť model, aby s ohľadom na počet žiakov s výberom školy teraz si už potom vyberie danú učebnicu alebo daný pracovný zošit, toto bolo plne hradené a aby školy si vybrali, čo naozaj potrebujú. A toto bolo hradené zo štátu. A tiež treba urobiť všetko pre to, aby sme motivovali ľudí, aby nám učebnice, aké potrebujeme, začali písať. Ak ich nemáme, urobme zase všetko pre to, aby sa to naučili aj využitím zahraničných skúseností, ale hlavne začnime už niečo pre to robiť. Preto aj ja z tohto miesta vyzývam ministerstvo školstva, nech naozaj začne pracovať na reálnej učebnicovej politike, ktorá bude zameraná pre deti. A potom to pôjde lepšie. Ďakujem.