V. Palko, poslanec: (2009-09-10):
Pán kolega Slafkovský, pán kolega Minárik naozaj nepovedal, že svedomie majú len veriaci. Preto aj ako tie zmluvy o výhrade vo svedomí, ktoré boli zmietnuté zo stola, aj tento zákon o práve na výhradu vo svedomí sa vzťahuje na všetkých občanov, všetkých občanov. Každý občan, či je veriaci, neveriaci, či patrí k cirkvi katolíckej alebo onakej, sa môže odvolať na to, že má právo na výhradu vo svedomí. Tu ide o to, že sa môže odvolať na konkrétny, ucelený morálny systém. Rozdiel medzi veriacimi, neveriacimi nie je v tom, že jedni majú svedomie, druhí nie. Ten rozdiel je v tom, že v tomto, aspoň v tomto geografickom priestore sú to len kresťanské cirkvi, ktoré majú svoj ucelený, prepracovaný systém morálky, teda hodnotenia toho, čo morálne je, čo morálne nie je. A túto morálku, ktorú tieto kresťanské cirkvi majú sformulovanú, v skutočnosti neuznávajú len veriaci tej cirkvi. Je to inak, často sú veriaci tej cirkvi, ktorí to neuznávajú prakticky. A naopak, sú to neveriaci ľudia, ktorí vo svojom svedomí cítia presne to, že to je morálne a to nie je morálne. S týmto sa stretávame úplne, úplne bežne. A k otázke pána poslanca Haleckého, v ktorých krajinách sú také zmluvy a takéto zákony. No mám taký pocit, že Slovenská republika by bola prvá a práve v tom je ten problém, že také zákony v krajinách Európskej únie už chýbajú, už chýbajú. Pán kolega Halecký, no tak povedzte, keď náhodou sa stane, že nejaký súd sa bude odvolávať na Lisabonskú zmluvu a za jej súčasť Chartu práv, za ktorú ste aj vy hlasovali a my nie, keď ten súd sa na to odvolá a povie, že aj na Slovensku je potrebné prijať, povedzme, homosexuálne partnerstvá alebo, nebodaj, manželstvá a toto súdy bežne robia, bežne robia, no tak potom pre všetkých našich starostov nastane otázka, či teda budú povinní sobášiť takýchto ľudí. A s týmto sú už konkrétne problémy v Západnej Európe. V Británii vyhadzujú ľudí z magistrátov za to, že nechcú na takýchto sobášoch participovať. Ja som tu už spomínal jeden taký prípad. Pracovníčka magistrátu v jednej londýnskej štvrti, volá sa Lillian Ledily, má už takýto problém. Má pracovnoprávny problém, pretože nechce sobášiť osoby rovnakého pohlavia. Čiže, pýtam sa, pán poslanec, v akej – v dobrom, bez irónie –, v akej krajine chcete žiť. V takej, kde sa už dejú také veci ako vo Veľkej Británii, alebo v krajine, kde človek vo svojom povolaní sa môže odvolať na výhradu vo svedomí? A nie na nejaké kuriózne svedomie, ale na svedomie a morálny systém v zmysle učenia, ktoré sformovalo celú túto Európu, celú túto civilizáciu. Tak v akej krajine chcete žiť? Na toto si musíme poctivo odpovedať. Alebo chcete žiť v krajine, kde sa prijme taká agresívna prohomosexuálna legislatíva, kde tí, ktorí rozhodujú o adopciách, adopciách detí, jednoducho, ak majú postupovať podľa toho nového zákonodarstva, tak musia dať dieťa do adopcie, povedzme, dvom mužom. Chcete, aby do tohto boli tlačení, povedzme, charitatívne organizácie z tretieho sektora, aby do tohto boli tlačené? Však kvôli tomuto kresťanské charitatívne organizácie vo Veľkej Británii museli ukončiť svoju činnosť. Zaoberali sa tým, že hľadali pre siroty, pre deti bez rodičov hľadali na adopciu nejaké páry. A nový zákon im povedal, že nesmú diskriminovať homosexuálne páry. Toto ukladá zákon katolíckym organizáciám vo Veľkej Británii. No tak chceme žiť v takej krajine? To si treba zodpovedať. A sudcovia, ktorí v zmysle platného zákona majú o tomto rozhodovať, ak majú dodržiavať zákon, tak musia to dieťa dať do adopcie aj homosexuálnemu páru. A niektorí sudcovia to nechcú robiť. Cítia, že to je proti ich svedomiu. Nechcú robiť pokusy na deťoch. Lebo povedzme si rovno, to sú pokusy na deťoch, nevídané, neslýchané. Tisíce rokov nevídané, neslýchané. Sudca McCormick z Veľkej Británie kvôli tomuto prichádza o svoje miesto sudcu, lebo to proste nechce robiť. Sudca Carambola zo Španielska, presne takýto istý prípad. A tieto prípady sa množia, tieto prípady sa množia. Alebo poviem jeden taký veľmi čerstvý príklad z Veľkej Británie, to je zaujímavé, kam sa tá krajina dostala. Matke sa narodilo dieťa veľmi predčasným pôrodom. Do 22 týždňov mu chýbali dva dni, tomu narodenému plodu, dieťaťu. Majú tam predpisy, ktoré hovoria, že takému dieťatku, ktoré, samozrejme, že má maličkú šancu prežiť a bojuje o život, majú tam také predpisy, že keď nemá 22 týždňov, no takže nemožno mu poskytovať lekársku starostlivosť a oživovať, udržovať pri živote. Takýto prípad sa stal nedávno vo Veľkej Británii. Chýbali dva dni a zdravotný personál povedal, no tak máme takéto predpisy. Keby bolo o dva dni staršie, tak dobre, môžeme ho oživovať, ale takto nie. Dieťatko sa pár hodín trápilo, zahynulo. Toto sú veľmi zvláštne časy, do ktorých sa dostáva Európa. Koniec srandy. Koniec srandy. Jeden prípad, druhý, tretí, desiaty, dvadsiaty, tristopäťdesiaty a my sa stále tvárime, že nás sa to nebude týkať. A keď sa tie prípady opakujú, to svedomie sa otupuje. To svedomie sa nesmiernym spôsobom otupuje. A my si musíme odpovedať na otázku, v akej krajine chceme žiť. O tom je tento zákon.