Kaník, Ľudovít, poslanec NR SR (2012-07-02):
Ďakujem. Tak sa budem snažiť byť kratší teraz, keďže tento návrh zákona stojí na tých istých postulátoch, aj keď rieši inú dávku, ale veľmi podobnú a blízku, a preto logicky sa snaží zaviesť to isté kritérium do tohto zákona. Tento návrh novely zákona zavádza kritérium pre posudzovanie nároku na priznanie príplatku k príspevku pri narodení prvého, druhého a tretieho dieťaťa. Navrhovaným kritériom je podmienka, aby aspoň jeden z rodičov počas posledných štyroch rokov, ktoré predchádzajú vzniku nároku na príplatok k príspevku pri narodení dieťaťa, bol nemocensky poistený, to znamená pracoval súhrnne aspoň 270 dní, alebo v kombinácii 190 dní a 90 dní aktivačnej činnosti, alebo sa pripravoval na budúce povolanie štúdiom na vysokej škole, alebo sa stal absolventom vysokej školy alebo strednej školy. Pri posudzovaní kritérií pre vznik nároku sa prihliada aj na prípadnú invaliditu rodičov v závislosti od výšky, miery, poklesu vykonávať pracovnú činnosť. Tento návrh zákona má opäť, samozrejme, priaznivý dopad na verejné rozpočty, neprináša nárok na pracovné sily, nemá negatívny vplyv na zamestnanosť a tvorbu pracovných miest, ani na životné prostredie a je v súlade s našimi zákonmi, ústavou aj medzinárodnými zmluvami. Tento návrh zákona, takisto aj ako ten predchádzajúci, sa snaží naprávať zdeformovaný a nefunkčný sociálny systém. A teraz si pomôžem aj tým, čo už odznelo v predchádzajúcej debate a nadviažem na to. Od roku '89 sa rôzne vlády rôznym spôsobom snažili riešiť systém ako tých ľudí, ktorí hľadajú prácu, strácajú prácu, zaradiť do sociálneho systému, ako ich motivovať. A nie, nestojíme na zelenej lúke. To je poznámka voči tým, ktorí, viacerí, ktorí tu hovorili niečo v tom zmysle. Neposudzujme ľudí podľa toho, či majú prácu, ale podľa toho, či ju hľadajú. Nuž, tak ja len chcem pripomenúť tým, ktorí si to možno nevšimli, alebo v tom čase možno nemali styk s ľuďmi, ktorí hľadajú prácu, či už ako podnikatelia alebo inak, že takýto systém tu ešte donedávna bol. Systém, ktorý ešte pretrváva vo svojom, už ale nie v takej dominantnej podobe, dodnes. Že ľudia chodia s papierikmi a pýtajú si pečiatku, že dajte mi pečiatku, že ma nepotrebujete do práce. A tým sa preukazuje, že ten človek prácu hľadal a tým vlastne on spĺňa to, čo od neho sociálny systém žiadal a dnes do istej miery stále žiada. A teraz sa pýtam, myslíte si, že to je účinné? Že to je efektívne? Takéto, musím to otvorene povedať, idealistické prístupy sú nefunkčné. My môžeme takto idealisticky si navrhnúť čokoľvek, ako budeme posudzovať snahu človeka v hľadaní práce. Výsledkom bude takýto byrokratický nezmysel, ktorý nikam nepovedie. Vy môžete len jednu vec spraviť, že proste nastavíte princípy. Aj v tomto, aby sme sa neopakovali, v tomto potom v rozprave, áno, uznávam ten argument, že viem si predstaviť, že v druhom čítaní bude návrh zákona upravený tak, že nie štyri roky dozadu, ale postupne sa tie štyri roky naplnia, až kým tie štyri roky uplynú. A že prvý rok to bude 270 dní delene štyrmi, čo je presne 67 a pol, ale tak nech sú to dva mesiace. To znamená 60 dní na prvý rok. Na druhý rok to už môže byť o ďalšie dva mesiace viac a takto sa postupne môžeme dostať až k tým štyrom rokom bez toho, aby sme boli retroaktívni. Všetko je riešiteľné. To je naozaj vec veľmi jednoduchých doplnkov, ktoré sa v druhom čítaní dajú urobiť, ale dôležité je uvedomenie si problému, a to, že ten problém treba riešiť. Mnohí z poslancov povedali, pán Jasaň práve prichádza, ktorý posledný to hovoril, že treba identifikovať tých, čo zneužívajú ten sociálny systém. No, tak máme a skoro 200 tisíc ľudí, ktorí poberajú dávky v hmotnej núdzi rôzneho typu v sociálnom systéme, a tak si skúste uvedomiť, vážené panie poslankyne a páni poslanci, koľko by sme museli pracovných síl úradných zapojiť do toho, aby pomaly každá rodina mala svojho nejakého kontrolóra, či zneužívajú alebo nezneužívajú, a potom aby individuálne riešili alebo navrhovali riešenia, opatrenia, ako s tým. Koľko by si to vyžiadalo verejných prostriedkov na platy týchto ľudí, aké zložité by tie systémy museli byť, aby mohli fungovať, a výsledkom by bolo, že aj tak by nefungovali. Bolo by to akurát semenisko ďalšej korupcie, subjektívnych prístupov, zneužívaní postavenia ľudí, ktorí by toto riešili, nie všetkých, samozrejme, ale určite by sa také prípady našli, proste čím komplikovanejšie, tým horšie. Takže tieto dobre znejúce, ale skutočne naozaj len idealisticky postavené riešenia nikdy nebudú fungovať. Tento systém alebo systém, ktorý stojí na týchto pilieroch, fungoval. Nebolo to tak dávno. Keď som bol minister, ja som takýto systém zaviedol. Systém, ktorý naozaj znamenal, že ten, kto pracoval, mal viac. Systém, kde sa oplatilo pracovať. Systém fungoval tri roky, to je naozaj veľmi krátka doba, alebo štyri roky, pardon, štyri roky, čo je krátka doba na to, aby bolo absolútne zjavné, čo dlhodobo priniesol, ale priniesol napríklad aj to, že pôrodnosť práve v týchto problémových spoločenstvách začala stagnovať a klesať. A to fungoval len štyri roky. Takže tu si naozaj treba uvedomiť, že dobré riešenia sú jednoduché riešenia, a sú riešenia, ktoré vôbec nie sú sankčné, ako tu tiež zaznelo, ale sú to riešenia, ktoré sú postavené na ekonomickej motivácii a na tom, že ten, kto sa snaží a pracuje, tak od spoločnosti dostáva viac ako ten, kto tak nerobí. Pokiaľ tieto kritériá nezavedieme všade, kde sa len dá, budeme vždy narážať na problémy zneužívania, obchádzania rozmáhajúcej sa pasivity a ďalších negatívnych súvislostí. Takže toľko moje úvodné slovo, ďakujem za pozornosť.