M. Chovanec, poslanec: (2004-06-30):
Aká je situácia dnes? Spálená, zdevastovaná krajina, v ktorej bojuje každý s každým proti všetkým. Na strane Iračanov dosahujú straty na životoch desaťtisíce, na strane amerických vojakov niekoľko stoviek. Navyše sú desiatky, možno už stovky obetí na strane koaličných vojsk. Na dennom poriadku sú teroristické útoky na civilistov, na cudzincov pracujúcich v Iraku. Stále častejšie máme možnosť vidieť nervy drásajúce nahrávky so zajatcami, ktoré končia rituálnou vraždou. Inak to nie je možné nazvať, pod popravou vnímam niečo úplne iné. Vojnou v Iraku sa podľa môjho názoru nepodarilo oslabiť možnosti medzinárodného terorizmu, skôr v očiach a vnímaní miliónov ľudí v rôznych častiach sveta posilniť ho a ťažko sa mi to vyslovuje, legitimizovať ho. Zdieľam názor mnohých politikov, ale aj osobností z iného spektra, že vojnou v Iraku svet stratil morálnu prevahu nad teroristami, teroristickými skupinami, komunitami, pre ktorých terorizmus sa stal z tých alebo iných dôvodov zmyslom života a obetovať pri ňom vlastný život najvyššou hodnotou. Na tejto skutočnosti nič nemení ani to, že je to zvrátenosť hodnôt. Terorizmus nie je totiž konkrétny nepriateľ, je to tragický a odsúdeniahodný prostriedok presadzovania záujmov. Hrubé násilie sa nedá odstrániť ešte hrubším násilím. Navyše v oblasti, kde majestát smrti je minimálne taký významný ako majestát života. Kde je a kedy bude v Iraku demokracia, o ktorej sa tak presvedčivo hovorilo pri príprave intervencie na jej začiatku, alebo aspoň ako-tak akceptovateľný stav? Nastolením bábkovej vlády pred pár dňami sa to sotva podarí. Jej urýchlené konštituovanie len potvrdzuje, že akékoľvek riešenie sa dnes pokladá za lepšie ako otvorená vojenská agresia s presadzovaním amerického či európskeho pohľadu na demokraciu, spôsob života a hodnoty života všeobecne. V tomto vidím snáď najzásadnejší omyl celej vojny. Nie je predsa možné v absolútne inej, kultúrnej, ekonomickej, náboženskej, sociálnej a historickej komunite implementovať rovnaké hodnoty a vnímanie sveta, nech by boli akokoľvek jedinečné, správne a čisté. K úvahe o Iraku ma však podnietili aj neustále sa opakujúce argumentácie politikov a časti osobností na Slovensku o našej humanitárnej spoluúčasti v rámci koaličných vojsk. Dovoľujem si poznamenať, že niečo o humanitnej pomoci viem, zdôrazňujem, humanitnej. Neviem, odkiaľ sa do prejavov našich politikov, ale aj médií dostalo slovo humanitárna pomoc, humanitárne pôsobenie a podobne. Humanita znamená ľudskosť, úcta k ľudskej dôstojnosti, mravný ideál založený na úcte človeka k človeku. Humanitárstvo je nepravá, falošná humanita, humanitár má pejoratívny význam hlásateľ falošnej humanity. Teraz k podstate problému vzťahujúcemu sa k humanite. Od roku 1989 až do roku 1997 som mal príležitosť organizačne sa podieľať na humanitnej pomoci v rôznych krajinách sveta nevynímajúc vojnou sužované štáty bývalej Juhoslávie z pozície prezidenta Slovenského Červeného kríža alebo člena prezídia federálneho výboru. Často sme humanitnú pomoc poskytovali z poverenia alebo v spolupráci s vládou Slovenskej republiky alebo s vládou Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. Zmyslom humanitnej pomoci je pomôcť trpiacim. Ak sa humanitná pomoc poskytuje vo vojnovom konflikte, v zmysle Ženevských konvencií sa poskytuje trpiacemu, či už ide o agresora alebo obeť agresie. Presne v tomto duchu Slovenský Červený kríž ako jedna z prvých národných spoločností poskytovala humanitnú pomoc v bojoch medzi jednotlivými štátmi na Balkáne. Hovorím o tom preto, že ak vláda chcela poskytnúť humanitnú pomoc, mohla sa obrátiť či už na Červený kríž alebo iné humanitné organizácie a poveriť ich poskytnutím a odovzdaním humanitnej pomoci. Neviem, možno konala aj v tejto oblasti. Hovoriť však o humanitnej pomoci pri činnosti, ktorú vykonávajú na území Iraku naši vojaci, je nenáležité. Neznamená to - a to chcem osobitne zdôrazniť -, že si nevážim či neoceňujem činnosť, odbornosť a statočnosť našich vojakov. Chcem len zdôrazniť, že veci treba nazývať pravými menami. Ak sme súčasťou nejakého vojenského zoskupenia, toho času mám na mysli Severoatlantickú alianciu, dokážem si predstaviť povinnosť z toho vyplývajúcu, podieľať sa na jej činnosti a aj spolupôsobiť v prípadných vojenských akciách, avšak striktne v zmysle medzinárodného práva, všeobecne a jednoznačne platiacich dohovorov a zmlúv z medzinárodného práva vyplývajúcich, ako aj v zmysle príslušného poverenia Národnej rady Slovenskej republiky. Niet však pochýb o tom, že aj najvýznamnejšie z osobností z toho najširšieho spektra pôsobnosti z mnohých krajín spochybňujú tieto atribúty pôsobenia koaličných vojsk v Iraku. Na záver chcem zdôrazniť, že moje vystúpenie a pochybnosť nad pôsobením našich vojakov v Iraku nemá nič spoločné s tragickou smrťou troch z nich. Vyslovujem tú najúprimnejšiu sústrasť a úctu pozostalým, žiaľ a účasť nad úmrtím mladých, odvážnych ľudí, ktorí si vykonávali zodpovedne svoje pracovné povinnosti vyplývajúce im z ich profesijného zadelenia. Akceptovali zodpovedne svoje pracovné povinnosti. Akceptovali účasť v misii dobrovoľne, s vedomím všetkých možných, žiaľ, i tragických možností. Taktiež nepochybujem, že ich nadriadení na všetkých stupňoch nepochybili v služobných povinnostiach. Nemôžem si však osvojiť prezentovaný názor, že tragicky zahynuli pri humanitnej činnosti. Nemôžem akceptovať stále prezentujúci názor o plnení humanitnej činnosti našich vojakov. Naši vojaci sú súčasťou koaličných vojsk plniaci si vojenské povinnosti v zmysle odbornosti a pripravenosti našich vojakov, plniaci vojenské rozkazy veliacich dôstojníkov. Treba zreálniť prezentáciu a činnosť našej účasti, prezentáciu Ozbrojených síl Slovenskej republiky s ich skutočným pôsobením v súčinnosti koaličných vojsk. Nenahovárajme si, že naši vojaci pôsobia inak ako tí koaliční. Kto chce vedieť niečo viac o humanite, o poskytovaní pomoci vo vojnových konfliktoch, odporúčam prečítať si knihu zakladateľa Červeného kríža Henry Dunanta Spomienky na Solferino. Potom by sme určite nehodnotili našu pomoc ako humanitnú. Ďakujem. (Potlesk.)