Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2015-04-23):
Vážená pani predsedajúca, vážené kolegyne, vážení kolegovia, ďakujem za slovo. Na začiatku tejto schôdze som vystúpil s procedurálnym návrhom, v rámci ktorého som uviedol, že táto schôdza nepovedie k skutočnému riešeniu problémov na Slovensku, pretože schránková vláda v slovenskej schránkovej republike nemá šancu reálne vyriešiť problémy, ktoré tu vidíme. A schôdza parlamentu za tejto vlády už vôbec nie. Dovoľte mi teda po viac ako týždni zhodnotiť, v čom to bolo pravdivé, v čom to bolo nepravdivé a aké je z toho poučenie. V prvom rade táto schôdza naozaj ukázala slabosť parlamentu v tejto politickej situácii, keď vláda si jednak dovolila týždeň držať parlament v podstate na čakačke, na striedačke, kým sa riešilo niekde úplne inde, čo sa stane. A tu medzitým prebiehal cirkus, ktorého hlavným politickým zmyslom bolo umožniť vládnym predstaviteľom vyniknúť so svojimi návrhmi a s tým, ako tento problém vyriešia. Toto nie je paušálna kritika. Sú tu kolegovia, spomeniem za všetkých len Luciu Žitňanskú a Alojza Hlinu, ktorí dôsledne, v prípade pani Žitňanskej aj s jej hlbokou osobnou a odbornou skúsenosťou z oblasti obchodného práva, vystupovali a poukazovali na veci, ale ten celok, ten politický zmysel tohto bolo urobiť cirkus, na pozadí ktorého bude vláda a jej kroky vyzerať čo najlepšie aj v takto hroznej situácii. Z tohto pohľadu, takého základného politického, vizuálneho, táto schôdza naozaj k ničomu nepoviedla. Možno však namietnuť, že máme výsledok, alebo budeme ho mať niekedy dneska, neskôr, možno až zajtra, a ako sme už dneska viackrát počuli zo strany poslancov SMER-u, a predpokladám, že budeme ešte veľakrát počuť, sociálnodemokratická vláda podľa toho nakoniec problém vyriešila. Takže pozrime sa na to, či je to naozaj tak. Štandardný postup je, že keď firma nemá peniaze, tak veritelia vyhodia majiteľa z firmy a potom zistia, čo s tou firmou urobiť, aby sa čo najviac tých pohľadávok uspokojilo. V prípade Váhostavu malo dôjsť k tomu, že majiteľ vyhodí veriteľov z firmy. A tento zjavne nespravodlivý postup, hoci aj posvätený manipuláciou práva, bolo to, čo zmobilizovalo ľudí v tejto krajine. Tá otvorená, nezakrytá drzosť, s ktorou majiteľ chcel vyhodiť z firmy ľudí, ktorí mu odrobili prácu, a za ktorú im nechcel zaplatiť, bolo to, čo odštartovalo túto krízu. Aký je dnes výsledok? Keď sa pozrieme cez všetky tie technické veci, ktoré ešte aj na stránkach novín, ešte aj na stránkach bulváru zaberajú niekoľko strán, kde sa pokúšajú ľuďom vysvetliť, o čo tu vlastne ide a čo sa stalo, tak nám zostanú tri body. Prvý je, že Jurajovi Širokému, okrem akcií Váhostavu, zostane celý jeho majetok, tak ako ho mal a tak ako si ho chcel aj ponechať. To znamená, že Juraj Široký príde, jediné, o čo príde, je určitý počet akcií Váhostavu. Živnostníci dostanú 50 % svojich pohľadávok, pretože ako sa aj včera vyjadrili, drvivá väčšina z nich nemá inú možnosť ako akceptovať túto možnosť, ktorú v tejto chvíli zaplatíme my všetci, teda štát. A štát a schránkové firmy, za ktorými pravdepodobne stojí súčasný majiteľ Váhostavu, dostanú zvyšných 49 % firmy, pretože oni, štát, ako ten, kto odkúpi pohľadávky, a schránky, ako ten, komu nebude umožnené tieto pohľadávky predať, budú mať možnosť aj motiváciu prevziať ten sľubovaný minoritný podiel vo firme. To je výsledok, toto je riešenie sociálnodemokratickej vlády. Ja si myslím, že pre žiadneho normálneho človeka toto nemôže byť dôvod na spokojnosť. Nemusíme to riešenie zniesť pod zem, nemusíme hovoriť o tom už dnes, čo všetko iné sa ešte dalo robiť, bola o tom dva mesiace diskusia, ale nemôžeme s týmto riešením, nikto so zdravým rozumom s ním nemôže vyjadriť spokojnosť, ak jediný trest pre Juraja Širokého je vzdať sa dnes neznámeho počtu, ale v každom prípade menšinového počtu akcií svojej firmy, pričom táto firma, v tejto firme sa peniaze nikdy nevyťahovali nejakým masívnym vyplácaním ziskov a dividend, ku ktorým sa dostali všetci akcionári. Z tejto firmy sa peniaze vyviedli napríklad v rokoch 2011 – 2012 cez iné obchodné operácie iným firmám. To znamená, že hovoriť o tom, že ten minoritný podiel je sám osebe nejakým trestom, že Juraj Široký prišiel o nejaké zásadné majetkové práva, je de facto nepravdivé. Za posledný týždeň sme zažili rýchlu licitáciu až eskaláciu ponúk zo strany štátu a neskôr aj Juraja Širokého, z 15 % pre živnostníkov sa stalo 40 %, z toho sa stalo 50 % a potom sa z toho stalo 50 % plus akcie. Nikdy nebudeme vedieť, aká skutočná ponuka bola tou hraničnou. A ja už ani o tom nebudem ďalej teoretizovať, len chcem naozaj zopakovať, že s týmto riešením nemôže vyjadriť spokojnosť nikto, kto naozaj vidí, čo v ňom je, pretože je to riešenie, v ktorom pán majiteľ odišiel bez reálneho trestu, je to riešenie, v ktorom sa na pomoc živnostníkov zatiaľ poskladáme sami, najmä s vidinou toho, že si to neskôr, nejakým spôsobom získame späť. Na toto poukazujú aj viacerí kolegovia. Na čo sa tu zatiaľ nepoukázalo, aspoň priznám sa, že som to nezachytil pri sledovaní rozpravy, ak niekomu krivdím, vopred sa ospravedlňujem, je, že celá kauza Váhostav je len jeden z plameňov, ktorý tu horí v tejto chvíli v tejto krajine. Nie je to ani kauza najväčšia, už vôbec nie jediná, ktoré spájajú okrádanie nás všetkých, buď ako daňovníkov, alebo ako občanov, zákazníkov. Veľa z týchto plameňov, nie všetky, ale veľa z týchto plameňov, vrátane Váhostavu, zapálil Robert Fico vlastnou hlavou. Keby neexistovali záväzky a vzťahy, ktoré sú tu už dlhé roky, nikdy by nemohlo dôjsť k situácii, ktorú tu dnes riešime. Ako vidíme, tých plameňov naozaj je veľa. Je tu plameň Doprastav, ale sú tu veci aj úplne mimo konkurzu a reštrukturalizácie. Od notoricky známych dnes už, ako je cétečko, a menej známych, ako sú schránky v záchrannej službe, cez vyvádzanie viac ako pol miliardy eur nezdanených nad rámec štandardného zisku zdravotnej poisťovne Dôvera na základe rozhodnutia, ktoré sa odohralo za prvej Ficovej vlády. A takto by sa dalo pokračovať. To, čo ale naozaj spája tieto problémy, je, že veľa z nich zapálil Robert Fico vlastnou hlavou a tým pádom ich ani nemôže v skutočnosti riešiť, ani im do budúcnosti predchádzať. To, čo môže, a to, čo sme pozorovali aj v tomto prípade, je akási zvláštna paralela toho, čo Mahatma Gandhi povedal, keď povedal, že: „Najprv vás ignorujú, potom vás zosmiešňujú, potom s vami bojujú, a nakoniec vyhráte.“ Robert Fico predviedol tento oblúk v opačnom garde, keď najprv Váhostav ignoroval, potom zosmiešňoval tých, ktorí na celú kauzu upozorňovali, prinášali riešenia. Nie som z tých, ktorí cítia potrebu tu dávať videozáznamy, ale pre každého, kto má záujem, je dodnes v archíve TA3 tlačová konferencia Roberta Fica spred niekoľkých týždňov, kde doslova hovorí o tom, že len hlupák s elementárnou neznalosťou práva, ekonómie môže navrhovať výmenu dlhov za akcie. Zopakoval to dvakrát pre istotu. Takto podobne spochybňoval a zosmiešňoval všetky riešenia, ku ktorým, niektorým aj neskôr pristúpil. Keď bagatelizovanie a zosmiešňovanie nepriateľa nepomohlo, prišiel čas na boj. Robert Fico ako správny hrdina si na to vybral politicky slabého nepriateľa, ktorým bol Ján Figeľ, kde sa spoľahol na to, že relatívne nízka popularita Jána Figeľa umožní nielen identifikovať nepriateľa, ale ho aj úspešne zlikvidovať. Keď ani tento krok nevyšiel, tak Robert Fico nakoniec kapituloval a pristúpil na kompromis s Váhostavom, ale aj s veriteľmi. Treba však povedať, že to naozaj nie je riešenie, pokiaľ riešením nechceme nazývať situáciu, že niekto zapáli plameň, potom nechá, aby zhorelo celé mesto, a potom, keď ho obyvatelia tohto mesta idú utĺcť, začne im rozdávať humanitárne balíčky zo štátneho. To nie je o tom, či v takej situácii sa majú, alebo nemajú rozdávať humanitárne balíčky, ale ak by ten, kto s nimi príde, začal hovoriť o tom, že on vyriešil situáciu, myslím, že by ho obyvatelia toho mesta utĺkli už naozaj. A to je to, čo tu dnes sledujeme, a to je to, čo sa tu dnes bude schvaľovať: humanitárny balíček na spálenisku. Na spálenisku, ktoré však neobsahuje len Váhostav, ale obsahuje veľké množstvo ďalších ľudí a prípadov. A preto ak chceme hovoriť o skutočných riešeniach, nie o tých sociálnodemokratických riešeniach, ktoré spomínajú kolegovia zo SMER-u, tak by sme museli hovoriť o úplne iných veciach, než len tu dnes hovoríme. Museli by sme hovoriť o zákone, ktorý naozaj vylúči schránkové firmy z obchodovania so štátom, ale aj z konkurzov a vyrovnaní a reštrukturalizácie. Museli by sme hovoriť o zákone o hmotnej zodpovednosti verejných činiteľov za škody, ktoré spôsobia svojimi nezákonnými rozhodnutiami, a o povinnosti, aby verejní činitelia konali ako dobrí hospodári. To je povinnosť, ktorá je dnes v Obchodnom zákonníku zakotvená pre štatutárov obchodných spoločností, ale verejní činitelia žiadnu takú povinnosť nemajú. To je aj dôvod, prečo dnes tak často môžeme počuť vetu: Zákon nebol porušený. Pretože zákon dnes prekvapivo verejným činiteľom neukladá povinnosť vykonávať práva, ktoré sú im zverené, s náležitou starostlivosťou dobrého hospodára. A do tretice by sme museli mať skutočný a funkčný zákon o konflikte záujmov, ktorý je nielen o majetkových priznaniach, hoci aj tie nefungujú, ale je naozaj o schopnosti potrestať tých verejných činiteľov, ktorí zjavne uprednostňujú súkromný záujem nad verejným. Aby trestom pre nich nebolo, ako to vidíme pri ministrovi Pavlisovi, že keď už sa to nedá naozaj udržať, tak sa, a to je naozaj hrozný trest, ja ho strašne ľutujem, že sa vráti do tejto snemovne a bude tu sedieť ďalších desať mesiacov, aby sa sem opäť na kandidátke SMER-u dostal. A tieto zákony musí nielen prijať, ale najmä ich musí vymáhať nová generácia politikov, ale aj ľudí vo verejnej službe širšie. Pretože ak je v tejto snemovni niekto, kto verí, že keby rovno zajtra na základe božieho rozhodnutia boli schválené tieto zákony, ktoré som spomínal, ale bude ich realizovať vláda Roberta Fica so svojimi ľuďmi, že sa niečo vyrieši, tak taký človek je buď tak dobrácky, až je neskutočne naivný, alebo je poslanec SMER-u. Ďakujem veľmi pekne.