M. Maďarič, minister kultúry SR: (2009-04-16):
Po včerajšom dojímavom, ja by som si dovolil povedať, takom bolestínskom vystúpení pani poslankyne by mal človek neznalý reality dojem, že na Slovensku maďarská národnostná menšina skončila a   ak neskončila, žije v ťažkom útlaku, že nemá vlastné školy, od škôlky až po univerzitu, nemá divadlá, nemá múzeá, nemá vydavateľstvá, nemá noviny, nemá časopisy, nemá štátom dotovanú kultúru, nemá vysielanie v rozhlase, v televízii, maďarčina sa nemôže používať v zákonom stanovenej miere aj vo verejnom styku. Myslím si, dovolím si to povedať, že falošnosť vystúpenia pani poslankyne bola podčiarknutá tým, že kým Národná rada rokuje, rokovala včera, rokuje dnes o novelizácii zákona o štátnom jazyku, jej vystúpenie sa prevažne dotýkalo používania menšinových jazykov. Ak sa jej apely a kritika predsa len vzťahovali k novele zákona o štátnom jazyku, a aj to zase len v súvislosti s používaním menšinových jazykov, treba povedať dve zásadné veci: 1. že používanie menšinových jazykov riešia a upravujú osobitné zákony, 2. že základná koncepcia dnes platného zákona o štátnom jazyku zostáva aj po tejto novelizácii zachovaná. A treba si spomenúť, že práve pod tlakom SMK bol zákon o štátnom jazyku v roku 1999 zmenený. Ak však v roku 1999 jeho základná koncepcia a skelet bol zachovaný, prečo ho dnes SMK zásadne kritizuje? Pani poslankyňa poukázala napríklad na ustanovenie 2 v § 1, podľa ktorého má štátny jazyk prednosť pred ostatnými jazykmi používanými na území Slovenskej republiky. To je však aj v súčasnom zákone o štátnom jazyku. Ja by som skôr čakal, alebo aj by som čakal, keď pani poslankyňa tak naliehavo hovorila o potrebe, aby sme sa počúvali, že aspoň prizná ako človek poverený vystúpením za SMK, že navrhovaná novela odstraňuje viaceré bariéry pri používaní menšinových a cudzích jazykov vo verejnom styku. Veľmi pekne ste hovorili, pani poslankyňa, vo svojom vystúpení vo všeobecnosti o jazyku ako-takom, o jeho význame, a pod to sa plne podpisujem. Ale použili ste aj argument proti používaniu slovenského jazyka vo verejnom styku na území Slovenskej republiky a to taký, že slovenčina podľa ústavy nie je štátnym jazykom. Samozrejme, že je. A okrem toho existujú ešte minimálne aj dva rozsudky Európskeho súdu pre ľudské práva z rokov 2004 a 2007, ktoré potvrdzujú, že ochrana štátneho jazyka zakladá štátu povinnosť zabezpečiť svojim občanom právo na dorozumenie sa v tomto jazyku aj vo verejnej sfére. Viackrát bola spomínaná dvadsaťpercentná hranica pre používanie menšinového jazyka vo verejnom styku ako nedostatočná, pretože sa tým údajne nenaplnila realizácia jazykového práva národnostných menšín garantovaného Ústavou Slovenskej republiky. Ale zabudlo sa, že ide o hranicu garantovanú zákonom prijatým v roku 1999, keď bola vo vláde SMK. Navyše, problém údajne nedostatočnej realizácie jazykových práv menšín nie je záležitosťou zákona o štátnom jazyku. Menšinový zákon z roku 1999 určuje, kde všade sa môžu v úradnom styku uplatniť menšinové jazyky a odkaz na tento zákon je v zákone o štátnom jazyku potrebný preto, aby bolo jasné, že rozsah práv pre jazyky menšín zostáva zachovaný. Zákon o štátnom jazyku teda nemôže byť v rozpore s Európskou chartou regionálnych a menšinových jazykov. Napokon pri uplatňovaní dvadsaťpercentnej klauzuly je Slovenská republika viazaná vlastným vyhlásením o dvadsaťpercentnej klauzule, ktoré zaslala Rade Európy 5. septembra 2001, keď bola SMK vo vláde. Čiže túto hranicu nestanovil zákon o štátnom jazyku, ani ju teraz nemení. Nie je vecou tohto zákona, aby sa ňou zaoberal. Kriticky ste poukázali aj na snahu konzervovať jazyk, ale to ste zrejme nečítali alebo zámerne ste vynechali § 11, ktorý jasne hovorí o tom, že sa nevylučuje používanie inojazyčných nových pojmov, termínov, ako aj používanie nespisovných jazykových prostriedkov. Inak povedané, zákon o štátnom jazyku pripúšťa používanie výrazov zo všetkých vrstiev jazyka aj slangových, aj nových, preberaných z cudzích jazykov. V tomto zmysle ale nielen vy šírite určité mýty a fámy o novele zákona o štátnom jazyku a diskusia sa vedie zavádzajúcim spôsobom, že ľudia budú trestaní za pravopisné chyby, čo je nezmysel. Pretože zákon nepripúšťa postihovanie individuálnych jazykových, rečových prejavov a v zákone sa prihliada len na kodifikovanú podobu, to znamená, takisto, že sa striktne nevyžaduje. Takisto nie je cieľom novely zákona o štátnom jazyku strážiť čistotu jazyka v turistickom zmysle slova. Nikto nie je taký naivný, aby si myslel, že jazyk nie je živý a dynamický  systém. Na to netreba byť jazykovedcom. Ale je naozaj zbytočná akákoľvek starostlivosť o štátny jazyk? Alebo aj o menšinový? Je to tak? Sú zbytočné rôzne medzinárodné dohovory, dokumenty, odporúčania o zachovaní multilingválneho spoločenstva v zjednotenej Európe? Je zbytočný dohovor UNESCO na ochranu nehmotného kultúrneho dedičstva, ktorého súčasťou sú  aj národné jazyky? Mýli sa Európsky súd pre ľudské práva, keď vo svojej judikatúre konštatuje, že opatrenia na ochranu a podporu štátneho jazyka zodpovedajú ochrane práv a slobôd iných  v zmysle čl. 8 ods. 2 Európskeho dohovoru o ľudských právach a priznáva právo každého štátu na reguláciu používania svojho štátneho jazyka? Takže novela zákona o štátnom jazyku nie je žiadna štúrovská agenda, žiadne konzervovanie jazyka. Cieľ je iný, prirodzený a pragmatický. Štátny jazyk má integrovať všetkých občanov. Preto má vo verejnom styku zásadnú úlohu jednotného dorozumievacieho prostriedku. Preto štát okrem iného utvára v školskom systéme také podmienky, aby sa každý občan Slovenskej republiky naučil používať slovenský jazyk slovom aj písmom. Možno aj to by sme mali zrušiť, možno aj to je obmedzovanie slobody. (Potlesk v sále.) No a je pochopiteľné, že v Slovenskej republike je takýmto jednotným dorozumievacím prostriedkom slovenský jazyk, štátny jazyk, oficiálny jazyk. Iba jeho znalosť dokáže odstrániť bariéry medzi občanmi Slovenskej republiky, nech sú akejkoľvek národnosti. Preto štát zákonom reguluje používanie štátneho jazyka vo verejnom styku, podčiarkujem, vo verejnom styku. Vymedzuje rozsah jeho používania vo verejnom styku, pretože to je priestor, v ktorom má každý občan Slovenskej republiky právo rozumieť a dorozumieť sa. To je podstatou zákona. Zrovnoprávniť a spájať všetkých občanov Slovenskej republiky. A preto som presvedčený, že tak ako majú na Slovensku menšiny garantované právo vzdelávať sa vo svojom jazyku, pestovať ho prostredníctvom svojej kultúry, hovoriť ním a používať ho aj v zákonom stanovenej miere v úradnom styku, tak majú všetci občania tohto štátu právo na celom území Slovenskej republiky vo verejnej sfére sa dohovoriť a dorozumieť štátnym slovenským jazykom. To je obsah toho citátu, ktorý ste včera uviedli, pani poslankyňa, a na tom trvám. Pretože to neznamená, že súčasne nemôžu byť používané texty a prejavy v menšinových alebo cudzích jazykoch. Naopak, zákon o štátnom jazyku teda nie je o ich potláčaní, je o postavení a nezastupiteľnej úlohe slovenčiny vo verejnom živote. A je len príznačné, že keď bola novela zákona o štátnom jazyku predmetom rokovania v Rade vlády pre menšiny, všetci zástupcovia všetkých menšín ho privítali a podporili, s výnimkou jednej menšiny alebo zástupcov jednej menšiny, maďarskej. A na záver, pani poslankyňa, vy ste včera prirovnali zákon o štátnom jazyku k uhorskému zákonu z obdobia maďarizácie. Ja sa k tomu tiež musím vyjadriť, hoci to už včera glosoval trefne pán poslanec Podmanický. On pripomenul, ako to bolo s menšinovými právami v tom čase. Takže ja sa nebudem vracať do histórie, ale teraz to poviem úplne vážne. Vy si to možno neuvedomujete, ale takýmto prirovnaním alebo takéto prirovnanie to je podľa mňa veľká urážka a veľké opovrhnutie všetkým tým, čo sa pre menšiny v Slovenskej republike urobilo a ešte aj robí. Ďakujem. (Potlesk.)