P. Osuský, poslanec: (2001-12-12):
Musím povedať, že v príkrom kontraste k duchu zákona o Slovenskej akadémii vied stojí norma, ktorá by sa mala stať regulátorom života tisícov pedagógov vysokých škôl na dlhé roky. Norma, ktorá je predložená, je norma rozsiahla, norma vyčerpávajúca a norma, o ktorej môžeme povedať, že keby mala podobne demokratického ducha, ako má zákon o SAV, bola by dobrým vkladom do budúcnosti dlhodobo nedofinancovaného a dlhodobo strádajúceho vysokého školstva. Toto vysoké školstvo malo od roku 1990, ako to povedal i pán poslane Mikloško, dobrý vysokoškolský zákon. Zákon, ktorý bol prijatý v hektickej dobe, obsahoval posolstvo, z ktorého by mohli žiť a čerpať vysokoškolské zákony ešte dlhé roky. Bol to zákon demokratický, ktorý sa pokúsil – a dá sa povedať, že úspešne – rozbiť „permafrost“ bývalou érou zošnurovaných vysokých škôl, kde v nižších štruktúrach vládlo CZV KSS a vo vyšších ÚV KSS. Je samozrejmé, že takýto zákon si získal úctu tých, ktorí podľa neho žili. Výsledkom toho je fakt, že Rada vysokých škôl Slovenskej republiky vyhlásila tento dodnes s novelizáciami platný vysokoškolský zákon za súčasť kultúrneho dedičstva. Áno, mnohé zákony sa od tých čias museli meniť generálne, ale ak existuje zákon, podľa ktorého sa dá žiť i dnes, tak to je práve náš doteraz platný zákon o vysokých školách z roku 1990. Na rozdiel od iných kolegov, ktorí tu prezentovali svoje skúsenosti dekanov, teda vrcholných predstaviteľov exekutívy jednotlivých fakúlt, mal som možnosť od počiatku pôsobiť skôr v legislatívnej i kontrolnej akademickej štruktúre, akou bol a je akademický senát. Dostalo sa mi tej cti, že som viedol prvé zasadnutie obnoveného – po vyše 40 rokoch – akademického senátu Lekárskej fakulty, ktorého členom som nepretržite už 11 rokov. A už tretie funkčné obdobie som členom Akademického senátu Univerzity Komenského. Musím povedať, že jedna zo základných vecí, ktoré dostali vysoké školy zákonom v roku 1990, bolo to, že sa akademická obec, pri všetkých kritických výhradách, ktoré musíme sebakriticky pripustiť, dostala do pozície, v ktorej môže rozhodovať o svojich veciach. Toto rozhodovanie sa odohrávalo na úrovni akademických senátov, ktoré si členovia akademickej obce v demokratických tajných voľbách mohli voliť. Mám to šťastie, že 11 rokov náležím k senátu, ktorý je udivujúci svojou veľkosťou, ktorý však pri mnohých rozhodujúcich zlomových hlasovaniach za tých 11 rokov v zásade zachoval dobrý smer a ktorý lekársku fakultu previedol cez rôzne peripetie úspešne k, nechcem povedať, ružovej prítomnosti, ale každopádne k tomu, že sa členovia akademickej obce chopili príležitosti starať sa o svoju existenciu nielen v zmysle hmotnom, ale i v zmysle perspektív, že pochopili, že o „svojej“ škole môžu rozhodovať. Politickí komentátori kriticky vnímali nezáujem občanov o voľby do vyšších územných celkov. Musím povedať, že aj akademická obec po 40 rokoch rozhodovania inde a inými nemala veľkú vôľu zapájať sa do rozhodovania o sebe samej. Trvalo to roky, ale musí povedať, že „permafrost“, v ktorom akademická obec bez akýchkoľvek právomocí vegetovala, keď sa o veciach rozhodovalo na úrovni príslušných straníckych štruktúr, kde si mal alebo nemal styky, ktoré určovali tú budúcnosť i budúcnosť tvojho pracoviska, v jeho vybavení, v jeho technickom i personálnom vybavení sa začal topiť. Odrazu ľudia pochopili, že môžu niečo ovplyvniť. A verte, tak ako si občan myslí, že politika je „pánskô“ huncútstvo i tí, o ktorých môžeme hovoriť, že sú elitou národa, si dlho mysleli, že angažovať sa nemá zmysel. Nakoniec predsa pochopili, že sa na báze akademických slobôd, na pôde štruktúr, ktoré sú demokraticky zvolené, sa dá transparentne rozhodovať a angažovať sa tam stojí za to. Toto isté sa na fakulte, na ktorej pracujem, týkalo i študentov. Štatút našej fakulty dáva študentskej komore nášho senátu právo veta, ktoré študenti nezneužívajú, ale občas využívajú a považujeme to za dobré a správne, pretože i oni sú súčasťou života fakulty. Je pravdou, že na fakulte sú pomerne krátko, „len“ tých 6 rokov svojho života. Pedagógovia sú tam celý život, a preto považujem za nevyhnutné, ak im máme dať nádej pri súčasnej a, žiaľ, perspektívne ešte i dlhšie očakávateľnej ekonomickej biede, ktorá vo vysokom školstve a v školstve vôbec existuje, ak má existovať hnací motív na aktivitu týchto ľudí vo veci budúcich vzdelaných generácií, tak tou nádejou je možnosť angažovať sa vo vlastných veciach. Musím povedať, že to, čo tu hovorím, nehovorím len za seba. Dovolil som si vám, ctená snemovňa, rozdať list, ktorého autorom je doc. Dr. František Gahér, predseda Akademického senátu Univerzity Komenského, najväčšej, najtradičnejšej a, čo sa týka počtu študujúcich, najvýznamnejšej univerzitnej ustanovizne na Slovensku. Ani on však v liste, ktorý som vám rozdal, neprezentuje svoje len názory, ale rozsiahle časti toho listu citujú dokumenty Rady vysokých škôl Slovenskej republiky. Rada vysokých škôl je pritom zo zákona jediným reprezentantom akademickej obce Slovenska, jej stanoviská sú neopomenuteľné a sú ex lege nadradené akýmkoľvek iným stanoviskám a názorom. Rada vysokých škôl sa opakovane, tak ako sa ten zákon roky rodil a s veľkým meškaním prichádzal, s týmto zákonom konfrontovala. K duchu toho, čo je predložené, vyjadrila stanovisko prijatím uznesenia takéhoto znenia: „Rada vysokých škôl SR vzhľadom na to, že v návrhu neboli akceptované zásadné pripomienky Rady vysokých škôl, neodporúča predložiť na prerokovanie do vlády a Národnej rady Slovenskej republiky návrh zákona v predloženom znení.“ Nie je to teda názor politickej opozície, ani ja sa za takú nepovažujem, je to názor ľudí, ktorí vzdelávajú budúce generácie, názor tých, ktorí sú reprezentantmi týchto pedagógov a ktorých názor je neobíditeľný. Napriek tomu, že Rada vysokých škôl v mene slovenských vysokých škôl a fakúlt žiadala zachovanie právnej subjektivity fakúlt v novom zákone o vysokých školách a túto požiadavku aj zdôvodnila, Ministerstvo školstva Slovenskej republiky ju nerešpektovalo a bez zodpovedajúceho vysvetlenia dôvodov predkladá návrh zákona o vysokých školách, ktorý právnu subjektivitu ruší. Chcem povedať, že tento rozsiahly materiál, obsahujúci vyše sto paragrafov, obsahuje nepochybne veľa dobrých prvkov. Musím však zároveň povedať, že, žiaľ, v základnej filozofii ide v príkrom protismere k všeobecnému smerovaniu našej spoločnosti. Ako vieme, pri všetkých peripetiách a kľučkách sa naša spoločnosť postupne posúva k odovzdávaniu právomocí tým, ktorí podľa toho, ako si ich budú spravovať, majú i žiť. Vznikli vyššie územné celky a postupne by štát, kedysi všemocný a paternalistický, mal odovzdať moc tam, kde sa o nej rozhodovať má. A ponechať by si mal len to, o čom základňa reálne rozhodovať nemôže. I preto je pre nás neprijateľné, aby sa vôbec uvažovalo o niečom takom, ako je možnosť rektora odovzdať právomoci fakultám. Nechcem povedať – v zátvorke – láskavo. Naopak, za primeraný princíp považujeme to, že sa fakulty podľa svojho uváženia rozhodnú odovzdať isté právomoci rektorovi ako predstaviteľovi svojej alma mater a takto zdola hore odovzdávaním právomocí urobia to najlepšie pre dobrý chod vecí. Navrhovaný centralizačný chvat, ktorý sa má nasadiť, desať rokov voľne dýchajúcej akademickej obci, je pre mňa neprijateľným krokom. Autori návrhu zákona ho pritom nasadzujú, urobili s plným vedomím toho, že frontálne valcujú opačný názor slovenských vysokých škôl. Ani jeden predchádzajúci minister školstva, a týmto nechcem podsunúť pánovi ministrovi zákon ako výlučnú osobnú vinu, sa plodom činnosti svojho ministerstva nepokúsil takto frontálne prevalcovať vôľu akademickej obce. Znova zdôrazňujem, že akademická obec má podľa platného zákona svojho reprezentanta a jeho stanovisko som vám tu odcitoval. Mrzí ma to, pretože aj keď je pravdou všetko, čo som o platnom zákone o vysokých školách, ktorý dnes platí, povedal, je faktom, že by sa ten zákon mohol pre lepší beh vecí doplniť. Ak je však filozofia zákona centralizujúca a vo svojej podstate nedemokratická, je veľmi ťažko meniť takto postavený zákon pozmeňujúcimi návrhmi. Je to ako šikmá veža v Pise. Je možné šikmú vežu, podobne ako zákon, ak by mal dobrú filozofiu, pozmeňujúcimi návrhmi podmurovať. Tým, že zákon má zvrátenú filozofiu, je to, ako by sme zároveň chceli okrem súbežnej záchrany šikmej veže injektážou základov túto ešte aj otočiť o 180 stupňov. A to tá stavba vydržať nemôže. Nepovažujem za dobré, aby sa pozmeňujúcimi návrhmi menil duch zákona. Pozmeňujúcimi návrhmi sa dajú racionálne meniť rôzne veci, ktoré by stáli za zmenu a ktoré nemenia posolstvo toho zákona. Pravda je však tá, že tento zákon je od samého počiatku založený na popretí samosprávneho charakteru fungovania vysokých škôl a fakúlt a je od samého začiatku postavený na popretí toho, čomu ja hovorím duch novembra. Teda na tom, že študenti i pedagógovia fakúlt rozhodujú, lebo dobre vedia, čo fakulta potrebuje. Poviem príklad. V pracovnoprávnych vzťahoch je dnes úplne logické, že senát našej fakulty schvaľuje podmienky konkurzu vyhláseného dekanom na miesto povedzme mladého pracovníka na kliniku súdneho lekárstva. Je to logické, že o tom, či a akého potrebujeme pedagóga na túto možno nie veľmi radostnú a lukratívnu, ale potrebnú lekársku činnosť, rozhodujú tí, ktorí tam pracujú. Takto to funguje a tak je to normálne. Dekan ručí za to, aby sa i na tomto pracovisku poskytovala výučba. Ergo, kto má vec riešiť lepšie ako dekan, ktorý konkurz vypisuje, a senát, ktorý určuje podmienky? Robia tak v zásade synergicky, bez protirečení. Ako by sa mohla odsunúť táto právomoc na inú štruktúru? Samozrejme, keby sme prijali tento návrh zákona, tak sa zo samosprávnych štruktúr akademickej obce stávajú „oranžérie prikyvovačov“, ktorí sa budú „vyjadrovať“. Musím povedať, že každý iste uzná, keď sa zamyslí nad obsahom toho slovesa, že „vyjadrovať sa“ je ako právomoc neuveriteľne prázdne, a preto v zákone neúnosné sloveso. Vyjadrovať sa môžem ku všetkému: k voľbe miss sveta, k snehom v Peru a k záchrane pandy veľkej. Samozrejme, moje vyjadrenie je iste zaujímavé, neviem síce, či len pre moju manželku, alebo aj pre iných, ale je to stále len vyjadrenie. Slovo „vyjadrovať sa“ nemôže mať v zákone, ak ho neberiem ako vedomú sabotáž toho, kto sa smie len vyjadrovať, nijaký zmysel. Je zrejmé, že predkladatelia sa v ďalšom budú odvolávať na to, a to tu už zaznelo, že je to v Európe tak. Kvôli pravde musím povedať jedno: v Európe je to tak i tak. Je známe, že napríklad fakulty cambridgeskej univerzity nemajú právnu subjektivitu. Rovnako je pravdou, že fakulty oxfordskej univerzity ju majú. Ergo tvrdenia, že je to tak, proste nie sú pravda. Zároveň by som chcel povedať, že úradnícka Európa, ktorá má tendenciu rozhodovať o povolenom zakrivení uhoriek, veľkosti banánov či o pojme bryndza, si netrúfla za roky svojej existencie predpísať krajinám vysokoškolskú legislatívu. To je, myslím, najpádnejšia odpoveď na to, čo sa musí, lebo je to tak, a čo nie je tak. My máme dosť roboty s tým, aby sme sa tam, kde je to rozumné, kde to inak nejde, prispôsobili tomu, čo Európa žiada. Nevidím dôvod na nadprácu a nevidím dôvod na to, že niečo „musí“ byť tak v oblasti, kde si to Európa netrúfla žiadať. Oponenti môjho názoru sa môžu opierať o to, že tu existujú iné názory a ja ich nepopieram. Kolegyňa Angelovičová prečítala niečo zo stanoviska Študentskej rady vysokých škôl. Existuje iste i stanovisko Konferencie rektorov, ktorá je bezpochyby ctihodným občianskym združením. Akademická obec je tvorená študentmi aj pedagógmi a ja si ctím názor študentov svojej fakulty, ktorí so mnou rovnocenne a s rovnakou váhou hlasu zasadajú v senáte lekárskej fakulty a vyjadrujú svoje názory. Nesmú byť majorizovaní, to si v revolúcii vybojovali a to v štatúte dodnes máme. Nikto ich nesmie prevalcovať. Študentská rada vysokých škôl, samozrejme, zastupuje študentov. Ich skutočné zastúpenie sú však reálne senáty, pretože ako v senáte lekárskej fakulty, tak aj v senáte Univerzity Komenského zasadám aj so študentmi. Nesedia v predsieni, nesedia na chodbe, sedia s nami v jednej sále a s nami rovnocenne hlasujú. To znamená, že je nemožné vyhlásiť stanovisko Rady vysokých škôl ako reprezentanta akademickej obce za protikladné k stanovisku študentov vysokých škôl, pretože študenti sú reprezentantmi svojej zložky v akademickej obci v tých grémiách, kde zasadám. Samozrejme, že o návrhu zákona budeme hlasovať. Samozrejme, že je tu názor: posuňme ho do druhého čítania a tam sa uvidí. Musím, žiaľ, povedať, že ak – a to sa zopakujem – sa akceptuje centralizujúci a nedemokratický duch nosných ustanovení tohto zákona, je veľmi ťažko, ako tu už zaznelo vo vystúpení kolegov, tento zákon za pochodu reformovať. Poslanec Mikloško povedal, že odmietnuť ho znamená kapituláciu. Ak tí, ktorí vedeli, na čo ten zákon narazí – a ja som sa venoval len tejto jednej kontroverznej téme, kalkulovali s časovým faktorom, nebolo to čestné. Ako vidíte, nehovorím o spoplatnení školstva alebo o správnych radách. K tomu spoplatneniu len jeden názor. Nepovažujem to v tomto zákone za nosnú otázku. Tento zákon má mať oveľa väčšiu hodnotu vo svojom duchu a demokratickom obsahu, ktorý by mal zachovať z toho, čo dnes platí, ako v diskusii o spoplatnení školstva. Na spoplatnenie mám názor, z ktorého necúvnem, lebo ho považujem za principiálny. Vieme, že v kategórii externých študentov dnes študujú rovnakí mladí ľudia ako tí, ktorí sú bežnými dennými študentmi. Sú to prevažne tí, ktorí sa nedostali z kapacitných príčin na denné štúdium. Treba povedať, že aj keď máme s mojimi kolegami z OKS výhradu voči dikcii ústavy o bezplatnom vysokoškolskom vzdelávaní, ktorá je podľa nás nepravdivá, a nám sa nepáči, že sa v ústave klame, musím trvať zároveň na tom, že ak sa držím príslušného článku ústavy, neexistuje rozdiel medzi dvadsaťročným študentom právnickej fakulty a dvadsaťročným mladým mužom, ktorý študuje právnickú fakultu ako spol. s r. o. Inými slovami, spoplatnenie externého školstva znamená nerovnosť mladých ľudí pred ústavou. A nerovnosť pred zákonom odmietam principiálne. Je nemožné spoplatniť len jedných dvadsaťročných. My ich považujeme za občanov, pre ktorých platí ústava rovnako ako pre iných dvadsaťročných. Ale dosť v tejto veci. Na záver odcitujem stanovisko Rady vysokých škôl, ktorým zdôvodňuje svoj postoj a ktorý si tu dovoľujem zastupovať: „Skutočná samospráva na vysokých školách je podmienená úplnou samosprávou jej hlavných zložiek, t. j. samosprávou jej fakúlt, ktoré realizujú hlavné úlohy vysokých škôl v oblasti vzdelávania, vedy a umenia.“ Pretože, priatelia, vás i vaše deti i deti ich detí učili, učia a budú učiť fakulty. Neučia ich rektori ani rektoráty, a to pri všetkej úcte k našim magnificenciám, ktorú si zaslúžia a ktorú majú. Jednoducho ten, kto učí, kto rozhoduje o tom, čo sa má učiť, kto rozhoduje o tom, kto a v akom rozsahu a o všetkom okolo toho a s akým vybavením má učiť, sú fakulty. Sú fakulty, nikto než fakulty a len fakulty. Ich demokraticky zvolenými zástupcami sú ich senáty ako ich legislatívne orgány a ich dekani a vedenia fakúlt ako ich exekutívne orgány. Len to sú tí, ktorí v skutočnosti nesú ťarchu výučby budúcej generácie. Nikto iný, ani správne rady, ani rektori, ani rektoráty. Dovolím si pokračovať v citovaní: „Jemne vyvážená rovnováha práv a povinností exekutívy vysokých škôl a fakúlt k právam a povinnostiam samosprávy vysokých škôl a fakúlt v horizontálnej i vo vertikálnej rovine je podmienkou skutočne tvorivej atmosféry na vysokých školách a jej fakultách. Partnerom dekana je akademický senát fakulty, partnerom rektora je akademický senát vysokej školy. Ak by nový zákon o vysokých školách zrušil právnu subjektivitu fakúlt, tak by táto rovnováha na úrovni hlavných prirodzených zložiek vysokých škôl, poskytovateľov vzdelania na úrovni fakúlt, zostala narušená. Senáty fakúlt by stratili význam, atmosféra zodpovednosti za seba samých a za svoje výsledky by sa stratila, dekan by stratil svoju autonómnosť a jeho hlavná zodpovednosť by nebola voči akademickému senátu ako samosprávnemu orgánu. Akademický senát na úrovni vysokej školy by sa stal formálnym orgánom, ktorého členovia by nemohli podrobne poznať problematiku jednotlivých fakúlt až na úroveň ich katedier, v našom prípade kliník, a jednotlivých členov akademickej obce. Tí hore by nechápali tých dole, tí dole by sa nijako neidentifikovali s rozhodnutiami tých hore, ktorí by od nich boli takí vzdialení. Všeobecné odcudzenie členov akademickej obce jednotlivých fakúlt by preniklo najprv do vertikálnych vzťahov a neskôr by atomizovalo aj zložky fakúlt katedry. Bez práva na účasť pri riadení a kontrole verejných vecí nemôžeme očakávať aktivitu a zodpovednosť členov akademickej obce. Miesto predpokladanej integrácie vysokej školy by došlo k administratívnej centralizácii a hĺbkovej dezintegrácii.“ To je naša obava, s ktorou tu stojíme, a preto si dovolím požiadať toto zhromaždenie, aby sme návrh nového vysokoškolského zákona vrátili jeho autorom, aby sa títo v súlade s vôľou tých, pre ktorých zákon tvoria a ktorí podľa neho – na rozdiel od tvorcov – budú musieť žiť, rozhodli akceptovať závažné a zásadné pripomienky reprezentácie vysokých škôl a tento zákon prepracovali. Ak to stihnú, môžu to stihnúť skôr a úspešnejšie ako poslanci, ktorých veľká väčšina sa touto problematikou nezaoberá. A ešte jedno. Ak by tento zákon napriek tomu do druhého čítania prešiel, žiadam, aby sa na jeho prerokúvanie vo výboroch a v gestorskom výbore vytýčila lehota 60 dní. Ďakujem. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. S faktickou poznámkou chcú vystúpiť traja poslanci. Uzatváram možnosť podania ďalších prihlášok. Ako prvá má slovo pani poslankyňa Tóthová. Nech sa páči.