R. Fico, poslanec: (2003-02-25):
Predložený návrh novelizácie Trestného zákona, vážené dámy a páni, je od roku 1990 dvadsiata štvrtá novelizácia Trestného zákona. Len v roku 2002, to znamená za vlády Mikuláša Dzurindu, bol Trestný zákon novelizovaný štyrikrát, čo svedčí o obrovskej koncepčnosti vládnej legislatívy a jej kvalite. Namiesto toho, aby sa vláda plne sústredila na predloženie kvalitného návrhu rekodifikovaného Trestného zákona a Trestného poriadku, minister spravodlivosti prichádza pred nás s najúčelovejšou z účelových novelizácií Trestného zákona, akú sme kedy videli v Národnej rade Slovenskej republiky. Ťažko nájsť charakteristiku použiteľnú na opísanie obsahu tohto návrhu. Je to všehochuť úradníkov na Ministerstve spravodlivosti Slovenskej republiky, ktorej dominuje inštitút povinného uloženia doživotného trestu páchateľovi, ktorý trikrát spácha niektorý z taxatívne uvedených trestných činov. Dokonca by som povedal, že túto všehochuť si ministerstvo spravodlivosti mohlo aj odpustiť, pretože je úplne zrejmé, že účelom novelizácie je presadiť iba inštitút trikrát a dosť, ktorý Kresťanskodemokratické hnutie nevedelo presadiť v predchádzajúcom volebnom období pre odpor v radoch vládnej koalície, ktorej bolo súčasťou. Rád by som vyslovil presvedčenie, že poslanci vládnej koalície ani tentoraz nepodľahnú chybám rituálnych tancov Kresťanskodemokratického hnutia a celkom logicky, lebo nič iné sa s predloženým návrhom ani urobiť nedá, ho vrátia tam, kam z hľadiska ústavnosti a základných zásad trestného práva patrí, to znamená späť do šuplíkov na Ministerstve spravodlivosti Slovenskej republiky. Predtým, ako prídu na rad odborné argumenty, treba odpovedať na otázku, čo vedie ministerstvo spravodlivosti a vládu, keďže predloženie návrhu zákona umožnila, k takémuto kroku. Po prvé, ide určite o snahu zakryť skutočnosť, že v boji proti všeobecnej kriminalite je táto vláda úplne neúspešná a za posledných päť rokov nič nedokázala. Nakoniec to veľmi jasne dokazujú aj štatistiky. Takýto neúspech sa najlepšie zakrýva dobre medializovanými frázami o potrebe prísneho postihu páchateľov trestných činov a zvýšenia trestov v Trestnom zákone. Nuž kohože by, vážené dámy a páni, nepotešila informácia, že zavedieme inštitút trikrát a dosť, pozatvárame všetkých recidivistov na doživotie a bude nám hej. Vládu vedie určite aj snaha prekričať tienisté stránky svojho vládnutia. Určite je pre ňu lepšie hádať sa s opozíciou v médiách, či prijať alebo neprijať podobný právny nezmysel, ako verejnosti povedať číslo a majiteľa konta vo švajčiarskej banke, o ktorom hovoril jeden z blízkych rodinných priateľov vládnej koalície. Vážené dámy a páni. Vládna rada predkladá verejnosti tézu, že Trestný zákon je málo prísny, a preto ho treba sprísniť. Nebudem v tejto súvislosti pripomínať ministrovi spravodlivosti schválené východiská rekodifikácie trestného zákonodarstva. Pracovali na nich sudcovia, profesori, advokáti, prokurátori a zhodli sa na potrebe dekriminalizácie a depenalizácie. Ministerstvo spravodlivosti ich jednoducho ignoruje a ide neeurópskou cestou lacného, populistického zvyšovania trestných sadzieb, ako keby sme nemali dostatok poučení z minulosti. Zločinnosť nám nevyrieši zákon, nech je akokoľvek prísny. Zločinnosť nám vyriešia príslušné orgány, ak budú prísne zákony aplikovať a páchateľov chytať, obviňovať, súdiť a posielať do väzenia. Veľmi sme si v poslednom čase zjednodušili život na Slovensku. Máme problém? Jednoducho schválime zákon a tvárime sa, že všetko je v poriadku. Vláda namiesto toho, aby robila opatrenia na zabezpečenie vyššej efektivity práce orgánov činných v trestnom konaní, prichádza radšej s lacnými riešeniami typu trikrát a dosť. Vážené dámy a páni. Som asi posledný, u koho by ste mohli vyčítať nedostatok tvrdosti v boji proti zločinu. Som zástancom trestu smrti, a pokiaľ by jeho obnoveniu nebránili medzinárodné záväzky, ktoré Slovenská republika dobrovoľne prijala, určite by som sa snažil o novelizáciu Ústavy Slovenskej republiky a návrat k tomuto trestu. Aj napriek tomu, že trest smrti nemáme, nie je pravda, že Trestný zákon by bol málo prísny. Súdy môžu páchateľom ukladať dlhoročné tresty odňatia slobody až do 15 rokov, poznáme aj výnimočný trest odňatia slobody nad 15 do 25 rokov či výnimočný trest odňatia slobody na doživotie s možnosťou podmienečného prepustenia až po 25 rokoch výkonu takéhoto trestu v tretej najprísnejšej nápravnovýchovnej skupine. Pokiaľ ide o recidivistov, teda osoby, ktoré opakovane páchajú trestné činy, proti ktorým má najmä smerovať prerokúvaný návrh novelizácie Trestného zákona, poznáme § 41 Trestného zákona o obzvlášť nebezpečnej recidíve. Jednoducho, ak páchateľ opätovne spácha obzvlášť závažný úmyselný trestný čin, hoci už za takýto alebo nejaký iný bol v minulosti potrestaný, je považovaný za obzvlášť nebezpečného recidivistu. Nehovoriac o tom, že v takomto prípade sa u neho zvyšuje trestná sadzba o jednu tretinu a môžeme mu ukladať neuveriteľne prísne tresty podľa Trestného zákona. Rád by som toto svoje tvrdenie teraz preukázal na konkrétnom príklade. Zoberme si trestný čin krádeže podľa § 247 ods. 6 Trestného zákona, ktorý sa takisto uvádza medzi trestnými činmi, ktoré ak páchateľ spácha opakovane, dopúšťa sa obzvlášť nebezpečnej recidívy a vzťahuje sa na neho prísnejšia trestná sadzba. Trestná sadzba pri krádeži, ktorou páchateľ spôsobí škodu veľkého rozsahu, je to približne 2,8 milióna korún, čo dnes nie je žiadny problém, je päť až dvanásť rokov. Ak ju páchateľ potom,  čo už bol za podobnú krádež raz odsúdený, zopakuje, stáva sa z neho obzvlášť nebezpečný recidivista a horná hranica dvanásť rokov sa zvyšuje o jednu tretinu. Súd teda môže nie vrahovi, nie násilníkovi, nie niekomu, kto uniesol dieťa, ale zlodejovi uložiť trest odňatia slobody až pätnásť rokov, čo je absolútne maximálne trest, aký je vôbec možné uložiť za trestné činy takéhoto charakteru. Pätnásť rokov, vážené dámy a páni, je trest, ktorý si len ťažko vieme predstaviť, a to mám možno ešte oproti vám výhodu v tom, že ako člen väzenskej komisie pri Ústavnoprávnom výbore Národnej rady sme opakovane navštívili všetky väzenské zariadenia a som plne uzrozumený s podmienkami, v akých odsúdení vykonávajú svoj trest. U páchateľov násilných trestných činov, akým je napríklad vražda, lúpežná vražda, vražda spojená napríklad so znásilnením a podobne môže súd uložiť aj výnimočný trest odňatia slobody nad pätnásť do dvadsaťpäť rokov alebo dokonca doživotný trest, ktorý v roku 1990 nahradil trest smrti. Podmienky uloženia doživotného trestu sú dokonca menej prísnejšie, ako tomu bolo v prípade trestu smrti, čo dáva dnes súdom pomerne veľký priestor na ukladanie tohto trestu bez toho, aby boli nejaké splnené podmienky v rámci inštitútu trikrát a dosť. Opakujem preto, vážené dámy a páni, nie je problém v prísnosti trestov, ale v tom, že zlodejov nechytáme a dostatočne prísne tresty neukladáme. Čo na tomto konštatovaní, prosím vás, zmení fakt, že v Trestnom zákone sprísnime trestné sadzby. Absolútne nič. Navyše, a toto je veľmi dôležitý fakt z pohľadu návrhu zákona, ako ho predkladá ministerstvo spravodlivosti. Slovenská republika nemá problémy s násilnou trestnou činnosťou, na ktorú je najviac zameraný návrh trikrát a dosť. Práve naopak, tam sú štatistiky dobré a tam, kde sú veľmi zlé, to znamená v majetkovej, ekonomickej trestnej činnosti, sa ministerstvo spravodlivosti  ani len nepokúša niečo navrhnúť. Vyzerá to tak, že ministerstvo spravodlivosti nepozná alebo sa vôbec neoboznámilo s trendmi vo vývoji slovenskej trestnej činnosti, čo je naozaj povážlivé, ak sa odhodlalo predložiť takýto návrh zákona. Dovoľte mi konkrétne čísla. Citujem z policajných štatistík. K 1. októbru 2002 bolo spáchaných 11 812 násilných trestných činov, pričom bola objasnenosť viacej ako 90 percent. Bolo 86 zistených vrážd, objasnenosť 87 percent, znásilnenia 110, objasnenosť 87 percent, mravnostná kriminalita 584 zistených trestných činov, objasnenosť 93,7 percenta. Prosím vás, načo zakladáme inštitút trikrát a dosť práve na tieto druhy trestných činov, kde je miera objasnenosti 90, 90, 90 a 93 percent. Otázka, ak sa na tieto trestné činy sústreďuje inštitút trikrát a dosť, aký to má význam? Jednoducho tresty sú dostatočne prísne a páchateľov dostatočne chytáme, lebo miera objasnenosti, ako som uviedol, je tu veľmi vysoká. Poďme však na tie trestné činy, kde vôbec nereaguje ministerstvo spravodlivosti na potreby boja s kriminalitou a pozrime sa na majetkovú kriminalitu. Majetková kriminalita k 1. 10. 2002 spáchaných 42 536 trestných činov, objasnenosť iba 30 percent. Poďme ďalej. Lúpeže.  1 061 zistených lúpeží, objasnenosť iba 60 percent, krádeže vlámaním 16 400 trestných činov, objasnenosť iba 30 percent. Krádeže vlámaním do bytov 2 052 vykradnutých bytov do 1. septembra 2002, objasnenosť iba 40 percent, a krádeže motorových vozidiel ukradnutých 3 800 motorových vozidiel, objasnenosť 27 percent. Na toto nehľadá ministerstvo spravodlivosti riešenie. Riešenie hľadá tam, kde sú vysoké miery objasnenosti a kde sú dobré štatistiky. Vecne nemá preto, vážené dámy a páni, návrh zákona zavádzajúci americký inštitút trikrát a dosť žiadne opodstatnenie. A to je len ten najmiernejší argument, aký existuje proti tejto novelizácii. Tie najzávažnejšie ešte len prídu. Ministerstvo spravodlivosti navrhuje zaviesť do Trestného zákona, pokiaľ ide o inštitút trikrát a dosť, nový § 43. V tomto § 43, vážené dámy a páni, je štyridsaťjeden skutkových podstát rôznorodých trestných činov: nedovolené prekročenie štátnej hranice, všeobecné ohrozenie, ohrozenie bezpečnosti vzdušného dopravného prostriedku, je tam vražda, je tam znásilnenie, lúpež, hrubý nátlak, nebudem všetky tieto trestné činy čítať. Ak páchateľ spácha niektorý z týchto vymenovaných trestných činov, hoci už bol v minulosti  za takéto trestné činy dvakrát odsúdený, a teraz dobre počúvajte, súd musí uložiť doživotný trest odňatia slobody, tak potom už rovno pošlime alebo povedzme našim sudcom, že budú obyčajní matrikári, ktorí budú písať do rozsudkov tresty a že nebudú mať žiadnu šancu sa rozhodnúť, či trest zodpovedá alebo nezodpovedá závažnosti spáchaného trestného činu. Pán minister, toto by ste mohli vedieť, žiadny trest podľa Trestného zákona nemôže byť obligatórny. Posledný obligatórny trest, ktorý bol v Trestnom zákone, bol trest smrti v roku 1956. V roku 1956, pretože bolo množstvo ľudí popravených za politické delikty, sme tento obligatórny trest smrti museli odstrániť a nahradili sme ho fakultatívnym, čiže musí byť popri alebo muselo byť popri treste smrti aj nejaké iné ustanovenie o inom treste. V našom Trestnom zákone neexistuje a ja v podstate nepoznám európsku krajinu, kde by bol obligatórny trest, že sudca jednoducho nemá žiadnu možnosť, musí rovno uložiť doživotný trest odňatia slobody. Je to návrat do päťdesiatych rokov minulého storočia a som naozaj šokovaný, že takéto niečo predkladá Ministerstvo spravodlivosti  Slovenskej republiky. Pozrime sa, vážené dámy, páni, ale aj na to, aký charakter majú jednotlivé skutkové podstaty, pri opakovanom naplnení ktorých musí súd pristúpiť k uloženiu doživotného trestu odňatia slobody. Pravda je jediná tá, že tu prichádza do úvahy podmienečné prepustenie po dvadsiatich piatich rokov výkonu tohto trestu. Pripomínam ale z tretej najprísnejšej nápravnovýchovnej skupiny. A zoberme si niektorý z trestných činov, ktorý je uvedený v § 43, za opakovanie spáchania ktorého môžeme osobu odsúdiť na doživotie. A teraz dobre počúvajte aký trestný čin. Zoberme si napríklad trestný čin nedovoleného prekročenia štátnej hranice podľa § 171 ods. 2 Trestného zákona, ktorý je súčasťou tohto výpočtu. Jeho skutková podstata spočíva v tom, že páchateľ ako člen organizovanej skupiny alebo v úmysle zakryť, alebo uľahčiť spáchanie iného trestného činu pre iného zorganizuje nedovolené prekročenie štátnej hranice alebo inému umožní, alebo pomáha nedovolene prekročiť štátnu hranicu. Ak by už bol páchateľ dvakrát za tento trestný čin potrestaný a opätovne ho spácha, súd mu musí uložiť doživotný trest odňatia slobody. To hádam nemyslíte vážne, pán minister. To je taký nezmysel, že už ani väčší nemôže v rámci Trestného zákona existovať. Alebo si zoberme ďalší trestný čin z tohto výpočtu - trestný čin lúpeže. Jeho skutková podstata spočíva v tom, že páchateľ proti inej osobe použije násilie alebo hrozbu bezprostredného násilia v úmysle zmocniť sa cudzej veci. Spočíva to napríklad v tom, že niekto príde do obchodu so zbraňou v ruke a vynúti si vydanie tržby. To je klasická lúpež. Za tento trestný čin môže súd uložiť trest odňatia slobody na dva až desať rokov, čo je nielen dostatočne prísne, ale čo aj umožňuje súdu, aby trest prispôsobil okolnostiam trestného činu, ktoré môžu byť rôznorodé. Podľa súčasného stavu, teda toho, ktorý platí v Trestnom zákone, ak by páchateľ opakovane spáchal lúpež, hoci už za tento trestný čin bol v minulosti potrestaný, súd sa musí na neho pozerať ako na obzvlášť nebezpečného recidivistu a zo zákona mu musí zvýšiť hornú hranicu o jednu tretinu. A teraz rátajte so mnou. Ak by teda niekto spáchal dve lúpeže, súd mu musí uložiť trest odňatia slobody v trestnej sadzbe medzi siedmimi rokmi a dvoma mesiacmi a trinástimi rokmi a štyrmi mesiacmi. Je trinásť rokov v tretej nápravnovýchovnej skupine, vážené dámy a páni, mierny trest? O čom tu, preboha, rozprávame. Takýto trest naozaj v žiadnom prípade nie je mierny. Práve naopak. Nehovoriac o tom, že navrhovaná právna úprava, ktorá núti sudcu uložiť len obligatórny doživotný trest odňatia slobody, nezohľadňuje špecifiká páchania jednotlivých trestných činov. Opäť poďme do praxe a zoberme si absurdity, ktoré môžu vznikať pri aplikácii tohto zákona. Predstavme si, že v roku 1990 mladý muž v Petržalke príde a zhodí chlapca z bicykla a zoberie mu bicykel. Má trestný čin lúpeže a je odsúdený za trestný čin lúpeže. V roku 1995 tento istý páchateľ vytrhne žene kabelku, ale žena sa trošku o tú kabelku myká, trestný čin lúpeže. Predstavme si, že sa píše rok 2003, tento zákon nadobudol účinnosť, a tento istý páchateľ strhne v autobuse niekomu retiazku z krku. Povinne doživotný trest odňatia slobody, možnosť prepustenia po dvadsiatich piatich rokoch. To hádam nemyslíte vážne, pán minister, a druhý pán minister, myslím si,  že to sú návraty do dvadsiatych rokov, návraty do päťdesiatych rokov, a nie 21. storočie, kde Európa ide úplne opačným spôsobom. Najvážnejší argument, vážené dámy a páni, prichádza teraz. Možno som mal o tomto argumente hovoriť ako o prvom hneď v úvode môjho vystúpenia. Chcel som však poukázať aj na obsahovú nezmyselnosť predloženej zákonodarnej iniciatívy, najmä na jej absurdnosť. Tento argument nie že postačuje na odmietnutie návrhu novelizácie. Pri jeho existencii je našou povinnosťou návrh novelizácie odmietnuť, pretože hrubým spôsobom ignoruje ústavné garancie ľudských práv a princípy trestného práva. Opäť ma pozorne počúvajte, čo navrhuje vláda Slovenskej republiky. Vláda navrhuje zaradiť nové ustanovenie § 299a ods. 3 do Trestného zákona, ktoré znie takto: Ustanovenie § 43, teda inštitút trikrát a dosť sa vzťahuje aj na osobu, ktorá bola potrestaná za niektorý z trestných činov uvedených v § 43 pred 1. septembrom 2003, to znamená dňom nadobudnutia účinnosti tohto zákona, ak táto osoba spáchala ďalší trestný čin uvedený v § 43 po 1. septembri 2003. Ja už krajší príklad z retroaktivity, zakázanej retroaktivity Trestného zákona jednoducho nepoznám. Čiže v roku 1990 prvá lúpež bicykel, v roku 1995 vytrhnutie kabelky, v roku 2003 retiazka - doživotný trest odňatia slobody. Vezmime do úvahy teoretickú situáciu, a ja verím, že tou teoretickou aj zostane, lebo tento návrh zákona by sme naozaj v parlamente prijať nemali. Navrhovaná zmena Trestného zákona by mala nadobudnúť účinnosť podľa predkladateľa 1. septembra 2003. Ak by teda páchateľ pred nadobudnutím účinnosti tejto novelizácie spáchal dva trestné činy uvedené v § 43, napríklad drobnú lúpež a nedovolené prekročenie štátnej hranice, v prípade, že by po nadobudnutí účinnosti tejto novelizácie spáchal ešte jeden trestný čin z výberu, ktorý je poskytnutý v § 43, súd musí uložiť doživotný trest odňatia slobody. Nielenže je to absurdné, ale je to predovšetkým protiústavné. Rád by som pánovi ministrovi spravodlivosti a ministrovi vnútra pripomenul existenciu § 16 Trestného zákona, ktorý upravuje pôsobnosť trestných zákonov. Podľa § 16 ods. 1 Trestného zákona sa trestnosť trestného činu posudzuje podľa zákona účinného v čase, keď bol spáchaný a podľa neskoršieho zákona sa posudzuje len vtedy, ak je to pre páchateľa priaznivejšie. Trestnosťou, a teraz citujem z judikatúry § 16 Trestného zákona, sa rozumie možnosť, že páchateľ bude pre určitý trestný čin odsúdený. Sú to teda všetky podmienky relevantné pre výrok o vine a treste. Tým, že navrhovaný § 299 ukladá súdu uložiť po nadobudnutí účinnosti novelizácie Trestného zákona doživotný trest odňatia slobody aj páchateľovi, ktorý dva z troch trestných činov spáchal ešte pred nadobudnutím účinnosti tejto novelizácie, dochádza k zakázanej spätnej retroaktivite Trestného zákona. Neskoršia právna úprava  by nemala byť v neprospech tých odsúdených, ktorí spáchali trestné činy a boli za ne odsúdení pred jej nadobudnutím. V našom prípade takáto situácia vzniká a dochádza nielen k porušeniu zákazu retroaktivity Trestného zákona upraveného v citovanom ustanovení § 16, ale aj v čl. 50 ods. 6 Ústavy Slovenskej republiky, podľa ktorého sa trestnosť činu posudzuje a trest sa ukladá podľa  zákona účinného v čase, keď bol čin spáchaný. Dokonca, a v tomto je už návrh zákona úplne v rozpore s medzinárodným právom a s Ústavou Slovenskej republiky, umožňuje takýto postup aj voči mladistvému páchateľovi. Mladistvý páchateľ, to je osoba medzi pätnástimi a osemnástimi rokmi. Ak spácha na Slovensku trestný čin, za ktorý je možné uložiť výnimočný trest, môže takémuto mladistvému byť uložený maximálny trest päť až desať rokov. Ak však podľa dikcie tohto zákona mladistvý, ktorý má pätnásť rokov, spácha prvý trestný čin v roku pred nadobudnutím účinnosti novelizácie, aj druhý trestný čin spácha ako mladistvý pred nadobudnutím účinnosti novelizácie, ale tretí trestný čin spácha po nadobudnutí už ako dospelý, dostane doživotný trest. Absolútny rozpor napríklad s Dohovorom Organizácie Spojených národov o ochrane práv detí, absolútny rozpor s Európskym dohovorom o ľudských právach s čl. 3, ktorý zakazuje prísny, nehumánny a neľudský trest. Vážené dámy a páni, návrh novelizácie Trestného zákona neobstojí z obsahovej stránky. Pán kolega, keď sa usmievate, Generálna prokuratúra proti, Najvyšší súd proti, všetky právnické fakulty proti, advokátska komora, pán doktor Abelovský, proti. Ja nepoznám inštitúciu na Slovensku, ktorá by súhlasila s týmto návrhom zákona. Hovorím o inštitúciách, ktoré sa profesionálne zaoberajú trestným právom. Takže ja teraz neodkazujem na poľnohospodárske družstvá, neodkazujem na veterinárne stanice, ale odkazujem na inštitúcie, ktoré profesionálne robia s trestným právom a názory týchto ľudí si treba mimoriadne vážiť. A ja si ich v každom prípade vážim. (Potlesk.) Návrh novelizácie Trestného zákona, ako ho predkladá ministerstvo spravodlivosti, neobstojí z obsahovej stránky. Je hrubo populistický a zakrývajúci nemohúcnosť vlády Slovenskej republiky v boji proti zločinu. Prijatím tejto novelizácie by nielenže nedošlo k žiadnej zmene v bezpečnostnej situácii, ale predovšetkým by nastalo bezprecedentné porušenie zákazu retroaktivity Trestného zákona upraveného v Ústave Slovenskej republiky alebo v medzinárodných dokumentoch. Ďakujem pekne. (Potlesk.)