Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2013-09-13):
Ďakujem. Ja sa potrebujem trocha pripraviť. Pripraviť aj pripojiť, áno. Tie kábliky, ktoré som tu očakával, tu nie sú. Môžem poprosiť technikov? Jeden na zvuk a jeden na obraz. Notebook by mal byť nastavený. (Zapájanie notebooku technikom.) Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady Slovenskej republiky, vážený pán predkladateľ, vážený pán spravodajca, vážené kolegyne, kolegovia, poslankyne, poslanci, vystupujem za klub obyčajných v tejto záležitosti a je to aj hneď na úvod, že tento zákon bez ohľadu na to, aký osud budú mať veci, ktoré vstúpia do rozpravy, určite s potešením podporíme. Napriek tomu bude treba o ňom rozprávať trocha viac, pretože ja osobne som presvedčený, že sa jedná o jeden z veľmi dôležitých zákonov, ktoré vstupujú do siene zákonnosti. Dokonca to, že sme v druhom čítaní, nám dáva oprávnenú nádej, že všetko, čo sa povie na konto zákona, ktorý predkladá pán poslanec Figeľ, nebude vôbec zbytočné. Skúsme začať jedným príkladom. Ak sa niekto topí, má význam hovoriť o tom, akú farbu má mať záchranné koleso? Či modré, či červené, alebo dokonca nejaké ružové so zelenými hviezdičkami? Samozrejme, nezmysel. V tej chvíli treba topiacemu hodiť záchranné koleso, to, čo je poruke, a možno potom ostane priestor na nejaké detaily. A naša krajina, vážená snemovňa, sa topí v korupcii. Beznádejne alebo nádejne, to už je vec, ako na to pozrieme, ale poriadne hlboko a tendencia hladiny stúpa. To je možno tá najhoršia správa. Nuž, ak sme si to uvedomili a podľa všetkého áno, lebo zdá sa, že zákony o podpore bojovníkov s korupciou nie sú vôbec nejakou výnimkou, naopak, bol tu návrh pána poslanca Lipšica, prišiel sem návrh pána poslanca Figeľa. Nemôžem zabudnúť, na rozdiel od našich médií, že prišiel sem aj veľmi podrobný návrh obyčajných. Pracovali sme na ňom niekoľko mesiacov a vložili sme doňho to najlepšie, nielen to, čo sme vedeli, ale to najlepšie, čo do obdobných zákonov vkladá Európa aj zámorie, lebo nie sme výnimkou, tento problém majú aj inde. Nuž ak je to tak, že máme takéto množstvo konkurujúcich zákonov, tak je to možno napokon aj celkom dobre, ale už ak to prirovnanie s tými záchrannými kolesami platí, nešpekulujme, že ktorý. Lebo už sa tu zjavujú zvesti, ktorým nechcem veriť, že ani druhé čítanie, ktoré bolo také jednotné a nádejné, nebude znamením toho, že tento zákon dôjde úspešne aj do tretieho čítania a prejde cezeň, lebo sú tu údajne už pripravené návrhy ďalšie z vládnej kuchyne. Ozaj chceme čakať, kým tá hladina natoľko stúpne, že už nikto nebude zvedavý na to, či Lipšicov, Figeľov, obyčajných alebo ministerský, lebo nám občania povedia niečo iné? Že už kašlú na to, ktorý zákon chceme použiť, že sme stratili, alebo že stratili dôveru voči ľuďom, ktorí ich zastupujú? A, kolegyne, kolegovia, vôbec to nebude o tom, že ktorá rada z tejto snemovne stratila tú dôveru. Myslím si, že tie rozdiely ľudí až tak veľmi nezaujímajú. Ich naozaj zaujíma niečo iné a náš politický boj, aj keď je oprávnený, nemôže byť považovaný za prvoradý z pohľadu občana. Nuž toľko asi na úvod a možno poviem ešte taký úvod číslo dva. Pár otázok – a úprimných – a verím, že ste schopní ich úprimne aj počúvať, aj zodpovedať vo svojom vnútri, pretože možno nepatrím k tým ľuďom, ktorí veľmi často sa pohybujú po kuloároch a vyzvedajú sa na vaše názory a myšlienky, ale ja naozaj zo všetkých troch rád poznám ľudí, ktorí cítia, že ten pretlak pod spoločenským kotlom je už preveľký, že ten nárok ľudí, ktorí žijú z dôchodkov za 250 eur, tá tichá žaloba týchto ľudí je ozaj veľmi hlasná. Alebo aj zamestnanci, ktorí musia žiť – a je ich obrovské množstvo – za štyristo, za štyristopäťdesiat alebo za päťsto eur, ich tiché zúfalstvo je tiež, viem, že vnímate. A viete, ak nazývam tú žalobu, to zúfalstvo, to rozhorčenie tichým, to vôbec neznamená, že tichým musí aj natrvalo ostať. Pretože veľmi ľahko sa môže stať hlasným. Povedal som nejaké sumy, ale tie sumy nie sú dôležité, lebo viete, že sme schopní sa uskromniť. Ľudia dokázali žiť aj v každom režime za pár korún, alebo teda z eur, a zázračne to dokážu. Ale ich netrápia možno tie absolútne čiastky, ale ich trápi práve to, že veľmi často vidia obrovské plytvanie s verejnými zdrojmi. A to už si dať do súladu, keď na jednej strane od neho sa chce, občan, vydrž, niet z čoho, robíme, čo sa dá, iba taká perina, aká je, väčšia nemôže byť; a na druhej strane bohapusté míňanie verejných zdrojov, ktoré dokonca sa stáva normou. No to si ten človek môže dlho vyhodnocovať potichu, nazlostený, ale raz to ticho prehovorí. A nie z pohľadu nejakej sebazáchovy, ale z pohľadu našej základnej povinnosti by sme sa mali zhodnúť na tom, že pre takýto zákon, ako dnes predložil pán poslanec Figeľ, na ciferníku už dávno ručičky sú za dvanástkou. A preto ja očakávam, budem na to veľmi zvedavý, čo sa stane s týmto zákonom. Ak opäť je to len politický boj, tak potom ozaj tu bude treba hovoriť iným tónom a inak. A možno ten tón vám jeden pripomeniem už teraz. Predvčerom stála tu na tomto mieste v inej súvislosti pani poslankyňa Mezenská. Tí, čo tu boli, alebo tí, čo si to pozreli, určite postrehli, že stupeň emócií, ktoré vložila do svojho príhovoru, bol mierne nadpriemerný. Možno ste ho niektorí vyhodnotili ako neadekvátny a zbytočný. Vôbec nie. Viete, čo mi pripomenula, pripomenula poslankyňa Mezenská? Určite mnohí sa zaujímate aj o maliarske umenie a existuje jeden slávny obraz od Eugéna Delacroixa Sloboda vedie ľud na barikády. Tá dáma v tom rozcuchanom odeve, možno tak ako pani poslankyňa Mezenská občas zvykne chodievať v tak podobných šatoch, no s francúzskou zástavou nad hlavou. Určite ten obraz dobre poznáte. A to, že sa takto rozčertila, keď to poviem takto, tak určite to nebola otázka práve tých nových informácií, ktoré sa dozvedela od pána poslanca Lipšica, lebo tie boli len možno tou kvapkou na to, aby takto emocionálne vystúpila. Ja pripomínam, že dva-tri mesiace predtým, ak nie viac, sa domáhala svojho poslaneckého vstupu do SPP. Chcela zistiť, že ako sa pomíňali dividendy z verejných prostriedkov do súkromných účtov. Nemohla tam ísť. Takže to dávam len ako taký úvodný vstup k tomu, že je dôvod, aby sme veľmi jasne si povedali, takýto zákon určite nebude spasiteľný, ale určite ho veľmi potrebujeme. Prečo vlastne potrebujeme zákon, ktorý bude viac chrániť bojovníkov proti korupcii? No jednoznačne kvôli tomu, že táto krajina si sama s vlastným rozkrádaním poradiť nedokáže a v tomto je istý vtip a veľký prínos takéhoto návrhu, že on nesleduje to, aby sme vytvorili ďalšie mocenské štruktúry, zvýšili počet vyšetrovateľov, zabezpečili kontrolórov na úradoch, v inštitúciách súkromných aj štátnych. Ale vsádza na to, že sa nebudú meniť mocenské orgány, ale že sa bude meniť niečo oveľa dôležitejšie, občianska odvaha, schopnosť byť statočným nielen kdesi v zákulisí, ale aj na verejnosti, lebo to je obrovský rozdiel. A ak sa podarí zvýšiť občiansku statočnosť takýmto zákonom hoci len o percento, tak taký zákon nemôže byť zbytočný. A ja som presvedčený, že ani nebude, ale zároveň som presvedčený, že snemovňa sa musí zhodnúť na tom, že neni už priestor, neni už čas. Niečo som povedal aj pri tom zákone, keď sme sa toľko bavili o SPP. Ja tú dieru v trupe už cítim. Tá voda sa už valí. Kadejako to vyhodnocujeme. Ešte sú tu úsmevy, zdá sa, že ešte máme čas aj zažartovať. Veľmi nemiestne. Nie je čas na žartovanie, je čas na prácu a my máme pred sebou veľkú prácu. Súhlasím s tým, že divadielka, aj keď patria do politického života, nemôžu byť to hlavné pre nás poslancov. To hlavné je to, čo predložil pán poslanec Figeľ, a ja chcem veriť, že druhé čítanie je zárukou istej nádeje. No skúsme sa pozrieť, komu by vlastne tento zákon mal slúžiť. Ja pre túto chvíľu, pre tento účel si dovolím rozdeliť mierne matematicky občanov Slovenska do takých troch množín či podmnožín. Tá prvá nie je veľmi veľká, ale ani veľmi malá, taká stredná, a to je množina ľudí, ktorých fakt nie je ich tam veľa, ale skoro všetko zlo vykonávajú oni. To sú tí, ktorí nemajú zábrany, ktorí možno nemali dobrú výchovu a ak mali, tak sa dnes ich otcovia a mamy musia za nich hanbiť. Každé euro, ktoré sa im pritrafí na cestu, sú povinní, aspoň si to myslia, vopchať si do vrecka, každý úrad zneužiť, nie sú to vôbec rozdiely medzi štátnym a neštátnym, ako si myslel aj pán poslanec Sulík minule, keď sme sa sporili o zákone o štátnom podniku. Pretože ak je niekto lotor, tak verte, že okráda tak súkromnú firmu, ako aj štátnu. Nie je v tom nejaký veľký rozdiel. Nedokážem odhadnúť túto množinu, ale nazvime ju strednou. Ďalšou množinou, tá je určite najväčšia, absolútne najväčšia, je množina všetkých tých obyčajných, statočných ľudí, ktorí vedia, že kradnúť a podvádzať sa nesmie a nemá, tak ich to naučili a tak sa snažia aj žiť, majú len ten problém, problém, možno je to dané výchovou, lebo na Slovensku je to tak, daj pokoj, máš pokoj, s materským mliekom nasávame túto vetu, jednoducho nepovedia, aj keď vidia, že je zle, lebo majú na to tisíc dôvodov, a keby tisíc, stačí jeden. Vedia, že na to sa dopláca a táto množina je preto veľká a zároveň veľmi mlčiaca. No a potom je tu ten najmenší krúžok, určite najmenší, ktorý obsahuje množinu tých bláznov, tých divných ľudí, ktorí dokážu aj v tejto dobe; keď sa síce za odvahu hlavy nestínajú, ani do basy nechodí, ale prichádza sa o prácu veľmi ľahko a rýchlo, prípadne iné dôsledky to má; ktorí sa dokážu ozvať a ktorí vedia zabojovať, pretože ich ľudské presvedčenie im hovorí, že sú povinní dovidieť ďalej, ako je plot vlastného pozemku, kde treba mať všetko pekne vyhrabkané, zabezpečené, vysadené, nakúpené, a čo je už za tým plotom, je to mnohokrát len špinavý chodník, ten už, ten už riešiť nebudú. Takže toto sú ľudia, ktorí, ktorých je veľmi málo, ale ktorí vlastne tento zákon už ani nepotrebujú, lebo oni sa už dokázali prejaviť a každý z nich, nie je ich veľa, ja, samozrejme, nebudem nikoho menovať, možno by sme dohromady nejakú tú tisícku na Slovensku dostali, možno aj viac, neviem. Ale cieľom tohto zákona – a v tom vidím jeho veľký zmysel – je práve to, aby sa táto tretia podmnožina, ten maličký krúžok zväčšoval a zväčšoval tak, aby z tej druhej množiny, kde máme tú veľkú statočnú, ale mlčiacu väčšinu, sa stával menší, tento narastal, možnože raz aj splynul a ten prvý, ktorý som menoval, teda tá množina ľudí, ktorí nemajú problém s nečestným správaním, aby sa raz stratila, čo je zrejme nereálne, nebudeme si tu hovoriť romány, ale aby bola na okraji spoločnosti a nie tak, ako je to teraz, že pomaličky v rodinách učíme, že toto je to, ako sa treba správať, veď nevieš, aký je svet? Veď nevieš, ako to chodí? Takéto príklady prichádzajú a sú veľmi kruté, lebo tak to hodnotí spoločnosť, že to je už pomaličky norma. U nás to nie je totižto hanba, je to šikovnosť. Ja viem, hovorím trocha veľmi kategoricky. Ja viem, že vždy tie línie sa dajú mierne pregumovať a nie sú také ostré, ale ozaj ma napadajú severské štáty, ja osobne, ja nie som veľmi scestovaný človek, ale Nórsko mám veľmi rád, poznám tam veľa lesníkov a strávil som s nimi veľa času. Aj u nich je korupcia, aj vo Fínsku, aj v Nórsku, ale, samozrejme, maličká a najmä nieže zákony tam potrebujú, oni tam majú obrovskú hanbu, ak niekto si dovolí takéto správanie, ktoré zaváňa nestatočnosťou. Proste toho človeka už netreba odrovnávať zákonom, on sa odrovná samým svojím počínaním. Možno raz budeme aj my tam, kde sú Nóri, a môžeme sa baviť o tom, že je to otázka istého požehnania krajiny, aj Hamsun, či ako sa volal ten pán, kto napísal román, ale proste je to bohatá krajina, kde ju, dávať si ju za vzor by bolo asi príliš stavanie si vysokých mét. Ale rozhodne by to mal byť možnože cieľ nášho snaženia: vidieť, že takéto niečo raz nebude treba riešiť zákonom, pretože ľudská hanba človeka tohto typu by odrovnala. Zatiaľ mu skôr zabezpečuje celkom ctené miesto a my sa nestíhame diviť, aké vysoké tie miesta môžu byť. Komu sa ideme venovať v tomto zákone? Možno ešte skôr, ako sa doňho pustíme, ja sa priznávam, že v závere máme veľmi podrobný pozmeňovák, ako som už o tom povedal, ale ozaj musíme pomenovať jednu dôležitú vec. Je to zákon pre koho? Pre udavačov? Lebo už aj toto v tejto snemovni zaznelo. Ja som sa vtedy ostro ohradil a dostal som teda vysvetlenie, že to tak nebolo myslené. Ale nejde mi o ten konkrétny výrok. Ide mi o to, že to naozaj mnohá, nejedna osoba, mnohí ľudia považujú za čosi, čo sa ako keby blížilo k udavačstvu. Je to pre večných nespokojencov? Pre ľudí, ktorí stále musia rebelovať a všetko kritizujú a nevedia nič konštruktívne urobiť, len sa tešia z toho, že môžu všetko búrať? Ale vôbec nie. Absolútne nie. Tento zákon je pre ľudí, ktorí si zasluhujú, aby dostali naozaj najvyššie ocenenie, respektíve aby, aby ich miesto v spoločnosti bolo nesmierne vysoko, pretože bez toho jednoducho to nepôjde. Sú to ľudia, ktorí by mali sa dostať na tej jemnej pomyselnej hranici svojho, svojho vnútra, svojho, tá medza odvahy je u každého nastavená inakšie. Vieme, že tí ľudia veľmi často sa okolo toho pohybujú a už sú niekedy často až na tej hranici odvahy, ale stále ešte z mnohých dôvodov, ľudsky pochopiteľných, vôbec nie hodných kritiky, cúvnu. Možno každý má tú medznú odvahu nastavenú inak. Psychológovia hovoria, že to vôbec neni ani otázka sociálneho pozadia, náboženstva, pohlavia, vzdelania. Naopak, sú proste chvíle, keď zrazu tá hranica už je blízko a jej majiteľ si povie: A ja ju prekročím. A tým prekročením sa stáva niečo, čo my chceme motivovať. Chceme pomôcť tým ľuďom, aby sa túto vnútornú hranicu, tú medzu odvahy nebáli prekročiť, a nie preto, že by sme chceli až tak veľmi sa zaoberať jednotlivcami, ale kvôli tomu, že to naša spoločnosť, naše verejné prostriedky, naša budúcnosť veľmi potrebuje, aby sme ľudí motivovali práve týmto smerom. A to je ďalší dôvod na to, aby som návrh pána poslanca Figeľa bez toho, aby sme nejakým spôsobom spomínali iné návrhy, nejako samoľúbo a urazeno, vôbec nie, aby som ho veľmi privítal, podporil a opäť, v priebehu tejto reči, požiadal snemovňu, aby prejavila svoj strategický pohľad na túto krajinu a aby politický boj ponechala možno na iné zákony, iné prípady, kde si to môžeme dovoliť, lebo hladina stúpa. Niektorí mi hovoria, že načo zákon, veď predsi každý je povinný oznámiť všetko, všetko zlé, to je podľa zákona povinnosť. Táto veta je tak často používaná, že skôr by som povedal, že je zneužívaná, pretože takúto vetu môžu hovoriť len dve skupiny ľudí; tak v zásade, zase si to dovolím rozdeliť trocha kategoricky; buď niekto, kto naozaj nežije v tejto krajine v reálnom prostredí, ktorého jeho sudičky odsúdili v dobrom na pobyt v slonovinovej veži, kdesi v perinke, v diaľke, keď nikdy nič nemusel riešiť, s ničím sa konfrontovať, proste ľudia, ktorí sú odtrhnutí od života. Sú aj takí. No a potom je to možno druhá skupina ľudí, ktorá sa bojí, že takýto zákon by mohol spôsobiť nejaký domino efekt, lebo ozaj táto obava tu reálne je. Ak raz otvoríme džina, teda tú fľašu s tým džinom, v tomto prípade s veľmi dobrým duchom, tak on ten duch môže narobiť nepríjemnosti. A to domino, tá prvá kocka môže spustiť aj tie ďalšie. Ale my predsa vieme, že je to v záujme nie nejakej divnej, divokej hry na Aladina a rozprávky z Orientu alebo na detské hry s dominom, ale že je to aj v prospech toho, aby sa v prostredí našej spoločnosti vyčírilo, aby ozaj poctivosť, skoro smiešne slovo, statočnosť, rovnako, aby sa stali plne ctenými slovami. Pred chvíľočkou tu bol poslanec pán Škripek a spomínam si, rád hovorí, že obsah slov sa nám vyprázdňuje. My možno veľmi dobre vieme porozumieť, aké krásne slovo je slovo Mercedes a každý si vie hneď pod tým predstaviť niečo úplne konkrétne, ale pod slovom poctivosť a statočnosť možno ako keby sme na chvíľočku zaváhali. To by bolo divné, keby sme takto postupovali. Nuž tento zákon a naša spoločná povinnosť má viesť k tomu, aby sme vyslali jeden základný signál – a to je možno ten hlavný cieľ alebo veľmi dôležitý cieľ tohto zákona -, základný signál spoločnosti o tom, že každý, kto je ochotný prejaviť svoju občiansku odvahu, zbaviť sa strachu, ktorý má – každý ho musí mať, iba blázon by ho nemal -, keď sa stavia proti istej sile, proti istým autoritám, ktoré síce si nectí, ale musí ich rešpektovať aspoň formálne. Nuž aby takíto ľudia boli z tej kategórie, už by som to slovo tu nikdy nechcel počuť ani použiť, z tej kategórie nejakých udavačov presunutí na úplne opačné spektrum spoločenského oceňovania, do kategórie ľudí, ktorí by mali stáť na najvyšších miestach spoločenského uznania, ocenenia, ľudia, ktorí by nám mali byť príkladom, ktorí by jednoducho mali byť veľmi vysoko a trvalo umiestňovaní z hľadiska spoločenského ocenenia. A ktože by to mal akože začať s takýmto prístupom? No určite je dôležité, aby všetci mali rešpekt a úctu voči ľuďom, ktorí sú ochotní zabojovať, ale predsi, ktosi predsa by len mal byť prvý v takejto úlohe. A viete, kto by mal byť prvý? Prvá by mala byť skupina ľudí, ktorá je presne vymedzená a jej počet je 166. Prvými, ktorí by mali v tomto mať úplne jasno, je 150 poslancov Národnej rady Slovenskej republiky, pätnásť členov vlády Slovenskej republiky a prezident Slovenskej republiky. Týchto 166 ľudí je povinných vysielať úplne jasný signál spoločnosti o tom, že každý – či už bude takýto zákon platiť, alebo nie -, kto sa verejne prejaví v prospech záujmu verejných vecí, má ich podporu, ctia si ho a budú robiť vždy všetko pre to, nie aby protekčne zasahovali do ich osudov, ale aby dali ostatným najavo, že takýto prístup si vážia, cenia a že je pre nich niečím nedotknuteľným. No ako to majú urobiť? Musia pri každej príležitosti sa vedieť prejaviť, to je úplne samozrejmé. Majú byť tí, ktorí využijú svoje vysoké možnosti. Máme ich, a toto je jedna z nich. Všetkých 150 poslancov disponuje niečím, čím ani zďaleka zvyšných 5 miliónov nedisponuje, aby vysielali signály o svojom prístupe a vzťahu k takýmto ľuďom. Rovnako členovia vlády, ak nie ešte viac, rovnako pán prezident. Toto by som požadoval, aby sme považovali za svoju jasnú povinnosť, ktorá neznesie nejaké výhovorky. Ale nestačí. Druhú vec, ktorú musí táto stošesťdesiatšestka urobiť, je veľmi prirodzená a nevyhnutná. Musí byť osobným príkladom. Tá stošesťdesiatšestka riadi túto krajinu. Každý tak, ako mu ukladá ústava. No a tým najsilnejším spôsobom riadenia je práve osobný príklad. No a tretia vec, možno tá najmenej podstatná, je tá, že je potrebné, aby sme schválili tento zákon. Povedal som najmenej podstatná, ale z pohľadu toho, čo očakávam od tej stošesťdesiatšestky. Ozaj na prvom mieste musí byť prejavenie cti a vysokého uznania ľuďom, ktorí bojujú aj tam, kde ostatní mlčia. Na druhom mieste je osobný príklad a na treťom zákon, ktorý predložil pán poslanec Figeľ a ktorý je v druhom čítaní. Teraz sa zmienim niečo o zákone, ktorý sme tiež v tomto konkurenčnom boji ako jedno z tých záchranných kolies ponúkli na májovej schôdzi my v klube obyčajných. Už som povedal, že ho nebudem považovať za konkurenčný, ani nemám tendenciu z neho robiť zákon, ktorý by mal byť prijatý, lebo je najlepší. Vôbec nie, vložili sme doňho, ako som už povedal, veľmi veľa práce, naši právnici. Prečesali obrovské množstvo podkladov, parlamentný inštitút takisto. Vložili sme doňho nielen tieto poznatky, ale napr. aj veľmi dôležité, všeobecné a v Európe uznávané pravidlá Transparency Internacional, ktorá vydala odporúčania, ako by takýto zákon a vôbec právne normy mali vyzerať. Mal možno štyridsať strán, veď je stále k dostaniu, však natrvalo je na internete. No ale aj keď sme ho tu obhajovali veľmi možno úprimne, nie možno, určite, a zápalisto a s presvedčením, že ponúkame dobré riešenie, neprešiel. Neprešiel demokraticky, ja nepodávam žiadnu sťažnosť na to, ale otázka tu vyvstáva taká, možnože dosť častá, pretože je to tak, ako keby existoval, keď človek pozerá na tú tabuľu a výsledky hlasovania, ako keby tá hranica bola skoro daná nejakou presnou zákonitosťou a mnohokrát ani to neni otázka, že či vládnuci, či opoziční. Ako keby sme to tak robili úplne pravidelne, že jedni sú za, druhí sú proti a nerozmýšľa sa tu, vôbec sa tu nezvažujú nejaké plusy a mínusy, až mi to pripadá veľmi zvláštne, lebo si myslím, že by sme niekedy mohli byť možno menej politicky vyhranení a menej sa snažili ohraničiť opozičné, koaličné alebo teda v tomto prípade vládne zoskupenia. Mne to osobne vadí a možno využijem túto chvíľu aj na to, aby som povedal, že toto nepovažujem za správny parlamentný prístup, že tie politické hranice sú až také ostré. Aj včera som sa pozrel, myslím biocídny zákon alebo ktorý, či predvčerom. No nedalo mi nepodporiť SMER, lebo sa mi, keď som sem, zodpovedala mi nejaká, bola mi zodpovedaná otázka na výbore, zistil som, že tam nie je žiadny zásadný problém. No prečo len nepodporiť, len za to, že je, že je zo SMER-u? To fakt máme takéto jasné zadania, resp. predstavy o tom, že ako treba pozerať na hodnotu zákonov? Tak aj teraz, ja viem, že všetci nebudú za ani vo vládnom zoskupení, ale ja s plnou vážnosťou a dôverou dávam otázku, že koľkí asi povedia si, že ten zákon by stál za to, aby bol prijatý. Verím, že ich nebude málo. Takže toto je pohľad na ten náš zákon, ktorý sme predložili a ktorý sa teda stal neúspešným v demokratickej súťaži, a tu vyvstala teraz otázka, no a čo? Máme ďalšiu čiarku, predložili sme zákon a je to za nami. Nuž nie. Tu som presvedčený, a preto som si dovolil aj tieto relikvie niektoré, či rekvizity, vec pohľadu, vystaviť. Verím, že sú to rekvizity, ktoré ešte budú mať svoje dôstojné miesto v živote, v spoločenskom živote našej krajiny aj z toho pohľadu, ako vám to chcem predstaviť. My sme sa rozhodli, že pokúsime sa to, že zákon neprešiel, nepovažovať za konečný neúspech, ale že urobíme z toho možno príklad pre spoločnosť, ako by mala pristupovať k ľuďom, ktorí bojovali voči korupcii tak, že nastavili svoje osobné ja, aby išli do toho s plným nasadením. Vymysleli sme si projekt, ktorý je založený na tom, a to budeme aj o tom hovoriť v pozmeňovacom návrhu, že týchto ľudí určite si uctiť aj úplne reálne, a tá úcta by mohla mať dve základné podoby. Jedna je možno tá prioritná morálna a druhá je tá finančná. Pán poslanec Figeľ už povedal, že s tou finančnou sa vysporiadali, a teda očakávam z toho, ak som dobre vyrozumel, že tá časť, ktorá je venovaná odmeňovaniu ľudí bojujúcich s korupciou, bude možnože pretransformovaná alebo úplne stiahnutá. No budem ešte aj o tom hovoriť, k tomu sa dá tiež vyjadriť viacero postrehov, ale možno začnem tou, ktorá si myslím, že je veľmi dôležitá, lebo určite neexistuje nik, nie tu v našej snemovni, ale vôbec nik v spoločnosti, od veku, keď začína vnímať, od troch rokov až do tých deväťdesiatich deviatich, keď sa mu darí ešte v takomto vysokom, peknom veku vnímať, kto by si nevedel oceniť uznanie, pochvalu, poďakovanie. A práve preto sa domnievame, že oceňovanie akoukoľvek formou, pokiaľ je úprimná, nikdy nemôže byť zbytočné a takéto oceňovanie si myslíme, že by malo byť aj predmetom zákona o bojovníkoch alebo podpore a ochrane bojovníkov proti korupcii. No a teraz urobíme taký maličký historický exkurz a pozrieme sa na to, čo sme si na tento účel pripravili pre ľudí, ktorých sme sa rozhodli, kým tak nezačne robiť oficiálne najvyššia reprezentácia Slovenska, pán prezident, pán premiér, čo by sme pre nich my vedeli ponúknuť. Preto sme si pripravili s plnou vážnosťou rad, ktorý nepozná zákon o štátnych vyznamenaniach, aby sme neprekročili kompetencie pána prezidenta a hľadali sme pre tento rad nejaké meno. Poznáme rady významných slovenských dejateľov, zasluhujú si plnú úctu, ale určite to neni konečný výpočet, a tak sme siahli na základe dobrej rady jedného poradcu po mene, ktoré – ako som zistil – niektorým už veľa nehovorilo, ale zase je tu silná skupina ľudí, nechcem povedať, že tých starších, ktorí tento príbeh dobre poznajú a mne sa veľmi ten nápad zapáčil. A preto vznikol rad, ktorý som si dovolil vystaviť tu pod čestný nápis označujúci jednu z vysokých tribún tejto spoločnosti Národnej rady Slovenskej republiky. Je to rad strieborný, alebo je v ňom aj striebro, ale to nie je dôležité, ale je to rad, ktorý sa nazýva Rad Ďurka Lanksfelda. Skôr teda, ako sa teda dostaneme ku konkrétnemu príbehu oceňovania, žiada sa mi povedať, prečo je toto meno tak vhodné a prečo je podľa mňa aj dobrým príkladom preto, aby sa rad tento stal v budúcnosti radom zákonným. Ďurko Lanksfeld bol človek, ktorý v mladom veku sa zapojil, v meruôsmych rokoch do nášho vtedajšieho národného povstania v rámci Rakúsko-Uhorska. Nuž postavil sa, ako je známy príbeh z tohto obdobia, na stranu Rakúšanov. Bolo to neúspešné a vo chvíli, keď sa neúspech prejavil úplne konkrétne, tak skryl sa u svojho strýka, nepomohlo mu to, nepriateľ ho našiel, ale keďže mal iba dvadsaťtri rokov, tak mu dal šancu a mohol si zachrániť svoj život. Dostal úplne jednoduchú podmienku, že teda musí sa zbaviť svojho názoru, svojho presvedčenia, svojej viery v to, že sa oplatí bojovať za vec národa, a že sa musí pridať na stranu nepriateľa a že musí jednoducho preobliecť kabát, zmeniť uniformu. Nuž ktovie, ako to vtedy v Kremnici tesne pred smrťou – to miesto možno mnohí poznáte, ja som ho objavil dávno ako chlapec, keď som sa potuloval týmto banským mestečkom -, ako to ozaj povedal, ale Jozef Gregor Tajovský to vo svojej hre zapísal, možno trocha umelecky, ale krásne. Povedal asi nasledovné: Teraz ma súdia nepriatelia, ale raz, raz ma budú súdiť moji Slováci a pred nimi by som chcel obstáť. Obesili ho potom na rahno humna, ktoré tam dodnes stojí, povyše Kremnice, keď pôjdete smerom na Kremnické Bane, na pravej strane je tam kameň, myslím z roku ´22. Práve tento text sa dostal aj na Rad Ďurka Lanksfelda, ktorý sme sa rozhodli používať dovtedy, kým sa to nestane rituálom, ktorý je zaužívaný na začiatku roka tu v Bratislave, v Redute alebo v inom dôstojnom priestore. A je teraz možno správne, aby som sa dostal už ku konkrétnemu postupu, ktorý by mal byť veľmi presným vyjadrením toho, čo týmto zákonom podľa nás pán poslanec Figeľ správne sleduje a čo my doň chceme vložiť svojím pozmeňujúcim a doplňujúcim návrhom. Ja k tomu potrebujem, len nie som si celkom istý, či to má ešte význam, ale ja by som to aspoň rád vyskúšal, lebo ešte som túto premiéru nemal, z hľadiska spustenia tejto novovekej techniky. Takže skúsim.