Žarnay, Oto, poslanec NR SR (2019-05-21):
Ďakujem pekne. ... pretože si nevie nájsť inú, lepšie platenú prácu, ale aj proces vzdelávania. A to nielen v regionálnom školstve, ale aj na vysokých školách. Tí, ktorí sa v súčasnosti rozhodnú študovať na pedagogických fakultách alebo iných školách s pedagogickým zameraním, sa stávajú pre mnohých nezainteresovaných predmetom rôznych vtipov, dohadov a špekulácií o ich skutočných zámeroch a motivácii, pretože kto by už len dnes chcel ísť učiť. Veď platy nielen začínajúcich, ale aj skúsených dlhoročných pedagógov sú tak žalostne nízke, že sa predsa nemôžu stať motiváciou pre človeka, ktorý sa rozhodne ďalšie roky života stráviť za učiteľskou katedrou. No a potom je tu ešte ďalšia často omieľaná téza podsúvaná verejnosti, na pedagogické fakulty idú študovať väčšinou priemerní študenti, ktorí vedia, že budú prijatí a školu ľahko urobia, a tak vlastne potrebujú len nejaký vysokoškolský diplom. Nepopieram, že výber a príprava budúcich pedagógov na slovenských vysokých školách sa nedá porovnať s obdobím, keď som študoval ja alebo väčšina mojich učiteľov. Nepochybne príčinou tohto stavu je, ako som už spomínal, nízky spoločenský status učiteľa, ako aj dlhodobo neriešené nízke mzdy pedagógov. Samozrejme, netreba zabudnúť na náročnosť tejto profesie. Ako učiteľ s dlhoročnou praxou som pripravil na maturitné skúšky stovky žiakov. A musím povedať, že ma potešilo, keď i napriek tomu, že som učil na odbornej škole, dokázal som za tie roky motivovať viacerých svojich žiakov, aby išli študovať na vysokú školu učiteľský odbor. V mojom prípade, keďže som učil slovenský jazyk, sa rozhodli ísť študovať slovenčinu. Úprimne ma to hrialo pri srdci, že som v nich dokázal prebudiť záujem o literatúru natoľko, že sa rozhodli kráčať v mojich šľapajach. Bez toho aby som si prisvojoval nejaké zásluhy na ich vnútornom prerode, bola to aj pre mňa motivácia a zadosťučinenie za odvedenú prácu. Povedal by som, že ešte väčšie zadosťučinenie ako výsledná suma na výplatnej páske, ktorá bola skôr trpkou súčasťou celého môjho sedemnásťročného pedagogického pôsobenia. A potom, keď sa mi po skončení vysokej školy prišli poďakovať, to bol o to viac povznášajúcejší pocit, pretože som pochopil, že ich voľba stať sa učiteľom bola nenanútená, slobodná a hlavne úprimná. Väčšina z nich doposiaľ učí, založili si rodiny a ich práca za katedrou ich baví a napĺňa. Prečo o tom vlastne hovorím? Pretože nič nie je čiernobiele a aj tento príklad poukazuje na to, že skutočne zapáleným mladým ľuďom, ktorí sa rozhodli stať sa učiteľmi aj napriek nízkemu finančnému ohodnoteniu, záleží na ich práci a aj napriek často ťažkým ekonomickým podmienkam ju dokážu vykonávať profesionálne a s láskou. Tým som však nechcel povedať, že si mladí začínajúci učitelia nezaslúžia vyššie platy a že si vystačia aj s tou almužnou, ktorú od štátu dostanú. Len som chcel spochybniť obraz, aký sa tu dlhodobo traduje, že z pedagogických fakúlt odchádzajú nepripravení a hlavne nemotivovaní absolventi, pre ktorých sa vysokoškolský diplom stal len povinnou vstupenkou do kina s názvom život. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, dlhé desaťročia je v našej spoločnosti zaužívaným zvykom nazývať povolanie učiteľa či lekára poslaním. Obe povolania sú mimoriadne náročné, zodpovedné a súvisí s nimi neustále vzdelávanie a zvyšovanie kvalifikácie. Obe povolanie sú pre spoločnosť nutné a potrebné. Ich nevýhodou oproti iným povolaniam je to, že sú takmer každému na očiach a zároveň, že sú finančne poddimenzované. Učiteľské povolanie, bohužiaľ, ešte viac, nielen finančne, ale aj spoločensky. Určite, určite tieto dve povolania nechcem porovnávať, pretože to ani nie je možné. No kým postavenie lekára je v spoločnosti oceňované, učiteľ je niekde v priemere oceňovaných povolaní. A pokiaľ sa pozrieme na finančné ohodnotenie vzhľadom na kvalifikačné predpoklady, tak si dovolím tvrdiť, že pod priemerom. Hoci spoločenská potreba potvrdzuje, že pokiaľ sa budú rodiť deti, tak ich bude potrebné medicínsky i vzdelanostne zaopatriť, a keďže máme spoločenskú deľbu práce, tak obe povolania sú potrebné. No na rozdiel od lekárskeho povolania je atraktivita učiteľského povolania pre budúcich vysokoškolákov pomerne veľmi nízka. Štúdium učiteľského smeru býva zvyčajne druhou alebo treťou voľbou. Prečo? Ako som už v úvode svojho prejavu vysvetlil, predovšetkým kvôli nízkemu platovému ohodnoteniu i napriek vysokým kvalifikačným požiadavkám pre výkon tohto povolania, nízkym benefitom a vysokej psychickej záťaži. Bohužiaľ, aj napriek všeobecne známym faktom o spoločenskom postavení učiteľov a ich finančnom ohodnotení – či skôr podhodnotení – sa stále stretávam i s názormi, čo tí učitelia ešte chcú. Veď majú letné a ďalšie prázdniny a my rodičia si musíme brať voľno alebo to riešiť inak. Veď skončia vyučovanie o pol druhej a niektorí aj skôr a majú padla. Sú vždy v teple a v čistom prostredí, na rozdiel od iných zarábajú slušne a majú garantovaný stály plat, takže sa im nestane ako niektorým, že im nevyplatia mzdu vôbec a podobne. Nuž, na vysvetlenie pre tých, ktorí sa radi nechávajú ovplyvňovať podobnými fámami, použijem niekoľko argumentov. Začnem teda údajnými benefitmi. Dnes už nie je žiadnym prekvapením, že zamestnávatelia ponúkajú týždeň alebo dva dovolenky navyše, takže v ktoromkoľvek hospodárskom segmente sa dovolenka môže vyšplhať i na osem týždňov, čiže 40 pracovných dní, čo je reálne dovolenka učiteľa. Pokiaľ majú deti prázdniny, neznamená to, že má automaticky voľno aj učiteľ. Prázdniny musí pokryť dovolenkou alebo náhradným voľnom, rovnako ako každý iný zamestnanec. Voľná pracovná doba s určitým fixným pôsobením na pracovisku alebo home office je dnes bežný jav v takmer vo všetkých pracovných sférach. Home office si učiteľ môže dovoliť iba cez prázdniny, tu je však limitovaný. Rovnako ako je limitovaný úväzkom, čiže počtom hodín, ktorý je povinný týždenne odučiť. V rámci pohotovosti je povinný suplovať a často i mimo nej. Povinne okrem pracovných porád a pedagogických rád sa musí zúčastňovať i metodických zasadnutí či predmetových komisií, pravidelne sa hromadne stretávať s rodičmi, podávať individuálne konzultácie a riešiť individuálne problémy žiakov. Okrem toho sa denne musí pripravovať na vyučovanie, vedie pedagogickú a inú dokumentáciu, pripravuje žiakov na súťaže, na vystúpenia v rámci školy i mimo nej, vedie mimoškolskú činnosť a musí sa venovať neustálemu vzdelávaniu, kde získava kredity, aby si zvýšil plat, a zároveň aj individuálnemu samovzdelávaniu a tvorbe učebných materiálov, napríklad pracovných listov, testov a podobne. Nehovoriac o tom, že písomné práce a testy opravuje a hodnotí neustále. Takže ak má učiteľ napríklad 25-hodinový povinný úväzok, do 40-hodinového pracovného týždňa mu zostáva 15 hodín mimo vyučovacej povinnosti, čo by bolo tri hodiny denne. A ak ste pozorne počúvali jeho náplň práce, je podstatne širšia, aby sa do troch hodín denne zmestil, takže o nejakom časovom benefite tu nemôže byť ani reči. Áno, pokiaľ všetko funguje správne, tak učiteľ pôsobí v teple a v pomerne čistom prostredí, pokiaľ ide o školskú budovu, no pri neustálom kontakte s deťmi je vo zvýšenej miere vystavený vírusovej či bakteriálnej nákaze, keďže tie často navštevujú školské zariadenie choré, rovnako ako je vystavený enormnej psychickej záťaži, čo je v kombinácii s vírusmi veľmi negatívna kombinácia. A vysoká psychická záťaž je preukázateľným faktorom, pretože okrem zodpovednosti za životy a zdravie detí, ktoré majú v pracovnom procese a povedzme si rovno, že už tento fakt je mimoriadne zaťažujúci, pretože deti i pri správnom vedení sú nevyspytateľné, je na nich zodpovednosť i za priebeh vyučovacieho procesu, jeho výsledky i zverené iné hodnoty, rovnako ako neustále riešenie kolektívnych a individuálnych problémov detí a prípadne ich rodičov. Garancia stáleho platu a rovnako aj jeho vyplatenia je daná zákonom. No Zákonník práce ju v skutočnosti garantuje všetkým zamestnancom. To nie je benefit, ale pravidlo. A pokiaľ sa pozrieme na tzv. „slušný zárobok“, tak zistíme, že aj platové ohodnotenie je sotva dostatočné. Podľa školského hodnotenia na štvorku. Priemerná mesačná nominálna mzda zamestnanca v národnom hospodárstve za rok 2018 bola 1 013 eur. Podľa údajov Slovenského štatistického úradu bola priemerná mzda v školstve za rok 2018 1 006 eur, a to v predškolskej výchove 807 eur, na základných školách 960 eur, stredné školstvo 1 045 eur, vysoké školstvo 1 215 eur, ostatné vzdelávanie 992 eur a pomocné vzdelávacie činnosti 1 250 eur. Štatisticky to nepôsobí až tak zle, keďže rozdiel je len sedem eur oproti mzde zamestnanca v národnom hospodárstve. Učiteľom mzda rastie a môžu byť spokojní, ale ako všetci dobre vieme, štatistika je jedna vec vzhľadom na parametre, ktoré zahŕňa, a realita je zvyčajne iná. V súčasnosti je plat nastupujúceho učiteľa základnej školy, čiže človeka s vysokoškolským vzdelaním, i s príplatkom 805 eur. Pre porovnanie, nástupný plat bez vysokoškolského vzdelania, napríklad predavač v Lidli, ktorý má 35-hodinový pracovný týždeň, je 870 eur plus garantovaný zmluvný nárast prvé štyri roky, operátor call centra Bratislava má garantovanú mzdu 950 až 1 500 eur, predavač v Kauflande 930 eur plus garantovaný zmluvný nárast na prvé štyri roky, pracovník výrobne nábytku v Žiline 730 až 1 100 eur. A minimálna mzda stanovená pre rok 2019 je 520 eur. Čiže za prácu, na ktorú nepotrebujete takmer žiadnu špecifickú kvalifikáciu iba zaučiť sa. Zároveň mladí učitelia zarábali v roku 2016 v priemere len 61 % platu vysokoškolsky vzdelaných rovesníkov vo veku 25 až 34 rokov, v krajinách OECD to bolo 97 percent. Predložený návrh zákona chce podľa slov predkladateľov i Inštitútu vzdelávacej politiky zlepšiť tento stav tým, že učiteľom v regionálnom školstve zvyšuje platovú tarifu o 9,5 % a zároveň spomalí nárast platov za odpracované roky počas prvých 16 rokov praxe, ktorý bol doposiaľ 1 %, na 0,25 % do ôsmich rokov praxe a 0,5 % od deväť rokov praxe. Takže tarifný plat nastupujúceho učiteľa narastie na neuveriteľných 881,50 eura a každý rok sa bude zvyšovať o štvrť percenta. Príplatky sa síce znižujú z 24 % na 14 %, ale vďaka zvýšenej tarife sa pre učiteľov podľa inštitútu nič nezmení. Učiteľov s vyšším počtom rokov praxe sa dané opatrenia dokonca takmer nedotknú. Takže všetci môžu byť spokojní, najmä začínajúci učitelia. Ich finančná motivácia zotrvať pri tomto povolaní sa naozaj, v úvodzovkách, reálne zvýši. Pri tom, ako stúpli ceny energií a neúmerne sa zvýšili ceny potravín, čím sa celkovo zvýšili životné náklady, a rovnako sa sprísnili požiadavky napríklad na hypotekárne úvery a zvýšili sa ceny bytov i nájmov, najmä vo väčších mestách, je navrhované zvýšenie len výsmechom. Nehovoriac o tom, že reálne zvýšenie platu môžu učitelia očakávať podľa nového zákona o pedagogických a odborných zamestnancoch až po vykonaní prvej atestácie, ktorá je však podmienená piatimi rokmi praxe. Ďalšie reálne stabilné zvýšenie môžu očakávať po druhej atestácii, ktorú však môžu absolvovať až po ďalších piatich rokoch praxe od prvej atestácie. Po 12 rokoch praxe možno dostanú aj s príplatkami 1 200 eur brutto. Takto nastavené kritériá iba ťažko udržia mladých ľudí v regionálnom školstve dlhodobo, a to najmä vo väčších mestách, pretože ich príjmová perspektíva je pri množstve vykonanej práce a nutnosti neustáleho sebavzdelávania i inštitucionálnym spôsobom minimálne nedôstojná. Týmto spôsobom si mladých vzdelaných učiteľov nemáme šancu udržať. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, ak nám naozaj ide o modernizáciu a progres školstva, o spokojnosť a kvalitu pedagógov, prestaňme už konečne prijímať proforma nastavené populistické návrhy a nastavme systém tak, aby sme udržateľne mohli skvalitňovať vyučovací proces, a reálne podporujme ľudí, ktorí majú záujem a snahu túto tortúru každodenne podstupovať. Podporme ich a oceňme, a to nielen morálne, ale aj finančne. Pre začiatok 9,5-percentné zvýšenie tarifných platov, áno. Ostatné navrhované zmeny, nie. A pustime sa do širokej diskusie ako ďalej. Ako nastaviť kritériá tak, aby ohodnotenie pedagógov a odborných zamestnancov v školstve zodpovedalo úrovni požiadaviek na nich kladených. Pracovných i kvalifikačných. Ako nastaviť kritériá tak, aby tí najlepší učili budúce generácie, napríklad ako vo Fínsku. Ako nastaviť systém tak, aby nám mladá generácia neabsentovala vo výkone vzdelávacieho procesu, ale bola jeho progresnou súčasťou. Takto navrhnutým zákonom to však dosiahnuť určite nemôžeme. Ďakujem za pozornosť.