M. Vášáryová, poslankyňa: (2009-04-22):
Dovoľte teda k hodnoteniu zahraničnej politiky v roku 2008 a výhľadom na rok 2009. Ako povedal pán bývalý minister Kukan, ide o štandardnú prácu. A ak má naša zahraničná politika nejaké problémy, v tomto materiáli to nie je a ani to nemá prečo byť, ja to neočakávam, hoci vo výhľade na rok 2009 by sme sa mali pozastaviť na tom, že ak nemáme vôbec žiaden rozpočet reálny dnes pre Slovenskú republiku a fungovanie všetkých ministerstiev a inštitúcií, nevieme, ako a čo bude môcť byť v zahraničnej politike financované a ktoré úrady budú môcť byť otvorené a ktoré udržané a ktoré nie. Druhá vec, ako to vlastne skončila tá severo-juho-východo-západná zahraničná politika vlády Roberta Fica. Skončila, ticho a nenápadne. A ja nemám vôbec, pán minister, v úmysle to rozvirovať, pretože to, že tieto predstavy skončili ticho a nenápadne, je v prospech Slovenskej republiky. Na čom je založená dôvera našich občanov, aspoň teda časti občanov, že dnešná zahraničná politika Slovenskej republiky je zmysluplná, logická a neohrozuje budúcnosť našich detí? Na informáciách. A tak si položme otázku, aké informácie dostávame o našej zahraničnej politike. O rokovaniach premiéra Slovenskej republiky okrem fráz nevieme nič, len nič nehovoriace slová. Pán premiér nechodí do debát, napr. s pánom Kukanom alebo s niektorými inými skutočnými expertmi na zahraničnú politiku, aby sme sa dozvedeli viac, ako a kam smeruje naša zahraničná politika. A keď už to nevieme celkom ani my, ktorí sa zahraničnou politiku roky zaoberáme, čo asi vedia občania, ktorí sú v podstate dnes odkázaní len na jednotlivé výkriky niektorých hláv v koalícii, ako o tom pred dvoma týždňami veľmi rozhnevane napísal Rudolf Chmel? Vy ste sám, pán minister, označili rok 2008 za rok ako posledný rok, ktorý dokončil staré plány a staré projekty. Vstúpili sme do Schengenu a prijali euro. A zároveň každý dobrý hospodár zakladá hneď v tomto momente nové smery a tendencie. A ja sa celkom oprávnene pýtam, kde sú. Aká je postavenie Slovenska dnes medzi našimi hlavnými spojencami? Čo presadzujeme dnes v Európskej únii a v NATO? Ako sme zužitkovali naše postavenie v Bezpečnostnej rade OSN a kroky, ktoré sme tam podnikali? Pre mňa v tomto zmysle rok 2008 je príkladom, ako by sme nemali už nikdy viacej robiť zahraničnú politiku v Slovenskej republike. Prečo? Treba priznať, vážení priatelia, priateľky, že ťažko sa udržuje pre ministerstvo zahraničných vecí jednotná a zmysluplná zahraničná politika, ak vnútropolitické trenice alebo agresívne výkriky prekračujúce hranice našej krajiny sú v evidentnom protiklade s proklamovanými a aj kultivovanými hodnotami, dlhodobo kultivovanými hodnotami našej zahraničnej politiky, kultivovanými aj ministerstvom zahraničných vecí. Starosť o slušnú a vypočítateľnú zahraničnú politiku je základnou povinnosťou všetkých civilizovaných štátov alebo tých, ktoré aspoň na to ašpirujú, aby boli civilizované. Dovoľte, aby som definovala jeden výrok dnes už zosnulého, bohužiaľ, poľského významného ministra zahraničných Stefana Mellera: „Stačí zle definovať jeden z hlavných cieľov, a to buď z nevedomosti, alebo z neodbornosti, alebo iných, skôr nejakých emocionálnych príčin, aby sa automaticky menili aj ostatné ciele a aj už dosiahnuté méty. Preto vyváženie proporcií zahraničnej politiky je najdôležitejšou úlohou jej tvorcov, každé radikálne posunutie v sebe obsahuje hrozbu radikálnej zmeny všetkých ostatných činiteľov, automaticky.“ A pritom sme neustále podrobovaní analýzam našich spojencov, ktorých diplomati veľmi usilovne pracujú a denne informujú o všetkom, čo sa tu deje. To je základný problém našej zahraničnej politiky aj pre rok 2009. Už predsa neexistujú jednoznačné bilaterálne vzťahy. Všetko je premiešané s našimi záväzkami so spojencami, či už v NATO alebo v Európskej únii, alebo aj v OSN, čo znamená veľmi nebezpečnú možnosť získať, ale aj stratiť vážnosť pre celý štát v jednom jedinom posunutí. A toho by sme si mali byť všetci vedomí, veď nechceme od nikoho, aby som si pomohla citátom z Kostrovej básne Obzory jasné. Z tohto miesta treba ale upozorniť na nebezpečenstvá, ktoré vyplývajú z pokusov uplatňovať na Slovensku nebezpečnú historickú politiku. Konfrontačná politika, ktorá preskočí hranice nášho štátu, otvára totiž ring. A výsledok zápasu sa nedá predvídať, ani to, koľko nás to bude stáť, ani to, ako dlho bude trvať súboj. Historická politika, ktorá využíva predsudky, staré krivdy a mýty na mobilizáciu priaznivcov, samozrejme, nie je náš vynález. V Maďarsku kraľuje v niektorých politických stranách vlastne stále už od premiéra Antala, a v Poľsku nabrala na obrátkach, keď sa moci ujali bratia Kaczynskí. Tento typ politiky ale presadzujú zásadne a výlučne ultrapravicové formácie. Máme my vládu, ktorá nesie nálepku ultrapravicových formácií? Samozrejme, do historickej politiky siahajú aj vždy všetky populistické formácie, a to všetkých smerov, nech sa deklarujú akokoľvek. Historická politika je veľmi lákavá. Ak neviete poriadne po anglicky alebo ani poriadne po slovensky, je fantastické v zahraničnej politike sa zaháňať sekerou. Hneď máte pocit, že sa vás tí druhí boja a uhýbajú. A v zdvorilom diplomatickom prostredí vám často nedajú ani najavo, že rúbete do vzduchu alebo že rúbete práve novo vysadené stromčeky, ktoré by mali priniesť ovocie pre našu vlastnú vlasť, pre Slovensko. „Historická politika,“ citujem Stefana Mellera, „je založená na márnivosti a predčasnej pýche.“ Hovorí: „Nacionalisti sa tak radi prezerajú v zrkadle. Organizujú tak radi politické inscenizácie rôznych osláv, niekedy priam historicky protichodných.“ Uvedomte si, že ak budeme oslavovať Svätopluka na tom koni, že budeme oslavovať niekoho, kto vyhnal Metodových žiakov. Toto historické bezvedomie by sme si už raz mohli uvedomiť. Historická politika totiž mení aj veľmi výrazne jazyk, jazyk nielen politických elít, ale aj médií a tým pádom aj občanov. Zahraničná politika je predstavovaná vnútri krajiny ako feuerwerk, teda ohňostroj úspechov a víťazstiev. A čo môže byť výsledok? Manipulovaná národná história opierajúca sa na selektívnej pamäti, ktorá vystupuje dokonca ako náhrada určitého náboženstva a u niektorých citlivejších jedincov aj vyvoláva ošiaľ mesianizmu. Pre zahraničie sa organizujú výstavy potemkinovských fasád a nakoniec zostaneme všetci bez skutočnej pamäte. Za posledných 20 rokov niektorých z nás skutočne zaskočil pluralizmus vízií a historických symbolov, lebo už nie triedny vrah, ale ideologický protivník je patrónom rôznych osláv pod egidou historickej politiky. A odtiaľ je už len jeden krok k sladkému uvažovaniu o historickom revanši. Tak príťažlivo to znie. Snaha o objektívne vnímanie našej histórie a úsilie o mierové spolužitie s našimi susedmi a spojencami je odhodená ako slabosť a rozvaha je považovaná za nepotrebný balast. A pritom historická pamäť, kultivovaná historická pamäť by dnes mala slúžiť na vyrovnanie sa s krivdami, či už s tými skutočnými alebo domnelými. Mala by byť korunovaná snahou o spoločný jazyk, ktorý by nám spolu s našimi spojencami a susedmi umožnil prežiť život bez hrozby konfrontácie, po ktorej duša populistov a nacionalistov tak piští, bez vytvárania atmosféry strachu, ktorá ruší akýkoľvek pocit zodpovednosti, naopak, ktorá stvára možnosť mnohým ľuďom cítiť sa nezodpovednými. Posledné príklady na európskom kontinente môžeme ešte stále nachádzať na západnom Balkáne. Ako napísal Rudolf Chmel, dovoľte, aby som ho ešte raz citovala, „v prealkoholizovanej nacionalistickej hlave sa strach môže stať symptómom osobnej zvrhlosti, ale vo svete racionálnom je tragický“. Preto musíme nájsť spôsob, pán minister, ako viacej komunikovať s občanmi o svete, ktorý je okolo nás, a priblížiť im nebezpečné a hrozivé problémy, ktoré sa zdajú tak vzdialené a v skutočnosti ovplyvňujú naše životy dnes a denne, a to jazykom, ktorý bude blízky jednotlivej súkromnej ľudskej skúsenosti priemerného občana Slovenska. Čo v tejto oblasti teda mieni robiť, robí a bude robiť ministerstvo zahraničných vecí, považujem za kľúčové. V tomto sa musíme správať ako deti, ktoré nás neustále obťažujú svojimi neustálymi otázkami prečo. Nemôžeme sa uspokojiť s tým, že si dovolíme odpovedať, „spoliehajte sa na nás, verte nám“, pretože sa snažíme predstierať, že sme odborníci. To nemôžeme dopustiť. Sme povinní odpovedať na všetky otázky zahraničnej politiky čo najzodpovednejšie a najzrozumiteľnejšie. V slobodnej spoločnosti iná možnosť nie je ako kladenie a odpovedanie otázok. Dnes položená naivná otázka v oblasti zahraničnej politiky môže zajtra zmeniť kroky, ktoré nám zachránia úspory, prácu a možnože aj život. Náš demokratický režim a príslušnosť k Európskej únii nám umožňuje, aby naším cieľom uchovávania a kultivovania našej historickej pamäti bolo zmierenie sa so všetkými, s ktorými sme mali problémy v minulosti, v mene obrany toho, čo sme dosiahli naším víťazstvom nad komunizmom v roku 1989. Ako povedal už dnes zosnulý minister zahraničných vecí Bronislaw Geremek, aj víťazstvo treba stráviť. Vniesli sme do jazyka našej novej zahraničnej politiky dostatočne nové pojmy, ktoré sa v posledných rokoch objavili v medzinárodných súvislostiach? Napr. o práve na humanitárnu ingerenciu nediskutujeme. Ani o multilateralizme nehovoríme. A čo si predstavujeme pod pojmom solidarity? Sme radi, keď sme objektom solidarity našich spojencov, ale dokážeme byť solidárni s druhými? A napriek nástupu prvkov cynickej reál politiky v niektorých krajinách okolo nás, ktoré sa zdajú byť založené na chladných krátkodobých kalkuláciách, budeme my schopní udržať si presvedčenie o zmysluplnosti solidarity ponad ideologické rozdiely v mene slobody a ľudských práv? Budeme schopní zlúčiť dve tradície, ktoré na Slovensku máme, tradíciu ustrašenosti a neviery vo vlastné sily, akýsi tento náš starobylý kultúrny kód, a potrebnú tradíciu pragmatického uvažovania a najmä zbavenia sa naivity? A dovoľte ešte pár poznámok na záver. Transatlantické spojenectvo dnes v sebe skrýva tajomstvo skorého východu z krízy a z recesie, ktorou sme dnes postihnutí. Ale nie som si istá, či si to uvedomujú všetci decidenti v zahraničnej politike, že nie na východe od našich hraníc, ale na západe leží vylúštenie záhady hospodárskej recesie. Ako sa staviame k pochybnostiam ďalšieho rozšírenia NATO i EÚ? Vôbec sme nezareagovali na vyhlásenie ministra obrany Francúzskej republiky Morina, ktorý vyhlásil, že s Ruskom musíme konzultovať otázky ďalšieho rozširovania NATO. Tvárime sa, že tieto otázky pre nás neexistujú. Dnes stojíme aj na hrane nového otvorenia hry. Aspoň to tak vyzerá v EÚ, v NATO, v transatlantických vzťahoch, v boji s recesiou. To nás negatívne ovplyvní aj v zahraničnej politike. A kľúčové tu zostanú debaty o našej bezpečnosti a ako sa budeme do nej zapájať do týchto debát a čo z toho vyjde pre nás. Uznávam, že rozprávky potrebujú deti. A dospelí potrebujú pravdu, pravdu, ktorá nás zbaví rétoriky politických hochštaplerov, ktorí by sa chceli pasovať do všelijakých úloh. Založiť zahraničnú politiku na nenávisti je nebezpečné, lebo tí druhí vedia nenávidieť lepšie ako my. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)