Kaliňák, Robert, podpredseda vlády a minister vnútra SR (2015-06-23):
Ďakujem, vážená pani predsedajúca. Vážené dámy poslankyne, páni poslanci, tento problém je, samozrejme, omnoho komplexnejší a dlhší a bez toho, aby sme sa na chvíľku nevrátili do prapôvodu všetkých, by som povedal, pull efektov alebo tých tlakov, ktoré sa vytvárajú na Európu, sa nezaobídeme. Už to tu viackrát bolo spomínané. Všetky migračné toky z Afriky sú predovšetkým vedené smerom k Európe, smerom k tým, ktorí budovali a mali do určitej miery infraštruktúru v afrických krajinách. To znamená, aj cieľové krajiny, ktoré sa sťažujú, že sú tými najväčšími platičmi a zaťažovateľmi tohto druhu migrácie, sú predovšetkým krajiny z dvoch pôvodov. Prvé, pôvodných koloniálnych krajín, ktoré naďalej majú veľkú komunitu týchto ľudí z týchto štátov na svojom vlastnom území, a preto predstavujú pomerne bezpečie bez jazykových prekážok a akési domáce prostredie pre týchto migrantov. A potom krajiny s veľmi, by som povedal, veľkorysým sociálnym systémom, ako je Nórsko alebo Nemecko. Tento problém nevznikol dnes, nevznikol včera, nevznikol pred piatimi rokmi, ale za posledných desať rokov sa urobilo naozaj mnoho chýb, za ktoré teraz majú platiť všetci napriek tomu, že tie chyby boli v podstate individuálne. Za posledné roky bolo v Európe predovšetkým južnými krajinami zmenených z ilegálnych migrantov na legálnych takmer 5 miliónov utečencov. Všetci títo, alebo teda 5 miliónov migrantov, sa dohodnime presne, treba rozdeľovať medzi utečencami a migrantami. A 5 miliónov týchto migrantov vlastne sa zrazu stalo legálnymi migrantami, ktorí sa voľne pohybujú po Európe a opätovne ako snehová guľa sa nabaľujú vlastne na tú infraštruktúru, ktorú v tých krajinách majú vybudovanú, či už z pohľadu svojho vierovyznania, z pohľadu jazykov alebo z pohľadu blízkosti kultúr, a tak vznikajú v Európe a v niektorých veľkých mestách, samozrejme, osobitné komunity a satelitné komunity, ktoré nie sú integrované a, bohužiaľ, ani nebudú integrované. Do týchto častí veľkomiest európskych málokedy chodí polícia, je to život, ktorý tam funguje vlastne mimo zákonov tejto krajiny, a z nich vlastne pochádzajú aj potom ľudia, ktorí neboli uspokojení na svojich ambíciách, a potom môžu aj európske krajiny najmä z týchto vecí častokrát počítať tzv. svojich foreign fighters, a teda tých cudzích bojovníkov, ktorých dneska sa každý bojí z pohľadu návratu, aké bezpečnostné riziko pre svoju krajinu bude predstavovať. Tých problémov, ktoré to vlastne spôsobili, ktoré dnes nás postavili pred situáciu, kedy nedokážu mnohé krajiny reálne dodržiavať tie pravidlá, ku ktorým sa zaviazali v európskych predpisoch, je napríklad aj určité neobmedzené poskytovanie azylantom v zmysle hesla: „Si nepriateľ môjho nepriateľa a automaticky si môj priateľ.“ A preto vlastne napríklad 100-percentné poskytovanie azylov čečenským migrantom sa ukazuje dnes ako veľmi nesprávne. Lebo nikto sa ani len nepokúsil selektovať medzi skutočnými utečencami z Čečenska ohrozených na živote a tých, ktorí proste sa rozhodli len migrovať do Európy, aby si tu vytvorili svoju infraštruktúru. Prakticky väčšina alebo veľká časť z týchto ľudí sa dnes práve ocitla v ozbrojených konfliktoch Islamského štátu a krajiny počítajú týchto zahraničných bojovníkov na stovky. A je to práve opätovne tá situácia, že popri všetkých tých argumentoch, ktoré tu dnes zazneli, a chcem sa všetkým poďakovať za vecnú diskusiu, musíme brať do úvahy aj tento argument. Neurobme chybu, ktorú si budeme o päť rokov opätovne vyčítať. Keď nie teraz, tak kedy chceme zastaviť tieto chybné rozhodnutia, ktoré sme urobili nielen my, ale aj hlavne európske štáty, aby sa už neopakovali? A situáciu musíme začať riešiť. A by som začal tak rýchlejšie a dal priestor čo najväčšiemu počtu ľudí, momentálne je najväčší tlak na Taliansko a Grécko. Taliansko a Grécko však nie sú finálnymi krajinami. Sú takisto tranzitnými krajinami, podobne ako Slovensko, Maďarsko, Poľsko alebo Česká republika. Tieto krajiny mali takú istú úlohu ako my, dôsledne ochrániť svoju hranicu. O tom, že tak nekonajú, niet absolútne pochýb. Nielen ochrana morskej, ale aj pozemnej hranice zlyháva na plnej čiare, najmä ak hovoríme o hranici s Tureckom. Tu potom vznikajú také rôzne dôvody na zamyslenie, že ak teda utiekli utečenci pred vojnou napríklad v Sýrii alebo v Iraku pred Islamským štátom a dostali sa do Turecka, kde niet pochýb, že už na živote ohrozovaní nie sú, aký je teda ten ďalší motív putovania z Turecka cez grécku hranicu do Európy? Ak teda sa bavíme o tom, že máme zachraňovať predovšetkým tých ľudí, ktorí nie sú ohrození na živote, prečo potom nepodporíme intenzívnejšie Turecko, aby túto situáciu dokázalo lepšie zvládať? Ono má niekoľko stotisíc utečencov na svojom území, jednoznačne. A zaslúži si určite Turecko našu podporu, aby tú situáciu zvládlo. Jednak preto, že je to vlastne blízka kultúra aj náboženstvo z pohľadu krajín, z ktorej najmä teraz migrujú, čiže Sýria, Irak, ale aj preto, že je to vlastne pridružený člen, ktorý sa snaží vstúpiť do Európskej únie a ktorého minimálne na základe týchto dobrých vzťahov, ktoré s Tureckom máme, sme povinní podporiť. Keď sa bavíme o opatreniach, ktoré robiť mimo nášho územia, je to napríklad téma Turecka, je to téma Jordánska, je to téma Egyptu. Ale je to téma aj Tuniska. Do Líbye dnes je veľmi ťažké ísť. Je dobrý nápad, nie je prvý, ohľadne bezpečných miest v severoafrických krajinách, ale o tom rokujeme už dlho. Niektoré sa dokonca už aj vytvorili, ako je napríklad v Nigérii, ale pre vstup do Líbye je treba mandát OSN. A o tom sa teraz práve intenzívne diskutuje. Čiže prečo teda rezignovali tieto krajiny na ochranu svojej hranice? Práve preto, že si boli istí svojou takou jednoduchou štatistikou, ktorú teraz reprezentuje aj Maďarsko, ktoré takisto je veľmi zaťažené migračnou vlnou, a nikto o ňom nehovorí alebo len veľmi minimálne. 85 % všetkých migrantov, ktorí prídu do Maďarska, teda do krajiny, kde sa nebojuje, kde nie sú ohrození na živote, kde im naozaj nič nehrozí, odíde do 24 hodín z Maďarska ďalej. Zvyšných 15 %, resp. 10 z týchto 15 odchádza do 48 hodín. Tak potom ide v prevažnej miere o utečencov alebo nelegálnych migrantov? Lebo v Maďarsku sa určite nebojuje. Teda určite ten tlak na ochranu života a útek pred priamym ohrozením života neexistuje. V Turecku, si myslím, že tiež nie. Čiže Grécko napríklad dostalo podporu vo výške 360 mil. na vybudovanie azylových kapacít, 360 mil. eur. Momentálne Grécko disponuje kapacitou 200 ľudí. Azylovou. Neviem, koľko hviezdičiek má ten azylový tábor, v každom prípade mám pocit, že niekde tu táto politika kontroly a tvrdého prístupu asi nie úplne bola dokonale urobená. A nechcem kritizovať Grékov, je to samostatná krajina, ktorá si robí svoju politiku, ale keby sme dôsledne pristupovali k napĺňaniu schengenského acquis, táto situácia by proste nevznikla. Najväčším problémom je to, že neplníme základnú úlohu, ktorú máme, a to je readmisia a návratová politika. Readmisia je okamžité otočenie migrantov priamo na hranici. To je to, o čo sme my veľmi tvrdo bojovali od roku 2006 s Ukrajinou. Dlho to nefungovalo, dlho sme museli predkladať veľmi zvláštne dôkazy o tom, že stopercentne pochádzajú z Ukrajiny. Pretože Ukrajina vyhlásila: To sú nie naši migranti. Máte stopy na hranici? Nemáte? Nemáme sa o čom baviť, nie sú naši. Čiže to je individuálne rokovania a snaha krajiny vyrokovať si takéto readmisné zmluvy so svojimi susedmi, odkiaľ migranti putujú. A nám dnes, dá sa povedať, že Ukrajina akceptuje 100 % migrantov, ktorí východnú hranicu prekročia, aj keď nemajú hneď, priamo sme nenašli ten odtlačok na tej hranici, ale je evidentné, že putovali z Ukrajiny. To je výsledok tvrdého tlaku, tvrdej spolupráce, pravidelných týždenných rokovaní v Užhorode, kdekoľvek, kde vlastne tieto rokovania sú, a výborné vzťahy s ukrajinskou pohraničnou strážou napriek tomu, že za posledné mesiace bola vystavená obrovskej turbulencii. Ale máme to nejakým spôsobom fungujúce a toto mnohé štáty nemajú. Mnohé štáty južnej Európy nemajú takéto zmluvy ešte ani uzavreté, nieto ešte napĺňané. A tu je v podstate to ďalšie opatrenie, po ktorom sa volá, častokrát sa mu hovorí More for More. Všetky tieto krajiny dostávajú pomoc od Európskej únie. Ak chcete viac, musíte aj vy urobiť viac. A preto vlastne musíte pristúpiť k tomu viac, aby ste akceptovali readmisné dohody a návraty priamych nelegálnych migrantov do vašich krajín, odkiaľ vlastne odchádzajú. Lebo aj vy si musíte plniť povinnosti ochrany hraníc. Hranice sú základným suverénnym znakom každého štátu. Aj Európy. Ak nestrážime hranicu, načo máme vízovú politiku? Načo udeľujeme víza len tým, o ktorých si myslíme, že nie sú nebezpeční pre Európu? Prečo potom robíme také obrovské šaškárny okolo víza, udeľovania víz v Číne? Prečo ich robíme, obrovské problémy pre udeľovanie víz v Indonézii, v Indii, v Pakistane, v Rusku, v Ukrajine, v Bielorusku, to je jedno, aj čo je najbližšie, keď nemáme problém pustiť každého, kto k nám na breh dopláva? To je proste problém. Buď teda rezignujme na to, že nerobme vízovú politiku, neochraňujme hranice, potom v poriadku, ako toky budú fungovať, alebo raz máme hranice, máme vízovú politiku, tak ju musíme uplatňovať stopercentne. Readmisia je teda jedna vec, priamo, ktorá vyplýva z nájdenia migrantov priamo na hranici, druhá vec je návratová politika. Keď teda už nelegálneho migranta mám a neviem ho v rámci readmisnej zmluvy vrátiť a neprešiel mi konaním žiadosti o azyl a nedostal poskytnutý azyl, musí sa vrátiť do krajiny okamžite. Po tejto kritike, ktorú sme urobili aj priamo na rokovaní Rady ministrov vnútra, sa postavilo po našom, našom vystúpení alebo po mojom vystúpení aj Španielsko, ktoré uznalo, že, áno, urobili sme tie chyby, že sme udeľovali nelegálnymi migrantom legálne povolenia. Túto chybu už nechceme opakovať, a preto pri poslednej takejto invázii plávajúcich člnov na Kanárske ostrovy sme okamžite zakročili v štátoch, odkiaľ tieto vlny pochádzali, začali sme nekompromisne všetkých nelegálnych migrantov vracať, ktorí nespĺňali kritériá o úteku pred a ohrozením života a podobne, a vlna okamžite poľavila. Čiže ak ste sa pýtali, aké sú ďalšie opatrenia popri pomoci priamo krajín postihnutým utečenectvom, napĺňania readmisnej zmluvy, je konečné napĺňanie návratovej politiky. Západné štáty, nebudem ich menovať, majú zo 100 % rozhodnutí o návratoch, zrealizujú 10 až 20 %. To sú regulérni nelegálni migranti, ktorí boli uznaní ako nelegálni migranti, ktorí boli uznaní, že nemajú nárok na azylovú politiku, napriek tomu, že v niektorých štátoch je mimoriadne liberálna a udeľuje až 50-60 % všetkým nelegálnym migrantom. Tak z tých, ktorým neboli udelené, to znamená, že naozaj ani omylom nešlo o nejakých ohrozených ľudí, dali preč zo 100 % 10 až 20 %. Tak, samozrejme, každý, aj nelegálny migrant, sa môže cítiť bezpečne, lebo vedia, že ho nevyhostia. Čiže návratová politika, aj to bolo témou poslednej Rady ministrov, že tuto musíme výrazne zvýšiť návratovú politiku a potom máme šancu, že okamžite tá vlna opadne, lebo každý bude vedieť, že je zbytočné na ten čln nastupovať, lebo teda nemá význam, lebo nás z Európy vrátia naspäť. Ďalšia vec, ktorá je veľmi pre nás dôležitá, je, že trošku sa možno preriekol komisár pre migráciu, ktorý je teraz zhodou okolností z Grécka, že „niekomu sa vám možno zdá tých 40-tisíc veľa, niekomu sa zdá málo, v každom prípade je to dobrý začiatok“. S dôrazom na dobrý začiatok. To znamená, dnes je to 1 000, lebo to je 785 plus presídlenia, to je zhruba 1 015, 1 100 ľudí dokopy pre Slovensko v rámci kvót, to znamená, dnes je 1 000, zajtra 5- a pozajtra 10-tisíc. A my skutočne tiež máme len nejakú integračnú kapacitu ako Slovensko. Práve preto je ten obrovský tlak, že musí to byť dobrovoľné. Musí to byť dobrovoľné. Slovensko poskytuje pomoc. Poskytuje od roku 2008 na veľmi dobrom programe, ktorý je veľmi vítaný, robíme ho vlastne jediní v tej podobe, ako ho robíme, kedy vyberáme spolu v spolupráci s Medzinárodnou organizáciou pre migráciu a s vysokým komisárom pre utečencov UNHCR presne najohrozenejšie rodiny poväčšine z utečeneckých táborov. Najprv začínali sme s utečeneckými tábormi v Iraku Palestínčanov, Kurdov a prešli sme až do dnešných dní, kedy sa bavíme o Sýrčanoch a Eritrejčanoch. Tieto najohrozenejšie rodiny vyberáme, okamžite ich vlastne prichyľujeme na Slovensku, poskytujeme im zdravotnú starostlivosť, vzdelanie pre ich detí, lebo väčšinou ide o matky s deťmi alebo rodiny, poskytujeme im vzdelanie, poskytujeme im ubytovanie, stravu, všetky tie veci, ktoré potrebujú, aby sa dokázali na chvíľku, ako sa hovorí, nadýchnuť a následne ich pripravíme na ich cestu do finálnej krajiny. V našom prípade to najčastejšie bývajú Spojené štáty. Túto kapacitu sme postupne navyšovali zo 150 ľudí ročne na 300 a dnes sme pripravení ako ďalší príspevok k tejto humanitárnej kríze, zvládame robiť 600 ľudí ročne, aby sme dokázali sa o nich postarať, pripraviť a previesť ich do ich finálnej destinácie. Nakoľko Slovensko je proste tranzitná krajina nielen preto, že tu nemajú takú komunitu, ale aj ďalšia infraštruktúra je náročná, najmä pre ľudí s moslimským vyznaním, veď nemáme mešity. To znamená, každý, ktorý je, takýmto spôsobom hľadá skôr situáciu v krajinách, kde vlastne môže takýmto spôsobom sa stať súčasťou komunít, veľkých komunít, ktoré tam častokrát žijú. Čiže my plníme si túto úlohu. Takisto ďalšia ponuka, ktorá je, na ktorú sa pripravujeme, je vlastne dočasná pomoc pre Rakúsko, ktorí v rámci vybavovania azylových procedúr majú minimálne alebo veľké problémy s kapacitami. A preto na ten čas vybavenia ich žiadostí o azyl môžeme tých migrantov, ktorí najmä pochádzajú zo západného Balkánu, najmä zo Srbska, z Macedónska, umiestniť dočasne na našom území. Akonáhle prídu na rad, keď sa uvoľní tá kapacita na dovybavenie tej ich formality v Rakúsku, lebo to sú rakúski migranti, tak vlastne sa vrátia naspäť do Rakúska a vybaví sa s nimi už tá ďalšia procedúra, ktorú Rakúsko má pripravenú. O tom teraz práve diskutujeme aj s rakúskou ministerkou. Čiže sú konkrétne programy. Ďalej to, čo tu spomína pán poslanec Mikloško, to sú veci, ktoré jasne hovoria o možnostiach, ktoré poskytujú slovenské rodiny, mimovládne organizácie v súvislosti so sýrskymi kresťanmi. Mali sme tento pokus, nebol úplne úspešný. Ja im držím palce, aby sa to dalo. Nie je tá selekcia taká jednoduchá a nie vždy, keď už sú ako-tak umiestnení v tom utečeneckom tábore, majú chuť meniť ten svoj pobyt, lebo veria, že sa tá situácia v Sýrii upokojí, že nechcú opustiť priamo svoju rodnú krajinu. Takisto hovorím, že je do určitej miery za týmto návrhom aj také trochu pokrytectvo alebo farizejstvo, pretože na jednej strane všetkých presviedčame, že nie je problém, aby sme tisícky utečencov bez absolútneho poznania z úplne tretích krajín prijali do Európy, na druhej strane máme problém schváliť vstup Bulharska a Rumunska do schengenského priestoru, pretože sa obávame, že občania Európskej únie rómskej národnosti z Bulharska, Rumunska budú voľne cestovať po niekoľkých krajinách. Osobitne som ostro kritizoval jedného kolegu z jednej nemenovanej krajiny, ktorý hovoril, ako oni všetko zvládajú, ako oni všetko zvládajú. Oni len dočasne potrebujú pomôcť, aby tie kapacity vedeli napĺňať. Tak som sa ho opýtal, že: A čo boli tie týždňové články o dvoch rómskych rodinách v ich parku v hlavnom meste, ktoré nevedeli zvládnuť a ktorý bol obrovský škandál pre nich? Čiže mnohé vyhlásenia sú príliš silácke a nevieme sa vysporiadať s vlastnou migráciou vnútornou v rámci Európskej únie, občanmi Európskej únie, teda občanmi Rumunska a Bulharska. A práve preto považujem tento návrh len za politikárčenie a nie reálne riešenie problému, lebo ono to naozaj nevyrieši. To je riešenie následkov, nie príčin. To je presne ako v prípade povodní, v ktorých sme teda doma všetci, predpokladám, je, že začali by ste čerpať vodu z domu, do ktorého sa stále leje voda ešte z rieky. Najprv treba znížiť hladinu, dať tú vodu preč, zatarasiť pretrhnutú hrádzu a potom môžem odstraňovať následky. Tá vlna pre Taliansko a Grécko nie je ničím novým. Nie je prvá a nie je posledná. Keď som počul vyhrážať sa jedného z ministrov, talianskeho, že tak my im dáme legálne pracovné povolenia, aby mohli cestovať po celej Európe. A čo robili Taliani doteraz? Doteraz robili presne to isté. To je tých, Taliani zlegalizovali 1,7 mil. nelegálnych migrantov na legálnych za posledné obdobie. Tak prečo sa tu bavíme o 40 tisícoch? To sú úplne iné čísla. Ale opätovne sa vrátim k tomu tlaku medzi Talianskom a Francúzskom a k ich hranici. Veď Taliansko je bezpečná krajina. Žiadna vojna tam nie je. Nehrozí im žiadna smrť. Tak prečo potom tak neuveriteľne sa tlačia na to, aby sa dostali do Francúzska, ďalej do Kale a poväčšine do Spojeného kráľovstva, lebo tam je takisto ďalší tlak. A to je presne to, čo napovedá, že to nie je tá úprimná snaha iba si zachrániť holý život. Lebo keby to tak bolo, tak som spokojný aj v Turecku, aj v Grécku, aj v Taliansku, aj v Maďarsku, ale ja, dobre, väčšina z nich veľmi dobre vie, kam cestuje, veľmi dobre vie, čo má povedať azylovým úradníkom, a veľmi dobre vie, kde chce skončiť a koľko za to zaplatila. A to je opäť tá falošná solidarita, na ktorú poukazujeme. Tí, ktorí sa dostanú zo severnej Afriky do Európy, sú predovšetkým bohatí, v úvodzovkách, pretože si dokážu zaplatiť tých 5-tisíc eur. A čo tí, ktorí tam ostali? Každý deň odíde 1 000 ľudí z týchto krajín, ale ďalších 100-tisíc sa tam narodí do tohto problému? A to nás netrápi?! Ak chceme naozaj týmto ľuďom pomôcť, potom, áno, dobre, sme veľmoc ako Európska únia, tak poďme zainvestovať do tých krajín, poďme tam urobiť poriadok, aby skončila občianska vojna v Eritrei, aby sme urobili (potlesk), aby sme urobili poriadok v Líbyi. Keď teda niektoré štáty sa rozhodli, že potom až teraz je tá správna demokracia, až teraz sú chránené tie životy v Líbyi, až teraz je tam nádherne a perfektne, po tom, čo konečne bol odstránený diktátor Kaddáfí. To je presne tá otázka. To je úplne iná situácia (potlesk), ako bola na Slovensku. Úplne iná situácia. My, keď sme urobili revolúciu, všetci sme demokraciu chceli, všetci ju budujeme, s chybami, s tým všetkým, čo má, ale stále vieme, že naše slobody sú omnoho viac chránené ako kedykoľvek predtým a sú neobmedzené, ako boli obmedzované predtým. Predtým tam bol diktátor Kaddáfí, teraz sú tam polovojenské organizácie al-Káida, Islamský štát je v Líbyi. A ten teda rozhodne nedisponuje veľkou toleranciou k akýmkoľvek právam. Čiže je tam tá horšia situácia jednoznačne aj v oblasti ľudských práv, aj v oblasti životnej úrovne, vo všetkom. Tak sme teda zodpovední, nespôsobili sme, boli sme proti tomu, dobre. Ale buďme teda solidárni s Európskou úniou a bavme sa o tom, že musíme vytvoriť tlak aj na OSN, aby bol ten mandát a mohla tam prísť Európska únia aj so svojimi vojakmi, policajtami, urobiť poriadok a ochrániť tých ľudí. Sme za to zodpovední. Egypt sa našťastie spamätal a vrátil sa do, by som povedal, dobrých koľají, nakoniec mali tam aj ten predpoklad, čiže vcelku sa tá situácia stabilizuje. Ale aj Egyptu sme povinní pomôcť, pretože aj tam je mnoho, mnoho utečencov, ktorých nie úplne zvládajú. To sú práve krajiny. Ak ich podporujeme, máme právo od nich žiadať readmisné zmluvy, aby prispeli k tomu, aby ten tlak na Európsku úniu naozaj klesol. K záveru vám chcem povedať iba toľko, že Slovensko zažilo svoju utečeneckú vlnu, a preto nesúhlasím aj s tým, čo bolo v prejave pána prezidenta, že my nevieme o utečencoch nič, my nevieme nič o migrantoch. Ale veď my sme tu mali v priebehu piatich rokov 45-tisíc migrantov prevažne z Afganistanu a Čečenska. Dokázali sme sa s tou vlnou vysporiadať, prežili sme ju aj s pochvalou UNHCR. Ale takisto sme vedeli, že sme iba tranzitná krajina, že nakoniec tu ostane pre nás bezvýznamné percento azylantov, pretože Slovensko udeľuje azyly na úrovni 5 až 7 %. Sú krajiny, ktoré dávajú 100. A to tiež si treba rozmyslieť, kde potom je to bezpečnostné riziko. Dokiaľ nepreveríme, že tá osoba, jej príbeh o ohrození jej života je pravdivý, dovtedy ten azyl nemôže dostať. Používame na to všetky metódy. Dokonca raz sme boli kritizovaní pri jednom Egypťanovi, že sme zvolili neštandardné metódy, aby sme preukázali, že naozaj na piatej žiadosti o azyl konečne povedal pravdu. Štyrikrát pravdu nepovedal a v tej piatej konečne povedal pravdu a mohol dostať azyl, lebo bol naozaj prenasledovaný. Ale ten dôvod, a skutočný, schovával štyri žiadosti predtým, dva roky sa tu neustále objavoval a žiadal o azyl. Čiže Slovensko má skúsenosť s utečencami, vieme, ako sa to robí, vieme tie veci zvládnuť, ale chceme, aby to bolo na našej dobrovoľnej vôli, akým spôsobom budeme pomáhať. A my to pravidelne robíme a budeme to robiť. Nemusí nám diktovať, akú solidaritu máme prejavovať, pretože ju pravidelne prejavujeme. A nehovoriac o tom, že takisto musíme mať trošku voľných kapacít pripravených na prípadnú vlnu z Ukrajiny. Nevieme, čo sa tam stane, kedy si Rusko začne robiť ešte chute na nejaké ďalšie časti Ukrajiny, tak ten exodus bude obrovský. A na to sa treba pripraviť. No a na záver úplne by som len skonštatoval, že tak, ako si my plníme svoje úlohy pri ochrane našej hranice, a mnohí poslanci mali možnosť vidieť, chceme, aby to robili aj ostatní. Som trošku prekvapený, a aj keď my, samozrejme, súcitíme s kolegami z Maďarska, ale tvrdší prístup musí byť jasný, hlavne opätovné zavedenie víz pre západný Balkán je absolútnou nevyhnutnosťou, pretože tam naozaj nezabránite ani tisíckami kontrol. Keď prídete s pasom, ktorý vyžaduje bezvízový režim, vstúpite do Európskej únie a vzápätí požiadate o azyl, niečo nie je v poriadku. Alebo vyhlásme západný Balkán ako pre bezpečné, bezpečné územie, že tam nemôže existovať žiadny, žiadny potenciálny žiadateľ o azyl, pretože je to krajina, ktorá vstupuje do Európskej únie a plní všetky demokratické štandardy, a preto akúkoľvek žiadosť takéhoto občana o azyl môžte rovno odmietnuť. Alebo sa vráťme k vízam. Sú dve možnosti, ale každá situácia, o ktorej sme sa teraz bavili, sa dá riešiť rýchlo a racionálne. Silná návratová politika, poctivá readmisia, téma opätovného sprísnenia vízových režimov. Veď to urobili aj nám. Začali cestovať naši Rómovia do Anglicka, dostali sme naspäť víza. Pamätám si, keď boli zrušené v 90., v 92. a v 93. boli zavedené znova. Dlhé roky sme čakali, aby boli opätovne zrušené. To isté urobila predsa Kanada. Tá to urobila Maďarskej a Českej republike aj prednedávnom. My sme teraz vyslali policajného pridelenca do Kanady, aby púť našich Rómov v Kanade nespôsobila ďalšie víza, áno, udelenie ďalších víz pre našich občanov a cestovanie do Kanady. Takže myslím, že sme to schopní riešiť. Ale každé takéto riziko má svoje riešenia. A to isté platí aj naopak. Sme schopní to ako Európa urobiť, ale kvóty sú v podstate len akýmsi politickým signálom pre tie krajiny, pre obyvateľov tých krajín, aby si politici utreli ruky, nevadí, že som nestrážil hranicu, veď si to solidárne všetci rozdelia a už je pokoj. A to je tá najväčšia chyba. (Potlesk.) Ďakujem pekne. Ďakujem všetkým za veľmi vecné vystúpenia, ktoré tu doteraz boli. Ja ani vlastne nechcem veľmi reagovať, len sme si to povedali aj mimo tohto mikrofónu, že to zhromaždenie, sa bavíme nielen, sa bavíme iba o extrémistických problematických zhromaždeniach aj s vidinou, že budeme usporadúvať aj predsedníctvo Európskej únie. A to nebudú štvortisícové zhromaždenia, to budú desaťtisícové zhromaždenia s veľkou účasťou zahraničných extrémistov a to je vec, na ktorú si musíme dať pozor. Je to iniciatíva, ktorú má predovšetkým ZMOS. O tom nerozhoduje vláda ani parlament. To rozhodnutie bude vždycky na samosprávach. My môžeme len doručovať informácie a ony sa môžu rozhodnúť. To isté platí o miestach týchto demonštrácií, či sa budeme baviť o verejných priestranstvách typických, ktoré sa dobre chránia, kde sa dobre chráni samotná demonštrácia, ktorá môže byť napadnutá, alebo keby tá demonštrácia chcela prerásť do nejakého otvorenejšieho konfliktu voči komukoľvek. V Bratislave je tých miest dosť. Každá samospráva vie veľmi dobre, či je to Námestie slobody, Námestie SNP, pred prezidentským palácom, Hurbankou alebo pred Národnou radou, to sú všetko tradičné miesta prejavov, názorov, ktoré majú ostať zachované a ktoré je dobré, aby ďalej fungovali, ale aj sa dobre chránia, lebo už je s nimi dobrá skúsenosť. Tak ako zablúdili podľa mňa najmä českí fanúšikovia Baníka Ostrava pod Hrad a zlikvidovali ten pretek, z videa ste všetci videli tam, asi to nebol cielený útok na samotný pretek, akurát boli dosť dezorientovaní, keď asi zrejme utekali smerom, ktorý si sami presne nevybrali. Jednoducho tu je nevyhnutné a potom začalo to absolútne nepochopiteľné napádanie ďalších ľudí, to je ale proste u nich zjavne zakódované v tomto správaní. A preto tá reakcia musí byť tvrdá. Práve tomu, aby sme vedeli tomuto predchádzať a vedeli sme naozaj ten dav, tak ako pri futbalových organizáciách, lebo tam je to najjednoduchšie, odprevadíte dav na štadión a odprevadíte ten dav zo štadióna. A tým je to vybavené. Tým pádom vlastne máte celé mesto bezpečné, s výnimkou stanice, štadióna a trasy na štadión a zo štadióna. A to je vlastne nejaká tá predstava, ktorú aj, po ktorej aj mestá volajú, aby mali jasnejšie napísané, lebo dneska je uvedené, niekoľko zhromaždení bolo zrušených a zakázaných, ale vždy tam bolo strašne veľa žalôb, čiže len skôr precizovanie textu, ako zavádzanie nejakých nových vecí, aby bolo jasné, že akonáhle ide to zhromaždenie proti základným ľudským právam, je základná vec, o ktorej sa musíme pobaviť, a ak sú k tomu ešte aj zbrane pridané a ďalšie veci, tak potom je to vec, ktorá je dôvodom na to, aby sme začali o tom diskutovať. Bavíme sa, naozaj jediné zhromaždenia, ktoré máme proti základným ľudským právam, ako je život, zdravie, vierovyznanie a podobne, sú len extrémistické. A žiadne iné sa nikdy ani nenavrhovalo zakazovať, ani sa o tom neuvažovalo, jediné, čo vždycky boli problémy klasicky týchto neofašistov, žiadne iné historicky problematické neboli. Aj keď mohli byť emotívnejšie, ale to už je vec, ktorá k tomu, samozrejme, automaticky patrí. Ďakujem pekne za pozornosť, držím vám palce aj vo vašom rokovaní. (Potlesk.)