M. Vášáryová, poslankyňa: (2008-01-21):
Táto schôdza pre tých, ktorí snáď pochybujú, prečo by sa mala konať, sa koná preto, aby sme tu, kde to v demokratickej krajine aj tak má byť, diskutovali o krokoch a výrokoch predsedu vlády členskej krajiny Európskej únie. O tom, ako vykonáva svoj mandát, aby sme upozornili našich koaličných kolegov a, samozrejme, prostredníctvom médií a nášho priameho prenosu aj našu verejnosť na to, aké môžu byť následky činov pána predsedu a jeho vystúpení. To je povinnosťou opozície a my sme to povinní urobiť aj o štvrtej ráno, keď nás k tomu pán predseda parlamentu donútil. Máme totiž problém. Problém smerovania Slovenskej republiky pod vedením vlády Roberta Fica. My všetci, ktorí tu sedíme v parlamente, teda v Národnej rade Slovenskej republiky, totiž nesieme zodpovednosť za to, aby sme tu, ako sa to v normálnej demokratickej krajine robí, pomenovali problém a navrhli riešenia. Sme na palube jednej lode, priatelia, ktorú vedie personál na kapitánskom mostíku a ich kapitán podľa kompasu. A mne sa dnes zdá, že sa dáko v poslednom čase vymenili magnetické póly na tomto kompase, a tak namiesto toho, aby sme išli na západ, ako všetci predpokladáme, že ideme, vydali sme sa očividne trochu viac na východ. A že by sme znovu potrebovali povolať na priam kráľovský stolec dákeho nového Svätopluka, aby zase vyhnal tých na východ orientovaných kňazov a propagátorov tretieho Ríma, aby presadil západnú orientáciu, lebo tak to v histórii bolo. Možno je to aj preto, že dnešné vládne strany vlastne nevedia, kam v európskych štruktúrach majú patriť. Slovenská národná strana nemá partnerov, európski poslanci zo Slovenskej národnej strany sedia osamote, HZDS je to isté a strana SMER má pozastavené členstvo medzi európskymi socialistami. Takže kam patria? Naľavo, niekde s pánom Zapaterom alebo Rasmussenom, ktorí sa bránia obnoviť SMER-u členstvo? Alebo napravo? A s kým si tam budú rozumieť? S Le Penom? Albert Einstein pred rokmi definoval určitý druh šialenstva, ktorý sa prejavuje vo vede alebo v politike ako robenie tej istej veci stále znovu a znovu s tým, že sa ale očakáva iný výsledok. Ale keď sa robí vec stále tak isto, ten výsledok je ten istý. Má sa teda Slovensko pod vedením pána premiéra Roberta Fica znovu stať „škaredým káčatkom“ Európy, ako bolo v rokoch 1995 až 1998? Opäť tu na tejto pôde v Národnej rade budeme prijímať zákony a rozhodnutia, ktoré sa stávajú predmetom znepokojenia v Bruseli, a spojenci, naši spojenci, ich začínajú veľmi podrobne monitorovať? Viete, čo mi povedal ani nie pred týždňom, pred pár dňami poslanec koaličnej strany, vašej koalície? „Znepokojení veľvyslanci Európskej únie si teraz u nás podávajú kľučky.“ A prečo si ich podávajú? Čo sa také deje? Mám taký pocit, že treba povedať, že toto všetko tu už raz bolo. V rokoch 1995 – 1998 sme tu mali predsedu vlády, ktorý mal tiež predsa veľké, vysoké preferencie v telefonických anketkách a myslel si, že mu to dáva patent na to, aby si mohol dovoliť všetko. Boli to roky vytrvalých útokov na slobodu slova, slobodu tlače a médií. Presne podľa postulátu, ktorý v roku 1994 sformuloval pán poslanec a istý minister propagandy pána Mečiara Dušan Slobodník, ktorý povedal v roku 1994, a to citujem: „Dostať do rúk elektronické médiá a všetko na Slovensku bude ináč.“ Koniec citátu. Ukázalo sa však, že takto to nefunguje. A nezafungovalo ani fyzické napádanie a zastrašovanie novinárov a bolo horšie ako dnes. Ja by som aj pochopila, že politici za Slovenskú národnú stranu a HZDS, ktorí vtedy veľmi verili v neomylnosť svojho šéfa, majú dodnes problém priznať si omyl a ja nie som moralista, ktorý by to z nich chcel vytlačiť. Prekvapuje ma však jedna vec, že na túto dnes pomýlenú cestu obmedzovania slobody slova sa vydali aj bývalí členovia SDĽ a SDSS, ktorí predsa predtým nikdy nemali problém nazvať to, čo sa tu dialo za pána Mečiara, pravým menom. A patrí im za to nesporná vďaka, za ich podiel na návrate Slovenska do rodiny demokratickej Európy. Ja sa pýtam, ako tu dnes môžu s nami sedieť a tváriť sa, že teraz výsledok skoro takých istých krokov bude iný? Teraz, keď naša zodpovednosť za to, aká je vnútropolitická atmosféra v našej krajine, aké sú prešľapy proti demokratickým pravidlám a medzinárodným dohovorom, sú oveľa viditeľnejšie, ako keď sme neboli v Európskej únii a Severoatlantickej aliancii. Rovnako predsa zažívame dnes, a stále sa to stupňuje, výpady proti novinárom, jednotlivým titulom. Na stole nachádzame zákony, za ktoré sa pomaly začíname hanbiť, a hovoríme si, či ich snáď nenapísal niekto v Bielorusku?! Vladimír Mečiar sa predsa tiež, a ja si to veľmi dobre pamätám, bola som objektom jeho útokov neustále a pamätám si to veľmi dobre, ako sa odmietal stretávať s novinármi, vyhýbal sa možnosti odpovedať na ich otázky. Jeho vláda dokonca zrušila pravidelné informovanie o svojich rokovaniach na tlačových konferenciách. Je pravda, že pán Robert Fico ešte nezrušil tlačovky, ale vyberá si médiá, ktorým bude odpovedať. Ja sa obávam vyhlásenia a tu citujem premiéra Fica: „Sú veci, o ktorých podľa môjho názoru nie je potrebné informovať ani verejnosť, ani vás.“ Alebo: „Verejnosť budú vo verejnoprávnych médiách zastupovať ľudia, ktorí budú reprezentovať naše názory.“ Pre mňa je to, pre mňa človeka, ktorý prežil celé obdobie od roku 1989 až doteraz v službách Slovenskej republiky, pre mňa je to výstrahou, že niekto tu stráca schopnosť vidieť múr na konci cesty, ktorou ideme. Ale my ideme s ním, vážení priatelia! História samostatného Slovenska nie je dlhá. Môžeme v nej nájsť obdobia dobré aj zlé. Ale uvedomme si, že sa nám darilo hlavne vtedy, keď sme rešpektovali európske pravidlá. A neexperimentovali sme, kam až možno zájsť beztrestne. A keď sme vbehli do tej slepej uličky, stratili sme veľmi veľa času, kým sme sa vrátili na cestu, ktorá niekam vedie. Preto táto mimoriadna schôdza pre mňa je aj na to, aby sme ako opozícia hlasno povedali: pozor páni, o chvíľu môžeme naraziť. Druhý bod. Doba, ktorú žijeme, sa zvykne nazývať prívlastkom informačná. Zvýrazňuje to význam informácií v živote jednotlivca a spoločnosti, ale aj tú pestrú paletu možností, ktoré dnes máme, ako sa k informáciám dostať. Moderná informačná spoločnosť znamená veľký informačný hluk – rádio, televízia, internet, noviny, časopisy z celého sveta. Na nás moderných občanov je, čo si z nich vyberieme a čo bude pre nás mienkotvorné. My nesieme individuálne zodpovednosť za to, ako si vytvoríme názor, čo bude pre nás určujúce a čomu budeme veriť. Ale máme možnosť výberu. Dnes máme možnosť výberu. Máme slobodu. Tu nie je jedna strana, ktorá nám predžuje správu a vypľula nám tu jedinú, ktorá bola podľa nej výhodná. Pán Slobodník, vtedajší človek, ktorý sa o tieto veci staral, nebol sám. A dodnes nie je sám, ktorý si myslí, že keď ovládne verejnoprávne médiá, bude určovať verejnú mienku. Spomeňte si, ako Viktor Orbán ovládol maďarskú verejnoprávnu televíziu a čo mu to prinieslo? Nič. Spomeňte si nedávno na Jaroslava Kaczynského, ktorý brutálnym spôsobom vymenil všetky mediálne rady okamžite po tom, ako sa dostal k moci. Čo mu to prinieslo? Prehru vo voľbách. Spomínané rozhodnutia koaličnej rady našej vlády, koaličnej vlády vedenej pánom Ficom, že do mediálnych rád našich verejnoprávnych médií už budú zvolení len ľudia s tým správnym názorom, je len potvrdením cesty, ktorú sme už raz prešli. Ľudí so správnym názorom predsa nejdeme posúvať do Rady STV prvýkrát. Už pri predchádzajúcich doplňujúcich voľbách boli do Rady STV zvolení ľudia len s tým jediným správnym názorom. A ani tento správny, takzvane „správny názor“ nás neochránil, ako aj vládu Slovenskej republiky pred obrovským omylom pri výbere generálneho riaditeľa našej verejnoprávnej televízie, za ktorú verejnosť zaplatila a ešte zaplatí niekoľko desiatok miliónov korún. Poslušné beznázorové zdvihnutie rúk aj tu v parlamente za politicky určeného kandidáta sa vracia totižto po určitom čase ako bumerang a vo verejnoprávnych médiách sa vracia najrýchlejšie. Pozrite si situáciu v Maďarsku, pozrite si situáciu v Poľsku. Výsledky ročného pôsobenia generálneho riaditeľa Hrehu sú hrozivé. Sekera, ktorú v Mlynskej doline opäť hlboko zaťali, je totiž len menšou časťou škody, ktorú napáchali. To sa dá zaplatiť. Horší je súčasný stav verejnoprávnej televízie, ktorá sa dostala pod jeho vedením do profesionálneho a morálneho rozkladu. V čase, keď komerčná televízia, jedna z komerčných televízií naplno ovládla spravodajský priestor, ktorý je v každej normálnej európskej demokratickej krajine doménou verejnoprávnej televízie, preto si ju tí občania platia, naša verejnoprávna televízia nie je schopná dnes ani reagovať. Viete, koľko má sledovanosť v týchto dňoch spravodajstvo v prime time verejnoprávna televízia Slovenskej republiky? 5,1 %! 5,1 % a kto je za to zodpovedný? Tí, čo určili, že tam bude dominovať v správny radách jeden správny názor. A to ideme na najbližšej schôdzi my všetci, koľkí tu sedíme, prijímať zákon, teda zákona, no, znôšku, ktorým prinútime všetkých ľudí na Slovensku, aby platili za službu takéhoto verejnoprávneho média bez ohľadu na to, že o spravodajstvo tohto média nemá záujem ani každý desiaty Slovák. A podobne je to s ďalšími programovými službami. Slovenská televízia s manažmentom, ktorý bol delegovaný za tejto vlády do Mlynskej doliny z rôznych záujmových skupín, prehráva dokonca aj zápas o svoju dlhoročnú pozíciu dvojky na trhu v najsledovanejšom čase. A čo robí Rada STV, v ktorej prevažujú už tí so správnymi názormi? Zasadá a schvaľuje rozpočty s deficitmi, priamymi, ale aj nepriznanými, ale to všetko prvýkrát počas fungovania Slovenskej republiky na neverejnom zasadaní. Veď ako povedal pán predseda vlády, citujem, „sú veci, o ktorých podľa môjho názoru nie je potrebné informovať ani verejnosť, ani vás“, tým myslel médiá. Takže o použití 2,5 mld. peňazí z verejných zdrojov, z toho 1,7 mld. z koncesionárskych poplatkov, sa rokovalo s vylúčením verejnosti, opakujem, prvýkrát za existencie Slovenskej republiky. A Rada STV poslušne čaká, kedy ju v apríli doplnia piati ďalší poslušní ľudia s výnimočne správnymi názormi. Odôvodnením útokov na demokraciu, slobodu slova a médiá je v autokratických pomeroch vždy snaha ochrániť bezbranných občanov pred neobjektívnymi médiami. Veľmi ušľachtilý zámer. Naráža však na jeden zásadný problém. V modernej demokratickej spoločnosti, ďaleko od komunistickej doktríny, ale i romantických predstáv o panovníkoch, ktorí majú jediný správny názor, si nikto na základe preferencií vo voľbách nemôže nárokovať na to, že jeho názor je jediný správny. Médiá sú len prostredníkom na ceste prenosu informácií. To volanie po tom, aby všetky informovali rovnako a pravdivo o všetkých krokoch vlády, pripomína časy, keď tu boli médiá, ako by ich jedna mater mala. Iste, médiá ovplyvňujú pohľady občanov na skutočnosť a svet, ale sloboda, sloboda a diverzifikovanosť médií so sebou prináša možnosť, že sa môžu občania dozvedieť informácie z rôznych zdrojov. Moderná spoločnosť vyriešila problém tvorenia pravdy a správneho názoru jediným možným spôsobom. Každý z nás má pred sebou sieť slobodných médií a každý z nás si môže vybrať, čomu bude veriť. Ciest, ako dosiahnuť, aby médiá informovali len o jednej pravde, je viacero. Pozrime sa na východ od nás. Prezident Putin ovládol štátne médiá a zatvoril a zakázal väčšinu súkromných. Novinári, ktorí boli príliš slobodní, zahynuli guľkami neznámych kriminálnikov a ostatní sa dostatočne zľakli. Mne sa však zdá, že Ruská federácia sa vydáva na cestu k autoritárskemu režimu. Pozrime sa na susedné Poľsko. Jaroslav Kaczynski hneď po nástupe nechal zmeniť zákon, ktorý mu umožnil dosadiť výlučne svojich nominantov do správnych rád, do televíznej rady a používal televíziu, verejnoprávnu televíziu ako hlásnu trúbu aj počas volebnej kampane. Nechal pripraviť diskreditačné materiály na priaznivcov Občianskej platformy a snažil sa využiť lustračné materiály na zastrašovanie novinárov. A predsa nezvíťazil. Nezvíťazil. Potvrdilo sa, že ovládnutie verejnoprávnych médií a zastrašovanie novinárov nemusí byť zárukou večného volebného víťazstva. Zaujímavé je aj to, a mne sa zdá to zaujímavé, to povedať dnes o pol piatej ráno, že Kaczynského vláda urobila presne tie isté kroky ako Ficova vláda na Slovensku, a pritom jedna sa deklarovala ako super pravicová a jedna sa deklaruje ako socialistická. Kaczynski zastavil privatizáciu v mene obrany národného bohatstva, obsadil dostupné úrady svojimi ľuďmi so správnymi názormi a rozdelil poľský národ na skutočných a európskych zradcov – všetko v mene pravice. A tu sa to deje všetko v mene ľavice. My sme už ale, dúfam, že my sme už za tou etapou hľadania alternatívnych ciest, ktoré vedú aj pri najlepších úmysloch nikam. Nezabúdajme, že občania Slovenskej republiky v referende rozhodli o tom, že sme sa stali členmi Európskej únie. My teda máme európske pravidlá a držme sa ich. Pozrime si, čo hovorí o slobode médií európske právo. Len kúsok. „Sloboda prejavu stanovená v ods. 1, pokrývajúc slobodu názoru a informácií, je jedným zo základov demokratickej spoločnosti. Je vnímaná v širšom zmysle, vzťahujúca sa na všetky informácie a myšlienky vo vzťahu k pluralizmu a demokracie. Interferencia zo strany verejných orgánov je odôvodnená len v prípade ochrany práv a slobôd iných a práva a poriadku, napríklad zásad myšlienok podnecujúcich rasovú nenávisť. Tak ako sloboda rozširovať informácie a myšlienky, sloboda vyjadrovania je nevyhnutným dôslednom slobody myslenia, svedomia a náboženstva.“ Chce tieto práva náš predseda vlády Robert Fico meniť v rámci celej Únie? Má silu na takúto zmenu, aby prijali, aby Európska únia prijala jeho pravidlá a opustila svoje? A vieme, že nemá. A preto si myslím, že je lepšie nepokúšať osud a spoľahnúť sa na európske štandardy. Ale nielen tak formálne, ako to mnohokrát objavujeme v novom tlačovom zákone, ktorý nám leží na stoloch a ktorý pripravil pán Maďarič. Tvrdenie, že aj iné európske štáty majú právo na odpoveď zakotvené vo svojom zákonodarstve, je síce pravdivé, ale jeho tvrdenie má pre nás tu teraz asi taký význam ako zápas medzi futbalistami v Európe a v Amerike. Jedni budú do lopty prevažne kopať a druhí budú ňou prevažne hádzať. Podstata sa totiž skrýva v pravidlách a tradíciách, a nie v tom, či sa to rovnako nazýva. Právo na odpoveď u našich susedov v Európe znamená niečo aj iné aj preto, a to je myslím najdôležitejšie, lebo ciele európskych zákonodarcov pri prijímaní tých zákonov boli úplne iné, ako sú ciele tejto vlády pri prijímaní tlačového zákona. Naša ústava, ústava demokratického štátu, nám zaručuje slobodu prejavu a právo na informácie. Naša ústava nehovorí nič o pravde, nič o správnom názore. Nie. Ona nám zaručuje len slobodu. A hodnota demokracie a slobody je viac ako pocit krivdy jedného politika. A bod tretí a posledný. V demokracii víťazi slobodných a demokratických volieb bez problémov a protestov – pozrime si, čo sa deje po voľbách v Keni – preberajú moc, ale prebratím moci preberajú zodpovednosť za ďalší vývoj krajiny. Moc je totiž pre demokraticky zmýšľajúcich politikov len prostriedkom pri napĺňaní tejto zodpovednosti. Je to teda úplne inak, ako povedal Robert Fico, že vládnutie a politika je o moci. Lebo ak je moc bez pocitu zodpovednosti pred druhými, je to uplatňovanie moci bez diskusií, bez hľadania reálnych a kompromisných riešení so snahou neustále hádzať zodpovednosť na tých druhých. A toho sme svedkami dnes tu a denne. Kto je zodpovedný za to, že do vedúcich pozícií vo verejnoprávnych médiách s možnosťou vplývať na ich budúcnosť, v tomto prípade Slovenskej televízie, sa dostávajú ľudia, ktorých rozhodujúcou kvalifikáciou je stranícka príslušnosť alebo sofistikovaná podoba toho „správneho názoru“. Do úvahy sa dokonca neberie ani to, že mnohí z týchto ľudí pracujú pre konkurenčné médiá tiež. Aj na rokovaní Rady STV o rozpočte, z ktorého vyhnali novinárov, našich asistentov a verejnosť, ostali sedieť ľudia z iných médií. Takže dôvodom utajenia rokovania nebolo to, aby sa konkurencia nedozvedela o úžasných programových koncepciách, ktoré vytrhnú Slovenskú televíziu z problémov, ale aby sa o míňaní peňazí občanov nedozvedela verejnosť. Politická príslušnosť je, skrátka, vo verejnoprávnych médiách to, čo je dnes opäť „in“. Ale príslušnosť poslušných, ktorí bez váhania a bez rozmýšľania zdvihnú ruky za všetko, nevyváži prítomnosť ľudí tvorivých, ktorí majú svoj názor. A uvediem znovu dva najčerstvejšie príklady zo Slovenskej televízie. Slovenská televízia vyrobila pod vedením politicky dosadeného riaditeľa Hrehu sekeru štvrť miliardy. Aspoň to teraz tak vyzerá, možno je to ešte viac. Druhá verejnoprávna inštitúcia Slovenský rozhlas sa snaží o vyrovnané hospodárenie a po tom, čo si konečne štát splnil svoju zákonnú povinnosť, má vyrovnané hospodárenie. Samozrejme, okrem starého dlhu voči Rádiokomunikáciám, ale to je iný problém. Aký je teda dôvod neustálych útokov vládnych poslancov, vládnej reprezentácie na vedenie Slovenského rozhlasu, keď tí hospodária vyrovnane? Nie je to len politický útok? Nie je naša a kto nie je s nami, ten je proti nám? Ale, páni, toto heslo som počula ako štvorročná, keď sme museli pochodovať alebo sme sa dívali na pochody v 50. rokoch v Banskej Štiavnici. Spievali ľudia, „kto nie je s nami, ide proti nám“ – ale to nie je demokracia. Čomu teda tá obrovská energia, ktorú vládna koalícia venuje médiám, to kazenie práva a podsúvanie nezmyselných a zlých návrhov, ktoré budú ďalej deformovať mediálny priestor, slúži? Je to obmedzenie možností občanov rozhodovať sa zodpovedne na základe širokej palety informácií a snaha aj vyhnúť sa tomu, aby po čase občania povolali k zodpovednosti tých, pre ktorých je politika len o moci. A preto som presvedčená, že čím skôr sa vrátime z tejto slepej, úplne neeurópskej cesty a pre Slovensko škodlivej uličky, tým kratší bude stratený čas, ktorý budeme musieť venovať na návrat. Sloboda ako jedna z najvyšších hodnôt súvisí jasne s cieľom, ktorý si slovenská spoločnosť vytýčila v roku 1989. A teraz mi dovoľte celkom netradične trošku súkromné vybavenie si účtov, prepáčte mi, ale myslím si, že už dozrel čas naň. Ja som sa tiež mimoriadne bavila, keď pri príležitosti útokov mladej generácie SMER-u sa najvyšší vládni predstavitelia, ktorí sedeli tu, náramne bavili, dokonca sa bavili ako takí tínedžeri, takí uličníci. A bolo rozkošné sledovať, ako si pán poslanec Podmanický a potom aj pán poslanec Madej za tieto útoky prišli pre cukrík. (Smiech v sále a potlesk.) Dobre som to povedal, však? A dostali cukrík. Aj poškrabkali ich ako takých verných psíčkov. Veľmi som sa na tom zabávala. A preto mám dve poznámky. Pre mladých členov SMER-u, možno ma nepoznajú a nevedia, kto som, v poriadku. Páni, ak si myslíte, že ma vaše milé, rozkošné, tínedžerské útoky vyhodia z miery, no to ste teda na veľkom omyle! Viete, ja som dcéra profesora, ktorý bol neustále kontrolovaný eštebákmi. Ja som človek, ktorého v sedemdesiatom treťom vyhodili z divadla. Ja som manželka človeka, ktorého neustále prenasledovali. Na mňa útočil Biľak a Mečiar, Dušan Slobodník – a to boli nebezpeční ľudia. Vašich útokov, na tom sa môžem tak akurát zasmiať, viete, ja som od 16 rokov slávny človek a takíto malí chlapčekovia s komplexami si na mne zvyšovali svoje sebavedomie, no, to boli mraky takýchto chlapčekov! Môžete to naďalej robiť, ja vám dávam na to povolenie, keď vás to tak baví. (Potlesk.) Ale ešte jedna vec. A to sa týka pána poslanca Podmanického, lebo to nebola len taká tínedžerská záležitosť zakomplexovaného chlapca. On totižto klamal! A ja si myslím, že v zákonodarnom zbore musíme jednu vec zásadne potierať a to je klamstvo. On ma citoval, že som niečo povedala. Ja som to nikdy nepovedala. Ja som síce Antichartu nepodpísala, ale nie preto, že som hrdina, ale preto, že som bola v Rimavskej Sobote a točila som operu, jednu slovenskú, krásnu, Suchoňovu. A pán Podmanický sa rozohnil a klamal o mne. Tu sa to dá totižto krásne overiť. Tu je zapísané všetko, čo hovoríme do mikrofónu. Takže pán Podmanický si nájde zápis, kde som ja povedala tú vetu, ktorú povedal, my to budeme mať teraz v zápise. Ale ja mám jednu dilemu. Takíto nedospelí chlapčekovia, ktorí sa potrebujú odreagovať na žene, lebo na muža by nesiahli, tam sa boja, že by dostali, sa nevedia ospravedlniť. Pomôžete mi, aby sme naučili pána Podmanického sa mi potom ospravedlniť? Ďakujem pekne. (Potlesk.)