B. Zala, poslanec: (2008-09-17):
Ja by som chcel zdôrazniť, že keď som s kolegyňou Nachtmannovou pripravoval tento návrh, vôbec sme nemali na mysli iba krátke obdobie januára 1968 až novembra roku 1968. Alexander Dubček z môjho uhla pohľadu, z toho, čo poznám, aj z historických prameňov, bol osobnosťou s integritou. Je to hlboký omyl, ak si niekto myslí, že iba naraz sa nechal v roku 1968 vliecť udalosťami a že ho niekto iný na špic týchto udalostí postavil. To nie je, prosím, pravda. Nepochybne môžeme riešiť problém päťdesiatych rokov, ale to je zložitá a komplikovaná debata, pretože päťdesiate roky boli reakciou na vojnové udalosti, boli výsledkom toho, čo sa udialo z hľadiska rozdelenia sveta. Vytvorili priestor pre stalinizáciu, my veľmi dobre vieme, že to, čo sa dialo v päťdesiatych rokoch, nebolo len výsledkom chcenia komunistov, či už bývalej Česko-slovenskej republiky, ale predovšetkým stalinizáciou, ktorá znamenala uplatnenie si nároku sovietskej moci nad územím Česko-Slovenska. A s tým boli spojené ďalšie procesy. Nezakrývajme si to, že v tých päťdesiatych rokoch využila voči Slovensku a na potlačenie mnohých slovenských nárokov aj česká reprezentácia dominanciu Komunistickej strany Česko-Slovenska a konala i z tohto hľadiska. Nechcem rozoberať tento historický rozmer, ktorý je mimoriadne zložitý. Ale treba povedať, že Alexander Dubček sa ocitol, a to je príznačné, v rehabilitačnej komisii ako člen rehabilitačnej komisie, kde prvýkrát skutočne ako člen tejto komisie mohol vidieť, čo sa v päťdesiatych rokoch dialo. A skutočne si myslím, že jeho účasť v týchto komisiách reálne formovala to, čo sme neskôr nazvali a všeobecne sa nazýva humanizmom alebo humanizmom spôsobu jeho myslenia. Od tohto momentu Alexander Dubček neustále, a to chcem zdôrazniť, otvára dvere. Alexander Dubček nebol mysliteľom, reformátorom mysliteľom, bol človek s humanizmom, ktorý otváral priestor tomu, aby sa mohla politika humanizovať, demokratizovať a aby sa mohol vytvoriť aj priestor pre ľudské práva. Takto pokračoval aj v sedemdesiatych rokoch. Ak hovorím o ľudských právach, mám na mysli predovšetkým to, čo sa dialo od roku 1971. Ak si pozriete dokumenty, tak uvidíte, že jeho aktivity voči vtedajšiemu vedeniu Komunistickej strany boli opreté a založené na presadzovaní a na koncepcii ľudských práv, ktoré potom nabrali jednoznačný výraz v helsinskom akte, ktorý skutočne znamenal z hľadiska medzinárodnej politiky postupný vnútorný rozklad v komunistických režimoch a to, jedine na základe čoho napr. mohla vzniknúť Charta 77. Bez tohto helsinského procesu by žiadna Charta 77 nemohla existovať. A hovorím o nej iba ako o ideovej stránke veci, pretože keby sme detailne veci analyzovali, prakticko-politický význam na páde režimu Charty 77 by sme vedeli vyjadriť vo veľmi nízkom percente. Ale to nie je podstatné, podstatná je ideová stránka, ktorá z tohto pohľadu vznikla. A Dubček takto kontinuitne predsa pokračoval aj po roku 1989. Hneď od začiatku stál na špici celého procesu, procesu demokracie a vytváranie pluralitnej spoločnosti. Ani jeden jediný raz sa nepokúsil veci zvrátiť späť na obnovenie komunistického režimu alebo socializmu s ľudskou tvárou tak, ako to  bolo dobovo charakterizované a dobovo situované. Práve Dubček bol ten, ktorý vedel, že plná pluralita je absolútne potrebná. A zapojil sa do procesu vytvárania pluralitnej demokratickej spoločnosti. Pán poslanec Bauer, to je presne to, že celý ten čas, ktorý popisujem, Dubček pôsobil práve v civilizačných intenciách toho, aby podporil zákon, ktorý ste vy spomenuli, zákon, ktorý odsudzuje komunistický režim, práve odsudzuje Dubček, vždy išiel kontinuitne práve v ideovej stránke v súlade s tým, čo tento zákon presadzuje, čo tento zákon hovorí, bez ohľadu na to, či bol alebo nebol v Komunistickej strane. Dovoľte mi vyjadriť sa k citlivej stránke, ktorá sa tu neustále opakuje. A to je problematika Moskovských protokolov. No, samozrejme, ten, kto je apriórne zameraný proti osobe Dubčeka, vidí to, čo v tých Moskovských protokoloch je. Ale musím vám povedať, a tu v parlamente sedia politici, nie teoretici, z politického pohľadu je absolútne rozhodujúce to, čo v tých Moskovských protokoloch nie je, to, o čo sa práve Dubček snažil svojím tvrdým postojom a trucom. Je to popísané v knihe Mráz prichádza z Moskvy veľmi podrobne. Odtiaľ predsa vypadli všetky podstatné body, ako bol návrat pred január 1968, vlastne teda zabránenie stalinizácii, kde boli predstavitelia, ktorí padli, ako Novotný a iní v roku 1968. Tento návrat tam nie je. Je tam akceptácia Akčného programu, v ktorom sú základné prvky demokratizácie spoločnosti, to, pod čím sa skvie, ja to tak musím povedať, skvie, pani Damborská, Dubčekov podpis je to, čo nie je v tých protokoloch, a nie to, čo v nich je. A to je ten podstatný rozdiel, či sa pozerám na veci z pohľadu reálnej politiky alebo nie. Ak by skutočne Moskovské protokoly neboli podpísané, tak vám garantujem, že nenastupuje dokonca ani roľnícko-robotnícka vláda, že je tu priamy režim, ktorý ovláda Leonid Brežnev a ktorý túto krajinu veľmi jednoznačne ovláda priamo z Moskvy, a nie z Česko-Slovenska. Nezachovalo by sa ani jedno štátne vedenie Česko-Slovenska, stali by sme sa protektorátom priamo a bezprostredne riadeným z Moskvy. Toto sú podstatné otázky. (Potlesk.) Dovoľte mi, aby som sa vyjadril ešte... (Hlasy v sále.) Pán Kubovič, áno, k vám. Chcem povedať toľko, vy ste sa tu odvolávali na historikov. Ja si myslím, že práve tu v tejto snemovni si treba uvedomiť, že historici skúmajú fakty, ale vôľu občanov reprezentujeme a vyjadrujeme my. Tu v tomto parlamente musíme zaujať hodnotové stanoviská. To nám žiadni historici nedodajú. Nedá sa hľadať obezlička a alibi u historikov. Je nevyhnutné, aby sme my svoje základné hodnotové postoje tuto postavili. V tom si cením tých, ktorí sú aj proti návrhu, ktorí sú aj za návrh z hodnotového postoja. To je úplne nevyhnutné. K problému federácie. Znovu treba povedať, a to je otázka aj štátnej línie, v ktorej Dubček jednoznačne od začiatku otvoril priestor a aj pokračoval v tom, aby sa vytvorila federácia, aby sa vytvorila republika česko-slovenská s dvomi rovnoprávnymi, nielen národmi, ale aj štátnymi útvarmi. A tie sa federáciou skutočne stali. Rozhodujúcu zásluhu v tomto skutočne nemá Gustáv Husák. Gustáv Husák má veľkú, obrovskú zásluhu z hľadiska Slovenského národného povstania, a to v národnom slova zmysle, teda nie len odbojovom, pretože bez Slovenského národného povstania by Slovensko v medzinárodnom zmysle nebolo subjektom, ktorý by mohol vstúpiť do medzinárodného práva. Z tohto pohľadu skutočne má aj túto zásluhu. Ale na federácii má rozhodujúcu zásluhu Dubček. A treba povedať, že pri vznikaní Slovenskej republiky sa kontinuitne nadväzovalo na česko-slovenskú federáciu, na jej federalizačný proces, z nej sa odvodilo mierové rozdelenie Česko-Slovenska na dva štáty. A toto je výsledok práve federalizačného procesu, pri zrode ktorého stojí Alexander Dubček. Vážení kolegovia, nebudem ďalej pokračovať v detailnom rozbore situácie. A, myslím, argumenty, ktoré som uviedol pre toho, kto rozmýšľa a rozmýšľa nezaujato, sú veľmi jednoznačnými argumentmi v prospech tohto zákona. Chcel by som na záver oceniť dva príspevky vo vystúpení, príspevok alebo vystúpenie kolegu predsedu poslaneckého klubu SNS pána Rafaja, ktorý sa veľkoryso postavil k riešeniu tejto problematiky, rovnako ako pána poslanca Mikloška. Áno, takto si predstavujem pohľad na slovenskú históriu z nadhľadu. Som ako predkladateľ aj so svojou kolegyňou Nachtmannovou pripravený, ak zákon prejde do druhého čítania, riešiť situáciu umiestnenia busty, pretože nepatrím medzi tých, a súhlasím s argumentom, ktorý som si ja neuvedomil na začiatku pri predkladaní tohto zákona, ktorí by chceli množiť busty. Skutočne máme námestie. Na tomto námestí máme bustu Alexandra Dubčeka. Myslím si, že vieme nájsť také riešenie, aby sme to nerozmnožovali a nedostali sa do situácie, ktorá by mala komický charakter. S týmto skutočne plne súhlasím. A som pripravený v druhom čítaní tento problém čiže § 2 zákona riešiť tak, aby sme našli spoločné a akceptovateľné riešenie. Ďakujem pekne. (Potlesk.)