Zimenová, Zuzana, poslankyňa NR SR (2017-06-13):
Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, kolegyne poslankyne, kolegovia poslanci, dovoľte mi vyjadriť sa vecne k návrhu zákona, a to najmä k výhradám, ktoré voči tomuto návrhu zákona mám nielen ja, ale aj ďalší kolegovia poslanci a najmä množstvo učiteľov a riaditeľov škôl, ako aj rodičov žiakov, ktorí sa v týchto školách vzdelávajú. Návrh zákona obsahuje nesporne aj niekoľko pozitívnych zmien, ktoré uľahčia život školám. Tým sa však v tejto chvíli venovať nebudem, pretože tak, ako povedal pán kolega Gröhling, sú najmä technikáliami a sú dostatočne vysvetlené v dôvodovej správe. Dovoľte mi, aby som sa vo svojom príspevku dotkla najmä problémov, ktoré sa v dôvodovej správe nenachádzajú, keďže ich návrh zákona vôbec nerieši, čo považujem za jeho závažný nedostatok. Konkrétne sa chcem venovať téme asistentov učiteľa, resp. tomu, že ani touto novelou zákona nezískajú školy istotu, že ich žiadosti o zabezpečenie potrebnej podpory zo strany asistentov budú vybavené kladne vždy, keď budú oprávnené. Na zvýšenie počtu asistentov učiteľa v školách vraj totiž v tejto krajine nie sú peniaze. Ale čoby neboli. Keď prišiel v roku 2015 na ministerstvo školstva Peter Pellegrini, vtedy sa zázračne našli. Totiž bolo pred voľbami a nový minister prišiel do kresla preto, aby v jednofarebnej vláde Roberta Fica konkrétne rezortu školstva vylepšil image. Avšak rovnako ako dnes, ani vtedy v skutočnosti nešlo vláde o zabezpečenie potrieb detí so špeciálnymi výchovnovzdelávacími potrebami, ale iba o získanie politických bodov pred voľbami. Dovolím si to tvrdiť na základe toho, ako dnes už koaličná vláda Roberta Fica rok po voľbách kašle na to, aké sú reálne potreby žiakov a učiteľov. Minister financií Peter Kažimír dokonca prednedávnom v tejto sále odkázal učiteľom a rodičom detí so špecifickými ťažkosťami v učení sa, že ich nároky na asistentov rastú ako huby po daždi a on jednoducho nedá peniaze na to, aby ich nemiestne vysoké požiadavky v plnej výške naplnil. V tejto súvislosti počuť z úst ministra financií často požiadavku, aby školy najprv skvalitnili výučbu, až potom nech pýtajú peniaze navyše. Skutočnosť, že výučba môže byť v školách kvalitnejšia len vtedy, keď budú mať učitelia k dispozícii potrebný servis, koaličnej vláde zjavne uniká. Rovnako ako skutočnosť, že vzdelávacie výsledky žiakov sa zlepšia len vtedy, ak zmeníme tradičné nazeranie na kvalitu vzdelávania a začneme ju vnímať cez optiku kvalitného poskytovania vzdelávacej služby. Totiž len vtedy, keď si splní štát svoju povinnosť a zabezpečí podmienky na tzv. povinné vzdelávanie hodné modernej, vyspelej demokratickej krajiny, bude možné tlačiť žiakov aj učiteľov k lepším výsledkom. Bez toho, aby sa štát zhostil tejto povinnosti a urobil si domáce úlohy v oblasti naplnenia reálnych potrieb detí a učiteľov, jednoducho nemôže a nebude úroveň vzdelanosti na Slovensku stúpať. Predseda vlády Robert Fico sa všade chváli, že sa dnes slovenskej ekonomike výnimočne darí a preto je čas zrýchliť aj tempo zvyšovania životnej úrovne ľudí. Rád by videl Slovensko v tzv. jadre Európskej únie, čo podľa neho znamená aj to, že by Slovensko malo dobehnúť krajiny tzv. jadra aj vo výške životnej úrovne. Predseda vlády doslova hovorí, že v súčasnosti sociálny rozmer jadra naberá na význame. A predseda vlády rád v poslednom čase hovorí aj o spôsobe, ako sa do tzv. jadra môžeme dostať. Tvrdí, že keďže sme na Slovensku prekročili historickú hranicu najvyššej zamestnanosti a čoskoro zdoláme aj historickú hranicu najnižšej nezamestnanosti, treba na Slovensku začať viac dbať na tzv. rovnováhu záujmov. Rovnováha záujmov podľa Roberta Fica znamená vyvažovanie na jednej strane trvalého záujmu o zvyšovanie atraktívnosti podnikateľského prostredia a úsilia o zvyšovanie atraktívnosti životných podmienok ľudí na strane druhej. Inými slovami, ak majú ľudia uveriť, že sa Slovensku darí a že sa im na Slovensku žije dobre, musia to pocítiť najmä sami na sebe. Potiaľ niet čo namietať. Čo si však Robert Fico a jeho vláda v skutočnosti predstavujú pod zlepšením životnej úrovne ľudí? Zvýšenie nízkych miezd približne o jedno euro? Plné nákupné košíky domácich potravín? Nie je to trochu málo? V tomto bode sa môj pohľad na kvalitnú životnú úroveň ľudí zásadne rozchádza s pohľadom vlády Roberta Fica. Dovolím si upozorniť, že sociálny rozmer krajín tzv. jadra Európskej únie možno pozorovať najmä v oblasti kvality služieb, ktoré majú ľudia žijúci v týchto krajinách k dispozícii. Krajiny tzv. jadra majú neporovnateľne rozvinutejšie služby v oblasti vzdelávania, sociálnej a zdravotnej starostlivosti a najmä táto vysoká kvalita služieb zohráva významnú úlohu v tom, akú kvalitu prisudzujú ľudia životu v tej-ktorej krajine. Pri zvyšovaní životnej úrovne nejde teda ani zďaleka ľuďom len o vyššie príjmy či benefity v podobe 13. alebo 14. platu. Pod zvyšovaním úrovne si aj mnohí obyvatelia Slovenska predstavujú napríklad kvalitné a dostupné služby včasnej intervencie pre rodiny s deťmi so zdravotným postihnutím či sociálne služby pre seniorov a kvalitnú a dostupnú zdravotnú starostlivosť. A áno, aj kvalitné a dostupné vzdelávacie služby vrátane podporných opatrení pre všetky deti, ktoré ich potrebujú na to, aby získali potrebné vzdelanie a zapojili sa v dospelosti do aktívneho života. Vážený pán predseda vlády, pán minister školstva, pán minister financií, pán minister práce, sociálnych vecí a rodiny a ďalší členovia vlády, ak to myslíte vážne s nasmerovaním Slovenska do jadra Európskej únie, nemôžte myslieť vážne argument, že na Slovensku nie sú na služby v oblasti vzdelávania alebo sociálnych vecí a zdravotníctva peniaze. Konkrétne, že v novele návrhu zákona o financovaní vzdelávania nie sú peniaze na podporné služby, ktoré sú v krajinách tzv. jadra úplnou samozrejmosťou. Nebudem teraz argumentovať Rakúskom, Nemeckom alebo severskými krajinami, ale Českou republikou. Pred pár dňami som sa zúčastnila okrúhleho stola o inkluzívnom vzdelávaní s medzinárodnou účasťou. Okrúhly stôl organizovala Asociácia organizácie zdravotne postihnutých občanov v Slovenskej republike a so svojím príspevkom na ňom vystúpila aj zástupkyňa Národnej rady osôb so zdravotným postihnutím v Českej republike pani Dagmar Lanzová. Prezentovala nám dôležité body novely školského zákona, ktorá v tomto školskom roku vstúpila do platnosti v Českej republike. O túto prezentáciu by som sa s vami, ctení kolegovia, rada podelila, keby som ju mohla v pléne použiť, ale nemôžem kvôli nezmyselnému zákazu pre zákonodarcov používať názorné ukážky, preto aspoň v stručnosti zhrniem tie najzaujímavejšie informácie relevantné v súvislosti s navrhovanou novelou zákona o financovaní. Ukazujú totiž, že v Českej republike je od minulého roku štandardom to, o čom sa na Slovensku iba plano diskutuje ako o neslýchaných nárokoch učiteľov a rodičov. V Českej republike žiaci so špeciálnymi výchovnovzdelávacími potrebami majú nárok na bezplatné poskytovanie podporných opatrení v škole. Mieru podpory určí na základe vyšetrenia žiaka školské poradenské zariadenie. Finančná podpora na priznané podporné opatrenia je nárokovateľná a to v zákonom určenej výške. Hradí ju ministerstvo školstva prostredníctvom krajských úradov. Medzi podporné opatrenia patria: - individuálny vzdelávací plán vypracovaný danému žiakovi na mieru, - úprava prostredia a pracovného miesta v triede, - úprava organizácie výučby a rozvrhu, - zredukovanie obsahu a výstupov vzdelávania, - spôsob hodnotenia žiaka, - špeciálne učebnice a učebné pomôcky, - kompenzačné pomôcky, prípadne zabezpečenie alternatívnej komunikácie a v neposlednom rade - personálna podpora v podobe asistenta pedagóga, prípadne ďalšieho odborného pracovníka. Myslí sa tým či už ďalší učiteľ alebo školský špeciálny pedagóg, školský psychológ alebo tlmočník do znakovej reči. V minulosti aj v Českej republike chýbali finančné, materiálne a personálne podmienky pre školy, ktoré prejavili vôľu integrovať do vzdelávania žiakov so špeciálnymi výchovnovzdelávacími potrebami podobne, ako je tomu u nás dnes. Zatiaľ čo sa však Česká republika vydala na cestu inklúzie vo vzdelávaní, ktorú môžeme vnímať ako jasné priblíženie sa ku krajinám európskeho jadra, na Slovensku sme sa v tej minulosti aj vďaka tejto novele zákona zasekli. Skutočnosť, že odmietnutie nárokovateľnosti potrebného počtu asistentov v školách nie je drobnosť ani rozmar, potvrdzuje množstvo pripomienok, ktoré sa k tomuto bodu v rámci medzirezortného pripomienkového konania nazbierali. Komisárka pre osoby so zdravotným postihnutím, Národná rada osôb so zdravotným postihnutím, Asociácia organizácie zdravotne postihnutých občanov, Asociácia súkromných škôl a školských zariadení, Asociácia výchovných poradcov, Slovenská komora učiteľov, nové školské odbory, europoslankyňa Jana Žitňanská, ako aj verejnosť podpísaná pod hromadnou pripomienkou, ktorú som iniciovala spoločne s kolegom Ondrejom Dostálom a platformou rodičov detí so zdravotne postihnutím, tí všetci sa v medzirezortnom pripomienkovom konaní dožadovali, aby sa konečne stali asistenti nárokovateľnou službou v systéme, nie výnimočným opatrením, na ktoré nikdy na Slovensku nie sú peniaze. V pripomienkach sa napríklad uvádza, že právomoc ministerstva školstva rozhodnúť o pridelení, resp. o nepridelení finančných prostriedkov na zaplatenie potrebného asistenta učiteľa spôsobuje neistotu nielen pre riaditeľov základných a stredných škôl, ktorí rozhodujú o prijatí alebo neprijatí dieťaťa so zdravotným postihnutím, ale tým pádom aj pre rodičov a samotné deti. Komisárka pre osoby so zdravotným postihnutím navrhovala dokonca zaviesť nárok na pridelenie asistenta aj pre školy súkromné a cirkevné. V podnetoch, ktoré k nej prichádzajú, sa totiž ukazuje, že rodičia často volia pre svoje dieťa cirkevnú alebo súkromnú školu, keď verejná škola v ich okolí nie je schopná zrealizovať primerané úpravy vo vzdelávaní pre ich dieťa so zdravotným znevýhodnením. Komisárka taktiež upozorňuje na to, že poskytovanie finančných prostriedkov iba žiakom so zdravotným postihnutím vo verejných školách je diskriminačné voči súkromným a cirkevným školám. Skutočnosť, že financie na zabezpečenie asistenta učiteľa nie sú nárokovateľné, ako aj diskriminácia súkromných a cirkevných škôl v tejto oblasti je podľa komisárky v zásadnom rozpore s článkom 24 Dohovoru OSN o právach osôb so zdravotným postihnutím, ktorý ukladá štátu zabezpečiť, aby osoby so zdravotným postihnutím neboli na základe svojho zdravotného postihnutia vylúčené zo všeobecného systému povinného bezplatného vzdelávania v základných a stredných školách. Odpoveď ministerstva na všetky tieto podnety znie, citujem: „Náklady na asistentov učiteľa sa financujú osobitne, nenormatívnym príspevkom na základe žiadosti zriaďovateľa školy. V súčasnosti ministerstvo nemá v rozpočte toľko finančných prostriedkov, aby vedelo poskytnúť finančné prostriedky každému žiadateľovi podľa jeho požiadaviek. Preto návrh, aby mali školy na zabezpečenie asistenta učiteľa nárok, nie je možné akceptovať.“ V požiadavke zabezpečiť nárokovateľnosť asistentov v základných a stredných školách sa v rámci medzirezortného pripomienkového konania pridružili aj ďalšie podnety, ktoré ostali rovnako neakceptované. Napríklad návrhy na zabezpečenie dostatočného počtu asistentov aj v materských školách a v školských kluboch, či požiadavka zabezpečenia prístupnosti škôl a školských zariadení žiakom so zdravotným postihnutím, čo znamená nielen finančné zabezpečenie bezbariérového vstupu do školských budov, ale aj prístupnosti pri využívaní priestorov vo vnútri škôl. Učitelia združení v Slovenskej komore učiteľov taktiež navrhujú systematickejšie zabezpečovanie potrebného počtu špeciálnych pedagógov v školách, keďže v nich pribúdajú deti s rôznymi poruchami učenia a správania. Odpoveď ministerstva na túto požiadavku znie: „Finančné krytie pre zamestnanie odborných zamestnancov vrátane školských špeciálnych pedagógov je už v súčasnosti čiastočne zabezpečené v rozpočtoch škôl prostredníctvom zvýšených normatívov na žiaka so zdravotným znevýhodnením. Z takto pridelených finančných prostriedkov si môžu školy zamestnať aj odborných zamestnancov.“ Všetci však veľmi dobre vieme, aké malé sú tieto finančné objemy určené na zaplatenie nadštandardu v podobe špeciálnych pedagógov či školských psychológov. Preto je úplne pochopiteľné a na mieste, ak učitelia žiadajú, aby aj tento odborný personál sa stal v školách nárokovateľným štandardom po vzore napríklad už spomínanej Českej republiky. Na záver sa vrátim k vízii pána predsedu vlády Roberta Fica o tom, ako je potrebné zdvihnúť životnú úroveň na Slovensku. Dúfam, že niekedy naberie odvahu a pôjde o tom porozprávať nielen do TA3, ale aj učiteľom a rodinám detí so špeciálnymi výchovnovzdelávacími potrebami, ktorí dnes doslova na kolene plátajú niečo, čo sa v krajinách tzv. jadra Európskej únie nazýva kvalitnou službou pre občanov. Ako vidno z tohto vládneho návrhu zákona, budú to musieť ešte dlho plátať sami bez pomoci štátu, ktorý sa opäť zo svojich povinností snaží vyvliecť. Toto je odkaz, ktorý dáva ministerstvo školstva a celá vláda učiteľom, rodičom aj samotným žiakom. Takýto odkaz im dáva navyše v situácii, keď leží na stole ministra školstva reformná koncepcia Učiace sa Slovensko, v ktorej je jasne napísané, že základným predpokladom úspešnej reformy vzdelávania je naplnenie všetkých oprávnených potrieb žiakov a skvalitnenie podporného servisu pre učiteľov. Na záver už len dodám, budeme sa usilovať opäť v druhom čítaní o zmeny v tomto zákone, aby sa tieto problémy vyriešili. Ďakujem pekne za pozornosť.