Budaj, Ján, poslanec NR SR (2017-03-28):
Ďakujem pekne, pani predsedajúca. Vážená pani ministerka, vážené kolegyne a kolegovia, nastáva teda chvíľa, kedy prechádzame k samému meritu navrhovaného zákona. Znovu, tak ako som to urobil aj v minulom, oceňujem, že koalícia sa odvážila zmeniť svoj doterajší postoj, najmä strany SMER a SNS, pretože strana MOST hlasovala aj za môj návrh na zrušenie amnestií ústavným zákonom. Toto treba oceniť, lebo ako som už viackrát v tejto súvislosti povedal, iba hlupák nemení názory. A či ich SMER a SNS zmenili, tie názory, iba zdanlivo, alebo nie, to ukáže až život, ukážu to ich činy. Priznám sa, že z tohto návrhu zákona to celkom zrejmé nie je, a tým chcem aj povzbudiť verejnosť, aj mienkotvorcov, pretože, zdá sa, že ani po tomto hlasovaní ešte stále nebude nič rozhodnuté. Stále bude v hre aj možnosť zmariť zrušenie Mečiarových amnestií, bude ale aj v hre to, že aj tí, ktorí si zrušenie Mečiarových amnestií nikdy nepriali a vlastne neprajú ani dnes, budú musieť pod tlakom verejnosti priznať, že k zrušeniu amnestií dôjsť musí. Máme to stále v rukách a má to najmä v rukách slovenská verejnosť. Ak nepoľavia v záujme o očistenie slovenskej politiky, o odstránenie tejto krvavej škvrny, tak som presvedčený, že tí, ktorí teraz skryte plánujú, že aj tento návrh zákona poslúži ochrane zločincov, že tí budú musieť tieto svoje plány odložiť. Ak sa ale už rokuje tak ďaleko, že snemovňa v drvivej väčšine hovorí, že Mečiarove amnestie sú anonymné a treba ich odstrániť, bez ohľadu na úprimnosť alebo neúprimnosť treba povedať, že je to už v tejto chvíli veľké víťazstvo verejnosti a ľudí dobra a spravodlivosti, ktorí si prajú, aby Slovensko žilo v 21. storočí. Nejde totiž tu len o potrestanie zločinu. Ak mi odpustíte, v tejto rozprave je to hádam prípustné, trochu by som sa venoval aj tomu, o čo všetko v tej kauze vlastne ide, a prečo nie iba o potrestanie zločinu, hoci aj to by bohate stačilo aj na naše úsilie, aj na úsilie koalície. Ide tu napríklad o postavenie jednotlivca v tejto spoločnosti. My sme stále ešte mnohí prežili veľkú časť života v totalitnej spoločnosti, v ktorej hodnota jednotlivca, napokon aj jeho života a slobody nemala veľkú váhu, lebo bola podriadená štátu alebo kolektívu, alebo socialistickej, alebo komunistickej idei. V mene tejto idey, v mene ideológie mohli aj zomierať občas nevinní ľudia, mohli byť falošné súdne procesy. Ešte aj tie obete sa dobrovoľne, po mučení teda, priznávali, pretože dôležité bolo zriadenie, dôležitý bol režim, dôležitá bola ideológia. Mnohí hovoria aj v prípade únosu a vraždy, že to sa budovala štátnosť, že rozprávať o tom je neslušné, pretože to spochybňuje štát a že dobrí Slováci by to jednoducho nechali tak. Skutočne to dokazuje, že ešte sa stále iba zápasí o to, aké bude postavenie jednotlivca, jeho osudu v Slovenskej republike. Bude si môcť byť každý istý, že jeho dieťa nezomrie ako obeť hračky nejakých mocenských bojov medzi premiérom a prezidentom? Pani Remiášová, ak môžem jej meno v tejto chvíli pripomenúť, opakovane hovorí, mne nikto syna nevráti, ale dvadsať rokov vám pripomínam, že prišlo k zabitiu nevinného dvadsaťpäťročného chlapca. Pripomínam to preto, aby sa to nemuselo opakovať, aby tí mocní, ktorí si trúfnu použiť ako kartu vo svojich rukách ľudský život a zahrať si s ním krvavý mariáš, aby boli odhalení a aby ste poznali meno vraha. Toto je Remiášovej posolstvo a je to, naozaj mieri tá pani Remiášová absolútne presne. Pre slovenskú spoločnosť a pre slovenskú demokraciu je dôležité, aby táto kauza bola dokončená, aby sme poznali meno vraha a hlavne aby sme si potvrdili, že osud jednotlivca nesmie nikdy byť vecou hračky politikov, nesmie nikdy s touto kartou sa zahrať podobný krvavý mariáš. Ide aj o spor o rovnosť pred zákonom. Vedľa mňa sedí pani ministerka spravodlivosti a iste mi dá za pravdu, že toto by malo byť 25 rokov po vzniku Slovenska, 27 rokov po Nežnej revolúcii absolútne základné pravidlo v našom štáte. Ale verte mi, že v 90. rokoch tu existovala nemalá časť verejnosti, ktorá v politikoch videla zbožštené, zbožštenú vrstvu. Vo Vladimírovi Mečiarovi, preto sa aj ujalo, a tá prezývka o Lenonovi, videla jedinečného vodcu, ktorý je nedotknuteľný, o ktorého chybách neslobodno hovoriť. Tí, čo ho kritizovali, boli fyzicky napádaní, novinári napríklad. Zhoreli im autá, napádali ich babky demokratky, pretože Mečiar bol nedotknuteľný. Keď padla jeho vláda, považovalo sa to za puč, za, za prevrat, pretože to sú vraj protislovenské sily. Akákoľvek, hľadali sa akékoľvek podobné ideologické nálepky na nedotknuteľnosť mocenského postavenia Vladimíra Mečiara. No a on nafukoval to mocenské postavenie. Áno, smerom k parlamentu zastrašoval poslancov vyhnaním Gauliedera, protiústavným vyhnaním jedného z poslancov. Smerom k prezidentovi zastrašoval prezidenta ako inštitút. V čom bol problém s tým prezidentom? No, že prezident, hoci bol nominant HZDS, keď sa dostal do funkcie, neposlúchal príkazy predsedu HZDS, ale choval sa v zmysle ústavy. To bola hlavná výčitka a dodnes ja som schopný vám povedať, že, že nájdem ľudí, ktorí tú výčitku opakujú. Prečo ho neposlúchal, keď ho tam dal? To je odraz vedomia, spoločenského vedomia z 90. rokov, kde sa niektorí politici zbožštili, boli nekritizovateľní, a ľudia naozaj prijímali túto feudálny obraz politiky, v ktorom existuje niekto, kto, na koho neplatí ústava, koho treba proste poslúchať, lebo on vraj založil republiku. O tom by sme teda mohli diskutovať, ale, kto založil republiku, ale faktom je, že dokonca som musel počuť, keď minister spravodlivosti pravicovej vlády povedal, že Vladimír Mečiar by nemal ísť do basy, lebo ako by sme vyzerali, keby po tom, čo sme si takzvane obesili Tisa, by sme ďalšieho zakladateľa štátu súdili a väznili. Bola veľká hanba, že sme vtedy mlčali a neodvolali takéhoto ministra, pretože on oficiálne povedal, a bolo to po roku ’98, že v tomto štáte nemá platiť právo pre každého rovnako. Čiže to je druhá veľká téma, ktorá sa možno týmto symbolickým zápasom o amnestie Mečiara nielen dostáva na povrch, ale sa aj, dúfajme, ukončí. Že tu už nebude nikdy minister spravodlivosti, čo by úplne vážne rozmýšľal o tom, že právo neplatí pre každého rovnako, že tu už nebude nikdy premiér v prezidentskej pozícii, ktorý by udelil amnestie aktérom zločinu. Vlastného zločinu spáchaného štátom. Verme, že, že toto nie je natoľko historický kompromis, ako som túto formuláciu už dnes kritizoval, lebo tá je teda dosť zavádzajúca, ale je to historický prelom. Áno, historický prelom to môže byť. Ak dáme zbohom časom, keď bol niekto nedotknuteľný. Dáme zbohom časom, keď bol niekto netrestateľný. Chvíľočku, mohli by sme ešte považovať, pokračovať v tom, že aké ďalšie konotácie má toto naše rokovanie, pretože naozaj ide aj o civilizačný spor. Na Slovensku stále potichu beží, stále potichu beží, len s HZDS sa viac-menej transformoval smerom k fašizmu, stále beží predstava, že sú tu akési až rasovo-nacionalistické exkluzívne skupiny, ktoré majú vyhradenejšie právo rozhodovať v Slovenskej republike než tí druhí. Než napríklad menšiny. Než napríklad ľudia dajme tomu nejakej odlišnej sexuálnej orientácie. Stále tu podprahovo kdesi zostáva nešťastná spomienka na tzv. karpatský model demokracie. Čo to bol, tento objav Vladimíra Mečiara? To bol názor, že Slováci a občania Slovenskej republiky, pre nich nie je vhodná slobodná spoločnosť, otvorená spoločnosť, pre nich nie je vhodná kultúra Európy, že my sme karpatská verzia, možno niekto by povedal skôr presnejšie, že nejaká byzantská verzia spoločnosti, ktorá nemá rada napríklad, keď pre všetkých platí rovné právo, ktorá má rada, keď má vodcu, pre ktorého neplatí. Že my sme spoločnosť, ktorá neznáša toleranciu. Tu musí niekto mať veľký bič na malom dvore. A tým bičom naháňať tých odlišných, nech sa odlišujú v čomkoľvek, aby ich dal do jedného šíku. Tu sa nieže kriesili symboly fašizmu, ale sa kriesil za Mečiara duch fašizmu. Lebo toto je duch fašizmu. Nenávisť k slobode, k liberalizmu, nenávisť k Západu, akási neurčitá príslušnosť k akejsi osobitej kultúre, karpatský model demokracie. Mečiarove amnestie – a často to počuť aj z úst tých, ktorí ich ešte aj dnes bránia – sú typickým výčinom alebo dôsledkom takéhoto chápania štátu. Štát iba pre skupinu oligarchov. Oni budú mať generálneho prokurátora, budú mať tajné služby k ruke, budú mať Najvyšší súd, NKÚ, budú mať Ústavný súd. Kto sa im môže vzoprieť? Rozdelia si majetok. Takýto bol plán a ten plán sa v nemalej miere plnil a v nemalej miere, dámy a páni, aj naplnil. My žijeme v takejto republike, ten tieň Mečiarových čias nie je iba v amnestiách, je v celom systéme oligarchického, zlodejského systému, ktorý Vladimír Mečiar priniesol, založil a ktorý dodnes nebol ani odhalený, ani pomenovaný a o to menej demontovaný. Teraz by som si dovolil, neviem, pri týchto skrátených časoch... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)