Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2022-11-29):
Ďakujem za slovo, pán podpredseda Národnej rady. Takže odľahlosť bola posledným argumentom, ktorý som zmienil v tejto súvislosti. Otázka národného parku. No tak to som vlastne už povedal v tej úvodnej reči, je to jediný národný park, ktorý má túto hodnotu. A vlastne nepovedal som jednu dôležitú vec. Tento Národný park Poloniny sa po tomto kroku, keď horská služba záchranná stadiaľ odíde, sa stane jediným národným parkom, v ktorom nebude stanica Horskej záchrannej služby, avšak s výnimkou, to musím povedať, Slovenského krasu. To zase poznáme Slovenský kras, vieme, že tam naozaj na tých rovinách a náhorných planinách, tam tá Horská záchranná služba naozaj až taký význam by nemala, ani tam nikdy nebola. Takže ďalšia rarita, jediný horský národný park, ktorému odnímeme túto možnosť. A poďme rýchlejšie ďalej na to. Schengenská hranica. Keď som sa s ľuďmi rozprával, množstvo akcií, nie pri záchrane života, ale pri záchrane územnej celistvosti alebo teda nenarušení integrity Slovenskej republiky, tí ľudia spolupracujú veľmi úzko s mobilnou zásahovou jednotkou, ktorá operuje na tých 98 km vôbec, po celej dĺžke ukrajinsko-slovenskej hranice, ale, samozrejme, operuje len v tom rozsahu medzi Kremencom a, ak sa nemýlim, niekde po Havešovú zachádza, proste tam, kde je národný park. Takže opäť dôležitý aspekt. To sú ľudia, ktorí to poznajú a vedia spolupracovať s políciou. UNESCO. Tiež som už povedal, tak UNESCO môžem tiež preskočiť. Pôjdem už ozaj rýchlejšie. Trojhraničie. To je ďalšia rarita tohto územia. Spájajú sa nám tam tri štáty – Slovensko, Poľsko a Ukrajina. Zatiaľ teda vieme, že ukrajinskí pohraničiari si to strážia, veľa ľudí tadiaľ neprechádza, ale stane sa, no ale najmä z Poľska to je úplne bežné, že treba zachraňovať aj zablúdilých Poliakov. Takže opäť Slovensko ako štát, ktorý sa vie postarať v takomto exponovanom území, raritnom a obsadenom prírodnými rezerváciami aj z poľskej strany, aj z ukrajinskej strany, zabezpečiť bezpečnosť návštevníkov, ktorí sa medzi Poľskom a Slovenskom vďaka schengenu pohybujú bez akejkoľvek kontroly, chvalabohu. Domáca kooperácia. Tak tu bola už debata o tom, že vlastne oni prejdú, nieže budeme šetriť, ale nám prejdú pod hasičský záchranný zbor. Nuž, oni s tými hasičmi spolupracujú podľa mojich informácií veľmi účinne aj doteraz. A nie s tým, že by teda bolo treba až tak veľmi hasiť, lebo v tých bukových lesoch, našťastie, požiare nie sú, nevyskytujú sa alebo nie sú teda tak časté. Ale naozaj vedia spolupracovať vždy tam, kde hasiči vykonávajú svoju službu, lebo vieme, že hasiči nie sú len tí, ktorí hasia požiare, ale ktorí aj pomáhajú pri nehodách, pri záchrankách. A práve tu títo štyria chlapi sú veľmi často tam, keď na jednom konci tejto zakarpatskej republiky je nejaká akcia a sú tam práve hasiči a ono sa stane v tej chvíli ako na potvoru, že máme haváriu aj na opačnej strane, vedia pomôcť aj práve hasičom. Čo ďalej, vedia pomôcť rýchlej zdravotnej službe. Opäť je to, naozaj to treba poznať ten kút Slovenska, veľmi časté, že tá sanitka alebo tie sanitky nedokážu obsiahnuť všetky tie život zachraňujúce úkony, a títo chlapi to vedia urobiť, zachraňujú tie životy. To neni v tej štatistike horskej služby, to nie je v horách, to je možno v doline. Upozorňujem ešte raz, zdôrazním, to sú ľudia, ktorí tam žijú, ktorí to tam poznajú a sú tam jednoducho doma natoľko, že vedia veľmi jasne posúdiť situáciu oveľa lepšie, ako keď niekto príde zo 45 km vzdialenej Sniny alebo z 209 km vzdialeného Slovenského raja. Otázka informácií. Ak tu hovoríme o návštevnosti z celého sveta, UNESCO, v prírodnom svetovom dedičstve, tak veľmi často sa ľudia radi zastavia, sami to viete, keď ste niekde vo svete, práve na takomto mieste po informácie, ktoré môžu dostať z prvej ruky od ľudí, že aký je schodný terén. Ono zase pozor, nie sú to zase až také malé kopčeky. Však áno, Kremenec 1221, tak ako sú jednoducho výšky, ktoré sú nie síce tatranské, ale ktoré sú rozhodne v zimnom období alebo v období nepohody veľmi náročné na pešiu chôdzu a už o zime ani nehovoriac, snehu tam býva záľaha. Takže aj tie informácie... No a pozrime sa aj na taký aspekt, ktorý možno sem nepatrí, ale ja by som ho predsi len zdôraznil – sociálny. Už Mňačko kedysi napísal, to si pamätajte, tú štúdiu jeho, „tam, kde končia prašné cesty“. Ladislav Mňačko blahej pamäti. Už vtedy hovoril, že to je kút, ktorý je proste zabudnutý Bohom aj ľuďmi, aj štátom, a ono to do istej miery platí dodnes. Tí štyria ľudia tam vlastne majú svoje uplatnenie vo svojom rodnom kúte. Kúte, kde sa pracovné ponuky vôbec nehrnú a neponúkajú. Ideme ich poslať do Sniny. No, pôjdu, prečo nie? Len aj ten aspekt možno tej sociálnej starostlivosti o tých ľudí, alebo ako to nazvať, by sme mohli. Je to naozaj dolina, ktorá, stále jej patrí, žiaľbohu, ten titul do istej miery, nechcem to v žiadnom prípade nejak dehonestovať, je to hladová dolina. Je to dolina bez pracovných príležitostí. Štátna ochrana prírody. Viete, koľkokrát tí ľudia pomáhajú pri stavaní lavičiek, smeroviek, pri rôznych aktivitách, kde doslova pracujú so štátnou ochranou prírody. Sami hovoria, že je to úplne bežné. Ja naozaj nemám štatistiku, že koľkokrát čo tam urobili, ale tá spolupráca je tesná. Takže ten počet zachránených životov, ako som v úvode začal, tak aj skončím, nie je vysoký, ale myslím si, že o takom niečom by sme tu ani vôbec nemali uvažovať, nieto ešte nahlas hovoriť, že sme málo ľudí zachránili, tak potom radšej tých ľudí stadiaľ zoberme preč. A viete, ten moment, že ak to už niekto takto domyslel, lebo už sme pri druhom čítaní, tak potom dávam takú otázku, vážení predkladatelia, ako je to možné, že pred niekoľkými hodinami, keď som rozprával s tými chlapmi, aj rozprával som aj s pánom riaditeľom Biskupičom z celoslovenskej záchrannej služby, ako je možné, že títo chlapi v tom zboji, čo tam roky vykonávajú túto službu, vôbec nevedeli o tom, že im niekto ponúka aj nejaké riešenie. Oni mi povedali: Neveríme už nikomu. Ďakujeme, pán Mičovský, netušili sme, že sa nás ešte niekto zastane. Lebo oni ma o to ozaj neprosili. A teraz zrazu počúvam, keď už začal byť okolo toho rozruch, novinári začali telefonovať, že veď my ich ideme dať s tým, že vôbec nebudeme šetriť peniaze, oni dostanú tie isté platy, všetko je v poriadku, len my ich teraz vyškolíme, že budú lepší hasiči, lebo oni na tie ľadopády a vysoké štíty tam nelezú, takže nebudeme ich školiť na horolezeckú vysokohorskú techniku, ale budeme ich školiť na hasičskú techniku. Prosím vás pekne, čo to je za nezmysel? Ľudia, ktorí to vedia, chcú a ktorých treba školiť, ale všetkých nás treba školiť, lebo nikto nie je dostatočne múdry, tých ideme poslať do Sniny, aby sa doučili hasičskú techniku v kraji, kde požiare veľmi nie sú, a už nebudeme od nich chcieť, aby pracovali s nejakými vysokohorskými pomôckami, s nejakými mačkami v zime, s nejakým lanom, s nejakými saňami, s nejakými, ja neviem, ďalšími prvkami. Nechcem v žiadnom prípade vyjadriť tu nejakú takú zlosť alebo nejakú... Parlament je o tom, že bojujeme za svoje názory. Ja tých pár podpisov, veľmi ďakujem tým ôsmim ľuďom, ktorí to podpísali. Možno by som získal ešte aj ďalšie podpisy na tento pozmeňovák, ale nemalo by to význam, lebo on by zrejme neprešiel pri hlasovaní. Ale nie všetky veci sú ukončené jedným hlasovaním. Ja pevne verím, že keď navštívite tento nádherný kút, ktorí ste tam ešte neboli, tak pochopíte, že Horská záchranná služba do Polonín patrí. Patrí do svetového prírodného dedičstva UNESCO, patrí do doliny, ktorá je hladová a z ktorej sa rozhodla táto vláda aj vďaka národným parkom a ich akémusi oslobodeniu, výraz, s ktorým ja veľmi som nie stotožnený, ale takto sme si to tu zaužívali, dať nový život, život v podobe návštevnosti. Pevne verím, že tí ľudia neodídu tak ďaleko, aby sa do svojej záchrannej stanici v obci Zboj, druhej najvzdialenejšej obci na Slovensku, na východe, raz sa sem vrátili. Ďakujem predkladateľom, ďakujem tým chlapom a ďakujem aj občanom, ktorí sa zoznámia s týmto nádherným kútom, ktorý naozaj je obrovskou, obrovským bohatstvom Slovenska. Ďakujem, skončil som.