Shahzad, Silvia, poslankyňa NR SR (2016-09-21):
Vážený pán predsedajúci, vážení kolegovia, dovoľte, aby som aj ja povedala pár slov na túto tému. Chcela by som vám trošku priblížiť princíp osobnej asistencie. Osobná asistencia bola schválená už v roku 1999 a odvtedy funguje. Patrí, myslím si, že k jedným z najlepších nástrojov, aký tu máme, a k jedným z najlepších nástrojov, ktorý vôbec funguje. Osobná asistencia má pomôcť ľuďom s ťažkým zdravotným postihnutím žiť aktívnym spôsobom života. To znamená, že títo ľudia môžu rozhodovať o svojom živote, môžu, majú rovnaké príležitosti ako ktokoľvek z vás a môžu žiť, samozrejme, v prirodzenom rodinnom prostredí. Pri osobnej asistencii sa uplatňujú štyri princípy. Je to deinštitucionalizácia, to znamená práve to prirodzené prostredie, domáce prostredie; denedikalizácia, to znamená, že postihnutie sa v tomto zmysle nechápe ako choroba, ale, a postihnutý človek nie je pacient. Je to len človek s prirodzenými potrebami a túžbami. Ďalším princípom je deprofesionalizácia, čo znamená, že naozaj, osobnú asistenciu, ako tu bolo už povedané, môžu vykonávať ľudia, ktorí nepotrebujú na to žiadne špeciálne vzdelanie, žiadne školenia a je len naozaj na osobe so zdravotným postihnutím, akým spôsobom si toho asistenta zaučí, akým spôsobom ho bude viesť. Posledným princípom je delimitácia, to znamená, že osobná asistencia, nie je presne dané, ktoré úkony by mala zahŕňať, respektíve je zoznam základných úkonov priamo zo zákona, ale nie sú úplne, nie je daný ich počet a ten si určuje osoba s postihnutím sama. A nie je dané, kedy sa tieto úkony vykonávajú. To znamená, že tá osoba s postihnutím alebo respektíve asistent ich vykonáva, kedy ich tá osoba s ťažkým zdravotným postihnutím potrebuje. Filozofia osobnej asistencie rešpektuje niekoľko zásad. A to jednak akceptuje postihnutie a učí akceptovať postihnutie práve osobu s ťažkým zdravotným postihnutím. Tomuto človeku má pomáhať zvyšovať sebadôveru a pomáha k sebazdokonaľovaniu. Ďalšou zásadou je, aby človek s ťažkým zdravotným postihnutím mal naozaj kontrolu nad svojím vlastným životom. Ďalšou zásadou, ktorú filozofia osobnej asistencie zahŕňa, je, že spoločnosť by mala zabezpečiť, aby osoba so zdravotným postihnutím mala všetky základné potreby. A toto osobná asistencia spĺňa. K osobnej asistencii by sa mali viesť už deti, pretože, alebo teda tá zásada je, že už deti by sa mali viesť k samostatnosti a práve preto by mala, k tomu by mala slúžiť táto osobná asistencia. A v neposlednom rade takou dôležitou zásadou je, ktorú táto filozofia zahŕňa, že ľudia so zdravotným postihnutím sami najlepšie vedia, čo potrebujú, a sami sú tí najlepší experti na rozhodovanie o svojom vlastnom živote. Osobná asistencia je preto určená predovšetkým pre ľudí, ktorí sú nastavení aktívne a sú ochotní prevziať na seba zodpovednosť. Osobná asistencia je určená pre ľudí, a to nielen dospelých, ale aj pre deti, ktoré majú rôzne druhy zdravotného postihnutia, môže to byť telesné, môže to byť mentálne, môže to byť, samozrejme, zmyslové. A pri osobnej asistencii platí, že ani ľudia a dvaja ľudia s rovnakým postihnutím nemusia mať schválenú osobnú asistenciu v rovnakej výške a to z toho dôvodu, že majú rôzne potreby, rôzne záujmy, rôzne podmienky na život, rôzne rodinné vzťahy a ďalšie okolnosti, ktoré osobnú asistenciu ovplyvňujú. Pozitívom osobnej asistencie je napríklad aj to, že osoba s ťažkým zdravotným postihnutím preberá na seba rodinnú rolu, to znamená, že môže byť plnohodnotným členom v rodine v zmysle, že vďaka osobnému asistentovi môže pomáhať s domácnosťou, a to v akejkoľvek situácii, či je to dieťa, či je to mladý človek, či je to rodič, či je to starý rodič. Osobná asistencia by mala pomáhať udržiavať takisto vzťahy, pretože človek je, človek s ťažkým zdravotným postihnutím aj vďaka osobnej asistencii by sa mal učiť komunikovať, možno nadväzovať iné vzťahy ako len rodinné, a mala by práve zabraňovať izolácii. A čo je dôležité, osobná asistencia by mala odbremeňovať rodinu. A práve z toho dôvodu bola osobná asistencia zavedená do praxe. Rodinní príslušníci sú naozaj v mnohých prípadoch preťažení a nemajú čas venovať sa sami sebe. Je pravda, že osobnú asistenciu za súčasných podmienok môžu rodinní príslušníci vykonávať len za prísne stanovených podmienok, ako tu už bolo spomenuté, len pri určitých činnostiach a len na obmedzený čas. Ja si myslím, že tá filozofia je dobrá a že rodinní príslušníci by naozaj mali mať priestor aj na to, aby chodili do práce, aby mali čas na seba a aby mohli prísť aj na iné myšlienky. V našich podmienkach je však problém iný. Osobní asistenti sa ťažko hľadajú, pretože tie podmienky sú pre nich náročné. V tom prípade, samozrejme, vždy zaskakuje rodina, keďže tých asistentov nie je dosť a, samozrejme, hrozia niekedy aj výpadky tých asistentov. Ľudia majú možno jedného, dvoch asistentov, pritom osobná asistencia povoľuje mať neobmedzený počet asistentov, nie vždy sa môžu na tých, na ten malý počet asistentov spoľahnúť. A, samozrejme, v takých prípadoch vždy zaskakuje rodina, takisto aj pri chorobe asistenta alebo nejakých iných výpadkoch. Problém, v mnohých prípadoch problém, prečo rodiny naozaj nástoja na tom, aby mohli vykonávať rodinní príslušníci asistenciu, je ten, že majú nízky príjem. Asistencia je, samozrejme, lepšie platená ako opatrovateľský príspevok. Preto je to pre nich výhodnejšie. Ja, samozrejme, nemôžem byť proti tomu, aby rodinní príslušníci asistenciu vykonávali, lebo naozaj sú to práve oni, ktorí často najlepšie zvládajú možno manipulovať s tým svojím príbuzným, s tým svojím dieťaťom, s tým svojím členom rodiny, ale v mnohých prípadoch je to aj o tom, že rodinní príslušníci veľmi ovplyvňujú spôsob života toho človeka v rodine. A preto by bolo, preto si myslím, že to zachovanie tej osobnej asistencie v tej miere, aby naozaj stále osobná asistencia bola o cudzích príslušníkoch, je namieste, pretože naozaj by sme sa mali pokúšať žiť tak, aby sme mohli žiť všetci, aby sme nežili len v rodinách uzavretí. A vravím, nie je to preto, že tie rodiny tú prácu vykonávajú zle. Myslím si, že, ako tu pani kolegyňa povedala, že osobná asistencia je často formálna, nemyslím si, že je to šťastné pomenovanie. Ja si myslím, že, a moja skúsenosť je taká, že veľa ľudí tú asistenciu naozaj využíva za pomoci iných osôb. Myslím si, že ak niekto využíva tento spôsob, tak je naozaj zatlačený do úzkych a potrebuje zabezpečiť rodinu. Tento problém by však mal riešiť úplne iný zákon. Ja za súčasných podmienok, pretože viem, ako tá asistencia funguje, a pretože viem, ako ťažké je hľadať ľudí, ktorí budú vykonávať osobnú asistenciu, pretože tá odmena je naozaj pre cudzích príslušníkov veľmi nízka, 2,76 eura na hodinu. Za takúto odmenu málokto tú asistenciu chce vykonávať. Určite tento zákon podporím, pretože rodiny inú možnosť nemajú. Privítala by som však, keby sa aj v tomto smere podmienky zmenili, aby sa naozaj otvorili možnosti aj pre tie rodiny, aby naozaj mali možnosť tú osobnú asistenciu využívať, aby sa napríklad podporovali agentúry osobnej asistencie, ktoré v zákone síce ukotvené sú, ale reálne nefungujú, a aby sa hľadali spôsoby, ako naozaj asistenciu do života uvádzať a nie ju zabíjať. Ja naozaj pripomínam, že tento nástroj tu funguje veľmi dlho a je naozaj veľmi dobrý. Osobná asistencia pomáha mnohým ľuďom študovať, mnohým ľuďom osamostatniť sa, mnohým ľuďom založiť si rodiny a mnohým ľuďom viesť naozaj veľmi aktívny spôsob života. Na záver by som chcela už len povedať, že ani na osobnú asistenciu nie sú pripravení všetci ľudia so zdravotným postihnutím. Ja som to síce už na začiatku povedala. Osobná asistencia je pre tých ľudí, ktorí majú nastavené aktívne myslenie a majú na to povahu, sú nastavení, sú pripravení napríklad hľadať si osobných asistentov, pretože je to spojené aj s tým. Sú pripravení zvládať aj takéto situácie. Ale musím na druhej strane povedať, že aj ľudia, ktorí tieto schopnosti majú obmedzené, tak pomáha im to nadväzovať vzťahy. Ja mám veľa skúseností s tým, ako človek, ktorý mal mentálne postihnutie, úplne inak fungoval v rodine, kde mal, bol odkázaný naozaj na rodičov alebo rodinných príslušníkov, a iné vzťahy má s tými asistentmi, s ktorými má kamarátske vzťahy, a úplne inak sa začne správať. A vlastne je to aj možno príprava na to, že tí rodičia tu raz nebudú a tí ľudia budú musieť fungovať. A nemusí to znamenať hneď, že sa dostanú do nejakej ústavnej starostlivosti. Takže toľko z mojej strany k tomuto návrhu zákona. Ja vravím, ja tento návrh zákona určite podporím hlavne z toho dôvodu, že ten príjem rodín, ktoré majú ťažké, ktoré majú v rodine osobu s ťažkým zdravotným postihnutím, je naozaj nízky a tento nástroj by im to mohol pomôcť uľahčiť. A ešte jednu myšlienku by som chcela povedať. Skôr, ako otvoriť osobnú asistenciu úplne pre rodinných príslušníkov, by som privítala návrh zákona, ktorý by práve zrušil to obmedzenie na vykonávanie činnosti rodinnými príslušníkmi, pretože rodinní príslušníci môžu vykonávať len niektoré činnosti osobnej asistencie, ale myslím si, že toto, takéto obmedzenie nemá vôbec opodstatnenie. Ďakujem pekne.