M. Maďarič, minister kultúry SR: (2008-04-08):
Vydavatelia tvrdia, že zákon dáva právo na odpoveď aj pri pravdivej informácii. V zákone sa však ani o pravdivosti, ani o informácii nehovorí. Uvádza sa iba skutkové tvrdenie, ktoré sa dotýka cti, dôstojnosti alebo súkromia fyzickej osoby alebo názvu, alebo dobrej povesti právnickej osoby. Nie každá informácia je však skutkové tvrdenie. Skutkové tvrdenie sa musí vždy opierať o fakty. A nemôže obsahovať úsudok. Pokiaľ ide o otázku, že v určitých prípadoch možno napadnúť aj pravdivé skutkové tvrdenie, ide o princíp v Európe bežný. Väčšina krajín, ktorá má zavedené právo na odpoveď, nepodmieňuje odpoveď nepresnými skutkovými tvrdeniami. Možnosť napadnúť pravdivé skutkové tvrdenie existuje v Portugalsku, Španielsku, Francúzsku, Nemecku, Švajčiarsku, Belgicku, Luxembursku, Malte, Poľsku a Ukrajine. Dokonca aj Americký dohovor o ľudských právach zakotvuje v čl. 14 výslovne právo na odpoveď, kde sa neobmedzuje na nepresné alebo nepravdivé skutkové tvrdenia. Naopak, vzťahuje sa aj na hodnotiace úsudky. Je to teda právo na celej západnej pologuli a v celej Európe, ale na Slovensku by to malo byť porušením slobody tlače. Druhý údajný hriech má spočívať v tom, že zákon dáva právo na opravu informácií, ktoré nikomu neublížili. No ja si myslím, že nepresné informácie jednoducho treba opraviť bez ohľadu na to, či niekomu ublížili alebo nie. Mimochodom, túto požiadavku mala samotná Medzinárodná novinárska organizácia Article 19 v roku 2003, keď vo svojom memorande napadla vtedy ešte len pripravovaný text odporúčania Výboru ministrov Rady Európy. Article 19 vysvetlila, že primárnym rozdielom medzi právom na odpoveď a právom na opravu je podpora presnosti v médiách pri práve na opravu. Prečo však vôbec právo na opravu vydavatelia dávajú do súvisu s ublížením, keď tu zákon nehovorí o cti a povesti osoby, ale o oprave nepravdivého faktu. Tretí údajný hriech je, že zákon umožňuje dvojitú sankciu, povinnosť uverejniť opravu i odpoveď. Nejde o sankciu, ide o ľudské právo. Každé sa týka iného a s inými dôkaznými požiadavkami. Pri práve na odpoveď sa dokazuje zásah do osobnostných práv a pri práve na opravu sa dokazuje zásah do pravdivosti správ. Táto úprava je aj v Slovinsku, Poľsku, Taliansku, Luxembursku, Ukrajine, Portugalsku, na Malte či v Nemecku, kde oprava je v občianskom práve a odpoveď je v tlačových zákonoch jednotlivých spolkových štátov. Štvrtý údajný hriech. Vydavateľ je zodpovedný aj za odpovede, ktoré porušujú zákon a dobré mravy, čo môže vyvolať reťaz žiadostí o odpoveď. Vydavateľ je síce za obsah tlačovín zodpovedný, ale aj v prípade, ak by bola zavedená navrhovaná nepravá trestná zodpovednosť právnických osôb, vydavateľ by bol zodpovedný len vtedy, ak by mal subjektívny vplyv na obsah odpovede. Okrem toho ak bude vydavateľ presvedčený, že obsah navrhnutej odpovede porušuje dobré mravy, môže pri odmietnutí takejto odpovede počítať s tým, že súd bude viazaný v zmysle subsidiarity právnych noriem § 3 Občianskeho zákonníka, ktorý hovorí o tom, že taký výkon práva, ktorý je v rozpore s dobrými mravmi, sa neprizná. Piatym hriechom má byť tvrdenie, že právo na odpoveď majú aj štátne a iné verejné orgány, čo podľa medzinárodných organizácií vytvára možnosť zneužitia. Podľa medzinárodných novinárskych organizácií možno je to tak, ale podľa rezolúcie európskeho parlamentu z roku 1994 o slobode prejavu, slobode tlače a slobode informácií musia orgány verejnej moci najprv využiť právo na odpoveď pred podaním žaloby na súd. Ako ho však majú využiť, keď v zákone nebude. Všetky nemecké tlačové zákony, rakúsky tlačový zákon, portugalský, ukrajinský majú dokonca úrady a verejné orgány priamo oprávnené na odpoveď. Nejde tu o možnosť zneužitia, ale o predchádzanie súdnym žalobám tým, že médium dostane priestor na vyriešenie sporu mimosúdnym riešením. To, že rezolúcia o práve na odpoveď z roku 1974 zakazuje orgánom verejnej moci právo na odpoveď, je už minulosť, pretože je nahradená rezolúciou Európskeho parlamentu a odporúčaním Výboru ministrov Rady Európy z roku 2004 o práve na odpoveď v prostredí nových médií. Vzťahuje sa však nielen na nové médiá, ale aj na off line médiá, ako je tlač. Vysvetľujúce memorandum k nemu to výslovne uvádza, že nahrádza starú rezolúciu z roku 1974. A, mimochodom, náš návrh zákona upiera právo na odpoveď vláde a parlamentu. Šiesty hriech, že redakcia nesmie reagovať na odpoveď, čo je protiústavné, je úplne lživý. Pravdou je, že vydavateľ nesmie reagovať na odpoveď hodnotiacimi úsudkami, a to aj to len v tom istom vydaní. Reakcia skutkovými tvrdeniami je dovolená, pretože nie je výslovne zakázaná a vydavateľ môže robiť všetko, čo nie je zakázané zákonom. A obmedzenie replikovať odpoveď hodnotiacimi úsudkami nie je protiústavné, pretože sleduje líniu rozhodnutia Európskej komisie pre ľudské práva vo veci Ediciones Tiempo verzus Španielsko z roku 1989, kde sa Európska komisia uspokojila s tým, že vydavateľ mal možnosť uverejniť v tom istom vydaní, ako uverejnil odpoveď, svoju verziu v skutočnosti obmedzenú na skutkové tvrdenia. A napokon o hodnote tohto vydavateľského obvinenia vypovedá aj etický kódex Tlačovej rady založenej slovenskými vydavateľmi, v ktorom sa uvádza, že odpoveď sa nemá dopĺňať replikou autora pôvodnej informácie, aby jedna strana nemala sústavný predstih. Klamstvom je aj údajný siedmy hriech, že vydavateľ nemôže odpoveď odmietnuť, inak mu hrozí peňažný trest až do 150 000 korún. Zákon, po prvé, vymenúva okolnosti, kedy vydavateľ nie je povinný uverejniť odpoveď. Po druhé, ak je vydavateľ presvedčený, že sa nenaplnili podmienky uverejnenia odpovede či už z dôvodu, že napadnutá informácia nebola skutkovým tvrdením alebo sa nedotkla osobnostných práv, alebo obsah odpovede by bol v rozpore s dobrými mravmi, tak takú odpoveď jednoducho neuverejní. A až keď súd povie, ak sa žiadateľ na súd obráti, či sa vydavateľ rozhodol správne, určí aj primeranú peňažnú náhradu. Ide o inštitút, ktorý sa vyskytuje vo Francúzsku, Taliansku a na Malte. V Taliansku je výška tejto pokuty od roku 1981 zvýšená na najmenej 7 746 eur a najviac 12 911 eur. Primeraná peňažná náhrada je náhradou za porušenie zákonnej povinnosti vyhovieť právu na odpoveď, opravu a dodatočné oznámenie, pokiaľ sú splnené podmienky. V žiadnom prípade nejde o satisfakciu za zásah do osobnostných práv, ktorej výška sa posudzuje. Nakoniec si k údajným siedmim hriechom dovolím povedať, že za takú kampaň a propagandu, akú šírili a šíria naše denníky voči návrhu tlačového zákona, by sa nemusel hanbiť ani bývalý režim, ktorého tlačový zákon, zdá sa, našim vydavateľom veľmi vyhovuje. Dovoľte mi, aby som sa ešte podrobnejšie dotkol aj najdiskutovanejšieho inštitútu zákona, práva na odpoveď, ktoré sa interpretuje ako obmedzenie slobody a nezávislosti tlače. Dokonca údajne má znamenať kontrolu novinárov. Neviem si ju predstaviť. Ale na absurdné obvinenia som si už zvykol. A dovolím si tvrdiť, že tlačový zákon je naozaj bičom, kyjakom a palicou zároveň, ale nie na tlač, nie na novinárov, ale na slovenskú vládu. V roku 1974 vydal Výbor ministrov Rady Európy prvú rezolúciu o práve na odpoveď. Podľa novšieho odporúčania Výboru ministrov Rady Európy z roku 2004 o práve na odpoveď v prostredí nových informačných prostriedkov je viazané na nepresné skutočnosti kumulatívne so zásahom do osobnostných práv. Avšak rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva vo veci Melnyčuk proti Ukrajine z roku 2005 interpretuje právo na odpoveď tak, že nielen vyplýva z potreby napadnúť nepravdivé informácie, ale zabezpečuje tiež pluralitu názorov, osobitne vo veciach všeobecného záujmu, ako je napr. aj politická debata. Tento trend rozlíšenia medzi napadnutím samotných nepravdivých údajov a vyjadrením názoru na danú tému sa v roku 2006 odrazil v odporúčaní Európskeho parlamentu a Rady č. 952, kde sa o vzťahu k on line médiám zabezpečuje právo na odpoveď ku skutkovým tvrdeniam, ktoré sa dotkli osobnostných práv, bez toho, aby museli byť nepresné. Aby bolo jasné, prípad Melnyčuk proti Ukrajine rozhodnutý Európskym súdom pre ľudské práva v júli 2005 vyhlásil právo na odpoveď za „dôležitý prvok slobody prejavu“. A podriadil ho ochrane čl. 10 Európskeho dohovoru o ľudských právach. Súd zároveň uviedol, že právo na odpoveď slúži nielen na napadnutie nepravdivých skutočností, ale aj na zabezpečenie plurality názorov. Rozhodnutie súdu má prednosť pred s ním nesúladnými rezolúciami a odporúčaniami Výboru ministrov Rady Európy z rokov 1974 a 2004, pretože v prípade konfliktu noriem záväzných a odporúčajúcich majú prednosť normy záväzné, teda čl. 10 Európskeho dohovoru o ľudských právach, ktorý sa musí interpretovať v zmysle rozhodnutí Európskeho súdu pre ľudské práva, ktoré predstavujú záväzné výkladové smernice aj pre Ústavný súd Slovenskej republiky a rovnako pre všetky ústavné súdy krajín, ktoré sú zmluvnými stranami Európskeho dohovoru o ľudských právach. Medzinárodné dohovory majú prednosť pred zákonmi, ak zabezpečujú väčší rozsah základných práv a slobôd ako národné zákony. Teda už dnes existuje právo na odpoveď ako základné právo v takej šírke, ako to vyslovil Európsky súd pre ľudské práva. Keďže sa neustále spochybňuje návrh zákona údajnou masívnou kritikou zahraničia, dovolím si tu odcitovať nedávno zverejnené vyjadrenie nemeckého experta prof. Lutza Erbringa, ktorý uviedol, že v prípade práva na odpoveď ide o nárok postihnutého na vypočutie jeho hľadiska, ale nie o vyriešenie otázky pravdy a lži, tomu zodpovedajúci je aj obsah práva, odpoveď obmedzená na fakticky podložené tvrdenia, k právu na odpoveď vyslovene nepatrí preverovanie pravdivosti ich obsahu. Na záver mi dovoľte zopakovať. Najmä slovenské denníky sa už niekoľko týždňov usilujú vzbudiť dojem, že bojujú za slobodu prejavu v prospech občanov. Podstatou ich boja je však len zachovanie vlastných privilégií, ktorými v súčasných pomeroch často poškodzujú právo ľudí na pravdivé informácie a na ochranu osobnosti, pretože ak sa serióznejšie zamyslíme nad súčasným stavom, nemôžeme nevidieť, že postavenie novín a novinárov, teda tých, ktorých píšu, a ľudí, o ktorých píšu a pre ktorých píšu, je výrazne nevyrovnané. Dnes čitateľ iba pasívne prijíma záplavu skreslených, polopravdivých a lživých informácií, ktoré nikto neopravuje, príp. je človek priamo poškodený nepresnosťou alebo zásahom do osobnostných práv a nemá efektívny nástroj na opravu alebo oponovanie. Súčasná prax je toho dôkazom. A ak sa naši vydavatelia a novinári odvolávajú napr. na možnosti samoregulácie vo Veľkej Británii alebo vo Švédsku, tak poviem, že za takmer už 20 rokov slobody tlače na Slovensku dokázali len to, že sami seba regulovať nie sú ochotní. Nikdy nerešpektovali ani vlastnú Tlačovú radu. A dnes sú schopní popierať vo viacerých ustanoveniach aj vlastný etický kódex. Jednoducho povedané, noviny nechcú stratiť monopol na predkladanie len svojej verzie skutočností a presadzovanie svojich záujmov, či už ideologických, politických alebo ekonomických. Tento svoj skupinový záujem maskujú obavami o slobodu prejavu. Ich záujem však nie je záujmom verejným. To by si mala uvedomiť verejnosť a najmä tie osobnosti, ktoré sú v týchto dňoch anketované k tlačovému zákonu a často bez hlbšieho poznania veci alebo pod vplyvom sugestívnej otázky odoprú sami sebe právo, ktorého sa možno raz budú domáhať. Napokon, zverejnenie údajných siedmich hriechov tlačového zákona je pre mňa dôkazom kardinálneho a pretrvávajúceho hriechu našej tlače, klamať alebo nehovoriť celú pravdu a zavádzať. Kritizujúc nekorektne návrh tlačového zákona slovenská tlač usvedčila samu seba. Pán predsedajúci, ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)