Figeľ, Ján, podpredseda NR SR (2015-03-17):
Citujem: „Právom prezidenta Slovenskej republiky, ktoré je upravené v čl. 102, je udeliť amnestiu niektorou z foriem, ktoré sú v tomto článku uvedené. Súčasťou tohto práva však nie je oprávnenie prezidenta akýmkoľvek spôsobom meniť rozhodnutie už uverejnené v Zbierke zákonov Slovenskej republiky.“ A na základe tohto uznesenia o výklade čl. 102 ústavy senát, prvý senát Ústavného súdu následne priznal retroaktívny účinok. Zároveň rozhodol tento senát Ústavného súdu v decembri 1999 o porušení ústavných práv vtedy obvineného Jaroslava Svěchotu a zrušil uznesenie vyšetrovateľa o vznesení obvinenia voči Jaroslavovi Svěchotovi. Podľa navrhovateľov práve týmto rozhodnutím senát Ústavného súdu porušil princíp právnej istoty a dôvery v právo. Princíp zákazu zneužívania práva je princíp vylúčenia štátnych funkcionárov z udelenia amnestie a svojím rozhodnutím umožnil, aby bývalý vysoký štátny funkcionár, ktorý bol dôvodne podozrivý zo spáchania aktu štátneho zločinu a ktorý sa k spáchaniu aj priznal, unikol spravodlivosti. Takýto stav je pre právny štát neprípustný. V právnom štáte je možné revokovať rozhodnutia Ústavného súdu jedine zmenou ústavy alebo schválením ústavného zákona, pretože v uvedenom prípade neprichádza k revokácii rozhodnutia súdu zo strany zákonodarcu, ale ústavodarcu. Ak tu teraz pri tomto návrhu vás oslovujem, tak vás oslovujem ako ústavodarný zbor, jediný v tomto štáte. Uvedený postup je plne legitímny, lebo ústava a ústavný zákon je normatívnym aktom najvyššej právnej sily. Podľa čl. 1, z ktorého pramení aj naše pôsobenie tu v parlamente, Ústavy Slovenskej republiky Slovenská republika je zvrchovaný, demokratický a právny štát. A práve charakteristikou takéhoto štátu je bezvýnimočná vláda zákona, ktorý zaväzuje štát a všetky štátne orgány a zákonnosť realizácie štátnej moci. Z toho, čo sa udialo v deväťdesiatych rokoch, je aj objektívne evidentné, že sa na trestnej činnosti podieľali štátne orgány. Využitím prezidentského oprávnenia udeliť amnestiu došlo k potlačeniu princípov právneho štátu a k zneužitiu práva. Právna úprava platí v princípe do budúcnosti. Sú však určité princípy, ktoré konkurujú zákazu retroaktivity. A sú to princípy, ktoré sú spôsobilé vylúčiť aplikáciu zákazu retroaktivity. Inak by sme sa nemohli vrátiť k zločinom minulosti v mnohých historických prípadoch. A tieto konkurujúce princípy sú princíp dôvery v právo, princíp zákazu zneužitia práva, účel udelenia amnestie, ten je vždy vymedzený, účel vylúčenia štátnych funkcionárov z udelenia amnestie a zákaz potlačiť základné práva a slobody. Tento prístup potvrdzuje aj napríklad Európsky dohovor o ochrane ľudských práv v čl. 7 ods. 2, keď hovorí: „Nebráni sa súdeniu a potrestaniu osoby za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, bolo trestné podľa všeobecných zásad platných alebo uznávaných civilizovanými národmi.“ Podľa čl. 86 písm. a) patrí do pôsobnosti Národnej rady uznášať sa na ústave, ústavných a ostatných zákonoch a kontrolovať, ako sa dodržiavajú. Z tohto ustanovenia vyplýva možnosť Národnej rady uzniesť sa na ústavnom zákone. A pritom v štyroch konkrétnych článkoch, ktoré vymedzujú túto pôsobnosť, nie je nikde v ústave vymedzený možný predmet úpravy ústavného zákona. Preto sa logicky domnievame, že uvedené štyri ustanovenia ústavy nie sú limitom možného predmetu úpravy ústavného zákona, ktorý navrhujeme ako zákonodarcovia. Ctené dámy a vážení páni, práve základná námietka proti prijatiu ústavného zákona o zrušení amnestií spočíva v tom, že v právnom štáte sa také zákony neprijímajú. V právnom štáte sa schvaľujú len zákony, ktoré zodpovedajú princípom právnej istoty, predvídateľnosti a dôvery v právo. Áno, dozaista tento postoj je v princípe logický a správny. Ale uplatní sa len v štandardných situáciách, v ktorých každý rešpektuje princípy viažuce sa na právny štát. Považujeme však za nemorálne odvolávať sa na právny štát za okolností, za ktorých došlo k udeleniu takzvaných Mečiarových amnestií. Sme presvedčení, že skutky, ktoré sú všeobecne známe a predchádzali tomuto hromadnému omilosťovaniu, netreba osobitne pripomínať. Boli ohavné ľudsky i právne. A preto aj omilostenie ich aktérov nie je nič iné, len zakrývanie alebo kvázi riešenie zločinov klasickými prostriedkami práva, ktoré boli, sú a aj budú určené na iné účely. Priatelia, nenavrhovali by sme takéto výnimočné riešenie, ktoré sa týka zrušenia amnestií udelených zastupujúcim prezidentom, teda podčiarkujem, len predsedom vlády, ak by sme mali riešiť rozhodnutie hlavy štátu o masívnom omilostení prijímané za obvykle slávnostných alebo pamätihodných okolností sťahujúce sa spravidla na drobných previnilcov. Dnes sa však potýkame s našou ľudskou i ústavnou povinnosťou prispieť k definitívnemu vyriešeniu traumy, ktorú spôsobila právna prekážka na vyšetrenie kriminálnych skutkov, nemajúcich obdobu v modernej slovenskej histórii a nemajúcich obdobu z hľadiska amnestií ani v modernej Európe, v žiadnej demokratickej krajine Európy. Priatelia, všade sa páchajú zločiny, ale máloktorá spoločnosť tak rýchlo rezignuje na ich potrestanie ako naša. Takou rezignáciou sa zločinci len posmeľujú a spoločnosť, občania otupujú a uzatvárajú pred pravdou a spravodlivosťou. A to je pre krajinu veľká škoda, ba i hanba. Priatelia, nerezignujme. Tu ide o viac, o budúcnosť Slovenska, než len o minulosť. Splňme si túto povinnosť a zrušme Mečiarove amnestie a zbavme sa tejto traumy. Tak či tak sa jej raz budeme musieť zbaviť. A prečo tak neurobiť už teraz, už dnes? Ďakujem pekne. (Potlesk v sále.)