Mikloš, Ivan, poslanec NR SR (2015-06-30):
Ďakujem pekne. Keďže som bol predkladateľom vyzvaný, tak sa k tejto téme vyjadrím. Sami predkladatelia skonštatovali, že ide o neštandardné riešenie, a ja s nimi súhlasím, ale musím povedať, že v tomto prípade považujem to za takú sympatickú neštandardnosť na rozdiel od napríklad Váhostavu, ktorý tu bol menovaný, ktorý je nesympatickou, ale ešte, presnejšie povedané, zvrátenou neštandardnosťou. Tá neštandardnosť ale spočíva v tom, to si, samozrejme, treba uvedomiť, že vytvárame istý precedens aj do budúcnosti a ten precedens môže posilniť riziko podobného správania, ktoré na jednej strane, samozrejme, znamená zneužívanie dôverčivosti ľudí, ale na druhej strane znamená aj prílišnú dôverčivosť. Čiže, samozrejme, pravidlá by mali byť také, aby zabránili zneužívaniu, ale na druhej strane treba vidieť, že so slobodou je spojená, samozrejme, aj zodpovednosť a zmluvná sloboda je nevyhnutným predpokladom fungovania prosperujúcej trhovej ekonomiky. Tu treba ale potom povedať, že situácia je naozaj taká, že takéto neštandardné riešenie je namieste a ja zaňho budem aj hlasovať. Zároveň ale treba hovoriť aj o tom, aké by mali byť štandardné riešenia, aby nehrozilo riziko, pretože ak nebudú, ak tu nebudú dostatočne efektívne štandardné riešenia, tak o to väčšie riziko precedensu tu je, že o pár rokov budeme opäť v podobnej situácii. A treba teda povedať, čo sú štandardné riešenia. Štandardné riešenie je to, že štát prostredníctvom pravidiel hry by mal zabezpečiť alebo eliminovať informačnú asymetriu a že by teda mal znížiť riziko, aj keď treba si uvedomiť, že on ho nikdy neodstráni a že zneužívanie ľudskej dôverčivosti proste bude istým druhom podnikania niektorého typu ľudí, ale každopádne by štát mal, ale nemal by mať štát ambíciu vyriešiť tento problém, pretože on je neriešiteľný, resp. ak by sa príliš angažoval v tejto oblasti, tak hrozí naozaj porušenie slobody zmluvných vzťahov a obmedzenie súťaže a konkurencie. Ale čo je veľmi dôležité, je druhý spôsob štandardného riešenia a to je aj jeden z dôvodov, prečo sme v tej situácii, ktorá tu bola popísaná viackrát, a naozaj veľmi nemilej situácii pre množstvo ľudí, a to je aj preto, že u nás nefunguje štandardný mechanizmus osobných bankrotov. Napriek tomu, že máme legislatívu, a tu musím ale skonštatovať, že tá legislatíva, ako som konzultoval aj s Luciou Žitňanskou, tá bola prijatá ešte v roku 2005 na konci druhej Dzurindovej vlády. Bola prijatá teda pred desiatimi rokmi, keď ten problém zďaleka ešte nebol ani taký vypuklý, a ona, samozrejme, má svoje muchy, má svoje nedostatky, aj preto nefunguje tak, ako by mala. Ten mechanizmus, ten inštitút osobného bankrotu teda nefunguje tak efektívne, ako by mal, ale považujem za veľkú chybu vlád, ktoré odvtedy vládli, a tu musím povedať, že za tých desať rokov vlastne tu vládne väčšinu tohto obdobia prvá a druhá vláda Roberta Fica. My počas vlády Ivety Radičovej sme mali v pláne, v legislatívnom pláne novelizovať tento inštitút a zefektívniť ho. Vláda skončila skôr, ako predpokladala, a nebol na to čas. Takže ten problém je tu aj preto, že tento inštitút osobného bankrotu nie je dostatočne funkčný a dostatočne efektívny. A za tých posledných teda deväť rokov, zhruba sedem, vyše sedem rokov vláda Roberta Fica s tým neurobila nič. Takže bude potrebné, aby buď táto vláda, alebo budúca vláda vyriešila tento, resp. zefektívnila a spriechodnila tento štandardný mechanizmus osobného bankrotu, ktorý vlastne vytvára predpoklady na to, aby sa našlo východisko, aby tí ľudia sa mohli zbaviť časti svojich záväzkov a aby jednoducho mohli ďalej aj žiť a fungovať. Takže z tohto pohľadu si myslím, že to riešenie, aj keď, samozrejme, môžeme diskutovať, ak zákon prejde, teda nie teraz, ale na jeseň do druhého čítania, o tých technických riešeniach, ale v zásade, v zásade zmysel má, ale zároveň by sme mali diskutovať o znížení rizika precedensu a to sa dá dosiahnuť jedine tak, že tie štandardné riešenia zlepšíme a zefektívnime, pretože dnes dobre nefungujú. Ďakujem pekne.