Vašečka, Richard, poslanec NR SR (2015-03-18):
Ďakujem veľmi pekne. Som presvedčený, že ten návrh je vedený dobrým úmyslom a že vidíme nejaké problémy a snažíme sa ich riešiť. Pre mňa je takým najzákladnejším filozofický rozpor, pre ktorý nepodporím tento zákon, v tom, že myslím, že sa príliš zachádza práve do situácií, keď sa posudzuje vplyv alebo autorita, kompetencia štát verzus rodina, a to dokonca aj v špecifických podmienkach, a že čoraz viac ide do popredia ten vplyv štátu. To znamená, akoby sme presvedčení, že štát, či je reprezentovaný Národnou radou alebo nejakými úradníkmi, je viac zameraný na dobro detí a mládeže ako samotní rodičia. Ja som presvedčený, že to v žiadnom prípade tak nie je, že v absolútnej väčšine prípadov je záujem rodičov o dobro ich detí vysoko, vysoko nad tým, ako je záujem kohokoľvek iného, cudzieho, akokoľvek vzdelaného. Samozrejme, že sú situácie, keď v určitých patologických prípadoch je potrebné, aby zasiahla nejaká externá autorita do vnútra tej rodiny. Ak však my napríklad celoplošne zavedieme povinnú dochádzku od 3. ročníka, pardon, od 3. roku, tak mi to príde ako niečo, čo je, čo je veľkým a je podľa mňa ťažko odôvodniteľným zásahom do súkromia a intimity tej rodiny. Napriek tomu, že ako som si, samozrejme, prečítal, že je to zadefinované, že je to pre sociálne znevýhodnených. Ale, kto je sociálne znevýhodnený, prípadne môže mať iné problémy, ešte neznamená, že nemiluje svoje deti a nevie im odovzdať to, čo je potrebné. Takže takéto paušalizované nadraďovanie vplyvu štátu, záujmu štátu nad rozhodnutie, nad autoritu, nad právo rodičov mne nepripadá ako správne. Aj keď rozumiem, že je tu pokus, ako vyriešiť túto situáciu. Ďalšia vec sa týka, nie je to nazývané sexuálna výchova, ale výchova k zodpovednému rodičovstvu. No, som stredoškolský učiteľ s 15-ročnou praxou, vyučoval som predmet náboženstvo, v rámci ktorého som, teda ako niekedy hovorím, učil všetko, a boli to práve aj tie veci, ktoré sa týkali vzťahov, sexuality, antikoncepcie a takýchto vecí. To znamená, že rozprávali sme sa so študentmi o tom jednak aj z ich záujmu a jednak sme to mali najmä v tých vyšších ročníkoch, kedy to bolo také pre nich, nazvem, že vysoko aktuálne, tak a navyše sme už mali v podstate poslednýkrát, nazvem to tak, že v ruke, lebo už odchádzali zo školy, tak mnohé tie veci sme teda prebrali už úplne systematicky. Stále si myslím, že porovnávať situáciu určitej skupiny obyvateľstva, ktorá začína s predčasným sexuálnym životom, čo vnímame ako negatívne, ako ste aj poznamenali, s celkovou populáciou nie je dobré. A podľa mňa treba vychádzať z toho, že normálne nastavenie je aj z rodín, aj v spoločnosti také, že ten, že nepočítame s tým predčasným sexuálnym životom ako s normou, ako so štandardom, ale ako s výnimkou, ktorú treba aj výnimočne riešiť. To znamená, nie spôsobom, keď zavádzame nejaké povinné štruktúry a osnovy. Pretože situácia je teraz taká, že to z veľkej časti leží ani nie tak na školách ako skôr na konkrétnych učiteľoch. Ak riešime aj školstvo ako také, tak môžeme prijímať rôzne programy, ale ja vám poviem zo svojej praxe, že učitelia sa voči niečomu, čo im je neprirodzené, čo im je istým spôsobom nanútené, vysporiadajú ako s nejakou formálnou záležitosťou, ktorej sa buď vyhnú, alebo potom absolvujú takým spôsobom, ktorý je vlastne zabitím času navýšením vyučovacích hodín, ale je vlastne, je vlastne neproduktívny. To znamená, že z môjho pohľadu, ak chceme s niekým pracovať, nech sú to dospelí ľudia. Nech sú to napríklad v prípade toho školstva učitelia, ktorým je ponúknutý podľa ich výberu nejaký, nejaké školenie alebo nejaká inštruktáž, nejaké materiály, ktoré môžu použiť jednak podľa svojho vedomia a svedomia, jednak podľa preferencie rodičov tých detí, ktorých sa to týka. Ale druhá vec sú rodičia, ktorí takisto môžu byť nejakým spôsobom inštruovaní. Keď to poviem, keď to rozmením na drobné, som za to, aby tá inštruktáž prebiehala povedzme u tých rodičov v tých sociálne znevýhodnených skupinách. Pokiaľ to nie je funkčné, tak vždycky sa dajú zmeniť spôsoby, a pokiaľ je to patologické, v tom prípade je oprávnenie štátu do toho zasiahnuť. Ale nie nejak celoplošne. Naozaj tá filozofia akejsi dôvery, že štát, úradníci to myslia s deťmi lepšie ako rodičia, mi príde ako dobromyseľný omyl. Aj keď hovorím, že, vidiac tú situáciu, hľadáme akékoľvek riešenie, ako by sme pomohli. Ja som ale presvedčený, že toto možno v niektorých prípadoch môže aj pomôcť, ale v mnohých môže uškodiť. Tak preto nie som za podporu tohto zákona, aj keď som presvedčený, že treba hľadať riešenie, ktoré nemám niekde takto z rukáva vysypané, ale obávam sa, že dopady tohto zákona by neboli dobré. Ďakujem veľmi pekne.