J. Rydlo, poslanec: (2008-02-07):
Podmienky, za ktorých sa Slováci v Strednej Európe duchovne vyvíjali, možno výstižne nazvať kultúrnym feudalizmom. Je to onen stav duchovnej neslobody, ktorý vyplýva z neslobody politickej. Javí sa dvojakým spôsobom: ako nesloboda tvoriť a ako nesloboda vytvorenými hodnotami voľne narábať. Reč ani duch sa nebrúsia a nerastú v zatuchnutých pomeroch cudzích režimov, pod cudzou cenzúrou, ale jedine na voľnom priestranstve politickej slobody. Kým sa jazyk nevyslobodí z kuchyne a neprenikne do živého styku ľudí: na trh, na ulicu, do škôl všetkých stupňov, do novín, do hospodárskeho života, do parlamentu, dovtedy národ nemá všetky predpoklady duchovnej slobody. Plameň literárneho, umeleckého a vedeckého tvorenia a bádania musí len sliepňať v pološere, kým prívody slobodného uvažovania a skúmania sú cudzími režimami uzavreté, prípadne kontrolované. Pod cudzím režimom básnici či novinári, ba aj vedci, môžu písať len „do priečinkov“ v nádeji, že po rokoch, niekedy po ich smrti, niekto natrafí na ich rukopis a ho zverejní. Toto však nie je kultúrny život! To je živorenie z milosti držiteľov cudzej štátnej moci. Zaiste by bolo zaujímavé pouvažovať nad tým, čo by slovenský génius bol vytvoril, keby náš národ bol mohol svojsky myslieť, keby bol mal od začiatku národného života svoje školy, svoje národné a politické inštitúcie. Žiadosti slovenského národa sú národnorevolučný program Slovákov vyhlásený 10. mája 1848 v Liptovskom Sv. Mikuláši, adresovaný uhorskej vláde a snemu (riešenie národnostnej, jazykovej, školskej otázky, zrušenie poddanstva, ktoré by sa týkalo všetkých kategórií roľníkov, zavedenie všeobecného volebného práva a iné). V dôsledku odporu maďarských vládnych kruhov neboli splnené. V tomto historickom dokumente nájdeme ako v poradí desiatu žiadosť túto požiadavku: ...Žiadame: 10. Žiadame slobodu tlače bez zákona tlače, slobodu vydávania novín a časopisov bez kaucií, zakladanie tlačiarní a kameňopisární...; ďalej slobodu úplnú schádzania a spolčovania sa k poradám verejným o veciach obecných... Požiadavka akoby ušitá pre dnešnú rozpravu o vládnom návrhu zákona o periodickej tlači a agentúrnom spravodajstve a o zmene a doplnení niektorých zákonov, alias tlačový zákon. O tom, že za komunistickej totality – napokon ako v ktoromkoľvek totalitnom štáte, či červenom, šedom, čiernom alebo kaki – si Slovensko „užilo“ obmedzovanie slobody tlače až-až,  môžem celkom opodstatnene povedať každý, kto zažil komunistickú éru – zažili sme obmedzovanie slobody prejavu, médiá boli úplne podriadené totalitnej štátnej moci, ktorá Slovákov naučila správať sa podľa povestnej skúsenosti: keď myslíš, nepíš, keď píšeš, nepodpíš, keď podpíšeš, tak sa nečuduj... Podľa gréckokatolíckeho teológa Ľubomíra Petríka slobodu tlače, slobodu mediálneho prejavu, preto vnímame ako jednu z podstatných súčastí demokracie a sme na ňu citliví. Sme šťastní a hrdí na to, že dnes v slovenskej spoločnosti je táto sloboda nespochybniteľná. Skúsme si však nastoliť otázku, či sloboda médií môže existovať bez akýchkoľvek hraníc a obmedzení. V blahej pamäti pápež Ján Pavol II. svojho času povedal: „La verità non si misura all´opinione della maggioranza“ (Pravda sa nemeria, pravdu nemožno merať mienkou väčšiny). Vo svojom príhovore na Velehrade 22. apríla 1990 povedal: „Falošné chápanie slobody nevyhnutne vedie do chaosu, plodí mravné zlo a utrpenie. Ale človek bol povolaný k ozajstnej, zodpovednej slobode, ktorej vzor ukázal Kristus“. Skutočná sloboda sa spája so zodpovednosťou. Rovnako to platí aj o mediálnej slobode. Ak sa neriadi zodpovednosťou voči jednotlivcovi a voči spoločnému dobru, môže spôsobiť veľa škody. Nie je to vonkoncom nič nové, veď Pavol z Tarzu čajsi pred dvoma tisícročiami vo svojom prvom liste Cirkvi v Korinte napísal: „Slobodno všetko, ale nie všetko osoží. Slobodno všetko, ale nie všetko buduje. Nech nik nehľadá vlastné záujmy, ale záujmy iného“ (10,23-24). Pavol tieto slová vysvetľuje preto, lebo ide pravdepodobne o jeho výrok, ktorý však korintskí hlásatelia absolútnej slobody mravov prekrútili. Aj dnes mnohí prezentujú absolútnu slobodu a aplikujúc ju na médiá tvrdia, že je možné uverejniť, publikovať všetko. Keď sa však dnes spomenie akékoľvek ohraničenie mediálnej slobody, hneď sa začne poukazovať na totalitné praktiky, na cenzúru totalitného režimu. Ide však o veľké nepochopenie. Za totality išlo evidentne o nespravodlivú cenzúru, o nespravodlivé ohraničenie slobody, ako je to vo všetkých totalitných režimoch a štátoch. Kresťanstvo, ku ktorému sa stále hlási drvivá väčšina obyvateľov Slovenska – napokon aj väčšinu politického spektra tohto parlamentu tvoria politické sily odvolávajúce sa aspoň pro forma na kresťanský svetonázor – jasne proklamuje svoj odmietavý postoj voči akejkoľvek forme nespravodlivej cenzúry, pretože sa protiví dôstojnosti človeka a jeho slobode, ktorú mu dáva Boh. Na potvrdenie tohto tvrdenia by bolo možné citovať mnohé cirkevné dokumenty a najmä poukázať na konkrétne postoje cirkvi. Druhý vatikánsky koncil, vari najvýznamnejšie fórum ľudstva, ktorý venoval do tých čias nevídanú a dodnes neprekonanú pozornosť dôstojnosti Človeka (s veľkým Č) v súčasnom svete, venoval mimoriadnu pozornosť aj problematike spoločenských komunikatívnych prostriedkov – výsledkom tohto záujmu je dekrét Communio et progressio (Spoločenstvo a rozvoj). Katolícka cirkev vo svojom dokumente Etika v spoločenskej komunikácii učí, že: „Vždy treba vystupovať v záujme slobody vyjadrovania názorov. Z morálneho hľadiska však tento predpoklad nie je absolútnou, nedotknuteľnou normou. Celkom evidentne jestvujú prípady, kde nemožno hovoriť o práve na komunikáciu; patrí k nim osočovanie a poškodzovanie dobrého mena, správy, ktoré sa pokúšajú roznecovať nenávisť a konflikty medzi ľuďmi, obscénne a pornografické programy, chorobné opisovanie násilia. Aj slobodné vyslovovanie názorov by malo dodržiavať zásady pravdivosti, korektnosti a úcty pred súkromím“. Kresťan si má byť teda vedomý, že sloboda médií v sebe zahŕňa etický rozmer. „Tí, čo sú zodpovední za tlač, majú pri šírení informácií už z titulu svojho povolania povinnosť slúžiť pravde a nenarúšať lásku. S rovnakou starostlivosťou sa majú snažiť rešpektovať povahu faktov a hranice kritického úsudku o osobách. Majú sa vyvarovať tomu, aby podľahli pokušeniu osočovať.“ Je nutné zachovať úctu voči ľudskej osobe a pamätať na dobro vlastného národa, ako aj na dobro ostatných národov. Štátne zákony majú v médiách chrániť dôstojnosť jednotlivca i spoločenských skupín, ako aj kultúrne hodnoty a náboženskú slobodu. Je evidentné, že kresťanovi ide o vyváženosť medzi slobodou a etikou. Poľský profesor Tadeusz Zasępa, ktorý je odborníkom v otázke masmédií, v jednom televíznom rozhovore na otázku, čo je to sloboda a etika pre žurnalistu, odpovedal týmito slovami: „Jedno i druhé má isté pevne vymedzené hranice. Sloboda je jasná, pretože je pre človeka daná od Boha... Nemôžeme však s tou slobodou napredovať donekonečna, pretože je tu aj druhá hranica – etika, dobro človeka. A práve pre toto dobro človeka existujú určité hranice. Nie je možné všetko, ... nemôže sa zájsť priďaleko. Hranicu tvorí vnútro človeka, jeho svedomie. To sú tie hranice.“ Aj v Etickom kódexe Slovenského syndikátu novinárov je napísané: „Novinár nesmie propagovať... politickú, občiansku, rasovú, nacionálnu, náboženskú a inú neznášanlivosť. Preukazuje primeranú úctu iným štátom, národom, ich demokratickým tradíciám a inštitúciám, kultúre a morálke.“ Kresťan, či v politike, či v médiách má chrániť aj vieru, aj mravy. Čím viac v dnešnej dobe narastá sloboda bez akýchkoľvek ohraničení, čo zjavne neostáva bez následkov, tým viac sa z kompetentných miest začína jasne hovoriť o etike v médiách. Hľadajú sa vhodné ohraničenia, aby sa nesprávne chápaná sloboda v konečnom dôsledku nestala rafinovaným nástrojom proti človeku. Adresátom médií je človek, preto je potrebné robiť všetko pre človeka, nie proti nemu. Známy slovenský právnik, jeden z najlepších právnikov mladej generácie, ktorý sa venuje médiám, Peter Kerecman na otázku: Obmedzujú zásady novinárskej etiky slobodu prejavu novinára? odpovedá takto, budem z neho dlhšie citovať: „Ak v právnickom texte nerozumiete nejakému slovu, preskočte ho. Text aj tak dáva zmysel. A ak bez tohto slova zmysel nedáva, potom by ho nedával ani s ním“, dočítame sa v jednom z Murphyho zákonov o právnikoch. Sú normy zložitejšie a sú normy jednoduchšie, normy, ktorým chceme rozumieť a naopak, také, ktorým porozumieť nechceme. A sú normy, ktoré vyjadrujú to, čo považujeme za správne a možno sú i také, ktoré podľa nášho názoru správne nie sú. Kódex novinárskej etiky Slovenského syndikátu novinárov obsahujúci základné zásady novinárskej etiky, nie je rozsiahly, je jednoducho formulovaný, vyjadruje to, čo považujú za správne hádam všetci novinári. Ostáva iba odpoveď na otázku, či týmto normám chceme porozumieť. Základnou povinnosťou novinára podľa Kódexu je povinnosť urobiť všetko potrebné, aby verejnosti podával informácie pravdivé, overené a odborne fundované, pričom pravdivosť informácií predpokladá, že fakty ako ich základ sa podávajú čo najobjektívnejšie, v pravom kontexte, bez skresľovania a zamlčovania súvislostí a s primeraným uplatnením tvorivých schopností novinára, ktorý rešpektuje vždy mieru vkusu a primeranosť výrazových prostriedkov. Novinár preberá zodpovednosť za všetko, čo uverejní. Nielen preto, že i táto norma je súčasťou kódexu. Nad dodržiavaním ustanovení Kódexu je povinná bdieť Tlačová rada Slovenskej republiky zriadená Asociáciou na ochranu novinárskej etiky, teda SSN a Združením vydavateľov periodickej tlače. Je to tá Rada, ktorá sa stala terčom kritiky vlády, keď nezaujala konkrétne stanovisko k podaniu vyslovujúcemu podozrenia z porušovania etických zásad novinárskej práce v prípadoch poskytovania neoprávnených peňažných a nepeňažných výhod novinárom súkromnými obchodnými spoločnosťami a k novinárskym praktikám zasahujúcim do domovej slobody jedného z ministrov vlády a to len pre tú malichernosť, že zo sťažnosti nezistila ani len základné údaje o tom, kto a ako takto mal postupovať. Je to tá Rada, o ktorej sa čitatelia jedného týždenníka mohli dozvedieť, aká je nekompetentná, keď sa odvážila rozhodnúť o porušení novinárskej etiky týmto týždenníkom. A je to tá istá Rada, ktorej členovia vykonávajú svoju činnosť bez nároku na akýkoľvek honorár vo svojom voľnom čase. A je to tá istá Rada, ktorá... Ozaj, viete vôbec o jej existencii? Poznáte jej rozhodnutia, v ktorých sa snaží vykladať normy Kódexu tak, aby ste v nich nenašli slová, ktoré musíte preskočiť? Sloboda prejavu novinára je skutočne obmedzená normami. Tými právnymi aj tými etickými. Právne normy vytvoril štát a pod hrozbou štátneho donútenia prostredníctvom súdov vynucuje ich plnenie. Etické normy sú v nás a dodržiavame ich z vlastnej vôle, pretože vieme, že každá naša činnosť musí mať nejaké hranice už v záujme slobody iných. Štát ich dodržiavanie vo vzťahu k novinárom a k ich slobode prejavu nevynucuje, zatiaľ. Tlačová rada neukladá sankcie, iba upozorňuje na porušenie Kódexu novinárskej etiky v záujme toho, aby sa neopakovalo. V záujme toho, aby sa čitatelia dozvedeli z periodickej tlače informácie skutočne pravdivé, odborne fundované, objektívne, poskytnuté s potrebnou mierou vkusu a primeranými výrazovými prostriedkami. Čas ukáže, či sa štát uspokojí s týmto stavom, či bude považovať za „žiaduce“, aby aj nad dodržiavaním etických noriem bdel predsa len štátny orgán „obdarený“ dostatočnou právomocou, ktorého zloženie určí ten, komu takúto právomoc zverí (možno už nový tlačový) zákon. Slobodu prejavu novinára obmedzujú aj normy etické. Ale akosi samozrejme. Nie preto, že za nimi stojí sankcia, ale možno preto, že sami cítime ich autoritu. A tak je to správne. V etických normách zásad novinárskej práce niet slov, ktoré možno preskočiť. Ani preto, že im nechceme rozumieť.“ Potiaľto Peter Kerecman. Osobná skúsenosť mi hovorí, že by bolo najlepšie na Slovensku mať francúzsky tlačový zákon, taliansky zákon o komore novinárov a nemecký zákon alebo zákony na podporu tlače. – V predlohe, o ktorej diskutujeme, mi chýba napríklad čo i len letmá zmienka o podpore štátu médiám, akoby všetko mohol a mal vyriešiť iba trh, veď regionálne médiá, kultúrne časopisy v trhovej džungli sú odsúdené na zánik a povinnosťou štátu i kapitálotvornej vrstvy je napomáhať pluralitu a rôznorodosť... Nie sme vo Francúzsku či v Taliansku alebo v Nemecku, sme na Slovensku, kde história „úradovala“ inakšie, potrebujeme našim potrebám, tradíciám a zvyklostiam zodpovedajúce zákonodarstvo, a teda aj nový zákon o periodickej tlači a agentúrnom spravodajstve. Žiadny zákon z ľudských rúk nie je dokonalý, pretože je dielom človeka a človek nie je dokonalá bytosť. Dokonalých ľudí poznajú len príručky hagiografie, tak ako dokonalé politické systémy jestvujú len v príručkách filozofov a teoretikov štátu a práva. Mojím želaním je, aby na Slovensku v médiách začali prevládať mravné kritériá, aby médiá šírili informácie a nie dezinformácie, aby namiesto manipulačných ohováraní, ba osočovaní, ktoré sú vlastné niektorým médiám, ktorých pracovnou rečou je síce slovenčina, ale ktoré ruinujú nielen mravnú, ale aj fyzickú integritu jednotlivcov, rodín, ustanovizní, ba národa a štátu. Som presvedčený, že aj slovenskí žurnalisti sú schopní urobiť noviny, ako je dnes parížsky Le Monde či ženevský Le Courrier – jeden z najpoctivejších denníkov na svete... Alebo pôvodné Slobodné Slovensko, ktoré vzniklo po II. svetovej vojne v Mníchove. Verím, že i novinári časom aj na Slovensku raz pochopia, že nemajú slúžiť mamone, lež pravde, právu, spravodlivosti, spoločnému dobru, že aj pre nich platí Kuzmányho verš zo Slávy šľachetným: „Koho dar nezvedie, hrozba neskloní...“ Som zástancom zodpovednej slobody médií, veď sám som pred rokmi písaval do slovenskej krajanskej i emigrantskej tlače, či to boli Hlasy z Ríma, Horizont, Slovák v Amerike, Jednota, Kanadský Slovák, Most, Slobodné Slovensko, Bulletin Svetového kongresu Slovákov a iné, ktoré boli na Slovensku prohibitnou literatúrou. Písal som aj do najstarších po francúzsky vychádzajúcich novín na svete, ktorým je Feuille d´avis de Neuchâtel. Ako niekdajší exulant a dnešný navrátilec sediaci v poslaneckých laviciach, viem veľmi dobre, čo je to sloboda tlače a sloboda šíriť informácie. Z nás skoršie narodených každý dobre poznal BBC, Hlas Ameriky, Vatikánsky rozhlas, Slobodnú Európu, Radio Nacional de Espaňa, taliansku RAI, Parížsky rozhlas, Deutschewelle, Deutschlandfunk, Radio Stephanus či Trans World Radio z Monte Carla, rakúsku Viedeň alebo švajčiarsky Bern, ale aj Moskovský rozhlas, Radio Tirana, ba aj Čínsky rozhlas z Pekingu – mám v živej pamäti moju starú mamu, ktorá nielen večer, čo večer, ale každé ráno za „oných čias“ počúvala zahraničné vysielanie v piatich či šiestich rečiach a naučila ma ešte ako chlapca naladiť si tú-ktorú slobodnú stanicu a vytvárať si obraz o svete, do ktorého som sa narodil. Na záver mám jednu konkrétnu pripomienku terminologického rázu k navrhovanej predlohe, ktorá sa ani jej autorom, ani predkladateľovi páčiť nebude, ale ako knihomoľ a profesionálny  bibliograf ju nemôžem nevyjadriť. Vládny návrh zákona o periodickej tlači a agentúrnom spravodajstve a o zmene a doplnení niektorých zákonov, alias tlačový zákon, ktorý schválila vláda 9. januára 2008, sa vracia k pojmu periodická tlač, ktorý je už dávno prekonaný aj časom, aj vývojom, pretože nevystihuje súčasnú modernú elektronickú dobu. Vymedzením oblasti pôsobnosti, na ktorú sa má zákon vzťahovať, sa tak vôbec neodlišuje od starého tlačového zákona č. 81/1966 Zb. a znamená, podľa mňa, krok späť a návrat o viac ako 40 rokov. Navrhujem preto zmeniť príslušné paragrafy a rozšíriť chápanie periodickej tlače tak, aby tento pojem zahŕňal okrem tlačených publikácií aj ďalšie dokumenty, a to jednak elektronické verzie tlačených časopisov, ale predovšetkým elektronické časopisy, ktoré sa sprístupňujú výhradne on-line prostredníctvom internetu alebo boli vydané na pevnom fyzickom nosiči CD-ROM a neexistujú v nijakej inej podobe, opakujem: neexistujú v nijakej inej podobe. Elektronické publikácie sú v súčasnosti čoraz viac využívané najmä v rôznych oblastiach akademického, vedeckého, politického, kultúrneho či spoločenského diania a nezakotvenie ich existencie zákonom bude spôsobovať problémy jednak autorom publikujúcim výhradne na internete, jednak knižniciam pri získavaní, ochrane a sprístupňovaní periodických publikácií publikovaných na iných nosičoch, ako je papier. Vývoj ide pomaly, ale isto dopredu aj v tejto oblasti a elektronické publikovanie na Slovensku je v posledných rokoch už bežným javom. Kým pred niekoľkými rokmi sa publikovali väčšinou elektronické verzie tlačených časopisov, v súčasnosti už začínajú prevažovať originálne elektronické časopisy, publikované výhradne on-line, buď prostredníctvom internetu alebo na CD-ROM, nad plnotextovými elektronickými verziami, a to vzhľadom na nižšie náklady autorov a vydavateľov, dokonalejšie techniky spracovania a tiež mnohoraké možnosti zobrazovania a sprístupňovania vrátane interaktívneho  kontaktu s čitateľmi. Na Slovensku už dnes existujú elektronické časopisy rôznorodého charakteru od spravodajských, populárno-náučných, odborných až po vedecké časopisy, ktoré sa publikujú výhradne v elektronickej podobe. Národná agentúra ISSN Slovenskej republiky, ktorá v zmysle pravidiel medzinárodného systému ISSN registruje tieto publikácie, zaznamenala v poslednom období zvýšený záujem o ich registráciu. V súčasnosti sa ich počet pohybuje okolo 230 publikácií, ktoré existujú výhradne v elektronickej forme (v zahraničí je zaužívaný aj výraz „digital born“)  a necelých 200 elektronických verzií tlačených časopisov. Pôsobnosť zákona je nevyhnutné rozšíriť, pretože predkladaný návrh zaostáva za chápaním periodických publikácií (seriálových publikácií) v celosvetovom meradle. Za periodickú publikáciu sa v zahraničí považujú aj publikácie na iných médiách, než sú tlačené periodiká, vrátane publikácií šírených prostredníctvom internetu (napríklad v Nemecku platný Mediengesetz zahŕňa aj všetky elektronické periodiká). Všade vo svete sú elektronické publikácie rovnocenné s tlačenými. Internet je rovnako nosič informácií ako tlač, rozdiel je len v type nosiča. Toto chápanie zrejme podporuje aj Syndikát slovenských novinárov, nakoľko v jeho pripomienkach sa objavila potreba rozšíriť pôsobnosť zákona aj na internetové noviny. Prijatie zákona v navrhovanom znení by viedlo k nesúladu s platným zákonom o povinných výtlačkoch (č. 212/1997 Z. z. o povinných výtlačkoch...), ktorý v § 3 definuje povinnosť vydavateľa periodickej publikácie odovzdávať povinný výtlačok aj v elektronickej alebo inej forme, ak bol v niektorej z nich pôvodne vydaný . Napriek tomu, že zákon odovzdávanie týchto publikácií bližšie neupravuje, pozitívum spočíva v tom, že aspoň čiastočne naznačuje ich existenciu. Kým pôvodný návrh tlačového zákona z júna 2007 obsahoval aspoň elektronické verzie tlačených publikácií (v návrhu nazývané elektronické mutácie), v návrhu zákona schváleného vládou už neexistuje ani tento čiastočný pokrok, ktorý by zabezpečil aspoň súlad s existujúcim zákonom o povinnom výtlačku. Nesúlad týchto dvoch zákonov a neakceptovanie elektronických publikácií môže mať za následok problémy s odovzdávaním elektronických publikácií, ktoré vyplýva zo zákona o povinnom výtlačku č. 212/1997 Z. z. v znení zákona č. 535/2003 Z. z., pretože nový návrh tlačového zákona nepozná existenciu iných typov publikácií, len tlačených, avšak oba zákony úzko súvisia  a povinnosť odovzdávať povinný výtlačok sa vzťahuje na periodické publikácie zahrnuté a zadefinované v tlačovom zákone tak, aby zahŕňal okrem tlačených publikácií aj ďalšie dokumenty, predovšetkým elektronické verzie tlačených časopisov a elektronické časopisy, ktoré sa sprístupňujú výhradne on-line prostredníctvom internetu alebo boli vydané len na pevnom fyzickom nosiči (CD-ROM) a neexistujú v nijakej inej podobe , opakujem znova, neexistujú v nijakej inej podobe. Ďalším nezanedbateľným dôvodom na rozšírenie pôsobnosti zákona na elektronické publikácie je súčasný trend na Slovensku, ktorým je nahrádzanie tlačených publikácií elektronickými, t. j. časopisy prestávajú vychádzať v tlačenej podobe a existujú ďalej len v podobe elektronickej. Ide často o vedecké a odborné niekedy veľmi úzko špecializované časopisy, ktorých vydavatelia uprednostnili z dôvodu nižších finančných nákladov vydávanie v elektronickej on-line či off-line podobe, ale aj mienkotvorné tituly z oblasti spoločenského a politického života, ktoré vďaka elektronickej forme dosahujú okamžitú distribúciu, globálnu penetráciu a bezprostrednú spätnú väzbu verejnosti. Ďalším argumentom na zadefinovanie týchto typov elektronických publikácii v novelizovanom tlačovom zákone je skutočnosť, že v prípade prijatia zákona v navrhovanej podobe by sa ani novozavedené inštitúty práva na zverejnenie opravy a odpovede a dodatočného oznámenia nevzťahovali na elektronické časopisy, publikované v elektronickej forme, nevzťahovala by sa na ne tiež zodpovednosť vydavateľa za obsahy šírené prostredníctvom internetu. Ako ďalší argument v tejto súvislosti dávam do pozornosti Smernicu Ministerstva školstva  Slovenskej republiky č. 13/2005-R z 31. augusta 2005 o bibliografickej registrácii a kategorizácii publikačnej činnosti. V čl. 7 bod (6) sa uvádza, že práce zverejnené  na internete, ktoré majú všetky popisné údaje (názov a pôvodcu dokumentu, miesto vydania, vydavateľa, dátum vydania, ISBN, resp. ISSN) a uchovávajú sa v digitálnych knižniciach a archívoch na internete alebo vyšli na hmotnom elektronickom médiu (napríklad CD-ROM), sa zaraďujú do rovnakých kategórií ako tlačené dokumenty. Smernica teda nie je orientovaná len na elektronické verzie tlačených časopisov, ale na všetky elektronické publikácie, ktoré spĺňajú určité podmienky. Podmienky zaradenia do medzinárodného systému ISSN sú podobné. Publikácie, ktorým sa prideľuje ISSN, obsahujú originálne plnotextové články, publikácia má jednoznačný názov a uvádza vydavateľské údaje (ekvivalent tiráže tlačenej publikácie), a to: názov publikácie, ročník, rok, číslo, periodicitu alebo údaj o aktualizácii a intervaly doplňovania elektronickej publikácie, názov a adresu vydavateľa, jeho elektronickú adresu, prípadne mená redaktorov, prispievateľov a podobne. Okrem rozšírenia definície na pokrytie ďalších typov periodických publikácií, ktoré už u nás v súčasnosti existujú a ich počet sa bude stále zvyšovať, navrhujem tieto publikácie tiež evidovať ako samostatné dokumenty – vydania . Navrhujem evidovať  (registrovať) všetky periodické publikácie nezávisle od fyzického nosiča (nie iba publikácie na hmotných fyzických nosičoch) a tiež všetky prípadné ďalšie jednotlivé vydania – regionálne, jazykové a iné. Namiesto pojmu verzie navrhujem uviesť pojem vydania , ktorý je výstižnejší. Starostlivosť o tieto typy publikácií, ktoré sú už bežným javom aj na Slovensku, by však nemala ostať len pri definovaní a evidencii. S evidenciou úzko súvisí uchovávanie týchto typov publikácií, ktoré je úzko prepojené s odovzdávaním povinných výtlačkov. Zmeny v tlačovom zákone by sa mali teda odraziť aj v zákone o povinných výtlačkoch (periodických publikácií). Najširší záber, ktorý zodpovedá súčasnej európskej praxi, by zabezpečilo odovzdávanie povinných výtlačkov nezávisle od nosiča, na ktorom alebo prostredníctvom ktorého je periodická publikácia vydaná alebo sprístupňovaná. Takýto zákon by bol stabilným základom starostlivosti o dlhodobé uchovávanie týchto typov publikácií. Najviac ohrozené sú publikácie sprístupňované na internete a publikované výhradne on-line. Ak nie sú uchované v stabilnom zabezpečenom archíve, hrozí im nenávratné zmiznutie v prípade ukončenia ich publikovania. Elektronická periodická publikácia bez zákonom ošetrenej archivácie je navyše veľmi krehkým a nestabilným dôkazným materiálom pre prípad vyžadovania nápravy či v iných kauzách. Vo viacerých krajinách si túto skutočnosť už uvedomili a v posledných rokoch vstúpilo do platnosti viacero zákonov o povinných výtlačkoch, ktoré zahŕňajú všetky typy elektronických dokumentov vrátane on-line, prípadne aj archivácie www (Dánsko, Estónsko, Francúzsko, Island, Juhoafrická republika, Nemecko, Nový Zéland, Slovinsko, Švédsko, Veľká Británia). Vzorom na vypracovanie pravidiel na odovzdávanie elektronických dokumentov by mala byť Medzinárodná deklarácia na odovzdávanie elektronických dokumentov do konzervačného fondu (International declaration on the deposit of electronic publications), vypracovaná Konferenciou európskych národných knihovníkov (CENL) a Federáciou európskych vydavateľov  (FEP) z roku 2000. V zmysle tejto deklarácie (bod 2. Medium of publication – nosič dokumentu) by sa mal rozšíriť povinný výtlačok u určených depozitných knižníc na povinný výtlačok netlačených dokumentov vo všetkých elektronických formách (on-line, off-line). Účelom  konzervačného uchovania on-line dokumentov je zabezpečenie dlhodobejšieho uchovania než po dobu ich komerčného života. Univerzitná knižnica v Bratislave je jednou z depozitných knižníc Slovenskej republiky. Svoje konkrétne, paragrafové  znenie pripomienok predložím v druhom čítaní tohto návrhu zákona, ktorého prijatie odporúčam. Vďačím vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem.