V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-05-18):
Otváram všeobecnú rozpravu. Písomne sa nikto neprihlásil. Pýtam sa, kto sa hlási ústne do rozpravy? Nikto. Vyhlasujem všeobecnú rozpravu za skončenú a prerušujem rokovanie o tomto bode programu. V rokovaní pokračujeme prvým čítaním o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 50/1976 Zb. o územnom plánovaní a stavebnom poriadku (stavebný zákon) v znení neskorších predpisov . Návrh zákona ste dostali ako tlač 1124. Návrh na jeho pridelenie výborom máte v rozhodnutí č. 1127. Dávam slovo poslancovi Branislavovi Opaternému, aby za skupinu poslancov návrh zákona uviedol. B. Opaterný, poslanec: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne a kolegovia, súčasné znenie stavebného zákona č. 50/1976 Zb. umožňuje použiť vyvlastňovanie ako krajný prostriedok vo verejnom záujme na niektoré účely, ktoré sú vymenované v platnom znení od písmena a) až po písmeno o). Patria tam rôzne energetické diela, plynárenské zariadenia, diaľnice, stavby dôležité pre obranu štátu atď. Posledné písmeno o) hovorí: „o) uskutočnenie stavieb, ktoré sú významnou investíciou podľa osobitných predpisov.“. Táto novela, ktorú predkladáme, navrhuje odstrániť zo zákona práve toto písmeno o). Znamená to, že nami navrhovaná novela 1. ponecháva ďalej v platnosti ako krajné riešenie použitie vyvlastnenia pre všetky ostatné prípady, ako sú vodohospodárske stavby, diaľnice či železnice, 2. sa vôbec nezaoberá tým, v prospech akej spoločnosti sa má vyvlastňovať, či v súkromnej, alebo v štátnej. Môže totiž nastať situácia, že aj líniové stavby, ako sú diaľnice či ropovody, budú stavané súkromnými spoločnosťami. Novela vychádza z názoru, že fungovanie slobodnej spoločnosti je založené na existencii súkromného vlastníctva a výmenných vzťahov, pričom prvé podmieňuje druhé. Slobodná výmena je základom rastu blahobytu, bohatstva a uspokojenia potrieb obyvateľov, kde každý získava vyššiu hodnotu, než akej sa vzdáva. Pretože to robí dobrovoľne a vďaka tomu rastie jeho osobný blahobyt a tým aj blahobyt celej spoločnosti. Naopak, štátne donucovanie k uskutočneniu výmeny nie je pre obe strany najvýhodnejšie a v konečnom dôsledku znižuje blahobyt jednotlivca, pretože ho núti uskutočniť obchod, ktorý by inak neurobil. V tomto prípade získava záujmová skupina na úkor ostatných obyvateľov. Porušovanie vlastníckych práv a používanie donucovacieho mechanizmu v podaní štátnych orgánov bolo možné pozorovať najmä na príklade vyhrážania sa vyvlastňovaním pozemkov v tzv. verejnom záujme v súvislosti s investíciou Kia Motors. Vo všetkých vyspelých európskych krajinách je nútený predaj, ako tu vyvlastnenie nazývajú, až posledným riešením na dosiahnutie cieľa. Má detailne prepracované pravidlá zakotvené v zákone a na ich dodržiavanie dohliadajú súdy. Administratívne nariadenia vôbec neprichádzajú do úvahy, a to hlavne preto, že ochrana vlastníctva je takpovediac svätá a siahnuť ľuďom na majetok proti ich vôli možno len veľmi citlivo a v skutočne nevyhnutných prípadoch. U nás, žiaľ, možno pozorovať opačný trend. Vláda akoby chápala vyvlastňovanie ako jeden z nástrojov bežne použiteľných pri presadzovaní svojej hospodárskej politiky. Svedčí o tom aj pomerne nový zákon o podpore významných investícií, prijatý už po roku 1998, podľa ktorého možno tiež vyvlastňovať. Tento zákon má veľmi nejasné kritériá. Jediná presná definícia sa týka minimálnej výšky investície. Ostatné pojmy, ako národohospodársky význam či verejný záujem, sú veľmi sporné a ešte aj tie sa dnes snaží vláda zmäkčiť a zjednodušiť si proces vyvlastňovania. Zrejme tak činí pod dojmom očividne zbabranej prípravy investície Kia Motors. Vyvlastnenie vo verejnom záujme sa najmä v súvislosti s rôznymi podnikateľskými aktivitami spomína čoraz častejšie. Iste, aj podpora zamestnanosti v regiónoch je veľmi vážna vec. Na druhej strane však ide o aktivity, z ktorých bude mať zahraničný investor výrazný zisk, a to vôbec nie na krátky čas. Čo horšie? Taká podpora investícií, akú nám predvádza slovenská vláda, teda mnohomiliardové investičné stimuly na úkor daňových poplatníkov len zničia tisícky pracovných miest v dobrovoľnom súkromnom sektore na úkor vládou preferovaných gigantov. Aký je toto verejný záujem? Za pár rokov sa na vládne vyhlásenia o verejnom záujme dávno zabudne. Zostane len spomienka dotknutých, že ich v 21. storoční v členskej krajine Európskej únie niekto surovo vyvlastnil a niekto pritom aj dobre zarobil. V okolitých krajinách, napríklad v Česku, zisková činnosť zahraničných investorov akokoľvek prínosná pre Českú republiku nie je verejným záujmom. Nevyvlastňovalo sa napr. ani pre firmu Toyota pri Kolíne, k vyvlastňovaniu nebolo možné prikročiť ani v najmedializovanejšom prípade Regecová verzus mesto Hranice pri investícii firmy Philips. Tu už v konečnej fáze dokonca žiadala majiteľka desaťnásobok pôvodnej sumy a do hry neslávne vstúpil aj námestník ministra vnútra. Vydieranie a vyhrážky štátnych predstaviteľov sa tu minuli účinkom. Je to veľmi zaujímavý príklad aj preto, lebo v Čechách takisto ešte platí federálny stavebný zákon z roku 1976. V Nemecku je úprava ešte prísnejšia. Príslušná investícia, pre ktorú sa vyvlastňuje, nesmie byť zameraná na bezprostredné dosahovanie zisku súkromnými firmami. V Maďarsku takisto nepoznajú vyvlastnenie z dôvodu súkromnej investície. Výnimkou je len napríklad stavba verejnoprospešnej teplárne, elektrárne a rozvodových sietí, a to vzhľadom na to, že maďarská elektroenergetika je sprivatizovaná. Podmienkou je však spoluúčasť štátu alebo samosprávy na investícii. Okrem uvedených morálnych dôvodov existujú aj čisto ekonomické dôvody na odmietnutie vyvlastňovania vo verejnom záujme, a to práve kvôli negatívnym ekonomickým dosahom. Konkrétne napr. prof. Bensons z floridskej univerzity vymenúva päť druhom nákladov, ktoré sú spojené s vyvlastňovaním a ktoré nesie celá spoločnosť: 1. Sú to násilné transfery, ktoré vedú k neefektívnosti, pretože presun zdrojov a vyplatené kompenzácie nezodpovedajú preferenciám subjektov na trhu a odrážajú len a len postoje byrokratov a záujmových skupín. 2. Lobing, právne úkony a ostatné formy ovplyvňovania politického procesu sú vysoko nákladové aktivity znemožňujúce efektívnejšie využitie veľkého objemu vzácnych zdrojov. 3. Obete vyvlastňovania sa snažia vyvlastneniu, pochopiteľne, predchádzať, napríklad lobingom, alebo ho odvrátiť, napríklad súdnou cestou, prípadne aj podplácaním. 4. Súdy a byrokracia sú povinné implementovať a vymáhať príslušné pravidlá, čo takisto nie je zadarmo. Ale najmä 5. Vlastnícke práva k nehnuteľnostiam sú vplyvom vyvlastňovania vnímané ako menej bezpečné, čo vedie ku krátkozrakému správaniu súkromných vlastníkov v rámci celého systému. Súkromní vlastníci sú pri existencii rizika vyvlastnenia viac motivovaní k nadmernému krátkodobému užívaniu svojho majetku a majú nižšiu motiváciu doň dlhodobo investovať a zveľaďovať ho. Dochádza tak k spotrebe alebo k nižšej akumulácii kapitálu, a tým k relatívnemu znižovaniu životnej úrovne obyvateľstva. Existuje aj iná zaujímavá otázka. Ak kompenzácia vyplatená subjektu, ktorý v rámci vyvlastňovania prišiel o svoj majetok, skutočne odráža trhovú cenu nehnuteľností, o čom sa potom politici pokúšajú presvedčiť napr. v žilinskom prípade? Potom je však zarážajúce, prečo sa vlastne nepristúpi k samotnej trhovej výmene? Znamená to teda, že reči o tzv. trhovej cene slúžia len ako politicky príťažlivý nástroj zastrašenia a verejného zneváženia pôvodných súkromných vlastníkov. Z mediálnych vystúpení našich vládnych predstaviteľov za uplynulé obdobie možno vidieť, že toto tvrdenie platilo na Slovensku v plnej miere. Iste, v praxi nie je dodržovanie vlastníckych práv nikdy absolútne. Ale relatívne garantované a jasne vymedzené vlastnícke práva vytvárajú vhodné prostredie na tvorbu bohatstva v krajine. Existencia praktík vyvlastňovania vo verejnom záujme, naopak, podkopávajú bezpečnosť súkromného vlastníctva a vedie k podobným problémom, ktoré sú typické pre vlastníctvo verejné. Aj keď primárny argument proti vyvlastneniu je morálnej povahy, v slobodnej spoločnosti vyvlastňovanie v kohokoľvek záujme nemá čo hľadať. Vidno, že ani často používané ekonomické argumenty neobstoja. Vážené kolegyne a kolegovia, na záver mi dovoľte malú historickú poznámku. Predstava, že menšina musí ustúpiť väčšine, v histórii neviedla nikam než do pekla. Predovšetkým je však eticky chybná. Väčšina môže presadzovať svoje záujmy na úkor menšiny, lebo je väčšinou? Dvaja ozbrojení ľudia podľa tohto názoru by asi mohli olúpiť jedného neozbrojeného, pretože sú väčšina. Ale lúpež zostane lúpežou bez ohľadu na to, či ju vykonáva jeden na stovke ľudí alebo stovka na jednotlivcovi. Ak existuje nejaké poučenie z celých storočí existencie politickej filozofie, je to práve toto. Jediná cesta k prosperite a k mierovému spolužitiu jednotlivcov je to, že tento fundamentálny princíp nemôže byť pošliapaný, keď sa to práve väčšine hodí. Existuje na to aj konkrétny príklad z vyspelého sveta. V Juhoafrickej republike v Kapskom meste je na mestskej diaľnici nedokončený viadukt. V 70. rokoch sa štát nedokázal dohodnúť s majiteľom pôdy a ten sa rozhodol pozemok nepredať, dokonca to vo svojej poslednej vôli na 20 rokov zakázal aj svojim dedičom. Ani taká nedemokratická a rasistická vláda, akú vtedy Juhoafrická republika mala, si nedovolila porušiť jeho vlastnícke práva. Naopak, vláda sa z toho zjavne nezvládnutého projektu poučila a k žiadnemu podobnému príkladu tam už nikdy nedošlo. Podotýkam, že majiteľ bol Ind, a teda podľa vtedajších zákonov ako farebný bol len občanom druhej kategórie. A práve tu je odpoveď na otázku, ako je možné, že južná Afrika pri všetkej svojej nedemokratickosti, medzinárodným blokádam a všetkým hospodárskym sankciám zostala ekonomicky vyspelým štátom? Pretože sa tam rešpektovalo vlastnícke právo jednotlivca a investori, malí i veľkí, sa nebáli podnikať. Vážené kolegyne a kolegovia, rozvoj štátu sa nedá dosiahnuť zásahmi vlády, čo ako dobre mienenými, ak sa pritom v mene rozvoja a nejakého verejného záujmu porušujú ľudské práva. Dá sa to len a len rešpektovaním práv občanov. Možno sa o tom presvedčiť na stovkách príkladov v histórii, v dnešnej podobe napríklad na porovnaní Spojených štátov amerických a Európskej únie – a na tomto fakte nič nezmení ani slovenská vláda, ani regulačná a svojou podstatou stále viac socialistická politika Európskej únie. Ak chceme, aby sa Slovensko úspešne rozvíjalo, nesnažme sa hovoriť ľuďom, čo majú robiť so svojím majetkom. Nesnažme sa uskutočňovať vlastné predstavy o štáte za cudzie peniaze. Spoľahnime sa na to, že ak ľudia dokážu peniaze zarobiť, určite budú aj vedieť, ako s nimi naložiť podľa vlastného rozumu. Ľudia sa dokážu sami o seba lepšie postarať ako štát, ale potrebujú, aby štát chránil ich práva, a to predovšetkým právo vlastniť. Ďakujem za pozornosť.