J. Mikolaj, poslanec: (2003-11-11):
V tejto situácii si je však potrebné položiť niekoľko otázok, ktoré vyplývajú z doteraz vykonanej privatizácie. Prvou otázkou je hneď tá, či táto vláda má morálne právo privatizovať naďalej a či za privatizáciu možno považovať predaje takým spoločnostiam, kde je majiteľom či akcionárom štát. To, že ide o zahraničné spoločnosti, predsa na princípe privatizácie nič nemení. Môže štát privatizovať? No asi nie. Takže ide o predaj. Ďalej sa treba opýtať, že ak v štátoch Európskej únie môže byť v monopolných podnikoch akcionárom štát, ako príklad uvediem Nemeckú poštu, Nemecké telekomunikácie a mnoho, mnoho ďalších, prečo by nemohol byť štát akcionárom aj na Slovensku. Mohol by dozerať na strategické dlhodobé záujmy a získavať prostriedky z dividend. Pokiaľ ide o dane, je jedno, kto je majiteľom akcií. Štát predajom akcií v podstate získa výplatu dividend na niekoľko rokov dopredu a nič viac. Počet rokov, za ktoré získa prostriedky, je ohraničený výpočtom návratnosti investícií, čo je niekoľko rokov. Ďalšou podstatnou otázkou je kvalifikovanosť a transparentnosť, akou táto vláda uskutočňuje predaje štátnych monopolných podnikov. Uvediem iba 2 z nich. Je to predaj Slovenských telekomunikácií, kde dnes je už isté, že 1 mld. eur investícií ako podmienka predaja, a zabudlo sa pripomenúť, že v tom sú aj akcie EuroTelu, nebude a štát nevie, čo s tým. Vláda nepožadovala splátkový kalendár. Na tak lukratívny predaj prišla len 1 ponuka. Nikto nekontroloval prácu poradcu, nikto ho nebral na zodpovednosť, ale odmena mu vyplatená bola. V rámci licencie na digitálny telekomunikačný systém GSM 1800 sa nepodarilo získať tretieho operátora, hoci Európska únia deklarovala, že kvôli vytvoreniu konkurencie schopného prostredia je nevyhnutné mať troch operátorov. Namiesto toho sa zrušila súťaž, nová už vypísaná nebola a priamym zadaním v podstate svojvoľne pánom ministrom po vzájomnej dohode o cene licencie bola udelená EuroTelu a Globtelu táto licencia. A ak si pozrieme hospodársky výsledok EuroTelu či Globtelu dnes, tak zistíme, že táto cena skutočne bola veľmi nízka, že licencia na UMTS, čo je tretia generácia telekomunikačného systému, bola opäť po dohode udelená EuroTelu a dnes teda Orange. A toto všetko vláda tolerovala, pričom cenu 1,5 mld. Sk za licenciu UMTS stanovila priamo vláda, a nie Telekomunikačný úrad. Zhodnotiť však treba aj metódu samotnej privatizácie. Vláda si vybrala metódu tzv. privatizačného poradcu. Kto ho však kontroluje? Kto je zodpovedný za výsledky jeho práce? Pritom navrhuje riešenia za stovky miliárd Sk, za čo dostáva stovky miliónov odmeny. Pritom je ale bežné a známe, že zahraničné agentúry vždy podceňujú trhovú cenu domácich firiem. Predávajúci štát by mal mať vždy jasno v dvoch veciach, po prvé, aká je majetková a kapitálová hodnota privatizovaného podniku, a po druhé, aká je perspektíva privatizovaného podniku do budúcnosti. V prvom prípade sa stanovuje trhová hodnota, v druhom prípade sa stanovuje trhová cena. Ale v trhovej ekonomike, a teda aj pri privatizácii sa stanovuje trhová hodnota z hlavne kapitalizáciou dosiahnutých budúcich výnosov, zisku, úrokov, dividend, výnosov cenných papierov. Tá sa vypočíta obyčajne podľa zásady, že súčasná hodnota je taká veľká, aká je hodnota kapitálu, ktorý prinesie za určitý čas požadovaný výnos. Ak zoberieme do úvahy zisk Slovenského plynárenského priemyslu, ktorý sa už vytvoril a ktorý dnes sa dá pozrieť, tak zistíme, že, a to ešte bolo v časoch, keď štátom boli dotované ceny plynu a boli veľmi nízke a štát ich rok či dva roky, pokiaľ si pamätám, nedvíhal, samotná cena Slovenských plynární je podstatne väčšia. Takisto nie celkom dobre rozumiem, prečo sa hovorí o tom, že cena privatizovaného majetku by mala  byť 82 mld. Sk, keď 49 % Slovenského plynárenského podniku bolo predaných za 130 mld. Sk a zdôvodňovalo sa to tým, že príchodom zahraničného strategického akcionára cena podniku, cena hodnoty sa zvýši. To znamená, že tá zvyšná cena by mala byť ďaleko, ďaleko vyššia, ako je tých 130 mld. Sk. Pritom keby sa cena určila, tak ako som hovoril, tak aj samotná cena 130 mld. Sk sa ukazuje ako veľmi nízka. Okrem toho mi tam chýbala aj otázka optimálneho času predaja. To je takisto základné kritérium, ktoré sa obyčajne posudzuje, kedy je vlastne optimálne firmu predať, a nie, tak ako to vláde vychádza, z potrieb štátneho rozpočtu. To predsa nie je žiadne kritérium. Takisto nebol urobený prepočet po liberalizácii cien plynu. Ďalšou otázkou je otázka alokácie získaných prostriedkov z jednotlivých predajov. Všeobecne sa tvrdí, že by mali ísť výlučne na štátne záruky a na dôchodkovú reformu. V žiadnom prípade by teda nemali ísť na spotrebu štátu, nakoľko priam devastujú makroekonomické ukazovatele, ako je napr. schodok verejných financií, deficit obchodnej bilancie, inflácia či dlhová zadlženosť. Z ročnej účtovnej uzávierky Fondu národného majetku však vyplýva, že táto zásada nie je tejto vláde známa. A pokiaľ si pozrieme, akým spôsobom boli vynaložené prostriedky z Fondu národného majetku v roku 2002 v celkovej sume 182 mld. Sk, tak zistíme, že bolo vynaložených 50 mld. Sk na splácanie štátneho dlhu, 62 mld. Sk ako rezerva na dôchodkovú reformu, ale až 60 mld. Sk na tzv. ostatnú činnosť. Pritom ide 2,5 mld. Sk na náklady súvisiace s organizáciou veľkej privatizácie, 10 mld. Sk na spätné odkúpenie dlhopisov vo vlastníctve VÚB. Za ukážku, a to si dovolím povedať otvorene, arogancie a ignorancie parlamentu však považujem financovanie Národného tenisového centra v sume 190 mil. Sk, pretože parlament zamietol, že z privatizácie SPP tam tieto peniaze môžu ísť, takže keď nemôžu ísť zo Slovenského plynárenského podniku, tak asi môžu ísť z predaja iných firiem. V zozname prirodzených podnikov je uvedená aj spoločnosť Železnice Slovenskej republiky, dúfam, že tam ide o predaj obslužných činností, a nie teda základnej trate. Železnice Slovenskej republiky majú dlh 48 mld. Sk. Štát tým, že neplatil svoje záväzky vyplývajúce zo zmluvy vo verejnom záujme, spôsobil Železniciam stratu 13 mld. Sk. A vláda v ostatných rokoch namiesto platieb poskytovala Železniciam štátnu záruku, čím ich v podstate opäť zadlžovala. Teraz je deklarované, že Železnice sa približne o túto sumu oddlžia, ale v podstate len štát spláca to, čo Železniciam spôsobil. Ostáva však ďalších 35 mld. Sk. A v zahraničí sa to obyčajne rieši tak, že práve predajom týchto obslužných činností sa železnice oddlžujú. V tomto návrhu však všetky finančné prostriedky idú do Fondu národného majetku. Takže, vážené pani poslankyne, páni poslanci, som presvedčený, že aj na základe týchto dvoch skutočností, ktoré som uviedol, sú natoľko závažné, nie je možné odsúhlasiť, aby táto vláda pokračovala v ďalšej privatizácii. Ďakujem pekne. (Potlesk.)