Sopko, Miroslav, poslanec NR SR (2018-11-21):
Ďakujem za upozornenie. Takže ešte raz. Vážený pán predsedajúci, ctené pani poslankyne, vážení páni poslanci, vážená pani predkladateľka, vážený pán spravodajca, milí hostia, v úvode mi dovoľte oceniť, že vôbec táto schôdza bola otvorená, pretože jej téma je mimoriadne dôležitá. Dôležitá najmä preto, že tieto veci už dlhodobo traumatizujú spoločnosť a veľmi sa dlho o tom hovorí a nikdy veci nepomohlo, ak sme problém neotvorili a nerozoberali ho zo všetkých strán. Chcem tu dnes hovoriť v mene nášho poslaneckého klubu o dvoch podstatných veciach, ktoré tu dnes musia zaznieť. Tou prvou je politická kultúra. Presnejšie stav politickej kultúry na Slovensku. Opravte ma, ak sa mýlim, ale načo tu už, podľa mojej osobnej skúsenosti, roky počúvame vznešené slová o tom, ako ju treba zvyšovať, keď sme svedkami skôr opaku? K čomu boli dobré úpravy rokovacieho poriadku? K čomu boli dobré všetky vyjadrenia, keď vidíme sami, ako slová, kde by sme mali, parafrázujem trošku vyjadrenia predsedu Národnej rady v jeho prvom príhovore, kde hovoril o tom, že slovo má byť našou hlavnou zbraňou, kde slová neprechádzajú ku konkrétnym činom? Ak sa predseda Národnej rady Slovenskej republiky pýši tým, že je jedným z najvyšších ústavných činiteľov, najvyšším ústavným činiteľom v tomto štáte, v Slovenskej republike, tak by si mal on prvý uvedomiť, že k tejto funkcii patrí aj určitá zodpovednosť a že na neho sa nemôže spoločnosť pozerať ako na radového občana. V rámci svojich reprezentatívnych úloh je aj príkladom pre spoločnosť. Tým prvým, ktorý vedie tú Národnú radu, je príkladom či už pozitívnym, alebo negatívnym, jeho konanie, jeho správanie v dôraznej miere ovplyvňuje náš obraz, obraz celého zákonodarného zboru a obraz i na celú politiku v rámci Slovenska. V tejto kauze je však tento príklad poškodzujúci a nerozoberajme teraz okolnosti, ktoré boli pred vyše osemnástimi rokmi, ale stav, čo vlastne nasledovalo a čo viedlo k tomu, čoho sme dnes svedkami. Pokiaľ by úplne jednoducho nedošlo k tomu, k čomu došlo, aby po zisťovaní otázok novinárov nekonal tak, ako konal, dnes sme tu vôbec nemuseli sedieť. Zas na druhej strane sme sa dozvedeli mnohé skutočnosti a hovorí sa konečne o skutočnostiach, o ktorých malo sa hovoriť už podstatne skôr. Ak chceme u občanov budovať väčšiu dôveru v štát, v politiku ako takú, tak jeden z najvyšších ústavných činiteľov musí mať zákonite iný prístup, ako to vidíme my dnes. Nesmieme akceptovať, že akákoľvek kritika je posudzovaná ako útok. Nesmieme skĺzať do takejto, dá sa povedať, dnes už bežnej praxe nielen u nás, ale v civilizovanom svete. Pretože podstata politiky je veľmi, veľmi významná a má veľký vplyv na to, ako spoločnosť celá funguje. Nie je ešte neskoro. Treba prijať jednoznačnú zodpovednosť. Toto nesmie byť otázka ďalšieho fungovania vládnej koalície. Toto má byť otázka o dodržiavaní princípov, ktoré majú platiť pre nás všetkých, pretože taký istý meter, aký platí pre predsedu Národnej rady, platí pre každého jedného z nás. My všetci tým, že sme šli do politiky a pôsobíme v nej, musíme jednoducho znášať vyššiu mieru kritickosti. Poznám to osobne a súhlasím s tým. Ale teraz k tej druhej a podľa mňa podstatnejšej veci, o ktorej by mala byť táto schôdza. To, že sme tu dnes, je smutnou správou o našom školstve a hneď vysvetlím prečo. A aby som dodržal to, že ak z niečoho čerpáte, máte uviesť vždy aj zdroj. Mňa osobne sa veľmi dotkol komentár, ktorý bol uverejnený na facebookovej stránke časopisu Dobrá škola. Najprv človeku, keď čítate niečo kritické, a je to asi prirodzené, dvihne žlč. Ale potom, keď sa zamyslíte, a toto je to podstatné, čo by sa malo stať, že jednoducho zamyslime sa nad konkrétnymi výhradami, nepozerajme na to, kto to hovorí, ale čo nám konkrétne hovorí, tak potom som musel s väčšinou vecí súhlasiť. Ak budem voľne parafrázovať, zaznelo tam jednoznačne, že spochybnenie rigoróznej práce sa bytostne dotýka školstva a učiteľov. Veľmi im škodí, opakujem, veľmi im celá táto kauza škodí. Vychádzajú v ňom totiž v tom lepšom prípade ako bezmocné figúrky, s ktorými si môžu mocní robiť, čo chcú. A v horšom prípade aj radšej pomlčím. Ak ste dobre, pozorne počúvali vyjadrenie dekana Právnickej fakulty Univerzity Mateja Bela na jeho tlačovej konferencii, kde nedokázal, bohužiaľ, zaujať k veci jasný postoj, tak ste si museli uvedomiť, že počujete len výhovorky, právny alibizmus, chytanie za slovíčka, no ani náznak dojmu o tom, že chce obhajovať akési etické, akademické štandardy. To, čo má byť pre človeka v takej vysokej funkcií tiež to najdôležitejšie. Tie štandardy predsa nejaké existujú a musia sa dodržiavať, a pritom pán dekan je učiteľ. Ak si nájdete čas a skúsite využiť internetový vyhľadávač, nájdete množstvo webov s ponukou, no, poviem to priamo, ako vám urobiť prácu. A môžete sa opýtať absolventov slovenských vysokých škôl, oni ich poznajú veľmi dobre. Či ide o seminárne, bakalárske, rigorózne alebo habilitačné práce, poviem to tak jednoduchšie, je tu jednoducho dopyt, tak existuje ponuka. Pritom už dávno tu mal byť rozpútaný boj proti tomu, ako takto okato zobchodovateľne sa podvádza. Keď vedel štát zatočiť s nelegálnymi pôžičkármi, prečo to neurobí aj s týmito profesionálnymi plagiátormi? Aj k tomu je dobré, že dnes tu sme a že hovoríme o týchto problémoch a že to bude rezonovať ďalej a že sa konečne v tejto veci začnú veci hýbať! Mňa osobne veľmi sklamal postoj ministerstva školstva, ktoré to berie celé ako vec, osobnú vec medzi pánom predsedom a fakultou. Som rád, že tu zaznelo, že sa zriaďuje nejaká skupina či komisia. Ale koľko komisií a skupín bolo založených a koľko sa urobilo? Ako tí, ktorí sme z praxe a sledujeme tieto veci už dlhšiu dobu, nemôže sa na nás nikto hnevať, že skepsa prevažuje nad tým všetkým ostatným. A pritom je to podobné, ako keby pani ministerka Matečná sa tvárila, že pri podvodoch s pôdou na východnom Slovensku ide len o jednotlivé spory roľníkov s mafiou. Máme tu systémový problém. A k tomuto systémovému problému sa treba postaviť priamo. Či návrhom legislatívnej zmeny, otvorenou komunikáciou, kampaňou a jednoducho o plagiátorstve, o tom, čo sa tu už roky funguje pred našimi očami, musíme hovoriť a musíme aj konať. Ak tu zazneli príklady, že čo konkrétne sa v legislatíve dá zlepšovať, uvediem dva. Napríklad pri udeľovaní akademických titulov podľa § 2 ods. 6 zákona 131 o vysokých školách, v zákone sa píše, že „záverečná práca nesmie porušovať práva duševného vlastníctva tretej osoby“, to je § 62a ods. 1. Ale zákon neupravuje situáciu, keď práca porušuje práva duševného vlastníctva tretej osoby. Druhý príklad. Uvádzanie úradných dokladov. Žijeme v prostredí, ktoré vychádza z rakúsko-uhorskej nejakej tradície a naozaj u nás je cítiť ten vplyv mať ten titul pred menom. Čo si to budeme zakrývať? Takže uvádzanie úradných dokladov, napríklad zákon č. 224/2006 o občianskych preukazoch uvádza v § 3 ods. 1, odsek, pardon, 3 písm. c), „umožňuje v osobitných záznamoch uviesť skratku akademického titulu“. Avšak § 14 toho istého zákona uvádza „zoznam priestupkov, za ktoré je možné udeliť pokutu vo výške od 16 až 331 eur“. Medzi uvedenými priestupkami nie je žiadne neoprávnené používanie akademického titulu. A tých príkladov určite aj vy poznáte množstvo. Takže keď to zhrniem, dnes sme tu na pôde Národnej rady Slovenskej republiky, aby sme nielen vyžadovali prijatie politickej zodpovednosti, ale zároveň aj otvorili diskusiu o tom, ako konkrétny problém, ktorý je tu už dlhú, veľmi dlhú dobu, sa konečne začal riešiť, a aby konečne sa nemuseli tí študenti a tí učitelia, ktorí poctivo, naozaj poctivo pristupujú pri vypracovaní svojich prác, pri ich vedení týchto prác, oponentúrach, aby tí poctiví sa nemuseli hanbiť za to, čo sa tu v tomto štáte deje. Rozhodnutie je na vás, vážení poslanci, konajte tak, keď bude to záverečné hlasovanie, ako vám bude diktovať vaše svedomie. Pretože bude to mimoriadne dôležité hlasovanie, ktoré bude hovoriť o tom, kam sa má posunúť politická kultúra na Slovensku. Ďakujem.