M. Vášáryová, poslankyňa: (2008-04-08):
Tlačový zákon je jedným z kľúčových zákonov pre každú demokratickú vládu, pre každý demokratický režim, pre každý štát. Informácie a správy nám pomáhajú vidieť svet tak, aby sme si vedeli urobiť úsudok, pomáhajú nám vidieť veci a súvislosti, ktorých nie sme bezprostrednými účastníkmi, ale cez to všetko akoby vlastnými očami, a mohli si urobiť správne vlastné závery. Preto dnes médiá majú tak dôležitú úlohu. A preto nesmú byť v demokratickom režime nikdy hlásnou trúbou vlády, ako to bolo za reálneho socializmu, ale musia byť slobodné, obmedzené minimom zákonov. A tých médií musí byť viac, aby sme si mohli vybrať z viacerých zdrojov informácií, ako sme tu o tom už neraz hovorili, keby sa príp. jeden majiteľ jedného média rozhodol, že chce mať výhodu od vlády na konto niektorých ústupkov, napr. pri čerpaní európskych financií pre svoje firmy. Predložený tlačový zákon, o ktorom tu ale dnes hovoríme, je pre mňa jednoznačne tovarom, ktorému dávno vypršala záruka. Má, dámy a páni, zmeniť atmosféru v oblasti tlačových médií, nie elektronických, lebo to už je zabezpečené. Je to zabezpečené obsadením rád v Slovenskej televízii a o chvíľu aj v Slovenskom rozhlase. A preto by som chcela popri Karolovi Marxovi citovať ešte jedného človeka, tvorcu demokratického režimu a jedného z tvorcov najlepšej ústavy na svete ako varovanie z tohto miesta, pretože to, čo hovoríme tu na tejto pôde, zostane zakonzervované aj pre tých, čo prídu po nás. A je to citácia Thomasa Jeffersona, amerického prezidenta, ktorý povedal: „Ak chcete zmeniť médiá, zabudnite na to, zmeňte radšej seba. V demokratickej krajine sa musíte stať demokratmi.“ To je toľko od Jeffersona už z predminulého storočia. Už vtedy to bolo jasné. A my musíme dospieť k takémuto poznaniu po mnohých trpkých skúsenostiach. Rozdelila som si svoje vystúpenie asi do šiestich bodov. Na začiatku by som chcela veľmi v krátkosti pripomenúť po mnohých vystúpeniach o histórii krátku históriu atmosféry okolo vzniku tlačového zákona. Z 25. apríla 2007 je vyhlásenie vlády, ktoré je na stránke Úradu vlády, kde je v zázname rokovania vlády v bode rôzne pod písmenom a) uvedené: „Vláda prijala spoločné vyhlásenie voči médiám.“ Ešte raz to zopakujem, vláda prijala spoločné vyhlásenie voči médiám. Citujem ďalej: „Vládu znepokojil narastajúci počet nepravdivých, neobjektívnych a pravdu skresľujúcich údajov uverejňovaných vo viacerých slovenských médiách na adresu vlády Slovenskej republiky, jej predstaviteľov, ako aj politických strán tvoriacich vládnu koalíciu.“ V tejto atmosfére asi ani nemohol vzniknúť na ministerstve kultúry vedenom pánom ministrom Maďaričom iný zákon, teda vznikol nie zákon upravujúci pravidlá pre prácu novinárov, a tým im slúžiaci, ale naformulovaný proti nim. Dovolím si predpovedať, že keď budeme mať v tomto parlamente na stole avizovaný nový zákon o poľovníctve, nebude zameraný proti poľovníkom, ale bude pre nich. Zrejme je to tým, páni, že vy poľovníci poľujete na zver a novinári poľujú na nás, politikov, čo je iste nie príjemné, ale v demokracii nutné. Výsledkom je zákon, ktorý odmietame my, opoziční poslanci, ale aj experti, novinári, vydavatelia, osobnosti verejného a kultúrneho života, medzinárodné organizácie, ktorými sme členmi. Odcitujme si na osvieženie pamäti aj z dokumentu odhlasovaného vládou Slovenskej republiky, ktorým je Zameranie zahraničnej politiky na rok 2008: „Slovenská republika bude pozorne sledovať pravidelné správy o slobode médií, tolerancii a nediskriminácii. A v prípade potreby, resp. zmienky o situácii v Slovenskej republike bude intenzívne komunikovať s relevantnými inštitúciami OBSE.“ Žiaľ, prvé reakcie členov našej vlády boli v rozpore s týmto deklarovaným cieľom. Reakcia ministra kultúry, podľa ktorej Miklós Haraszti koná na základe jednostranných informácií, sa dá dokonca označiť ako bezočivá. Zľahčujúci výrok ministra kultúry, predstaviteľ OBSE, a ani si nemyslím, že bol nejaký vrcholný, napísal list ministrovi zahraničných vecí, predsa nepotrebuje ďalší komentár. Bod 2, obrana priestoru slobody, ktorý vznikol po roku 1989, a ministerstvo kultúry ako možný cenzor. Je dôležité si znovu pripomenúť, že sloboda neznamená, že musíme hovoriť pravdu, lebo pravda, a to tu už padlo niekoľkokrát, je filozofická otázka, pokiaľ nejde o fakty jasne merateľné. Sloboda znamená, že si môžeme vybrať. Sloboda je výber. A môžeme si vybrať, či budeme hovoriť fakty a pravdu o týchto faktoch alebo budeme klamať. Ale je to náš výber. To je sloboda. Písal o tom veľmi pekne William Styron. Je to naša individuálna zodpovednosť, čo si vyberieme. A tej nás nikto nezbaví. A čo je postavené voči slobode? Je to nielen nesloboda, ale aj kontrola druhých, aby sme si vyberali len tak, ako oni chcú. V slobodnej spoločnosti je akákoľvek forma obmedzovania slobody tlače okrem tej, ktorú určuje ústava, neprípustná. Dnes, keď máme pred sebou tento nový, istým spôsobom vytúžený zákon, ktorý by mal zbúrať naozaj ten komunistický tlačový zákon z roku 1966, ktorý bol deväťkrát novelizovaný, musíme konštatovať, že v tom novom zákone, lebo ešte nevieme, či prejde pozmeňujúci návrh ministerstva kultúry, navrhovala vláda evidentne rozšírenie cenzúry. Odvolávanie sa ministra Maďariča na nemecké zákony spôsobilo ale mimoriadne dobrú reakciu médií, ktoré vyhľadali nielen tieto zákony, ale aj niekoľko nemeckých profesorov. A nechali si od nich priamo vyložiť niektoré nemecké zákony. Jeden z týchto nemeckých profesorov hovorí: „Mne nie je celkom jasné, či nový slovenský tlačový zákon zohľadňuje rozhodujúci rozdiel medzi skutkovým tvrdením a vyjadrením názoru,“ to sa napr. týka pozmeňujúceho návrhu pána Galbavého, „ak ho nezohľadňuje, potom by išlo fakticky o cenzúru. A to, že vláda, premiér alebo ktokoľvek z exekutívy považuje médiá za opozíciu, nemôže mať v demokratickom právnom štáte žiaden význam.“ Prvýkrát od roku 1989 mal slovenský právny systém považovať aj odlišnosť politického zmýšľania za dôvod na sankcie. Reč je o tom spornom § 6 ods. 1. Som veľmi rada, že pod tlakom opozície, aj keď koalícia bude o tom hovoriť inak, je to jedno, pod tlakom novinárskych združení, vydavateľov a zahraničných organizácií prišiel návrh ministerstva kultúry do výboru pre kultúru a médiá predložený pánom poslancom Podmanickým o vypustení celého tohto odseku. Uvidíme, či to teda plénum schváli. A aj preto a cez to všetko, že výborom prešiel tento pozmeňujúci návrh, dovoľte, aby som predložila môj jeden z dvoch mojich pozmeňujúcich návrhov, veľmi krátky o tom, že cenzúra je neprípustná. Mnohé tlačové zákony, ktoré sme mali možnosť si preštudovať, toto ustanovenie obsahujú. To znamená, navrhujem k čl. I § 3 vložiť nový § 3 v tomto znení: „1. Cenzúra je neprípustná. 2. Cenzúrou je akékoľvek porušenie slobody prejavu a práva vyhľadávať, získavať a šíriť informácie a názory prostredníctvom periodickej tlače a agentúrneho spravodajstva bez ohľadu na hranice. Akékoľvek obmedzenia práv na slobodu prejavu a informácií musia byť v súlade so zákonom a také, aké sú potrebné v demokratickej spoločnosti v rámci medzí stanovených medzinárodnými konvenciami o ľudských právach.“ Odôvodnenie. Sloboda slova a zákaz cenzúry patria ku kľúčovým hodnotám každej štandardnej demokracie. V špecializovanom tlačovom zákone je potrebné vysvetliť stručnú vetu z ústavy: „Cenzúra sa zakazuje.“ Môžete namietať, že toto ustanovenie obsahuje predsa naša ústava v tejto krátkej vete a máte pravdu. Ústava hovorí: „Cenzúra sa zakazuje.“ Ale považujem za dôležité, aby sme si to práve tu a teraz a aby sme to tým, ktorí na to zabúdajú, pripomenuli. Ústava nešpecifikuje, či ide o priamu alebo nepriamu cenzúru. To znamená nepriamu tým, že parlament prijme zákony, ktoré obmedzia priestor pre slobodu médií tak, ako sa o to snaží dnešný zákon, ktorý tu prerokúvame. Bod 2 sa venuje ale veľmi krátko právu na odpoveď. Ja už som tu hovorila vo faktickej poznámke, že je to tak, ako keby stále tu bojoval niekto s veternými mlynmi. My naozaj nie sme proti právu na odpoveď. Sme proti tomu, aby to bolo formulované tak gumovo, ako je to formulované v predkladanom zákone: „Vydavateľ je povinný poskytnúť priestor každému, kto si myslí, že v tlači boli informácie, ktoré sa dotýkajú jeho cti, súkromia, dôstojnosti a dobrej povesti.“ Áno, right to replay je naozaj súčasťou niektorých zákonov európskych krajín, ale nikdy nie spolu aj s právom na opravu a ešte k tomu s právom na dodatočné oznámenie. Preto v spoločnom opozičnom pozmeňujúcom návrhu sme spojili tieto inštitúty dohromady. A ak by teda prešiel takýto zákon, ľudia postihnutí článkami v tlačových médiách, len v tlačových médiách, upozorňujem, budú mať k dispozícii viaceré opravné prostriedky, tri možnosti, ktoré poskytne tento zákon, a potom ešte aj všetky možnosti vyplývajúce z Občianskeho zákonníka a Trestného práva. V českom tlačovom zákone prijatom v roku 2000 majú jeden tento prostriedok a všetci sú spokojní. Hovoriť teda o tom, že náš návrh práva na odpoveď je to isté ako právo na odpoveď vo všetkých ostatných európskych krajinách, je to isté, ako tvrdiť, že futbal a americký futbal sú rovnaké hry, pretože sa rovnako volajú. Vzhľadom na dlhú spoločnú minulosť a blízkosť vývoja mediálneho prostredia po roku 1989, ako aj na to, lebo slovenský návrh tlačového zákona jasne nesie znaky českého ako predlohy, by pre nás mohol byť najpoužiteľnejší český model úpravy práva na odpoveď, tým skôr, že funguje. Ak sa však pozrieme, ako je odpoveď zadefinovaná v Českej republike a čo navrhuje naše ministerstvo kultúry, tak by sme videli, ako by Česi povedali, že to je „nebe a dudy“. Mimochodom, toto je ďalší dôkaz poloprávd šírených pánom ministrom Maďaričom. Pán minister nám počas schôdze o vyslovení nedôvery predsedovi vlády citoval § 10 ods. 1 českého zákona, kedy má dotknutá fyzická či právnická osoba právo žiadať o uverejnenie odpovede. Má pravdu. Je takmer doslova preložený. Ale zásadný rozdiel je už v odseku 2, keď český zákon určuje, že odpoveď sa musí obmedziť len na skutkové tvrdenie, ktorým sa tvrdenie podľa odseku 1 uvádza na pravú mieru, alebo že neúplné čiže, inak, pravdu skresľujúce tvrdenie sa dopĺňa alebo spresňuje, odpoveď musí byť primeraná rozsahu napádaného tvrdenia a ak je napádaná iba jeho časť, tak v tejto časti z odpovede musí byť zrejmé, kto ju robí. Vďaka takto napísanému zákonu sa noviny môžu úspešne brániť uverejňovaniu textov odpovedí, napr. cez ktoré sa snažia firmy dostať do novín svoju reklamu. A české súdy im dávajú za pravdu. Až v pozmeňujúcom návrhu ministerstva kultúry sa na rokovaní nášho výboru pre kultúru a médiá objavil aspoň chabý pokus trochu zadefinovať aj obsah a nielen formálnu stránku a rozsah odpovede. Podľa mňa však ide o zmenu nedostatočnú. Pristavme sa pri interpretáciách pána ministra Maďariča, je to veľmi zaujímavé. Dňa 21. januára 2008 nám tu spoza tohto rečníckeho pultu hovoril, že je v poriadku, ak existuje právo odpovedať aj na pravdivé informácie. Dňa 30. apríla 2007 ale pán Maďarič v televíznej debate trval na tom, že právo na odpoveď predsa nie je bičom na médiá. A citoval z vyhlásenia vlády z toho 25. apríla 2007. Citujem: „Vláda v rámci plánovanej novelizácie právnych predpisov upravujúcich pôsobenie tlače a médií na Slovensku zvažuje zavedenie štandardného inštitútu práva na odpoveď umožňujúceho dotknutej osobe alebo inštitúcii bezprostredne reagovať na nepravdivé alebo pravdu skresľujúce informácie.“ Čiže, pán minister, tvrdili ste presne to, čo žiadame my, posun je viac ako zjavný. Ide proste o vytvorenie priestoru na prezentáciu subjektívneho výkladu udalostí, a to všetko v šibeničnej lehote troch dní a pod hrozbou finančnej sankcie, na ktorú zakladá tento zákon nárok každému, koho odpoveď neuverejnili alebo kto nedodržal niektorú z podmienok uverejnenia. Takúto nezmyselnú sankciu v českom zákone budete hľadať márne. Preto podľa mňa nemá právo na odpoveď v tomto znení zákona aj po tej malej drobnej úprave, ktorá možno prejde v pléne, žiadne pravidlá. Ak by totiž chcela vláda naplniť svoje vyhlásenie z apríla minulého roku, potom by bolo v zákone tlačovom právo na opravu úplne nadbytočné, stačilo by opraviť údaje cez právo na odpoveď, ako to majú v Českej republike. Ak si dobre prečítate návrh zákona, určite vám neunikne, že tá možnosť odpovedať a publikovať dotknutú reakciu je uprednostnená pred právom na opravu, odpoveď je vydavateľ povinný uverejniť do troch dní, zatiaľ čo na opravu nepravdy stačí osem dní. A to ešte môže uverejnenie opravy vydavateľ odmietnuť, ak by to bolo v rozpore so zákonom alebo dobrými mravmi. Totižto pri odpovedi takáto možnosť v znení zákona bola. Ona tam bola. Ale pri rokovaní vlády sa stratila, vypadla. Bude možno zaujímavé zistiť dodatočne, a to, že sa to dozvieme, to je jasné, vždy sa všetko dozvieme, kto navrhol vo vláde, aby to vypadlo. V českom zákone nechýba možnosť vydavateľa odmietnuť uverejniť odpoveď, citujem, „ak by bol uverejnením navrhnutého textu spáchaný trestný čin alebo správny delikt, uverejnenie by bolo v rozpore s dobrými mravmi, napadnuté tvrdenie, príp. jeho napadnutá časť je citáciou tvrdenia tretej osoby určeného pre verejnosť alebo jeho pravdivou interpretáciou a ako také bolo označené alebo prezentované“. A aké možnosti odmietnuť to má náš vydavateľ? Citujem, je to, ak „žiadosť o uverejnenie odpovede nemá náležitosti podľa odseku 3“, „odpoveď smeruje proti skutkovému tvrdeniu uverejnenému na základe preukázateľného predchádzajúceho súhlasu žiadateľa o uverejnenie odpovede“, vydavateľ periodickej tlače a tlačová agentúra „uverejnili odpoveď na žiadosť niektorej z osôb uvedených v § 10 ods. 5 a dodržali pritom podmienky ustanovené týmto zákonom na uverejnenie odpovede“, Schluss, bodka, teda ak nie sú dodržané formálne podmienky alebo už uverejnili odpoveď niektorého z dedičov dotknutej osoby. My tak vlastne vydavateľa nútime na to pod hrozbou sankcie, lebo za text odpovede je zodpovedný, keďže nie je vyňatá spod zodpovednosti vydavateľa v § 5 uverejniť aj text, ktorý by bol v rozpore so zákonom. Už George Orwell, tento znalec všetkých pokušení diabla, najmä pýchy a snahy ovládať ľudí ako hoviadka, povedal: „Pokiaľ sloboda vôbec niečo znamená, potom je to právo povedať ľuďom aj to, čo nechcú počuť.“ Za to, čo nechcú počuť tu v parlamente, je zodpovedná opozícia. A verejnosť sa to musí dozvedieť z médií. Už mi zostáva iba podotknúť pri tomto bode, že toto všetko sa, samozrejme, deje v mene prostých, obyčajných ľudí. Ja mám s týmto vyjadrením problém. Ja neviem, kto to je prostý, obyčajný človek. Ja poznám len občanov tejto republiky, ktorí majú presne tie isté práva ako ja. Ja ako poslanec sa necítim byť niekým iným ako obyčajný občan tejto republiky. Čo nám len pripomína toto neustále oháňanie sa obyčajnými ľuďmi? Áno, v mene prostých, obyčajných ľudí sa vždy najľahšie páchali všetky vykročenia a zločiny proti demokratickému režimu. Preto tvrdím, že právo na odpoveď, koncipované v tomto zákone, nie je pre obyčajných ľudí, ale pre autorov tohto zákona. Ďalší bod. V predloženom návrhu zákona sú však zle naformulované aj iné ustanovenia, ktoré nie sú ošetrené opozičným pozmeňujúcim návrhom, ktoré mali byť pôvodne prínosom a nemajú tú jednoznačne politickú starinársku objednávku. Podľa § 5 vydavateľ nezodpovedá za obsah informácie, ktorú poskytol orgán verejnej moci, ani za obsah oznámenia v naliehavom verejnom záujme, za pravdivosť informácie zverejnenej v inzercii a za klamlivú reklamu. Zároveň však dodáva, že týmto nie je dotknuté právo na opravu, odpoveď a dodatočné oznámenie. Už sa tu o tom hovorilo, ale treba to asi zopakovať. Takže orgánu, ktorý poskytne nesprávnu informáciu, vydavateľ musí na svoje náklady poskytnúť priestor vlastne na opravu. Čiže Policajný zbor urobí chybu vo vyhlásení pátrania po utekajúcom zločincovi, čo je celkom pravdepodobné, potom sa pýtam: A kto za to zaplatí? Bude to vydavateľ. A, do tretice, aj na oznámenie v naliehavom verejnom záujme, ak bude obsahovať chyby spôsobené štátnym orgánom, sa vzťahuje povinnosť vydavateľa uverejniť dodatočné opravené oznámenie na svoje náklady. Takto naformulovaný paragraf v súčinnosti s nezadefinovaním toho, čo môže byť obsahom textu odpovede, je návodom pre firmy, ako inzerovať v našich periodikách zadarmo. Liekom by bolo vyradiť informácie, za obsah ktorých vydavateľ nezodpovedá, spod práva na odpoveď, opravu a dodatočné oznámenie, resp. previesť možnosť domáhať sa opravy na náklady pôvodcu informácie. Zároveň treba rozšíriť výpočet informácií, za ktoré vydavateľ nezodpovedá, na oznámenia tretích osôb určených pre verejnosť alebo ich pravdivú interpretáciu, ktoré boli takto označené. Riešil by sa tak napr. aj problém so zodpovednosťou médií za publikovanie správ z tlačových konferencií politických strán. V našom zákone predloženom to nenájdete. Preto prednesiem druhý pozmeňujúci návrh, ktorý rieši túto zodpovednosť vydavateľa. Príkladom neznalosti toho, ako fungujú vzťahy v mediálnej oblasti, a postupu pri spracovaní informácií je podľa mňa § 4 Ochrana zdroja a obsahu informácií. Prvý nezmysel nájdete už v prvom riadku, keď namiesto práva na ochranu svojich zdrojov dávame vydavateľom povinnosť zachovávať mlčanlivosť o pôvode informácií, a to aj v prípade podsunutých nepravdivých informácií, ktoré môžu mať súdnu dohru. Tejto mlčanlivosti môže vydavateľa zbaviť len ten, kto informáciu poskytol, alebo jeho dedič. Rovnakú povinnosť majú aj zamestnanci vydavateľa. Môžeme však povedať, že povinnosť mlčať o svojom zdroji majú redaktori a autori článkov? Jednoznačne sa to povedať nedá, lebo tento paragraf sa vzťahuje len na jednu časť z nich. Chránení nie sú novinári na voľnej nohe, novinári pracujúci na autorskú zmluvu, na živnosť, dopisovatelia, spolupracovníci a publicisti. Áno, títo všetci nie sú v zamestnaneckom pomere s vydavateľstvom, takže povinnosť mlčanlivosti podľa odseku 3 sa na nich nevzťahuje. Aj na toto predsa ale existuje elegantné riešenie v českom zákone, podľa ktorého majú právo aj títo ľudia odoprieť súdu alebo inému orgánu štátnej alebo verejnej správy informácie o pôvode alebo obsahu informácie. Ale majú právo, lebo sú to plnoprávni občania, a nie povinnosť ako poddaní, lebo povinnosť bola v poddanstve a v demokratickom štáte je právo. K tomuto môjmu pozmeňujúcemu návrhu by som chcela ešte pripojiť, že v čl. I § 9 ods. 1 navrhujem nahradiť v prvej vete text „o konaní pred orgánom verejnej moci vedenom proti osobe“ textom „o trestnom konaní alebo o konaní vo veci priestupkov vedených proti osobe, alebo o konaní vo veciach správnych deliktov vedených proti osobe“. Je to skutočne presnejšie vymedzenie prípadov, v ktorých vzniká právo na dodatočné oznámenie. A k tomu je ešte zmena k čl. I § 11. V ods. 11 písm. b) navrhujem nahradiť text „nezačalo do šiestich mesiacov“ textom „nezačalo do jedného roku“. V ods. 11 písm. c) navrhujem nahradiť celý text textom „vydávanie periodickej tlače bolo prerušené na čas dlhší ako jeden rok“. Predĺženie lehoty na rovnaký čas, ako je to v prípade vysielateľov do jedného roka od udelenia licencie, a zároveň aj zrovnoprávnenie typov  periodickej tlače pomôže veľmi občanom pri domáhaní sa svojich práv. Aby nevznikol problém, prečítam len pre informáciu ešte teda znovu navrhovaný čl. I § 5. Bod 1: „Vypúšťa sa odsek 4.“ Bod 2: „Za odsek 3 sa pridávajú nové odseky 4 a 5, ktoré znejú: Odsek 4: „Vydavateľ nezodpovedá za obsah odpovede a dodatočného oznámenia.“ Odsek 5: „Vydavateľ nezodpovedá za citácie vyhlásení tretích osôb určených verejnosti alebo ich pravdivú interpretáciu, ktoré sú takto označené alebo prezentované.“.“ Teda v čom je tento zákon lepší než ten deväťkrát novelizovaný zákon, ktorý vydržal po tých masívnych novelizáciách? A o tých novelizáciách sa tu pri tejto debate cudne mlčí. Nuž naozaj slobodnejšie upravuje podmienky evidencie periodickej tlače. Je to dostatočný dôvod na prijímanie nového zákona s takto dopredu bojovne vysunutou bradou aj so všetkými spomenutými rizikami? Naznačené pozadie prípravy tejto predlohy nového tlačového zákona dnes už a po tejto debate už úplne odhaľuje podľa mňa zámer predkladateľa. Stačí pripomenúť to úprimné vystúpenie pána poslanca Senka v prvom čítaní, ktoré venoval skoro celé svojim pocitom. A informoval nás podrobne, ako sa potrebujú poslanci chrániť pred útokmi novinárov. Počas marca a tých debát, ktoré sme si čítali v médiách a počúvali v televízii, sa ukázalo aj nezainteresovaným, o čo ide. Ale chcela by som ešte pripomenúť trochu pozabudnutý výrok pána predsedu HZDS – ĽS pána Vladimíra Mečiara tu v pléne. Ja som ho zaregistrovala a zapísala som si ho. „Ja tento zákon poriadne využijem,“ povedal pán Mečiar. Aj tí naivnejší možno z našich kolegov vedia, o akú hru ide, nebudú môcť v budúcnosti hovoriť, že si mysleli, že ide len o dobro nás a našich dietok. Nejde o dobro, vážení kolegovia. Ja si myslím, že ide spôsob zastrašenia médií. Preto sa odvážim predpovedať, že tento návrh zákona je zákon potemkinovský, ktorý nemá šancu prežiť dlhšie ako do najbližšej zmeny pomerov v tomto štáte, návratu k rešpektovaniu európskych organizácií a sústavy hodnôt Európskej únie, ktorej sme členmi. Dovoľte, aby som citovala z posledného článku ľavicového ideológa pána Chmelára, ktorého myšlienky mi skutočne nie sú blízke: „Ministerstvo kultúry odviedlo v celej záležitosti mizernú robotu. A celý inštitút práva na odpoveď zjavne nemali pripravený. Šili ho horúcou ihlou na objednávku premiéra nazlosteného na novinárov.“ Ja sa zdržím ďalšieho komentára. A mám poslednú otázku: Je tento zákon orientovaný do budúcnosti alebo rieši len teraz súčasnú politickú objednávku? Ja si myslím, že predložený návrh je pre nás všetkých premeškaním príležitosti na prijatie moderného zákona orientovaného do budúcnosti. Predkladateľ, pán minister, rezignoval aj na akúkoľvek snahu, hoci malú, regulovať týmto zákonom internetové periodiká. Znamená to, že na stále rastúcom trhu s informáciami aj ten obyčajný občan, ktorého sa tak stále dovolávate, nemá žiadnu možnosť opravy ani odpovede, ani dodatočného oznámenia. Teda nemá tu povestnú ochranu ani ten občan, ktorý ochorel na AIDS, hoci chcem vás informovať, včera som bola na výjazde, informovaní priaznivci tohto zákona už používajú iný príklad, lebo zrejme AIDS už nezaberá. Hovoria absurdný príklad. Poviem vám ho. Hovoria o opitom šoférovi, ktorý zabije opitého chodca. Médiá to uverejnia. Manželka sa rozvedie s týmto opitým šoférom. On sa stane bezdomovcom. A práve preto majú byť za to potrestané médiá, lebo spôsobili, že ten opitý šofér sa stal bezdomovcom, lebo manželka sa naňho nahnevala. Toto som včera počula z úst vášho člena strany a vášho priaznivca. Položte si otázku, či tento návrh zákona zaručuje ochranu občanov a novinárov predtým, čo im hrozí z internetových periodík, alebo umožňuje novinárom, ktorí pracujú v internetových periodikách, chrániť svoje zdroje informácií. Veď tento zákon sa ničoho z tohto netýka, český zákon má aspoň dva krátke odseky. Predseda vlády Robert Fico povedal, že médiá sú najväčším problémom dnešného Slovenska. No bodaj by to tak bolo. Ale ako chce predseda vlády Robert Fico ustáť konflikt s medzinárodnými inštitúciami? Myslíte si, že sa mediálne prebije táto debata o tlačovom zákone tým, že budeme debatovať o širokorozchodnej ruskej trati krížom cez Slovensko do viedenského prístavu, aby mali Rakúšania z toho ekonomický prospech? Veď z tohto projektu sme sa smiali už v roku 1995. Treba pripomenúť, že predseda vlády Slovenskej republiky v rokoch 1994 a 1998 tiež sľuboval v zahraničí, čo od neho chceli, napríklad u Mitterranda. Kto si na to spomenie? A po návrate domov potom hovoril niečo úplne iného. Ale vieme, ako sa to skončilo. Pán predseda Robert Fico niečo sľúbil európskym socialistom, že zákon zmení podľa odporučení európskych expertov. Demokratickí politici v Európe sú napospol slušne vychovaní ľudia a budú sa správať slušne, ale nezabúdajú. Nikdy nezabúdajú. Predseda vlády sa s nimi bude musieť stretávať a bude musieť odpovedať na otázky. Nedá sa tomu tak vyhnúť, ako sa vyhol summitu NATO. Naša zahraničná politika sa s týmto dichotomickým prístupom borí už dlhšie a výsledkom je oslabovanie pozície Slovenska medzi našimi partnermi a spojencami. Všetci to predsa cítime. Čiže na záver, pán minister. Slobodnú spoločnosť môžeme mať len so slobodnými médiami. Pre mňa je veľmi šokujúce čítať vo vašej dôvodovej správe, že treba hovoriť, citujem, „o tlaku proti snahám zneužívať slobodu prejavu, či už vedome alebo nevedome“. Osemnásť rokov po roku 1989 sa teda tu v slovenskom parlamente nezaoberáme slobodou a možnosťami, ktoré nám ponúka, slobodou, o ktorej niekoľko generácií len snívalo, ale údajným vedomým i nevedomým zneužívaním slobody médiami. A to je neprípustné. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)