F. Mikloško, poslanec: (2008-09-17):
A teraz tri poznámky k celej tejto problematike. Je mi naprosto jasné, že 40. výročie augusta 1968 sa pre našu generáciu už asi nezopakuje, o 10 rokov na jeho 50. výročie bude tu istotne nejakým spôsobom stále zaznievať legenda Alexandra Dubčeka, pretože Dubček sa stal a zostane legendou. To nie je v moci parlamentu, aby ju vytváral alebo potláčal, to je vec doby, ľudí. A tá vec sa nedá nejakým spôsobom ani umenšiť ani uväčšiť. Čiže je tu príležitosť, aby táto generácia, ktorá ho aj poznala, nakoniec, Boris Zala bol predseda jeho strany, nejakým spôsobom ukončila tento oblúk. Na druhej strane sa nemôžeme diviť, že to vyvoláva istú kontroverznú diskusiu. Hurbanova socha bola inštalovaná po 100 rokoch, teda od jeho smrti, Štefánikova 80 rokov po jeho smrti, Hlinkova 70 rokov po jeho smrti. Čiže 16 rokov po smrti je ešte príliš krátka doba na to, aby sme mohli mať taký pokojný nadhľad a aby sme nemuseli v diskusii používať argumenty, že poznám jeho syna 40 rokov, resp. že bol som pri jeho oslave sedemdesiatky ap., čo sú citovo trošku zavádzajúce veci. Ale už s týmto nič neurobíme. To, čo sa mi zdá byť vážnejší problém, na ktorý by som chcel poukázať, je jedno konštatovanie, ktoré ja osobne cítim. Dnes máme vo vestibule parlamentu Hurbana ako prvého predsedu Slovenskej národnej rady, máme Štefánika, máme Hlinku. Ak tam dáme ešte Dubčeka, tak nastane skutočne pokoj. Nastane akýsi rovnovážny stav, proste nastane tu isté vyváženie, budeme tam mať každý niekoho toho svojho. A nastane akási atmosféra, že teraz je to v poriadku, toto sme my. Toto je zvláštny jav. Na jednej strane teda hovorí o tom, že vlastne tento vestibul parlamentu predstavuje politické dejiny vlastne Slovenska, našej krajiny a politické dejiny Slovenska boli takéto, že sme tu mali Štefánika, ktorý dneska oslovuje možno skôr liberálne založenú časť obyvateľstva, Hlinku, ktorý možno oslovuje kresťansky založených, a Dubčeka, ktorý vypĺňa priestor ľavicovo zameraných alebo ľudí, ktorí nejakým spôsobom boli prítomní aktéri aj tej éry za posledných štyridsať rokov. Toto je problém, s ktorým sa raz budeme musieť vysporiadať, pretože toto sú naše politické dejiny Slovenska a ony sú takéto, že tam máme všehochuť. Na druhej strane, samozrejme, musíme si otvorene povedať, že tam potom chýba nejaká vnútorná línia, vnútorný ideál, vnútorný pohľad, čo vlastne by malo byť posolstvom slovenských dejín. Toto je problém, s ktorými si nejakým spôsobom v budúcnosti budeme musieť dať rady, lebo práve tento lex Dubček ukazuje na to, že ak tam bude Dubček, tak nikto nebude môcť napádať už viac Hlinku, ak je tam Hlinka, nikto nemôže napádať Štefánika, je tam rovnovážny stav. Toto konštatovanie, že tam máme každý svojho a že teda v tom nastáva istý zmier na Slovensku, zároveň otvára ďalší taký vážny problém. A to je ten, vlastne čo vôbec s našimi dejinami z pohľadu na naše dejiny, čo chceme urobiť s obdobím šesťročným slovenského štátu v našich dejinách, ale ešte viac, lebo to predsa sa nás netýka, my sme vtedy ešte nežili, ale čo chceme urobiť so štyridsaťročným obdobím  komunizmu. To je problém, ktorý aj pre mňa je veľkým problémom, pretože sa pýtam: Chceme to úplne vymazať? Chceme  hovoriť len o nejakých odporcoch režimu? To sa celkom dobre nedá. Nespomínam vôbec ľudí, ktorí boli v tzv. šedej zóne, ktorí budovali tu život, žili veľmi slušným životom a zažili asi všetku aj tú najvyššiu úctu. A zároveň sú tu aj tí, ktorí teda tvorili ten režim. Čo s nimi? Čiže lex Dubček nejakým spôsobom otvára aj tento problém, čo chceme v budúcnosti, ak sa chceme postaviť tvárou v tvár k vlastným dejinám, ak budeme k tomu tlačení čím ďalej, tým viac, pretože práve zjednocujúca sa Európa nás bude nútiť hľadať si svoju vlastnú tvár, čo chceme urobiť aj s obdobím komunizmu tak, aby sme ho pravdivo pomenovali. A to budú potom otázky všetkého druhu aj toho, čo bude s tým obdobím medzi republikami a tak ďalej. Čiže tuto je druhý problém, ktorý nechtiac navrhovatelia otvorili. A tretí problém je taký trošku praktický. Ja si osobne myslím, že s Dubčekom sa to trošku preháňalo. Dubčeka sa každý chytal ako nejakého symbolu. A teraz už neviem, z akých dôvodov to bolo. Pamätám si, že už v roku 1995 bola po ňom pomenovaná nejaká škola v Karlovej Vsi. Už vtedy bola diskusia, či tri roky po smrti je doba na to, aby nejako sa už otváralo toto meno. Nebudem nijako pokúšať sa vysvetľovať motívy, v poriadku, Základná škola Alexandra Dubčeka tam je. Potom to zašlo ešte ďalej, tam mne osobne to už škrípalo, keď v roku 1997 vznikla Trenčianska univerzita a v roku 2002 bol prijatý zákon, kde bola premenovaná na Univerzitu Alexandra Dubčeka. Úplne sa priznám, že som to absolútne nepochopil, prečo jedna univerzita by mala byť pomenovaná po Alexandrovi Dubčekovi. Bolo to nejaké hľadanie možno identity od Trenčianskeho kraja, že Dubček odtiaľ pochádza, Dubček tam bol tajomníkom, čiže potrebujú aj oni si hľadať nejaké svoje symboly. Ale myslím si, že tam došlo prvýkrát k nejakému posunu, ktorý som nepochopil. Potom vzniklo, nazvime to dosť umelo, ale prosím, Námestie Alexandra Dubčeka. Odjakživa bola táto Národná rada na Mudroňovej, ale vzniklo aj s bustou, ktorá tam je. To námestie vlastne má jedno jediné popisné číslo a to je parlament, prosím, je tam busta, videli sme aj teraz v predvečer 40. výročia, bol tam prezident Heinz Fischer, rakúsky, s naším prezidentom, je to pietne miesto. Len teraz mám istý problém, že teraz tu, teda tam na Námestí Alexandra Dubčeka pred parlamentom bude busta, busta bude v parlamente, tak už len čakám, a teraz mi prepáčte, nechcem to zosmiešňovať, aby ste vy prijali zákon, že busta bude v každej kancelárii a už z toho Dubčeka vyjde nejaká matrioška, že kdekoľvek sa pozrieme, všade bude nejaká jeho busta. A tu by som teda veľmi dal na zváženie navrhovateľom, aby si zvážili, či do panteónu, by som povedal, nazvime to panteónom slovenských dejín alebo panteónom parlamentu, nemožno zahrnúť prostredie aj pri parlamente, pretože mám pocit, že  niekedy menej je viac. A keď bude tých Dubčekov veľa, tak v jednej chvíli to nebude na pohoršenie, ale bude to trošku na srandu. Čiže v tomto smere dávam na zváženie, aby v rozmedzí 100 metrov boli dve busty, s tým istým symbolom, s tým istým základom, s tou istou charakteristikou že ktorá by to mala byť, tu kdesi mám vážny problém, ak, opakujem, nechceme vyzerať trošku na srandu, ako často pri našich niektorých rýchlych zákonoch, či chceme alebo nechceme, vyzeráme. Čiže toto je môj príspevok k tomuto zákonu o hodnotení Alexandra Dubčeka. To bolo hodnotené z každej strany. Ja osobne som ho poznal veľmi dobre. Poznal som jeho osobné názory. Ale osobne si myslím práve preto, že tá doba je krátka na to, toto, ani nevidím dôvod teda z mojej strany, aby sa tu nejakým spôsobom odohralo. Ďakujem. (Potlesk.)