J. Halecký, poslanec: (2008-04-02):
Čo sa týka výsledkov, ktoré vyplývajú z každého zákona, teda úroveň školstva, úroveň vzdelania a vzdelávania, myslím si, že panuje všeobecný názor, že na Slovensku úroveň vzdelávania je na dobrej úrovni, dokonca ju považujem za nadpriemernú, pretože, už ako bolo spomínané, aj vedomosti študentov, žiakov a rôznych laureátov, ktorí nás reprezentujú na medzinárodných súťažiach svedčia o tom, že vedomosti sú dobré, dokonca v mnohých úsekoch aj vynikajúce. Chcem túto skutočnosť podoprieť aj tým, čo môžem hodnotiť zo svoje medicínskej praxe. Väčšina lekárov, väčšina zdravotných sestier, ktoré tiež vyštudovali zdravotnícke školstvo na Slovensku, sa uplatňujú v zahraničí veľmi dobre a dokonca v porovnaní s inými krajinami sú hodnotení ako nadpriemerní. Väčšina lekárov sa dostáva do praxe ľahko a rýchlo a po krátkom čase zaujímajú dokonca aj vedúce posty. Myslím si, že hovoríme o reforme už sedemnásť rokov po začiatku spoločenských a politických reforiem, myslím si, že školstvo prechádza reformou celý ten čas a tento zákon, aj keď nastupuje skoro po štvrťstoročí od posledného zákona z predchádzajúceho obdobia, mal by riešiť otázky, ktoré si žiada terajšia doba a terajšie potreby. Preto si dovolím položiť otázku, čo nás núti k tomu, aby sme tento zákon volali reformný, alebo aby sme hovorili o reforme školstva. Zrejme, že na to odpovede už tuná boli. Ja si túto otázku kladiem z toho dôvodu, že väčšina tzv. reforiem sa robí preto, že je buď deficit, dajme tomu, keď hovoríme o školstve učiteľov, deficit financií, deficit vedomostí, alebo sú také disproporcie v pedagogickom alebo výchovnom procese, že je potrebné radikálne zásahy zákona, prípadne aj z druhej strany, z tej plusovej, že potreba dosiahnuť výsledky praxe, prípadne aj medzinárodnej potreby je taká, že musíme dať viacej peňazí, aby sme zvýšili kvalitu. To, čo som mal možnosť prečítať a počuť, predpokladám, že skutočne tie zásahy sú dosť významné, zásadné a možno ich označiť ako reformné. Ako som už spomínal, prax a skúsenosti z nadchádzajúceho obdobia ukážu, nakoľko boli úspešné. Chcem len podotknúť, čo je dôležité a čo je rozhodujúce a čo si žiada prax. Z toho, čo dokážem v tejto chvíli vymenovať, viem, že dosť zásadná a rozhodujúca je potreba trhu alebo určitej redistribúcie žiakov, študentov a hlavne absolventov škôl a učilíšť v jednotlivých rezortoch. To znamená, že školstvo by malo reagovať na potreby praxe tak, aby týmto zákonom dokázalo vytvoriť podmienky, aby na tých úsekoch, kde sa žiada vyšší počet absolventov, študentov a učňov, aby sme to vedeli aj týmto zákonným mechanizmom  zabezpečiť. Myslím predovšetkým na priemyselnú prax a na požiadavky, ktoré sa v poslednom čase opakujú, to znamená, či už z automobilového priemyslu, z priemyslu elektrotechnického a počuli sme to už aj v tejto sále, že aj z medicínskej praxe je nedostatok tiež lekárov, zdravotných sestier a nadobúda to až kritický charakter, že nebude možné zabezpečovať nočné služby v zmysle Zákonníka práce. Čiže toto je potreba praxe, ktorá by mala nájsť svoje nejaké mechanizmy, ich realizácie aj v tomto zákone. O platoch učiteľov, myslím si, že sa hovorilo dosť, že sú pomerne nízke a z toho vyplýva, že pokiaľ na pedagogické a filozofické fakulty nepôjdu tí študenti základných a stredných škôl, ktorí majú vyšší talent, IQ gény, takže ťažko očakávať, že aj výsledky ich tvorivej práce a učiteľstvo je príliš namáhavá práca na trpezlivosť, emocionálnu príslušnú inteligenciu, vedomosti a hlavne vedieť aplikovať v takej báze, ako je ľudská duša, si to vyžaduje vysoký stupeň vzdelania, ale takisto aj predpokladané primárne schopnosti. Takže vrátim sa k tomu, pokiaľ to platové ohodnotenie nebude také, nebudeme mať dostatok učiteľov, hlavne kvalitných, tých, ktorí si vyžadujú aj tento reformný zákon tak, aby sme ho mohli realizovať. Nehovorím už o tom, že to, čo bolo aj to predsavzatie, že by sme sa chceli v najbližšej dobe priblížiť priemeru platov na Slovensku, teda k tým 20-tisícom u učiteľov, dokonca v najbližších piatich rokoch k pomeru až 1,3 k priemernému platu v národnom hospodárstve na Slovensku. Bude to pomerne náročná úloha, aby tie proporcie medzi absolventmi jednotlivých vysokých škôl, či už humanitného zamerania, alebo technického sa vyvíjali v takomto smere, ako sa vyvíjajú. Vieme, že o zvyšovaní platov učiteľov hovoríme možnože už tých sedemnásť rokov a tempo ich rastu a úroveň nie je taká, ako by sme si my predstavovali a, samozrejme, ako by si predstavovali učitelia. Predsa len v tomto novom zákone vidím dôležitý aspekt a dôležitý prvok v tom, že predsa len dochádza k tomu, o čom možnože pejoratívne hovoria študenti, že je príliš veľa faktov, vedomostí, dátumov, čísiel a takých vedomostí, ktoré v živote neuplatnia, nepotrebujú a hlavne tie, ktoré sú potrebné pre ich bezprostrednú alebo širšiu, alebo užšiu špecializáciu v škole nenachádzajú a musia si to natrénovať a naučiť sa v postgraduálnej fáze svojho učenia. Takže túto snahu vítam a myslím si, že ju privítajú či už žiaci, študenti, alebo aj pedagógovia, len viem, že to dosiahnuť bude veľmi náročné a ťažké. Chcel by som vedieť, aké mechanizmy alebo aké spôsoby sa použijú, aby sa iba neredukovali čísla, niektoré fakty a vedomosti, ale hlavne, a to považujem za dôležité, aby sa vytvorila taká štruktúra osnov a taká štruktúra v učebniciach, ktoré by skutočne tie fakty, ktoré sú potrebné pre život, pre prax a dajme tomu aj pre širšie uplatnenie tam boli a zase opačne, aby to, čo je balast a po čase sa ukáže, že zbytočne sme sa učili rôzne dátumy narodenia a úmrtia kráľov a neviem koho, si to nezapamätáme ani v priebehu piatich rokov. Predpokladám, že aj tie celoštátne také, by som povedal, skôr tie štandardné učebnice, ktoré budú tvorené, bude to dosť veľká náročnosť pre ich tvorcov, takže ani nepredpokladám, že by to malo byť vyriešené v priebehu roka alebo tej štandardnej doby troch rokov, aby všetky učebnice v duchu tohto školského zákona boli realizované. Tak ako bolo spomínané, predpokladám, že to bude trvať najmenej desať rokov, možno viacej, pokiaľ všetko, čo predpokladá tento zákon, sa zrealizuje aj v školskej praxi. Je tam zaznamenaný fenomén poklesu žiakov, študentov v triedach, aby sa mohlo venovať viacej individuálnemu štúdiu, aby sa mohlo venovať zo strany pedagógov jednotlivcom. Chcem len upozorniť na to, že už teraz skoro tretina školských zariadení, čo sa týka nielen učební, ale aj rôznych laboratórií, rôznych cvičební a tak ďalej je v deficite, takže pokiaľ by sme mali za potrebu a nutnosť vytvoriť väčší počet žiakov z titulu poklesu žiakov v jednotlivých triedach, moja otázka znie, či nenarazíme na to, že bude to pre jednotlivé školy a možno ako aj pre samotné samosprávy, či už miestne, alebo regionálne, dosť ťažký problém. Chcem sa opýtať, či to máme preskúmané a či sú vedomosti o tom, že toto bude bezproblémová záležitosť. Najviac som v duchu tohto zákona privítal tú skutočnosť, že sa tam hovorí dosť jednoznačne a jasne, že jednotlivé školy budú mať už aktívnejší prístup k tvorbe učebných osnov, k takzvanej vlastnej špecifickej školskej politike alebo náplni jednotlivých škôl tak, aby mohli navzájom buď vo svojom odbore, alebo aj medzi jednotlivými školami v meste alebo v regióne súťažiť, ktoré školy majú lepší program, ktorý je bližší praxi, kde sú lepší pedagógovia, kde je vlastne futbalovou terminológiou povedané lepší tím na to, aby ich žiaci a žiaci týchto rodičov v týchto školách mohli študovať úspešnejšie ako v susedných bližších alebo vzdialenejších školách. Myslím, že sa vytvára priestor pre konkurenciu medzi školami, medzi vlastnými programami a z toho vyplýva, myslím, pozitívny záver z celého zákona, ktorý by mohol, pokiaľ sa to bude dať realizovať, urobiť najväčší pokrok v tejto reforme, o ktorej teraz v školstve hovoríme. Chcem len zdôrazniť, že to bude nesmierne náročné, nedá sa to naučiť podľa mňa ani na pedagogických školách, nedá sa to naučiť ani pri doškoľovaní alebo pri rôznych smerniciach, vyplýva to mnohokrát z osobnosti učiteľov, z osobnosti riadiacich pracovníkov, riaditeľov alebo predmetov ich nejakých vedúcich k tomu, aby vedeli vypracovať program a hlavne ho realizovať tak, aby tam bola aj teoretická časť, aby tam nebol negatívny, emocionálny náboj v škole, strach zo skúšania, zo známok, ale aby bol daný priestor na to, aby viacej rozprával študent ako učiteľ. To znamená, aby jeho slovný, písomný prejav nabral taký charakter tréningu už v škole, aby bol pripravený pre túto prax. Pokiaľ som si dobre prezrel v tomto zákone to percento vlastnej tvorivosti jednotlivých škôl, prípadne aj jednotlivých predmetov ich odvetví na školách má stúpať od základnej školy až ku koncu stredných škôl, stredoškolského štúdia, dokonca v gymnáziách v poslednom ročníku, čo sa mi zdá trošku zaujímavé číslo. Až päťdesiat percent učiva by si mohli tvorivo vytvárať jednotlivé gymnaziálne tímy tak, aby ten predpoklad a tá fáza tvorivosti študentov pred vysokou školou gradovala. Pokiaľ sa toto podarí zrealizovať, myslím si, že to bude veľmi dobré a bude to dobré hlavne pre samotných študentov. Problém vidím ešte v tom, že pri realizácii tých hlavných zásad tohto školského zákona je pomerne krátka doba takzvaného prechodného obdobia, aj keď si myslím, že sa nič nestane, pokiaľ za tri mesiace alebo za štyri mesiace všetky postuláty tohto zákona nebudú realizované v praxi. Myslím si, že si to vyžaduje niekoľko rokov alebo ešte aj dlhšie obdobie, takže postupnosť a hlavne dôslednosť bude veľmi dôležitá. Chcem sa zastaviť ešte trošku pri národnostnom školstve z regiónu, z ktorého ja pochádzam, teda z východného Slovenska z okresu Bardejov. Moje skúsenosti a návštevy v základných aj na stredných školách trošku túto problematiku ukazujú v inom svetle, ako počúvam v tejto sále. A to z tohto dôvodu, že pokiaľ som hovoril s riaditeľmi škôl v rusínskych školách a ukrajinských školách, tam sú potreby trošku formulované ináč, či už zo strany rodičov, žiakov, ale aj pedagógov. Viem, že sa vyučuje, dajme tomu, ukrajinský jazyk ako jazyk plus ešte literatúra, dejiny, ostatné predmety sú v slovenskom jazyku a rodičia nieže toto požadujú, ale trvajú. Pokiaľ bola snaha zaviesť ukrajinský jazyk aj na ďalšie predmety – literatúru, zemepis, dejepis, dokázali odhlásiť svojich žiakov z týchto škôl a presunúť ich na tie školy, kde ich požiadavky boli takto plnené. Pokiaľ som konzultoval pred svojím vystúpením, že akú potrebu vyučovania vo svojom materinskom jazyku z pohľadu, o ktorom teraz hovoríme, vyžadujú k výučbe slovenského jazyka, hovorili nie jedna k jednej, ale jedna k 0,5. To znamená, že im postačuje polovica hodín  na slovenský jazyk a dokonca mali takú požiadavku, že slovenčinu by potrebovali z pohľadu rusínskeho a ukrajinského školstva navýšiť na školách a vo svojom materinskom jazyku požadujú základnú výučbu rusínskeho, ukrajinského jazyka plus prípadne literatúra so zameraním na kultúru a tak ďalej. Čo ich trápi z hľadiska organizácie a možnože aj realizácie tohto zákona je to, že financovanie školstva rusínskeho a ukrajinského systému ako ostatných škôl nevyhovuje, pretože dochádza k tomu, že tie školy sa likvidujú týmto mechanizmom. Dokonca zanikajú alebo majú tendenciu k tomu, aby zanikli. Totiž situácia v tom regióne rusínsko-ukrajinskom alebo presnejšie rusínskeho a ukrajinského obyvateľstva je taká, že k tomuto obyvateľstvu sa hlási iba 10 až 20 %. Osemdesiat percent si píše slovenskú národnosť a nedovolia ani všelijakým organizátorom, presvedčovateľom, aby si tú rusínsku alebo ukrajinskú národnosť písali. Takže celkove vychádza ten počet obyvateľov okolo 25-tisíc. Keď si zoberieme to číslo, vychádza od 100 do 150-tisíc reálnych základných čísiel, ktoré hovoria o rusínskom alebo ukrajinskom pôvode tohto obyvateľstva, pretože v týchto dedinách, kde majú aj 80 % obyvateľstva slovenskej národnosti nevie hovoriť po slovensky, ale hovoria všetci do jedného po rusínsky. Takže chcem to dokresliť len v tej školskej problematike, že tam mi hovorili a požadovali, aby som presadil, aby hlavne rusínske a ukrajinské školstvo bolo trošku financované iným spôsobom, lebo v mnohých prípadoch stačí, že im odíde jeden alebo dvaja žiaci zo školy a privádza ich to k tomu, že nevedia zabezpečiť platy pre učiteľov a dokonca vyfinancovať základné potreby škôl. Takže neviem, aký mechanizmus by bol vhodný, aby sa príliš neodlišoval. Ale pokiaľ to chceme zachovať, je to nevyhnutné. Pritom týchto škôl nie je veľa, pretože v každom okrese myslím si, že je skoro len jedna škola rusínska alebo ukrajinská, najviac dve. Stredná škola myslím, že v celom regióne Prešovského kraja je jedna. Takže táto potreba, aby 100 až 150-tisícová minorita na východnom Slovensku nezanikla, čo sa týka kultúry, náboženstva, rozvoja tých prvkov východnej kultúry, bolo by to vhodné rozanalyzovať a zrealizovať takýmto spôsobom, ako som naznačil v praxi. Títo riaditelia ma ešte požiadali, aby som poďakoval pánovi ministrovi Mikolajovi za pomoc a hlavne štátnej tajomníčke Obrimčákovej, pretože ich tieto požiadavky alebo deficity vedeli údajne v predchádzajúcom období riešiť pružne, riešiť k spokojnosti takej, aby sa zachránili tieto školy a spôsob vyučovania, takže by som rád tlmočil aj to poďakovanie na tomto fóre. Takže verím, že tento nový reformný školský zákon predsa len zohľadní tie základné požiadavky praxe, doby a bude prínosom k neustálemu a postupnému vývoju aj školstva a vzdelávania v našej spoločnosti. Ďakujem za pozornosť.