D. Gabániová, poslankyňa: (2008-09-17):
Po nádejach a očakávaniach píše o Alexandrovi Dubčekovi vo februári 1969 bard slovenskej poézie Ján Smrek: „Vážený pán prvý tajomník..., že dnes máme federáciu a že náš národ štúrovský dospel po 50 rokoch naozaj tak, ako sme si to v mladosti s Krčmérym  plánovali, nie je nejaký div, ale logika. A dejiny nám dali satisfakciu, aj vám, náš drahý, aj nám, kedysi mladším. Prebudená spoločnosť si vydýchla a aj nadýchla sa dúška slobody. Pochopiteľne, v krajine, kde vládol monopol jednej politickej strany, sa demokratický pohyb nielen mohol, ale aj musel začať odvíjať od kritickej sebareflexie samotného predvoja strany. Aj v tom bol záslužný počin reformných členov strany. Postupne sa začala aj revitalizácia prvkov občianskej spoločnosti. Vznikali spolky, združenia, strany, aj také, ktoré v prvých rokoch nastolenia moci Komunistická strana tvrdo likvidovala. Občiansky a národný rozmer v roku 1968 sa často dávajú do protikladu, hoci oba fenomény sú atribútom demokracie. Dôležitosť a poradie  ich riešenia či optimálna synchrónnosť závisí od konkrétnej situácie a od vyspelosti partnerských národov. Programové ciele prvej etapy reformy, ktorá bola proponovaná na 2 – 3 roky, vyjadroval Akčný program strany. Dôraz kládol na prebudovanie spoločnosti na princípoch demokracie s využitím aj prvkov klasickej parlamentnej demokracie a podnetov trhovej ekonomiky, kládol sa dôraz na rozvoj malého a stredného podnikania a spoluprácu so západnými vyspelými ekonomikami. A vôbec rok 1968 nás znovu prihlásil k Európe. Alexander Dubček a reformátori hľadali inšpiráciu v demokratickom socializme a v sociálnodemokratických stranách vtedajšej Európy. Nebývalá podpora lídrom obrodného procesu tisícok občanov a najmä mládeže na verejných mítingoch a diskusiách, ich angažovanosť, miliónové dary na fond republiky, to bola neopakovateľná atmosféra doby. Práve v nej sa utvorila charizma Alexandra Dubčeka, umocnila jeho postojom voči nátlaku spojencov Varšavskej zmluvy a nádej, že sa dá žiť ináč ako v atmosfére strachu a diktátu. To bol skutočný reálny zmysel sloganu tých čias Socializmus s ľudskou tvárou. Išlo o poľudštenie a humanizáciu vzťahov a podmienok, v ktorých žijeme ako výraz dôstojnosti a úcty k človeku.“ Prepáčte mi tieto podrobnosti, ale pri znôžke poloprávd a dezinterpretácií udalostí roku 1968 ich treba asi pripomínať. Konkrétne reálie doby, manévrovací priestor v triedne rozdelenom a polarizovanom svete, povojnové zaradenie Česko-Slovenska do sféry vplyvu Sovietskeho zväzu, ktoré Západ v tomto období, žiaľ, ešte akceptoval, to treba zdôrazniť, boli kameňom úrazu od začiatku pokusu o reformy. Ovplyvňovali tempo a nakoniec rozhodli o zastavení a zmarení a nebola to vnútorná reformná schopnosť českej a slovenskej spoločnosti. Reformný proces trval len osem mesiacov. Transformujeme už osemnásty rok. Rok 1968 je stále a ešte bude predmetom diskusií, polemík a sporov. Ešte stále pôsobí ako politikum s nenaplnenými výzvami, ako každý veľký pohyb spoločnosti, ktorý sa dotkne   záujmov a moci vládnucich alebo ich ohrozí. A to si treba uvedomiť. Zásadné výhrady voči obrodnému demokratickému procesu, ktorý je vo svete známy pod nie celkom presným názvom Pražská jar, to sú ešte aj dnes na jednej strane argumenty obhajujúce aj totalitný model socializmu. Hovorí sa dnes znovu o zlyhaní Alexandra Dubčeka. Isteže, Dubček mohol invázii zabrániť, ale za cenu zastavenia reforiem. Riešenia jeho kritici neposkytli dodnes. Ďalších 20 rokov sa nie veľmi pohlo dopredu, čo sa prejavilo v novembri 1989. Význam osobnosti Alexandra Dubčeka je aj v tom, že opäť pripomenul, že politika nie je prechádzka po dunajskom nábreží, preto nezabudnime na odkaz jeho stúpencov, ktorých má a aj mal a kontinuálne mal. Politika sa dá robiť ako služba občanovi a musí mať morálny základ. Ďakujem.