J. Laššáková, poslankyňa: (2007-03-22):
Vážený pán predseda, pán predkladateľ, pani poslankyne, páni poslanci, dovoľte, aby som v krátkosti vystúpila k predloženému návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o advokácii. Hneď na úvod chcem povedať, že nesúhlasím s predloženým poslaneckým návrhom pána poslanca Lipšica a vo svojom vystúpení uvediem dôvody, prečo s týmto návrhom nesúhlasím. Navrhovaná poslanecká novela zákona o advokácii v dôvodovej správe tvrdí, že vychádza z konfliktu medzi verejným záujmom na potieranie závažnej trestnej činnosti na jednej strane a ústavným právom na obhajobu prostredníctvom obhajcu na strane druhej, pričom v súlade s princípmi právneho štátu deklaruje, že rieši tento konflikt nastolením rovnováhy medzi týmito záujmami. Zakotvenie vnútorného pocitu navrhovateľa, že nezávislosť advokáta nie je porušená, ak koná ako agent, je podľa mojej mienky v priamom rozpore so záväzným právnym názorom Najvyššieho súdu vyjadrenom v konaní, v ktorom navrhovateľ novely nebol úspešný. Prijatie takéhoto návrhu by nebolo vytvorením rovnováhy, ale zakotvením nerovnováhy, ktorá by mala za následok ohrozenie klientov advokáta napriek ich deklarovanej ochrane. Nestačí preto subjektívne vyhlásenie navrhovateľa, že advokát – agent by bol nezávislý, ale advokát musí nezávislým aj naozaj byť. V justičnom systéme demokratického štátu, najmä v jeho trestnoprávnom subsystéme existujú presne definované orgány a osoby, to znamená polícia, prokurátor, sudca, advokát s presne vymedzenými úlohami a žiadny z týchto subjektov nemôže byť v takom postavení, že bude pôsobiť súčasne na dvoch alebo viacerých miestach, a to ani v rozličných prípadoch, ak nemá dôjsť k rozvratu tohto systému. Postavením advokáta do roly agenta vzniká konflikt medzi verejným záujmom na potieraní závažnej trestnej činnosti na jednej strane a ústavným právom na obhajobu prostredníctvom obhajcu na strane druhej. Konflikt musí byť riešený tak, aby obe hodnoty boli rešpektované bez ujmy na ich podstate a zmysle tak, ako je to uvedené v článku 50 ods. 3 v spojení s článkom 13 ods. 4 Ústavy Slovenskej republiky. Takýmto riešením nemôže byť zakotvenie možnosti advokáta pôsobiť ako agent v zákone o advokácii. Najvyšší súd Slovenskej republiky v rozhodnutí č. 3 SŽ 36/2006 konštatoval, že ustanovenie § 2 ods. 2 zákona o advokácii je statusovou právnou normou, pôsobí voči všetkým osobám a zodpovedá povinnosti všetkých ostatných právnych subjektov toto postavenie rešpektovať a zdržať sa všetkého, čím by bolo narušené. Advokátovi z neho vyplýva povinnosť odmietnuť akékoľvek postavenie, zamestnanie, povolanie alebo funkciu, ktoré sú spôsobilé narušiť jeho nezávislosť. Najvyšší súd Slovenskej republiky vo svojom rozhodnutí tiež konštatoval, že konaním advokáta, ktorý sa stal agentom, sú potencionálne priamo dotknuté oprávnené záujmy jeho klientov, ktorí sú formálne nezúčastnení a neinformovaní o prebiehajúcej utajenej činnosti agenta. Najvyšší súd vo svojom rozhodnutí neakceptoval reštriktívny výklad, že advokát nemôže pôsobiť ako agent iba vo vzťahu ku klientovi. V odôvodnení citovaného rozhodnutia Najvyšší súd uvádza, že vzťah medzi klientom a advokátom je dôverný vzťah a ako-taký je zákonom chránený tým, že nielen informácie získané od klienta, ale i informácie získané v súvislosti s ním, sú predmetom štátom uznanej povinnej mlčanlivosti advokáta podľa § 23 ods. 1 zákona o advokácii. Táto povinnosť je limitovaná iba výnimkou podľa § 23 ods. 9 zákona o advokácii, kedy sa povinnosť zachovávať mlčanlivosť nevzťahuje na prípad, keď ide o zákonom uloženú povinnosť prekaziť spáchanie trestného činu. Najvyšší súd sa stotožnil s názorom, že teória zdania aplikovaná na nezávislosť a nestrannosť súdov je aplikovaná i na nezávislosť advokátov. Aplikovanie tejto teórie totiž objektívne odstraňuje vznik potenciálnych pochybností klientov na rozsah možného konfliktu záujmov advokátov, advokáta pôsobiaceho ako agenta, ktorého činnosť je utajená. Keďže ide o utajenú činnosť orgánov polície, klient nemôže objektívne zistiť a posúdiť mieru, či a v akom rozsahu sa činnosť jeho advokáta môže dotknúť jeho záujmov, ktoré má advokát chrániť. Preto prístup vo forme teórie zdania je na mieste. Eliminuje všetky tie faktory, ktoré sú čo i len potencionálne spôsobilé vyvolať pochybnosti o nezávislosti advokáta pri výkone advokácie. Nestačí preto subjektívne vyhlásenie advokáta, že je nezávislý, ale  nezávislým sa aj navonok musí zdať. Advokát je povinný zachovávať mlčanlivosť o všetkých veciach, o ktorých sa od svojho klienta dozvie. Je to kategorický imperatív výkonu tohto povolania. Advokát ako policajný agent jednoznačne a fundamentálne popiera existenciu základných princípov, na ktorých advokácia spočíva a to nezávislosť a mlčanlivosť. Advokát ako policajný agent nemôže zaručiť presadzovanie záujmov klienta, keďže musí konať podľa príkazov orgánu činného v trestnom konaní. Nemožno pochybovať o tom, že úsilie štátu o potieranie závažnej trestnej činnosti je legitímne a je vo verejnom záujme. Rovnako je nesporné aj to, že v rámci tohto úsilia treba považovať zákonnú možnosť použitia agenta podľa § 88b Trestného poriadku za primeranú, ak sú splnené stanovené podmienky. Nemôžu byť ďalej pochybnosti ani o tom, že ústavou zaručené právo na obhajobu prostredníctvom advokáta nemôže byť zmarené, resp. podstatne sťažené ako následok postupu podľa § 88b Trestného poriadku. Princíp nezávislého výkonu obhajoby a povinnosti advokáta rešpektovať pri obhajobe v medziach zákona príkazy, resp. pokyny klienta, jednoznačne vylučuje, aby advokát zároveň pôsobil ako agent. Nezávislosť ako základný predpoklad výkonu advokátskeho povolania nie je právom advokáta, ale zárukou realizovania základného práva na nezávislú obhajobu, ktorá je zakotvená v článku 50 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky. Uplatnenie princípu nezávislosti znamená, že obhajca bude obhajobu vykonávať nezávisle od akýchkoľvek vplyvov zo strany kohokoľvek i zo strany štátu a jeho mocenských orgánov, vrátane polície. Stručne povedané, vyjadruje zásadu, že advokátom bude človek, ktorý nebude plniť príkazy nikoho iného, iba príkazy svojho klienta a to, samozrejme, v súlade so zákonom. Nemožno považovať za nezávislého toho, kto koná na základe príkazu. Práve naopak, ten, kto koná na základe príkazu iného, je vždy v závislom postavení voči tomu, kto príkazy vydáva, pretože jeho povinnosťou je príkazy plniť. Pokiaľ sa advokát stane agentom, musí konať na základe príkazu Policajného zboru, tým stráca svoju nezávislosť, ktorá je základným predpokladom výkonu advokátskeho povolania. Najvyšší súd Slovenskej republiky priamo v odôvodnení citovaného rozhodnutia zdôraznil, že neposudzoval zákonnosť použitia agenta ako dôkazu v trestnom konaní, ale výlučne jeho zlučiteľnosť s postavením advokáta a dospel k záveru, že advokát pri výkone advokácie nemôže pôsobiť ako agent. Bez toho, aby sa negovala povinnosť trestnej súčinnosti advokáta s orgánmi činnými v trestnom konaní v presne vymedzených prípadoch a za podmienok ustanovených Trestným zákonom, treba zdôrazniť, že advokát ako ochranca práv a záujmov všetkých klientov v postavení policajného agenta je absurdný a paradoxný jav popierajúci základy ústavnosti a právneho štátu. Na základe týchto dôvodov celý poslanecký klub Smer – SD nepodporí predložený návrh novely zákona. Ďakujem za pozornosť.