Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2014-06-26):
Mne ten ruch nevadí, spokojne môžu diskutovať, debatovať. Áno, dôležité, dôležitá je tá podstata: vzdať úctu obetiam II. svetovej vojny, ktorí naozaj obetovali svoje životy. Ja som to včera vo faktickej poznámke tak aj spomenul, áno, aj II. svetová vojna, tá je plná rozporuplných protikladov. A dovolím si to povedať a som aj o tom vnútorne presvedčený, bola aj nositeľom toho, že skutočne došlo k zbytočným obetiam, veľakrát aj na jednej, aj na druhej strane, hej. Veľmi veľa ľudí zomrelo zbytočne. Nechcem to tu rozvádzať, hej. A tak isto to vnímam aj teraz, to napätie, ktoré je na tej Ukrajine. A ja som to už hovoril, vrátim sa k tomu. Ak sme mali byť možno spravodliví alebo ak sme chceli zaujať ten postoj, prečo sme tak hlasno nekričali, keď boli tie nepokoje v centre Kyjeva, keď to tam začínalo. Tam to začínalo. Tie nepokoje začínajú na uliciach. Ja stále budem vyzývať aj som zástancom toho, aby konflikty sa riešili formou dialógu až do vyčerpania, do vyčerpania, myslím, takého fyzického. Naozaj to použitie zbraní, to už je tá najkrajnejšia forma, ktorá tuná môže byť, a tú si ja zo srdca neželám, neželám si to. A teraz či dávame viac alebo menej na našu armádu v porovnaní s Poľskom, tak ako tu tiež včera tuná ako zaznelo, no dovolím si povedať, prepáčte mi, myslím si, že naša krajina vôbec nie je pripravená na nijaký vojnový konflikt, není pripravená. No, žiaľ, není. Ja som sa, ja som sa dva roky učil zabíjať ľudí. Ja som bol dva roky na vojenčine, ja som sa to učil,. A naši chlapci by netrafili do veľkej stodoly, keby mali strieľať, tak by netrafili do veľkej stodoly. Tak asi tak sme my pripravení, naša krajina. A my tu teraz ideme hovoriť, hej, také silné slová, jak na jednej, na druhej strane, keď tu počúvam. Prepáčte, ja tak spomínam dosť často tuná aj krajinu v podstate smerom trošku na západ a zároveň na juh od nás, a to je to Švajčiarsko. Švajčiarsko je neutrálna krajina, ale tá je pripravená, dovolím si to povedať, že je pripravená. Mal som to možnosť vnímať ako turista, ako proste občan našej krajiny a prechádzal som tou krajinou nie tak dávno a dosť často tam navštevujem tú krajinu a vnímal som ju aj pri tej poslednej návšteve práve aj pod vplyvom udalostí, ktoré sa diali na Ukrajine. A tak som si uvedomil, že táto krajina naozaj, a ono to súvisí aj s energetickými zdrojmi a tou diverzifikáciou energie, Švajčiari sú, sú na to pripravení, oni nemajú jadrové elektrárne, ale tú vodu zachytávajú hore v končiaroch v Alpách, a skôr než zbehne tá voda do doliny, tak odovzdá tú energiu a odovzdá ju pre nich, pre túto krajinu a dokážu to zužitkovať. Ale v tých horách sú aj ľudia, ktorí pracujú na rozdiel od nás tuná. Prepáčte, keď si odpustím možno, aby ste to nebrali tak, aby sa vás to nedotklo, ale sociálnou istotou nemôže byť podpora. Sociálnou istotou je práca, ktorá ti dáva tú dôstojnosť, dôstojnosť človeku, ktorú dáva. A tam tých ľudí som videl pracovať, tvrdo pracovať. Keď sa ma tu kolega, nebudem to spomínať, ale sa ma pýtal: ´Števo, ty si myslíš, že sa ľudia vrátia späť ako k motyke a že budú takto pracovať?´ V poľnohospodárstve je 100-tisíc pracovných miest, dovolím si povedať, od prvovýroby až, až po finálny výrobok, po tú potravinu. Prečo my 60 percent potravín dovážame? My máme deficit 100 percent. My máme 100 percent deficit, lebo 60 percent máme výroby, aby sme mali 100 percent, a 40 percent máme vyvážať. Tento potenciál je tuná v tej krajine. A to patrí aj k stratégii a patrí to aj k tej zahraničnej politike. A to som mal možnosť vidieť v tom Švajčiarsku, mal som to možnosť vidieť. Tí ľudia, keby naozaj bola táto krajina napadnutá, oni sú schopní. Ale oni majú aj stratégiu, aj určenú. Keby ste sa tých ľudí opýtali, ak by bola táto krajina napadnutá, čo budú robiť, oni vedia, čo budú robiť. Vedia hneď prvý deň, druhý deň, tretí deň. Skúste sa opýtať nás, poslancov, čo by sme my robili. Čo by sme robili? To by bol veľký chaos. Keby som sa vás opýtal, kolegovia, že kde je tuná protiatómový bunker, koľkí by ste to vedeli povedať? Ja som tu krátko – no, jeden zdvihol ruku –, ja som tu krátko, ale som si to všimol ako jednu z tých vecí vzhľadom na to, že som bol na tej vojenčine (vyslovené s pobavením), som dôstojník v zálohe. Takže v podstate aj môj pohľad je aj taký. Cez to všetko, že som aj dôstojníkom v zálohe a bol som len na vojenčine a bol som len na vojenčine, tak je tá skutočnosť taká (smiech v sále), darmo sa smejete. Pán kolega neviem, či sa smeje z niečoho iného alebo z toho, tak to už neviem teraz. Tak hrôzy vojny sú čosi, čo je negatívne. A ten konflikt, ktorý je teraz na Ukrajine, nás sa bezprostredne dotýka. Ja si dovolím to povedať, že Slovensko môže byť tým mostom. A tu kolegyňa, keď rozprávala, že na mostoch domy nestoja a ľudia nebývajú, ja si dovolím povedať, že bývajú a sú aj postavené domy. A sú v Európe nádherné mosty, na ktorých sú domy, dole sú obchodíky a ľudia tam bývajú. Takže aj na tom moste aj ten sprostredkovateľ, ten pomyselný ako ten most, slovenská krajina môže byť sprostredkovateľom. Dovolím si povedať, že naša krajina dobre rozumie jak Východu, tak Západu, nemôžme zas len tak odsúdiť Rusko a tváriť sa, že naša krajina ako vyžije. Sme závislí aj na Rusku. Sme závislí. Ale aby to malo to proporcionálne vyváženie. Prepáčte mi to, keď to tak ako spomínam, ale však ja som z východného Slovenska. Tí poslanci, ktorí sme z východného Slovenska, tak možno ešte lepšie tak rozumejú tomu, keď som to povedal, že naozaj tomu Východu rozumieme. Ale rovnako, rovnako rozumieme aj tomu Západu. Aj na jednu, aj na druhú stranu. Slovensko môže zohrať veľmi dôležitú rolu a úlohu aj pri tej, aj pri zbližovaní vzájomne ako týchto národov. V piatok, to jest zajtra, sa má podpísať asociačná dohoda medzi Ukrajinou a Európskou úniou. Ja som za. Však nech, nech aj tá Ukrajina má ten priestor, aby mohla byť plnohodnotným členom raz Európskej únie. Ale pripomeniem si, to bolo tak, myslím, že pred rokom to bolo, keď tu bol minister zahraničných vecí Ukrajiny, a mne sa veľmi páčilo to, keď sa on, boli sme dvaja za koalíciu, dvaja za opozíciu, bolo to v Národnej rade na tomto stretnutí, a veľmi sa mi páčilo, keď tento minister zahraničných vecí sa vyjadril k Európskej únii. A vtedy povedal takúto vec: ´My sa Európskej únii nebránime, hej, ale ani nebudeme sa nasilu tlačiť. My keď pôjdeme do Európskej únie tak, aby sme tam vstupovali ako dôstojný partner, ako dôstojný partner.´ Mne sa to veľmi páčilo. Nebyť ako takým príveskom. Teraz si zoberte, odpusťte mi to, možno to naozaj, nebudete so mnou tuná súhlasiť, ale ja som mal taký pocit, prepáčte mi to, že to poviem, ale to ako keby tá Európska únia, ten Západ potreboval nás. Paradoxne. Ja si to dovolím tak povedať. Čo sa týka ekonomiky, tak áno. Však kde by produkovali? To pekne Jožko Mikloško tu rozprával, že dneska žijeme konzumnú dobu, ale my jednoducho vyrábame, všetko sa pokazí a stále len to. A tak sme nastavení, konzumný spôsob ako života. Oni nás potrebovali, potrebovali nás. A čo sa týka možno pohľadu, ja budem mať aj iný pohľad na, na to, že aj na NATO, hej, mám iný pohľad, hej, či tie vojská NATO tu majú, alebo nemajú byť. Ja si myslím, že nemajú byť. Možno Poľsko má iný pohľad na to a pozývajú vojská NATO a cítia sa nejak ohrození zo strany Ruska. Ja ako občan Slovenskej republiky môžem povedať za seba, hovorím to za seba, a myslím si, že aj za viacerých: ja sa necítim byť ohrozený Rusmi. Naozaj sa necítim byť ohrozený Rusmi. Ja som to už aj povedal, ja si neviem ani predstaviť, že by naša armáda alebo naši vojaci sa postavili proti ruskej armáde. To je úplne čosi absurdné. To si neviem ani predstaviť, že by k čomu, k niečomu takému došlo. No, prepáčte mi to, to bol taký trošku vstup do danej problematiky. Ale chcel som, chcel som sa vrátiť k tej téme a k tomu výročiu – 10 rokov od vstupu do Európskej únie. Aj keď to možno zaznie tak ako politicky, avšak už ma za tie dva roky možno aj poznáte kolegovia, tak ale bezpochyby zase je to neupierateľné a nedá sa to poprieť, že v podstate aj tá naša krajina na tej úrovni, na akej je, tak bolo to aj zásluhou Mikuláša Dzurindu, začo mu chcem aj poďakovať, hej. Dneska už nie je členom ani politickej strany, ktorú ako zakladal, no život v politike už je taký. Ale v skutočnosti práve tento muž bol ten, ktorý mal odvahu, mal tú odvahu. Môžeme mať tu rôzne, samozrejme, politické pohľady aj rôzne politické názory, ale bol to človek, ktorý bol odvážny naštartovať tie reformy A keď my nenaštartujeme, nereštartujeme túto krajinu a nenabehnú ako tie reformy, odpusťte mi, ale sociálnou istotou nemôže byť podpora. To nemôže byť, lebo to nie je spravodlivé dať každému, proste ako, že rozdávať. No musí to byť spravodlivé podľa aj tvojich zásluh. Ty keď nechceš pracovať, no tak ty nemôžeš dostávať aj podporu a donekonečna. Aj na trhu práce máme veľmi veľa ako takýchto ľudí. Ale ty jednoducho keď nemôžeš pracovať, stratil si tú prácu, no tak to je, to je vtedy ten moment, kedy v podstate máme tomu človeku pomôcť. To, že sa otvoril 500-miliónový trh smerom možno na západ, hej, a že v podstate aj tá stredná Európa, no tak to ešte neznamenalo automaticky ten rast našej krajiny, hej. Ale trebalo prijať naozaj tie reformy, na ktoré naozaj Mikuláš Dzurinda nabral odvahu, a ich urobil. Ono tie reformy nie je jednoduché ako robiť, pretože veľakrát sú to nepopulárne opatrenia, ľudia veľakrát tomu nerozumejú. A, žiaľ, musím povedať, za posledných 24 rokov my sme naučili ľudí nepracovať, hej. Jednoducho každý len natrčí ruky takto dlaňami dohora a len: daj, daj, daj. Ale veď to nejde donekonečna. A my si to veľmi dobre uvedomujeme, to neunesie ten náš sociálny systém. Samozrejme, na druhej strane keď my tu máme, a to tak, pán minister, viete, keď podporujete to LGBTI, a Dodo Hlina to tu ako spomínal, ale my tu máme naozaj skupiny také, ľudí, že potrebujú tú pomoc. Ja aj dneska ráno, keď som išiel, na Zámockej ulici by som vám vedel povedať, kde nocuje bezdomovec. A hovorím: kde sú tie ďalšie skupiny? Kde sú rodiny, kde sú manželstvá, kde sú, ja neviem, ťažko chorí, nevyliečiteľne chorí, zomierajúci? No veď tam by sme mohli tiež rozprávať, kde sú rodiny, možno mladé rodiny. Treba sa aj na to zamerať. Však ja keď som začínal ako mladý človek a boli tie mladomanželské pôžičky, dalo sa od čohosi odpichnúť, prepáčte mi takú odbočku, no ale nechcem tak zachádzať do týchto vecí. Ono je tu vidieť, čo sa týka Slovenskej republiky, čo sa dotýka konkurencieschopnosti, a keď sme kedysi boli na úrovni v tej priečke na 37. mieste a dnes sme na 78. mieste, tak to je prepad raz toľko. Myslím si, že je to minimálne hodné zamyslenia ako ľavice, tak pravice, nás všetkých stopäťdesiatich poslancov, nás všetkých. A veľakrát to tu vidím, žiaľ, je to tak a myslím si, zvykám si už aj ja na to, že tá politika sa všade do všetkého vnáša, ale bol by som rád, keby sme sa zamysleli nad takou skutočnosťou, aby sme, aby nám úprimne záležalo na dobre tejto krajiny a aj na budúcnosti tejto krajiny. Nie teraz ja žijem alebo chcem mať moc, alebo chcem mať, chcem byť ministrom, chcem byť poslancom a za každú cenu robím ľúbivú politiku, lebo toto chcú ľudia počuť. Veľakrát tá politika nie je ľúbivá, ale robiť to, čo je osožné, čo osoží tejto krajine. Presne aj za tie roky, aby sme tiež neboli takí servilní voči Bruselu. Nie je všetko dobré to, čo prichádza ako z tej Európskej únie. Aby som nevyznel tuná ako nejaký euroskeptik, ale sú veci, ktoré naozaj máme my dobré, naopak, môžeme my byť príkladom aj pre ten západný svet, aj pre ten Brusel, určite áno. Aj v tých hodnotách, ktoré boli tuná spomenuté. Jožko Mikuš tuná to prešiel, celou tou škálou tých hodnôt. To nie je len tá sloboda, to dobro, demokracia, proste tie veci, krásne to ako tuná vymenoval. Sú to všetko podstatné veci. No ušla mi myšlienka, prepáčte (vyslovené s pobavením) teraz, hej. Áno, aby sme neboli len takými automatmi aj tuná v tomto pléne Národnej rady a aby sme nestláčali len tie tlačítka a vyhovárali sa, lebo taká smernica Európskej únie, alebo nie. Mali sme to tuná aj tohoto týždňa. Nemôžeme stále len tak. Ale keď sú to dobré veci, no tak aby sme ich prijímali, ale ak sú zlé veci, však máme aj svojich reprezentantov, aby sme sa dokázali aj vzoprieť a povedať, ale pre našu krajinu aj z hľadiska kultúrneho, aj tradičného jednoducho je to neprijateľné. A tie hodnoty, bolo to tu spomenuté, sú predovšetkým kresťanské hodnoty. Jožko Mikuš toto všetko, čo prečítal, neviem, nejakých možno 17 tých bodov, dá sa to zhrnúť do jednej vety: sú to kresťanské hodnoty, ktoré spomínal tuná aj pán Kaník. Ale k tomu sa treba skutočne hlásiť, ale čosi ťa to musí, Ľudo, aj stáť. Musíš zobrať aj ten kríž na svoje plecia a ho niesť. To nie je len o tom ako rozprávať. A to treba presadiť aj tuná v tom postoji a odvážne tuná aj sa zastať tej spravodlivosti, aj hlasovať za to, nielen povedať, ale aj hlasovať. A veľakrát je to veľmi ťažké a veľmi náročné to je. Téma eurofondov. Tak sme kdesi na úrovni čerpania 54 percent. Či je to dobré, alebo je to zlé. Keby sme to číselne, len percentuálne vyjadrili, no tak povieme: len sme kdesi na úrovni 54 percent. Nechcem sa k tomu vyjadriť, že či je to dobré, alebo to je zlé, lebo by som mohol povedať: aj chvalabohu, že len toľko sme vyčerpali, aj tak by, aj vedel by som to obhájiť, pretože veľakrát to čerpanie eurofondov je naozaj totálne nezmyselné. Včera Dodo Hlina to tu spomínal, to rozprával možno 10 alebo 15 minút, o tom čerpaní tých eurofondov. Aj ja mám osobnú skúsenosť a zrejme aj my všetci. Veľakrát tie projekty, ktoré tuná sú, tak sú naozaj nezmyselné. A tie peniaze to nie sú abstraktné peniaze, tie peniaze sú naše, presne tak, ony idú cez Brusel, idú takou len okľukou, a sú to naše peniaze. Sú to naše peniaze. Tak teda, aby efektívne boli využívané. Aj to stavanie tých hotelov, ktoré spomínal tuná, aby to nebolo to, že teraz v podstate znevýhodňuje alebo naburáva tú konkurencieschopnosť aj v podnikaní, aj medzi podnikateľmi. Veľakrát to môže byť veľká nevraživosť, lebo jeden dostane tie peniaze a druhý nedostane. A čo ten druhý, je menej schopný? Žiaľ, musím to povedať, veľakrát je to o tých známostiach, kto si, kto jak dokáže presadiť tie veci, tú transparentnosť a hlavne spravodlivosť prerozdeľovania tých financií. A to sú naše peniaze a to nám nemá byť ľahostajné. Však a čo? Však nejaké školenia, chlebíčky sme zjedli! Dodo Hlina často to tu spomína, tie kávičky, ale, žiaľ, je to pravda. Žiaľ, je to pravda, že veľakrát sú neefektívne využívané tie peniaze. A to je veľmi zlé. Ja kvitujem aj tú skutočnosť, vyše 1000 škôl, že bolo opravených. Pán minister, v tej správe to tam uvádzate, 26 priemyselných parkov bolo postavených, neviem, 24 ČOV, by to boli všetko ako krásne čísla. Len ja som sa teraz nad takouto skutočnosťou zamyslel: tak ja poznám jeden priemyselný park, o jednom budem hovoriť, nebudem konkrétny, ale neslúži svojmu účelu. To je plot, obohnaný nejaký pozemok, svietia tam svetlá a nič. No ak je viac takýchto priemyselných parkov, tak treba v podstate aj v tej správe, že teda koľko naozaj efektívne tých priemyselných parkov je využívaných. A to je vlastne ten spätný pohľad, že či ja teda budem dávať do budúcna na takéto aktivity, alebo nebudem dávať. Však treba aj tieto veci mať na pamäti. Ten Erasmus sme tu už spomínali, ale ja sa ho dotknem, lebo týka sa veľkej skupiny ľudí, a to študentov. Na jednej strane je to veľmi chvályhodné, že cez tento projekt 17-tisíc študentov malo možnosť študovať na univerzitách zahraničných, čo je vynikajúca vec, to je perfektná vec, lebo to nie je len to vzdelávanie a to absorbovanie tých vedomostí na zahraničných univerzitách, ale to je to čerpanie tých skúseností. A keď tí študenti sú tam rok, alebo možno sú tam, niektorí sú tam študenti dlhšie, tak väčšinou sú to schopní, šikovní ľudia, odpozorujú mnohé tie veci. To už tak, sme to tu spomínali, aby sme nevymýšľali koleso, ktoré už poznáme, a rovnako je to aj vo vzdelávaní. Ale jedna vec, ktorá ma veľmi mrzí, zopakujem ju, a to je tá, že tí študenti síce tam študujú a naozaj sú vynikajúci a dosahujú vynikajúce výsledky, ale, žiaľ, a veľmi častým javom je práve to, že títo študenti sa k nám nevracajú späť do našej krajiny. Oni sa chcú vrátiť veľakrát, lebo rozprávam sa s týmito mladými ľuďmi, a sú to absolventi vysokých škôl alebo už aj na doktorandských ako štúdiách. Aj s tými ako rozprávam, chcú sa vrátiť, ale, žiaľ, nemajú sa kde vrátiť. Oni to dokonca povedia tak, že moja vlastná krajina akoby nemala o mňa záujem. Treba sa nad tým zamyslieť, ako vytvárať tieto podmienky, aby pracovné miesta boli adekvátne tomu vzdelaniu, ktoré dosahujú. Som to tu spomínal, sú až prevzdelaní, hej. Jednoducho nevieme týchto ľudí jednak zamestnať, prideliť im adekvátnu prácu, vyťažiť ich a už nehovoriac o tom, že zaplatiť. Oni sú aj skromnejší, vedia sa aj uskromniť, aj za menší plat sú ochotní robiť, lebo stále majú blízky vzťah k tejto krajine. Tí, ktorí ste boli dlhšie vonku, tak viete, aké to je ťažké. A tí, ktorí sú už tam možno niekoľko rokov, alebo desať rokov, tak stále sa cítia akosi tak odcudzene a stále nejak k tej našej krajine inklinujú. Ale keď aj rozprávam s ľuďmi, ktorí, trebárs mladé rodiny žijú a bývajú 10 rokov vonku, tak jednoducho majú problém sa sem vrátiť. Samozrejme, jednak už ten životný štandard, ktorý možno v tých západných krajinách, ktorý dosahujú, je oveľa vyšší a je problém ísť kdesi dole nižšie, ale prídete tuná a máte problém jak s bývaním, tak so zamestnaním, no a s ďalšími vecami, nebudem to tuná tak spomínať. Potom sa čudujeme, že 13,5 % je na voľbách zúčastnených ľudí. Ani není čudo, keď v podstate tú Európsku úniu potom občania našej krajiny vnímajú ako niečo, čosi navyše, alebo čosi, čo nemá žiaden ako vplyv na budúcnosť našej krajiny. Kolega Mikloško tu spomínal včera a to bola tá rozvojová pomoc. On sa jej tak dotkol. Naozaj takisto som mal taký bližší vzťah a môžem povedať aj možno ho mám k tej vysokej škole svätej Alžbety cez ľudí, ktorých poznám, ale oni naozaj sú vysokou školou takmer ukážkovou pre túto našu krajinu. Je to súkromná vysoká škola. Majú 60 projektov a prof. Krčméry je práve ten, ktorý naozaj pracuje aj pre tie rozvojové krajiny. Naša krajina nepatrí k chudobným krajinám. A to naozaj to, čo tuná odznelo, a je to naozaj aj pravdivé, tá životná úroveň je veľmi vysoká, veľmi vysoká. Tak dobre sme sa ešte nikdy nemali, ale, samozrejme, my budeme stále frflať. A keď najlepšie je sedieť v krčme, byť nezamestnaný a nadávať na parlament, na celú vládu, jak nič nerobí, a to. A ty čo robíš? Ty len asi obraciaš poháriky ako do seba. Toto je potrebné zmeniť veľmi výrazne, aby tí ľudia v tých krčmách tam neboli, ale tam budeš pracovať, tam budeš pracovať. Ale nebudeš už dneska pracovať s motykou, jak možno sa ma kolega pýtal. Dneska sú moderné poľnohospodárske stroje a dá sa to využiť. A to je, to je práca v konkrétnych regiónoch, v konkrétnych regiónoch Slovenska, hej. Netreba ti cestovať za tou prácou. Stoštyridsaťtisíc ľudí pracuje, ja som to tak tuná zachytil, že aké je to pozitívne, že v zahraničí. Ja to až tak pozitívne nevnímam, prepáčte, hej, že 140-tisíc ľudí, že vonku ako pracuje. Však dobre, majú tú možnosť, ale na druhej strane sa zamýšľam nad tým, že prečo tú možnosť nemajú tu. Veď je dôležité, aby boli tí ľudia tuná. Má to aj negatívne dopady. A to je práve, zaťažuje sa sociálny systém. Mnoho rodín sa práve vďaka tomu, že manžel alebo manželka, dneska veľa žien pracuje ako v zahraničí, a rozpadávajú sa tieto rodiny. Rozpadávajú sa, rozvedú sa rodiny. Kolega Dodo Hlina tu povedal, že, žiaľ, nemal to šťastie, aby v podstate žil v rodine, ktorá sa nerozpadla. Je to veľmi bolestivé. Však to nechcem sa ani posmievať, ani odcudzovať. Tam, kde sa to manželstvo rozpadne, ale najviac trpia stále deti. To je veľmi bolestivý rozmer a veľmi bolestivý prvok. Prečo sú potom plné krčmy tých mladých ľudí? Prečo drogujú, fetujú? Je to vďaka aj tomuto, to sú dôsledky. Je to nestabilná rodina, rozpadne sa rodina. A tie súvislosti, samozrejme, to je len jedna vec, ktorú som ako spomenul, to je aj tá práca v zahraničí. Lebo otec ide do zahraničia, maká, je na kamióne alebo pracuje, neviem, v Holandsku, v Belgicku a nemá čas sa venovať tým deťom. A dospievajúce deti, však sme prechádzali ako tým, tak taký búrlivý vek je to obdobie puberty aj adolescencie, tak naozaj potrebuje tú ruku aj otca, aj tej matky. Je to veľmi dôležité. Ono budovať tie spojenectvá, tak naozaj, aby sme tie spojenectvá budovali. A predovšetkým, aby sme deštruktívne nepôsobili aj v tej zahraničnej politike. A tak sa vrátim ešte tak veľmi okrajovo. Ja nebol som ani pohoršený z toho, včera som to spomenul, že Putin prišiel do toho Rakúska, bol tam síce na 6-hodinovej návšteve. Vôbec by som nemal s tým, nemal problém, keby prišiel aj k nám, do našej krajiny, ale tuná možno niektoré tie veci, ktoré tuná odzneli, úplne v pohode. Prepáčte, myslím, že by som mohol asi aj tak skončiť. Aj pánovi ministrovi zaželať veľa pracovných úspechov, aj božieho požehnania, aby aj vydržal v tej zahraničnej politike. Aj keď aj tuná od tohto rečníckeho pultu zaznievajú častokrát také rozporuplné ako názory, niekedy sú emotívnejšie, niekedy sú menej, tak nech vám Pán Boh žehná. Ďakujem za pozornosť.