Ledecký, Vladimír, poslanec NR SR (2022-03-22):
Vážení páni ministri, vážený pán predsedajúci, kolegyne, kolegovia, podľa Organizácie spojených národov doteraz odišlo z Ukrajiny 3,5 mil. nevinných ľudí, prevažne žien a detí, a ja keď tu od rána počúvam, že teda od obedu, že tu počúvam, že dobre, pomáhame Ukrajincom, ale... Ale dobre, však aj ja pomáham Ukrajincom, ale... Tak to ale mi vždycky pripomína, že ako keby ste odviesť pozornosť od toho vášho svätého grálu, a to je Rusko a Putin, ktorí to všetko spôsobili a ktorí bombardujú naozaj nevinných ľudí bez zámienky. Na druhej strane som rád, že Slovensko ako solidárny partner, ako dobrý sused naozaj nezištne pomáha a nepomáha len, len organizačne akože vláda, samosprávy a neziskové organizácie, ale že pomáhajú aj ľudia, lebo ľudia cítia, že tí ľudia, čo odchádzajú, sú v núdzi a treba im pomôcť. Počuli sme kritiku, že celá pomoc na hraniciach stojí a padá na, na neziskových organizáciách, a, samozrejme, aj na samosprávach. Je to tak a naozaj im za to treba poďakovať, že urobili, že prví sa zobudili, že prví sa naštartovali a naozaj zmobilizovali zdroje alebo dali vlastné zdroje, ktoré, ktoré ani, ani nemali, a v budúcnosti musia očakávať, že im niekto, niekto to nahradí, a aktívne k tomu pristúpili. Ale práve kvôli tomu tu sedíme, lebo viete, rozdiel medzi štátom alebo štátnou správou, samosprávou a neziskov... neziskovými organizáciami alebo neziskovým sektorom je taký, že štátny úradník môže robiť len to, čo mu zákon prikazuje. Samospráva môže robiť všetko, čo mu zákon nezakazuje, a práve tá obrovská iniciatíva, ktorá, ktorú môže robiť všetko, ľudia môžu robiť všetko, kde cítia, že treba pomôcť, to je práve na tých neziskových organizáciách, ktorí, ktorí od prvých dní vyhlásili zbierky, a, a tieto peniaze, ktoré majú, tak používajú naozaj na to, aby, aby tým utekajúcim ľuďom pomohli. Prekvapuje ma, ako v súčasnosti predstavitelia SMER-u a HLAS-u, v nedeľňajších reláciách to bolo počuť, jasne ďakujú neziskovým organizáciám, ďakujú im za to, že ako pomáhajú. Ja som tu za 12 rokov vlády SMER-u počul len, že sú to Sorosove deti, obrovskú kritiku a obrovské škrtanie financií tam, kde sa to dalo. Dokonca aj tie 2 %, ktoré, ktoré neziskovkám išli, nejakým spôsobom sa snažili spochybniť a o tie peniaze ich pripraviť. Ja som rád, že sa to, že sa to nepodarilo. My keď sme nastúpili na MIRI, tak jednoducho rok predtým, ešte za vlád SMER-u a HLAS-u, alebo SMER-u v tej, v tom období ešte len, išlo, bola vyhlásená výzva a len 200-tisíc dali neziskovým organizáciám. Zbytok rozdelili iným organizáciám – a, a čuduj sa svete –, keď sme tam my prišli, tak sa táto suma dala späťnásobiť na 1 milión. Ja si myslím, že ukrajinskí občania sú príležitosťou pre Slovensko. Naozaj príležitosťou. Na našom pracovnom trhu máme desaťtisíce voľných pracovných miest a nie sú to len miesta také jednoduché, kde naozaj vieme obsadiť ľuďmi, ktorí momentálne sú nezamestnaní a nemajú dané zručnosti a danosti, ale sú to aj profesionálne miesta v zdravotníctve či v IT oblasti. Kto žije na na východe, tak vie, že keď si zavolá záchranku, tak z dvoch výjazdov raz príde Ukrajinec a to, to nie je šofér, ale zvyčajne je to lekár. Alebo keď prídete do nemocnice do Popradu, tak vás tam bežne obsluhuje ukrajinský lekár. Kto chodí na dovolenky do Tatier, tak vie, že vysoké percento personálu sú tam Ukrajinci a sú to aj, sú to aj kuchári, sú to aj čašníci, nielen, nielen zase ten pomocný personál, takže už teraz sú tu, už teraz pomáhajú, už teraz nám sa zapájajú do toho nášho hospodárstva, len využime to a zefektívnime to. Možno taký, taký jeden dôležitý štatistický údaj, že, pán minister hospodárstva o tom hovoril možno detailnejšie, že na Slovensku nám vzniká deficit pracovníkov, proste na tie neobsadené pracovné miesta nemáme ľudí. V roku 2020 nám odišlo aktívnych pracovníkov z trhu práce 1 %, 30-tisíc ľudí. Keby sme tých 30-tisíc ľudí mali, tak ten pracovný trh má o 1 % alebo tých aktívnych ľudí, ktorí sú na pracovnom trhu, tak máme viacej. A kde odišli? 62 % týchto ľudí odišlo do dôchodku. To znamená, sa nám otvárajú nožnice medzi tými, čo už neprispievajú do štátneho rozpočtu, a tými, čo poberajú, a vlastne Ukrajinci sú obrovskou príležitosťou, aby to mohli zmeniť, a tento trend je dlhodobý. Tento trend je naozaj dlhodobý a my si musíme rovno povedať, že len takýmito aktívnymi opatreniami na trhu práce, že tu pustíme vzdelaných, múdrych ľudí, a je to smutné, ale naozaj tá Ukrajina sa o týchto ľudí ochudobní, lebo ja si myslím, že veľká časť tých ľudí, ktorí teraz utiekla, zostane v Európskej únii pracovať a už sa na tú krajinu nevrátia. Otázka, otázka je kde. Ďalšia vec sú úrady práce či cudzinecká polícia, ktoré boli historicky pre mnohých ľudí zo zahraničia nočnou morou. Pevne verím, že aj táto tragická udalosť na Ukrajine nám pomôže a pristúpime k štrukturálnym zmenám v týchto konkrétnych úradov. Nezmyselná byrokracia častokrát pôsobí skôr odstrašujúco než motivačne. K cudzincom sme sa v minulosti právali ako k nepriateľom. Príkladov z praxe poznáme niekoľko. Prípad americkej učiteľky, kde od rána do noci študenti sa striedali, aby si vystála radu, alebo vystáli radu za ňu na cudzineckej polícii. Alebo umiestňovanie tých cudzineckých polícií kdesi na, na okraje, okraje miest. Aj u nás v Prešove som bol na cudzineckej polícii a tiež som bol prekvapený, že je kdesi úplne mimo. Takže ja tu by som chcel poprosiť, pán minister, aby ten prístup k tým cudzincom, aby sme tú krízu naozaj využili ako poukázanie na tento problém, a, a naozaj aj na cudzineckej polícii, aj na úradoch práce sa k tomu aktívne pristúpilo. A nakoniec ja jeden príklad s kufríkom poviem. Čakal som na ceste alebo na hranici na Ukrajine pol hodiny a videl som, ako tí, ja som išiel smerom na Ukrajinu a videl som, ako tí Ukrajinci alebo tie Ukrajinky s tými deťmi idú na Slovensko, a bol som svedkom, ako sa manžel s manželkou rozlúčil a tých 100 metrov už na tú hranicu už ho nepustili, už musela ísť sama. Jedno dieťa držala v rukách, ťahala jeden kufrík a to druhé dieťa sa držalo toho kufríka, lebo sa nemalo čoho chytiť, a manžel plakal na hraniciach a oni traja po celej tej ceste plakali na tú hranicu. Na tej hranici zistili, že je to pracovník, ktorý má vyštudované zdravotníctvo, nejaká zdravotná sestra, tak ju vrátili naspäť a do Európskej únie ju nepustili. Takže naozaj sú to veľmi, veľmi, veľmi smutné príbehy. Títo ľudia utekajú pred vojnou a každé to ale, ktoré počujem, mám pocit, že to je len akási obrana, aby sme povedali: „Á, však to v podstate to Rusko, ktoré sme doteraz velebili, až také zlé nie je.“ A mne jeden profesor na vysokej škole povedal: „Vieš, ako spoznáš rasistu? Veľmi jednoducho. Keď začne na túto tému rozprávať, tak začína slovami: „Ja nie som rasista, ale...“ Takže ďakujem za pozornosť.