Jarjabek, Dušan, poslanec NR SR (2010-12-03):
Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Dámy a páni, vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, vždy sa hovorí, že zákon o štátnom rozpočte je zákonom roka, a keďže sú v ňom nakreslené základné súradnice budúceho vývoja, berieme ho všetci ako jeden z tých zákonov, ktoré majú akoby väčšiu váhu a dôležitosť ako iné. Malo by to tak byť a kiežby to tak bolo. Problém je, že predložený návrh zákona o štátnom rozpočte na rok 2011 má klasickú vlastnosť všetkých sumarizujúcich štatistík. Je to presný súčet nepresných čísel. Môže za to všeličo. Napríklad aj to, že v čase, keď sa tieto čísla dostávali na papier, hovoril Eurostat o odhade rastu slovenskej ekonomiky o nejakých 2,5 %, pán minister Mikloš hovoril o ekonomickej katastrofe a nevyhnutnosti prijímať úsporné opatrenia a Európa sa nedôverčivo zviechala z blata, do ktorého ju vrhla kríza iniciovaná hazardérstvom zaoceánskych bánk. Teraz, keď o rozpočte rozhodujeme v parlamente, už Eurostat hovorí o raste 4,1 % najvyššom v eurozóne. Ekonomický ideál pána ministra Mikloša, tak často velebená reformná írska ekonomika je odkázaná na transfúziu európskych peňazí, ktoré majú zachraňovať jej hazardérske banky a deficitný štátny rozpočet. Len pán minister Mikloš nám tu opäť notuje o ekonomickej katastrofe a nevyhnutnosti prijímať nadmerné, podľa neho úsporné opatrenia. Nie som ekonóm, ale už som si zvykol aj na to, že v našej podivne nastavenej trhovej či skôr trhnutej ekonomike už neplatí, že ak človek chce získať peniaze, mal by ponúknuť nejaký tovar alebo službu. A že cena by mohla predstavovať aspoň do istej miery veličinu, ktorá zohľadňuje náklady na materiál a náročnosť práce potrebnej na vytvorenie či zhotovenie čohokoľvek. Ale stačí sa pozrieť na cenu, za ktorú niekto môže získať elegantný bytík v centre mesta, a cenu, za akú niekto iný kupuje tú tzv. králikáreň, ako tomu hovoril kedysi jeden z prezidentov bývalého Česko-Slovenska. A vidíme, že veru nie je cena ako cena. Ak sa naša ekonomika dokázala z hrozivého prepadu na začiatku minulého roku dostať na 2,5 %, rast v prvom polroku až 4,1 % v polroku druhom, teda v priemere zhruba tie 3 % za celý tento rok, máme teraz na výber, buď sa pridáme k zachmúrenému Ivanovi Miklošovi a spoločne s ním vezmeme ani nie ceruzu, ale radšej rovno maliarsku štetku a budeme zmazávať výdavkové položky štátu, aby sme ušetrili, aj keby sme mali pri tom od hladu pomrieť. Alebo budeme veriť špecializovanému celoeurópskemu inštitútu a potom si musíme klásť otázku, prečo máme občanom uťahovať opasky až tak a niektorým možno aj slučku, keď príjmy štátu, a tým aj disponibilné zdroje rastú o zhruba tie 3 %. Prečo v situácii, keď vláda deklaruje ambíciu znižovať štátny dlh, a tým zdôvodňuje zvyšovanie cien a sociálne škrty, má zadlženie verejných rozpočtov narásť v priebehu roka 2011 o takmer 3,5 mld. eur? A dostávame sa k téme, o ktorej by som chcel hovoriť. Najskôr letmý porovnávací pohľad – a chcem sa poďakovať Najvyššiemu kontrolnému úradu, že mi ho prehľadnými tabuľkami umožňuje v tom chaose príloh, ktorými je obložený návrh rozpočtu v parlamentnej tlači. Tiež nóvum, ktoré tu doteraz nebolo. Ministerstvo kultúry medziročne zaznamená v roku 2011 pokles výdavkov voči roku 2010 o, hm, o strašnú sumu, strašnú sumu, nebývalú sumu, s ktorou nikto nerátal. Je to síce o polovicu menej, ako rozpočet ukladá ušetriť Slovenskej akadémii vied a podstatne vyššie úspory sa predkladajú v rozpočte Národnej rady, ministerstva školstva, ministerstva zdravotníctva a absolútne najviac sa bude tiež šetriť na obrane štátu. Veď – prepáčte malý sarkazmus – načo brániť niečo, čo mnohí, ktorí dnes o štáte rozhodujú, ani nechceli. Ale výdavky štátu ako celok pritom medziročne narastú teda o 2 mld. zhruba starých korún po prepočte. A kde teda peniaze na rozdiel od zdravotníctva, školstva a kultúry z rozpočtu sú štedrejšie? Čo ušetrí ministerstvo zdravotníctva, minie rezort sociálnych vecí a rodiny a ešte si vezme i o kúsok viac. Vyše 14,5 mil. eur, ktoré má ušetriť parlament, treba vynásobiť koeficientom 2,5, aby sme sa dostali k sumičke, o ktorú si, naopak, prilepší Úrad vlády. A lepšie napapať dostane ministerstvo zahraničných vecí. Mimochodom, nemala nám idea spoločnej vyšehradskej diplomacie a sieť ambasadorov, na ktorú sa aj my skladáme v rámci EÚ, priniesť úspory? Mám taký pocit, že niekde som to počul. Ďalej. Polepší si vnútro, spravodlivosť a, samozrejme, financie. V každom prípade je pozoruhodné, že exekutíva žiada parlament, aby ušetril 35 % a Úradu vlády dopraje 36-percentný, ale nárast. Ale späť k rozpočtovej situácii rezortu kultúry. Asi každý v tejto sále vie, že takmer všetky slovenské kultúrne inštitúcie a ustanovizne sídlia v historicky cenných objektoch. Medzi vami ekonómami sa im hovorí aj lukratívne. My, ktorí poznáme tie objekty aj zvnútra a nielen tie ich časti, do ktorých má prístup verejnosť, zase dobre vieme, že v tých barokových, klasicistických či funkcionalistických, ale aj modernejších budovách je mnoho vecí, ktoré jednoducho nefungujú. Nefungujú tak, ako by sme si to mnohí predstavovali, a nefungujú nielen tak, ale nefungujú vôbec, resp. tak, akoby mali. Vieme, ako sa skúša v sálach, kde sú pravidelne pri dažďoch rozmiestnené vedrá, pretože skrátka do nich zateká cez starú a deravú strechu. Vieme, ako sa ťažko ratujú výtvarné diela a v depozitách je v lete 40° nad nulou a v januári 20° pod ňou. Vieme o mnohých miestach, ktoré nie sú zabezpečené tak, aby sa jedinečné podklady našej minulosti nedostali do rúk kriminálnikov, a vieme ešte o všeličom inom. Obyčajný človek, ale v tomto prípade by som radšej povedal slušný človek, by predpokladal, že rezort kultúry sa bude o svoje historické pamiatky starať tak, aby to motivovalo mestá, obce, územné celky i súkromných vlastníkov tých ostatných pozoruhodných objektov, aby v hanbe nezostali. Návrh rozpočtu nás z tohto omylu rýchle vyvedie. Jedinou väčšou investičnou akciou, ktorá dostala milosť a rozhrešenie, je pokračovanie rekonštrukcie bratislavskej Reduty. A možno keby tu nebol v najcitlivejšom čase prípravy rozpočtu na návšteve nórsky kráľ a nebol by prejavil toľko záujmu o objekt, na ktorého renováciu masívne prispieva práve Nórske kráľovstvo, nebolo by tam ani to. Kapitálové výdavky ministerstva kultúry medziročne klesajú viac ako polovicu. Pred niektorými dňami odznela správa, že ministerstvo obrany odovzdalo bezodplatným prevodom rezortu kultúry Hurbanove kasárne v centre Bratislavy. Naša radosť sa rýchlo pominula, keď sme si predstavili, v akom stave tie kasárne boli ešte v časoch, keď ich mladí umelci mali možnosť poznávať zvnútra ako príslušníci Vojenského umeleckého súboru a niektorí iní, napríklad profesionálni zamestnanci, nebudem ich zase menovať, aby sme niekoho nepriviedli do rozpakov, ktorí tam robili propagandistov tohto armádneho telesa. Tiež si tieto priestory užili a dobre oni vedia, v akom sú stave. Ak chce rezort do Hurbanových kasární presťahovať niektoré svoje organizácie a premeniť ich na nové kultúrne centrum metropoly, bude to investičná akcia porovnateľná v nákladoch s rekonštrukciou Slovenskej národnej galérie, ktorú Dzurindova vláda schválila spolu s renováciou Reduty v roku 2002 ešte na návrh ministra kultúry Milana Kňažka a ktorá čaká na svoju realizáciu dodnes. Ako to zariadiť, keď všetky kapitálové výdavky stačia akurát na spolufinancovanie obnovy Reduty, je záhadou, a som presvedčený, že predpokladaná odpoveď pána ministra sa bude točiť okolo eurofondov. Akurát je už pomaly rok 2011 a treba aj nakresliť nejaké projekty a v Bruseli musia úradníci odsúhlasiť príslušnú výzvu, posúdiť návrhy a tak ďalej atď., ale držím palce. Také kultúrne centrum by sa v Bratislave naozaj zišlo, i keď mi bude ľúto tých objektov, ktoré budú ďalej chátrať, pretože na žiadosti o prostriedky na rekonštrukciu bude ministerstvo musieť odpovedať negatívne. Nestáva sa často, aby v komentári k vládnemu návrhu štátneho rozpočtu rezort konštatoval, že pridelené zdroje nedovolia organizáciám plniť úlohu, ktorú im stanovuje zákon či zriaďovacie listiny. Ministerstvo kultúry je zriaďovateľom tridsiatich dvoch rozpočtových a príspevkových organizácií a teoreticky by im malo vytvárať také podmienky, aby si udržali a rozvíjali postavenie celoštátnych lídrov danej oblasti. Podľa povelov nadministra financií – a opäť mám na mysli ten list, pán nadminister, ktorý ste posielali všetkým organizáciám a všetkým podministrom – musia rozpočtové organizácie v rezorte kultúry ušetriť 10 % z minuloročných nákladov, pričom mzdy a platy majú medziročný index 102,29, teda mali by sa upraviť zhruba o infláciu. Poďme si to na príklade Univerzitnej knižnice, jednoznačne najmodernejšieho rezortného pracoviska, keďže údaje z roku 2010, samozrejme, k dispozícii ešte nemáme, môžeme si na číslach z roku 2009 ukázať, čo to bude znamenať. No a keď si porovnáte tieto čísla, prídete k otrasnému, k otrasnému záveru. Takmer pol milióna eur, dámy a páni, o toľko bude mať Univerzitná knižnica menej na svoju prácu, a to znamená, že urobí o štvrtinu menej roboty. Neviem ako vás, ale mňa to skutočne znervózňuje. V prípade príspevkových organizácií nie je možné porovnávať, pretože podľa komentára materiál vznikal v časovom strese a vlastne ani tak veľmi to nie je rozpočet, skôr rozpis peňazí podľa toho, ako ho spravili úradníci na ministerstve financií, nie kultúry. To znamená, že rozpočet pre ministerstvo kultúry robilo ministerstvo financií. Už som na tomto mieste spomínal superaktivitu nadministra financií, ktorý nemá problém vypisovať svoje predstavy o budúcich rozpočtoch priamo riaditeľom organizácií, ktoré podľa kompetenčného zákona spadajú pod gesciu ministra kultúry. Príspevkovým organizáciám navrhuje rozpočet krátiť na 96,5 % skutočnosti v roku 2010. Do sumy určenej na mzdy a platy nie je započítaný dopad valorizácie. Rozpočet neobsahuje žiadne zdroje určené na informatizáciu kultúry, akvizíciu zbierkových predmetov, stratégie rozvoja múzeí a knižníc a galérií. Tuná musí stačiť neurčitý prísľub, že sa s tým dačo bude robiť. Faktom je, že program 0.8T Tvorba a implementácia politík, kde ministerstvo rozpočtuje prostriedky na podporu cirkví a náboženských spoločností, aparátu ministerstva, centrálnu servisnú organizáciu, podporu kultúrnych aktivít, rozpočtových a príspevkových organizácií doma i v zahraničí a výdavky na informatizáciu a akvizíciu zbierkových predmetov je stanovený pomer skutočných výdavkov v roku 2010. V podstate len všetky cirkevné inštitúcie zostávajú na pôvodných číslach z roku 2009. Vážený pán predsedajúci, dámy a páni, keby s takýmto vágnym návrhom rozdelenia verejných zdrojov mal odvahu do Národnej rady Slovenskej republiky ktorýkoľvek z tej už pomerne bohatej plejády ministrov financií, ktorú sme mali česť poznať, bol by to skutočne veľký škandál. Dnes to berieme ako súčasť kultúrnej politiky ministerstva financií. Nepochybujem však, že ho schválite a pre rezort kultúry to bude znamenať prechod do hybernácie. Áno, v knižniciach, múzeách, divadlách a ostatných inštitúciách sa bude kúriť, budú sa požičiavať staré knihy a udržiavať staré expozície. Budú sa hrať staré inscenácie a vystavovať zbierkové predmety z depozitárov, ale život s celou svojou dynamikou ostane za dverami. Knihy, obrazy a starožitnosti, ktoré sa pre nedostatok zdrojov nenakúpia, sa do našich zbierok už nikdy nedostanú. Inscenácie a koncertné diela, ktoré nebude za čo naštudovať, nevzniknú. Osveta, ktorá sa neuskutoční, nebude môcť byť úspešná, ani menej efektívna. Aj tak sa dá žiť, nakoniec. Niekoľko stovák talentovaných ľudí sa namiesto tvorby bude venovať obháňaniu možných sponzorov a prosíkaniu tam, kde peňazí jesto. Niekoľko desiatok a možno stovák talentovaných to vyženie do sveta, kde budú mať na tvorbu lepšie podmienky. A o dvadsať rokov potom, možno, budeme počúvať o skvelých osobnostiach a biť sa do hrude, že sú to naši ľudia, ktorí sa vo svete nestratili, akurát pre nás sa stratia, ale to už bude, dámy a páni, iný príbeh. Bolo dosiaľ vždy mojím zvykom, že som sa snažil pozmeňovacími návrhmi dosiahnuť zlepšenie aspoň niektorých parametrov rozpočtu pre rezort kultúry. Tentoraz to neurobím, ono totižto ani veľmi nie je čo korigovať. Môžem svojich koaličných kolegov iba poprosiť, buďte takí láskaví a pokúste sa vy vysvetliť pánovi superministrovi financií, že šetrením na zdraví, vzdelávaní a kultúre sa možno vyhne gréckej ceste, ako rád opakuje do médií, ale za to sa ocitne na autostráde medzi tými krajinami, kde na zdraví, vzdelaní a kultúre tiež nezáleží. Hlavne, že tam nadnárodný koncern postaví fabriku a ľudia si možno zarobia na hrsť ryže. Pán minister financií môže byť konečne spokojný. Ale, dámy a páni, čo očakávať od človeka, ktorý v prvej Dzurindovej vláde rozprával o tom, že či naozaj ministerstvo kultúry má byť, alebo nemá. A čo očakávať od človeka, ktorý chcel predať budovu Slovenského národného divadla. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)