A. Slafkovský, poslanec: (2002-02-12):
J. Migaš, predseda NR SR: Hlasujeme. Hlasujeme o pridelení návrhu výborom a určení lehoty na prerokovanie návrhu vo výboroch. (Hlasovanie.) Prítomných je 107 poslancov, za 102, proti 1, zdržali sa 4, hlasovali všetci. Konštatujem, že Národná rada pridelila návrh tohto zákona výborom, určila gestorský výbor a príslušné lehoty výborom na jeho prerokovanie v druhom čítaní. Panie poslankyne, páni poslanci, to boli všetky hlasovania. Teraz budeme pokračovať prvým čítaním o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie ústavného zákona o ochrane verejného záujmu pri výkone funkcií verejných činiteľov . Návrh ústavného zákona ste dostali ako tlač 1332. Návrh na pridelenie návrhu zákona na prerokovanie výborom Národnej rady máte v mojom rozhodnutím pod č. 1463. Za skupinu poslancov návrh zákona uvedie pán poslanec Ladislav Orosz. Nech sa páči, pán poslanec, máte slovo. L. Orosz, poslanec: Ďakujem za slovo, pán predseda. Vážené kolegyne, kolegovia, vážené dámy, vážení páni, ctení hostia, základom úspešného fungovania každého štátu je úcta, rešpekt a dôvera občanov k jeho tradíciám, symbolom a ústavným inštitúciám. Toto konštatovanie dvojnásobne platí vo vzťahu k mladému štátu, akým je Slovenská republika. Ak neexistuje úcta a dôvera občanov k najvyšším ústavným orgánom a ich predstaviteľom, narúša sa vnútorná súdržnosť štátneho spoločenstva, vytráca sa vlastenectvo a vytvára sa negatívna spoločenská atmosféra, začína prevládať skepsa a pasivita obyvateľstva. Žiaľ, musíme si priznať, že s týmito problémami sa borí Slovenská republika od svojho zrodu. Nikdy som nefetišizoval výskumy verejnej mienky, ale ako verejne činná osoba som ich nikdy nemohol brať na ľahkú váhu. Ak budem vychádzať z podkladov, ktoré mi pri príprave tohto vystúpenia dala k dispozícii Tlačová agentúra Slovenskej republiky, tak musím konštatovať, že ani vláda Slovenskej republiky, ani Národná rada Slovenskej republiky ako vrcholné inštitúcie zákonodarnej a výkonnej moci od roku 1993 nikdy nedisponovali stabilne väčšinovou dôverou obyvateľstva, pričom táto dôvera má stabilne klesajúcu krivku s miernymi výkyvmi na začiatkoch volebných období. Dovoľte niekoľko konkrétnych údajov. V roku 1994 vstupovala vláda do 4-ročného volebného obdobia s 52-percentnou dôverou obyvateľstva a svoj mandát končila s dôverou pod 30 %. Národná rada Slovenskej republiky požívala na začiatku volebného obdobia dôveru zhruba u 57 % obyvateľov, ale na konci volebného obdobia už len 34 % občanov. Do druhého volebného obdobia vstupovala Národná rada Slovenskej republiky s mierne nižšou dôverou ako jej predchodkyňa, išlo o 56 %, ale túto dôveru veľmi rýchlo stratila začiatkom roku 1999, už disponovala len dôverou zhruba 35 % občanov a na konci minulého roku už len 23-percentnou dôverou občanov. Niektoré agentúry dokonca signalizovali hrozivý pokles dôvery tohto parlamentu pod 20 % občanov. Súčasná vláda disponovala na začiatku svojho mandátu približne 51-percentnou dôverou obyvateľstva, začiatkom roku 2000 zhruba 44-percentnou dôverou obyvateľstva, ale koncom minulého roka už len 25-percentnou dôverou obyvateľstva. Ak k týmto číslam pridáme ďalší fakt, ktorý vyplýva tiež z výskumov verejnej mienky, podľa ktorého podstatná časť obyvateľstva hodnotí svoje súčasné sociálne postavenie horšie ako pred rokom 1989, tak je to veľmi zlé vysvedčenie pre všetky vládne garnitúry, ktoré sa na Slovensku pohybovali od roku 1989, a zároveň všetkých nás, ktorí sme sa viac či menej pohybovali vo verejnom živote. Bolo by najhoršie, keby sme si čierneho Petra označujúceho vinníka tohto stavu pohadzovali medzi sebou ako horúci zemiak. Naopak, mali by sme sa spoločne zamyslieť nad týmto stavom a hľadať z neho východiská bez ohľadu na to, či momentálne patríme ku koalícii alebo k opozícii. Je to v záujme nás všetkých, je to v záujme občanov tejto krajiny. Je našou ústavnou povinnosťou pokúsiť sa vytvoriť podmienky na rast dôvery k nám politikom, a tým aj k ústavným inštitúciám, ktoré reprezentujú a symbolizujú slovenskú štátnosť. Príčiny poklesu dôvery občanov v ústavné inštitúcie a politické reprezentácie sú rôznorodé. Ja ich nechcem podrobne rozoberať v mojom vystúpení. Jednou z najzávažnejších príčin tohto stavu je ale nesporne stále silnejúce presvedčenie občanov o tom, že vo verejnom sektore, vo verejnom živote je výrazne rozšírená korupcia a klientelizmus a že hlavným cieľom pôsobenia verejných činiteľov vo svojich funkciách je snaha o získanie osobných výhod na úkor verejných záujmov. V kontexte rôznych káuz a afér, ktoré sa v poslednom desaťročí objavili na verejnosti, sa musím s týmto presvedčením občanov stotožniť, aj keď ma to ako ústavného činiteľa vôbec neteší. Za týchto okolností je prvoradou ústavnou úlohou, ale i povinnosťou nás ústavných činiteľov, členov zákonodarného zboru zefektívňovať právne nástroje na boj s korupciou a klientelizmom vo verejnom sektore v záujme ich postupného znižovania a obmedzovania, a tým i zvyšovania dôvery občanov k ústavným inštitúciám. Napriek tomu, že sa v posledných troch rokoch vykonalo veľmi veľa na úseku skvalitnenia tzv. protikorupčnej legislatívy – môžem spomenúť novelizácie trestného zákonodarstva, legislatívne zmeny vo sfére boja proti praniu špinavých peňazí, rozšírenie právomocí Najvyššieho kontrolného úradu, zefektívňovanie finančnej a daňovej kontroly, novú právnu úpravu verejného obstarávania, novelizácie právnej úpravy financovania politických strán, v širšom kontexte tiež zákon o slobodnom prístupe k informáciám –, možno konštatovať, že k zásadnému obratu v tejto oblasti nedošlo. Aj keď je podľa môjho názoru zásadná zmena v tejto oblasti už dnes závislá predovšetkým od efektívnejšieho využívania existujúcich legislatívnych nástrojov v aplikačnej praxi, to znamená v kvalitnejšej a efektívnejšej činnosti orgánov činných v trestnom konaní, orgánov daňovej, colnej a finančnej kontroly, nemôžeme byť ešte stále spokojní s dosiahnutou úrovňou právnej úpravy. Osobitne sa tento poznatok dotýka legislatívnej úpravy tzv. konfliktu záujmov pri výkone funkcii ústavných činiteľov, už aj z toho dôvodu, že ak chceme byť vo svojom úsilí odstraňovať korupciu a klientelizmus dôveryhodní a presvedčiví, tak musíme začať od seba. Je našou povinnosťou vytvoriť pre nás a našich nástupcov prísne pravidlá, ktorých dodržiavanie bude pod kontrolou verejnosti. Len tak môžeme založiť novú kvalitu vzťahov medzi nami a tými, ktorých reprezentujeme. Aj v kontexte s úvahami a zámermi, ktoré som uviedol, zriadila Národná rada Slovenskej republiky v decembri roku 2000 pracovnú komisiu pre prípravu novej ústavnej a zákonnej úpravy konfliktu záujmov zloženú zo zástupcov všetkých vtedy existujúcich poslaneckých klubov. Výsledky práce tejto komisie boli začiatkom januára roku 2002 predložené do legislatívneho procesu a dnes sa stávajú predmetom rokovania Národnej rady Slovenskej republiky. Za osobitne dôležitý považujem fakt, že ide o výsledok spoločnej práce koaličných a opozičných poslancov. Zdôrazňujem to z toho dôvodu, že takýchto príkladov spolupráce, žiaľ, v tomto volebnom období nebolo veľa. Medzičasom nadobudla potreba prijatia tejto právnej úpravy aj svoju zahraničnopolitickú dimenziu, keď sa potreba prijatia efektívnejšej právnej úpravy konfliktu záujmov objavila aj v pravidelnej hodnotiacej správe Európskej komisie o pripravenosti Slovenskej republiky na vstup do Európskej únie za rok 2001. Zároveň sa úloha prijať novú právnu úpravu premietla aj do Národného programu na prijatie acquis communautaire na rok 2000 ako krátkodobá priorita s termínom prijatia v roku 2001. Za týchto okolností je prijatie novej právnej úpravy tzv. konfliktu záujmov spoločensky mimoriadne žiaduce. Tento fakt sa žiada zdôrazniť napriek tomu, že v priebehu rokov 2000 a 2001 sme prijali čiastkové právne úpravy v tejto oblasti. Mám na mysli zákon č. 485/2001 Z. z. o sudcoch a prísediacich, takisto zákon č. 154/2001 Z. z. o prokurátoroch a právnych čakateľoch prokuratúry, takisto zákon o samosprávnych krajoch, tiež zákon o štátnej službe, čiastočne tiež zákon o verejnej službe a takisto čiastočne aj poslednú novelu zákona o obecnom zriadení, i keď ju nemožno považovať za veľmi vydarenú. Napriek tomu nemôžeme byť totiž spokojní s týmto stavom a musíme hľadať nové riešenia minimálne z dvoch dôvodov – po prvé, platný ústavný zákon č. 119/1995 Z. z. o zamedzení rozporu záujmov pri výkone funkcií ústavných činiteľov a vyšších štátnych funkcionárov sa v praxi ukázal ako neefektívny, naviac pre najvýznamnejšie kategórie verejných činiteľov vrátane nás poslancov Národnej rady Slovenskej republiky, ustanovuje kvalitatívne obmedzenejšie požiadavky, aké ustanovujú vyššie spomínané zákony pre sudcov, prokurátorov, zamestnancov štátnej správy a funkcionárov územnej samosprávy, po druhé, ústavný zákon č. 119/1995 Z. z. nie je spôsobilý ani po rozsiahlejšej novelizácii plniť integrujúcu funkciu vo vzťahu k už existujúcim právnym predpisom na úrovni obyčajných zákonov, ktoré upravujú povinnosti a obmedzenia pre jednotlivé kategórie verejných činiteľov. Pri snahe o komplexnú úpravu problematiky o konflikte záujmov je totiž nevyhnutné zabezpečiť jej systémové prepojenie na úrovni ústavného zákona. V porovnaní s ústavným zákonom č. 119/1995 Z. z. je možné charakterizovať hlavné prednosti návrhu ústavného zákona o ochrane verejného záujmu nasledovne. Po prvé, výrazne rozširuje osobnú pôsobnosť právnej úpravy o ďalšie kategórie verejných činiteľov. Po druhé, spresňuje legislatívne vyjadrenie povinností a obmedzení verejných činiteľov aj v kontexte s poznatkami a skúsenosťami z aplikačnej praxe. A ďalej, rozširuje okruh funkcií, zamestnaní a činností, ktorých výkon je nezlučiteľný s paralelným výkonom príslušnej verejnej funkcie. Po ďalšie, pre verejných činiteľov ustanovuje povinnosť oznamovať nielen svoje majetkové pomery, ale aj majetkové pomery manžela, príp. manželky a ďalších osôb, ktoré žijú s verejným činiteľom v spoločnej domácnosti. Po ďalšie, zjednodušuje a spresňuje konanie o ochrane verejného záujmu pri výkone funkcií verejných činiteľov a sprísňuje sankcie za porušovanie právnych povinností a obmedzení. Po ďalšie, tento návrh zavádza systém verejnej kontroly do existujúcej právnej úpravy. Po ďalšie, odstraňuje doterajšiu rigidnosť právnej úpravy na úrovni ústavného zákona tým, že vytvára priestor na podrobnejšiu a diferencovanú právnu úpravu prostredníctvom vykonávacích zákonov, výrazom toho sú aj 2 návrhy vykonávacích zákonov, ktoré sú priložené k návrhu tohto ústavného zákona a ktoré po jeho úspešnom prerokovaní v prvom čítaní chceme predložiť do legislatívneho procesu. Po ďalšie, tento návrh je výrazom snahy o formovanie komplexného právneho inštitútu v právnom poriadku Slovenskej republiky, inštitútu konfliktu záujmov, resp. inštitútu ochrany verejného záujmu pri výkone funkcií verejných činiteľov. Vážené kolegyne, kolegovia, nie je spravidla zvykom v rámci prvého čítania podrobne rozoberať obsah predloženého návrhu zákona. Nechcem tento zvyk porušiť o to viac, že prvú časť svojho vystúpenia som sa snažil koncipovať v širších spoločensko-politických súvislostiach. Nesporne v návrhu zákona je viacero vecí, ktoré zrejme vyvolajú diskusie medzi nami poslancami Národnej rady Slovenskej republiky. Možno sú tam niektoré veci, ktoré bude potrebné korigovať v záujme toho, aby tento návrh ústavného zákona bol schválený. Som si vedomý, že žiaden návrh, ktorý sa dostane do parlamentu, nie je dokonalý. To určite platí aj o tomto návrhu, ktorý je výsledkom takmer 2-ročnej práce pracovnej skupiny, ale aj zástupcov niektorých občianskych združení a pracovníkov Kancelárie Národnej rady. Pracovný návrh tohto ústavného zákona bol predstavený na dvoch odborných seminároch so zahraničnou účasťou a prešiel aj zahraničnou odbornou expertízou. Som hlboko presvedčený o tom, že Slovensko potrebuje takýto zákon z tých dôvodov, ktoré som spomínal v úvode svojho vystúpenia. Som si vedomý, že v diskusii o tomto návrhu budú vystavené náročnej skúške naše svedomie a zodpovednosť vo vzťahu k veciam verejným, naše rokovanie bude prebiehať pod drobnohľadom verejnosti. Záverečné hlasovanie môže zároveň vystaviť našim občanom niekoľko mesiacov pred voľbami jasné zrkadlo o tom, kto myslí vážne slová o službe v prospech občana a kto je len nositeľom prázdnych slov bez jasných činov. Ak chceme totiž zlepšiť spoločenskú morálku, ak chceme zvýšiť dôveru verejnosti v správu vecí verejných, nemôžeme inak, ako začať od seba. Ďakujem pekne za pozornosť.