Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2017-02-10):
V roku 2013 sme sa teda pozreli na to, ako župy dodržiavajú tento zákon. Tam každý z vás, kto tu sedí, vie, že keď v tom majetkovom priznaní by ste jednu čiarku nemali, už by ste boli v Markíze v hlavných správach. Môžte mi to, myslím, všetci potvrdiť. Pán predseda Národnej rady bol pokutovaný minulý týždeň, nie?, za to, že hoci uviedol údaj o pôžičke strane vo výročnej správe strany, takže to nebolo žiadne tajomstvo, nič tajné, neuviedol to vo svojom majetkovom priznaní a dostal 2 600 eur pokutu, myslím. To znamená, to je ten tlak a to stráženie. Samozrejme... A viete, prečo sa na to prišlo? Neprišiel na to pán Poliačik, a to nemyslím ako kritiku, prišiel na to nejaký anonymný novinár, bloger, ktorý na to upozornil. Tak isto, myslím, je to pravda pri pánovi poslancovi Adamčíkovi, pri pánovi poslancovi Hrnčiarovi. Mohli by sme ísť takto ďalej a ďalej. To znamená, že naozaj žijeme pod lupou. Som s tým zmierený, je to v poriadku. Len teraz pozrime si, ako pod lupou fungujú župy. Len aby ste vedeli, lebo to je indikátor sily občianskej spoločnosti, mediátor záujmu. My sme v roku 2013 zistili, že väčšina žúp tento zákon nedodržiava. Župy, nie teda tí konkré..., ale normálne systémovo tie župy. Najhoršia bola, by som povedal, aby som tu nečítal celý ten článok, aj keď môžme sa k tomu ešte vrátiť v ďalšom bode, Trenčiansky samosprávny kraj. Prečítam citát: „Trenčiansky samosprávny kraj na svojej internetovej stránke zverejňuje meno, priezvisko a dátum podania majetkového priznania verejným funkcionárom. To znamená, nezverejňuje nič, nezverejňuje žiadne majetkové priznania, ani svojho župana alebo teda nezverejňoval v tom čase, nekontroloval som to teraz, ani svojich poslancov. Jednoducho sa normálne že vykašľali na zákon. Predstavte si, keby sme sa my ako Národná rada, alebo si predstavte keby mesto Bratislava, mesto Košice toto spravilo, že dá na internet, tu je zoznam poslancov, tu je primátor alebo, ja neviem, premiér a majetkové priznanie podal, bodka. No boli by sme roztrhaní na kusy a oprávnene. Tuto si to nikto ani nevšimol. Takže ja nehovorím o tom, že si to oni vôbec dovolili, to je jeden prúser, ale nikomu to roky nevadilo. Pod takou nulovou verejnou kontrolou sú tie župy, že keď porušujú ostentatívne zákony, za ktoré nás ostatní kontrolujú naozaj do bodky, tak si to nikto ani nevšimne. Ak potrebujete nejaký silnejší argument o tom, aká je nulová miera záujmov VÚC-ky a ich priblíženie občanovi, už vám ho neviem dať. Mohol by som vyťahovať kauzy: Trebuľovu audinu, to, ako sa z hovorkyne Košického samosprávneho kraja zrazu stala odborníčka na knihovníctvo a riaditeľka krajskej knižnice. Ale tam môžte namietať, ako aj pán Dostál uvádzal a ja to beriem, že kauzy sa dejú všade, že individuálna kauza neni ešte dôkaz. Preto som sa pokúsil okrem tých káuz naozaj vytiahnuť tie systémové prvky, ktoré ukazujú niečo systémové. Preto si myslím, že o tom, že VÚC-ky zlyhali, nemôže byť dneska žiadny spor. Otázka je, že čo navrhnúť, čo navrhujeme my, čo by to znamenalo a aké sú a či sú aj alternatívy. Dovoľte mi začať alternatívami, lebo aj to tu padlo, myslím, že najmä pán poslanec Klus o tom hovoril, čiastočne aj pán poslanec Dostál, že dobre, aj keď VÚC-ky nefungujú v dnešnom stave tak, ako by mali, hľadajme iné cesty než zrušenie. Prvá cesta je, to už sme spomínali, preto ju pomenujem len veľmi stručne, je posilnenie kompetencií. To napríklad spomínal pán Dostál nepriamo. Ja som sa k tomu už vyjadril. Ja si myslím, že naozaj ak sme v jame, netreba dávať silnejšiu a väčšiu lopatu. Druhá možnosť, ktorá, priznám sa, dlho som v ňu aj ja veril, lebo to bolo u stredopravých intelektuálov, politikov taká až mantra, že VÚC-ky sú fajn, len sú blbo nakreslené. A keby boli nakreslené prirodzene, podľa prirodzených regiónov, tak vlastne ľudia začnú zázračne voliť, zaujímať sa, kandidovať, VÚC-ky to budú vykonávať oveľa lepšie a všetko sa zmení. Priznám sa, že dospel som k názoru, že to jednoducho nie je pravda a že to prirodzené regióny by tento problém zásadnejšie nevyriešili. V prvom rade treba povedať, že keby sme chceli prekresliť mapu na skutočne prirodzené regióny, tak počet VÚC-iek nám vzrastie niekde k dvom desiatkam a viac. Pretože prirodzené regióny sú naozaj Orava, Kysuce, Liptov, Spiš, Šariš, Zemplín, Abov, Gemer a mohol by som takto menovať ďalej a tých regiónov je viac ako dve desiatky. Na úrovni takéhoto počtu, ale to už sa v podstate blíži k dnešným okresom a to už potom nie sú VÚC-ky. O tom, či máme mať, ako majú Poliaci, myslím, že Poľsku sa to volá powiat, opravte ma, ak sa mýlim, že je to v podstate okres, ktorý má aj samosprávne orgány. O tom diskutujme, aj v rámci municipálnej reformy sa o tom vrátim, ale to nenazývajme VÚC-kami. A prekreslenie na 12, 14, 16, ako sa tu sníva, podľa môjho názoru neprinesie zásadnú zmenu, pretože tie regióny nie sú prirodzenými politickými jednotkami. Ak chce niekto, vezmime si príklad, napríklad Zemplín, čo je naozaj prirodzený región. Má svoju historickú kultúru, kuchyňu, identitu. Viem to, oženil som sa so Zemplínčankou. A napriek; vidím, že pán Pčolinský možno aj potom k tomu niečo povie sám. Napriek tomu, keď som s mojou manželkou diskutoval o tom, či by táto historická identita sa preniesla do nejakého silnejšieho záujmu o veci verejné a lepšieho, výrazne lepšieho fungovania, keby namiesto Košického samosprávneho kraja existoval kraj Zemplín, ako to, myslím, aj pôvodne pán Nižňanský navrhoval, ak si pamätám správne, tak mi odpovedala, že nie. A ten dôvod bol ten, že jednak odkedy župy zanikli, je trištvrte storočia. Už takmer neni ani nikto živý, kto žil, keď bolo iné toto územnosprávne členenie. Odvtedy sa Slovensko industrializovalo. Keď župy zanikli, Slovensko malo inú sociálnu, geografickú aj akúkoľvek inú mapu. Okrem, tie vrchy a hory ostali tie isté, ale všetko ostatné sa tu zmenilo. Dnes ľudia z Michaloviec majú oveľa viac spoločného s Košicami ako so Slovenským Novým Mestom. Ja poznám kopec ľudí z Michaloviec, ktorí v živote neboli v Slovenskom Novom Meste, ale nepoznám nikoho z Michaloviec, kto nebol v Košiciach, pochopiteľne. Majú, samozrejme, veľa spoločného Michalovce, Humenné. Ale tváriť sa, že zrazu keby vznikol Zemplín, že je to nejaká prirodzená politická jednotka, kde by vznikli zemplínske mimovládky, zemplínski aktivisti, zemplínske noviny a tie by spolu tlačili, tak ako to funguje povedzme v Bratislave, v Košiciach alebo na úrovni celoštátnej, je podľa mňa čistá fikcia. Ľudia mi hovoria, že sú možno jednotky, kde tá identita je tak silná a nejaké inštitúcie existujú, napríklad Liptov je zase, naopak, protipríklad, že tam by to možno aj zafungovalo, ale tých je pár. Všetky tie ostatné, si myslím, a naozaj nevidím žiadne dôkazy na to, že by tie prirodzené regióny priniesli zázračnú zmenu. Zároveň musím povedať z mojich krátkych diskusií aj s ľuďmi, ktorí sa okolo týchto diskusií pohybujú, že aj ľudia, ktorí obhajovali koncept prirodzených regiónov dlhé roky, dneska od neho tiež postupne ustupujú pod tlakom tejto skúsenosti. Potom je možnosť, ktorú hovorí rád premiér Fico, a to je tri plus jedna, respektíve Slovenská národná strana mala vo svojich programoch, neviem, myslím, že už do týchto volieb nie, ale v tých predchádzajúcich koncept že tri plus dva. Teda tam bolo, že Bratislava, Košice. Hm. (Reakcia z pléna.) Tak ja som to čítal tri plus dva, ale človeku niekedy možno tie čísla preskočia. V každom prípade, to, čo chcem povedať, je, že to je zaujímavý koncept na výkon štátnej správy. Či má byť výkon štátnej správy alebo koordinácia štátnej správy, napríklad civilnej obrany a niektorých iných vecí, vykonávaná na území západoslovenského, východoslovenského, stredoslovenského kraja, je na zaujímavú odbornú diskusiu. Ale ako samosprávna jednotka je to ešte väčší nezmysel ako dnešné VÚC-ky. Predstavte si samosprávnu jednotku, v ktorej je človek z Revúcej a človek zo Žiliny alebo z Oravy. Nemajú spolu nič spoločné. To znamená; a takto by som vedel od Dunajskej Stredy po Trenčín. To znamená, že kebyže začneme zlučovať VÚC-ky, všetky tie problémy, ktoré dneska máme, sa ešte prehĺbia. Stanú sa z nich ešte anonymnejšie, ešte vzdialenejšie, ešte nezmyselnejšie útvary, pričom úspory na tých úradoch budú minimálne. Lebo aj dneska vidíme, že tie VÚC-ky napúchajú, hoci majú pomerne veľké územie. Každá má 600-tisíc obyvateľov a napúchajú oveľa viac ako oveľa menšie mestá. To znamená, tá efektívnosť neni vo veľkosti jednotky, tá efektívnosť je vo verejnej kontrole, tlaku a v súťaži medzi politikmi. Aká by to bola súťaž medzi politikmi, ktorá by naozaj bola na takýchto neprirodzených jednotkách? Preto keď niekto hovorí o 3 plus 1, podľa môjho názoru buď hovorí demagógiu, alebo má na mysli štátnu správu. To znamená, ako má byť organizovaná štátna správa po prípadnom zániku VÚC, a tam sa o tom dá debatovať. Preto ani to nie je alternatívou k VÚC-kam. Toľko k alternatívam. Podľa môjho názoru nie sú, preto mi dovoľte povedať, čo vlastne my navrhujeme. O tom sa už aj debatovalo, takže tu budem môcť byť stručnejší, ale predsa len to musím krátko prejsť, aby ten návrh zaznel. My navrhujeme, aby sa nekonali tohtoročné voľby do VÚC a aby k 31. 12. VÚC zanikli. To je základ toho návrhu. Tým pádom by sa usporili už tohtoročné voľby. Tu mi dovoľte sa vrátiť, len vyjadriť stručne k námietke, ktoré povedali viacerí, myslím, že vrátane včera pána poslanca Dostála alebo Klusa, už si nepamätám, že je to neskoro, teraz ani nie z hľadiska technického, teda to hovoria tiež niektorí, ale z hľadiska politického. Z hľadiska technického neskoro nie je. No, oveľa významnejšie zmeny územnosprávnych orgánov a presunov sa tu diali s oveľa kratšou rezervou. Pozrite sa na rok napríklad 2003, ´4. To znamená, že ak by sme to schválili napríklad na marcovej schôdzi, tak je trištvrte roka takmer na prípravu, čo je v podmienkach Slovenskej republiky skôr luxus, keď si pozriete naozaj doterajšie zmeny územnosprávneho členenia, väčšinou boli s oveľa menšou rezervou. Je tu ale politická námietka. Tú predložil, myslím, že pán poslanec Dostál, ak ma opraví, ak som mu pripísal to, čo povedal pán Klus, hovoril, že keby to urobila opozícia, teda keby to urobila koalícia, tak vlastne by sme my ako opozícia najviac kričali, že je to menenie pravidiel hry krátko pred voľbami. No len podľa mňa tento argument ako keby ignoruje alebo si neuvedomuje tú úplnú základnú vec, že keď idete niečo zrušiť, tak sa nedá hovoriť o zmenách pravidiel. Lebo zmeny pravidiel sú podstatné preto, že keď máme voľby do parlamentu alebo máme voľby do, ja neviem, obecného zastupiteľstva, tak všetci, čo idú do nich súťažiť, by mali súťažiť za podmienok, ktoré sú predvídateľné. Ale ak my tú súťaž ideme zrušiť a tie orgány ideme zrušiť, tak žiadna férová súťaž už nemá žiadny zmysel, pretože sa nebude súťažiť a nikto nebude súťažiť. Inými slovami, táto námietka by bola; je pravdivá pri jednokolovej voľbe, to znamená, ak sa menia pravidlá, ale nie je podľa mňa pravdivá pri zrušení. Navyše my nie, ja by som povedal takto, že jediný argument by mohol byť, že už do toho nejakí kandidáti niečo investovali. No priznám sa, ak do toho niekto investoval sedem mesiacov pred začiatkom predvolebnej kampane, tak si myslím, že je to primárne na jeho triko. Ale hlavne ten verejný záujem by tu mal byť vyšší ako to, či už niekto dal do toho 5- alebo 10-tisíc euro. Čo sa stane s kompetenciami? O tom už bola diskusia, takže stručne. My navrhujeme rozdelenie medzi štát a VÚC. Ja už som to včera hovoril vo faktickej pánovi poslancovi Dostálovi, ale musím sa pri tom pristaviť. My navrhujeme čo najviac právomocí presunúť naozaj dole k obciam. Jediné dve kompetencie také, takto, je ich viac, ale nebudem tu riešiť civilnú obranu. Ak chce niekto diskutovať o civilnej obrane, veľmi ochotne, ale naozaj bavme sa o podstatných veciach. Tie jediné dve podstatné veci, ktoré presúvame nahor, je cesty a autobusová doprava. Pri cestách chcem zdôrazniť, že ani tam to nie je o všetkom. Tam posúvame nahor len cesty, ktoré sú mimo intravilánu obcí, čím by sme dokonca riešili dnešný jeden problém, o ktorom mi nejeden primátor hovoril a prvá bola pani poslankyňa Macháčková, moja spoluautorka, kedysi dávno, ale odvtedy som to počul na mnohých miestach Slovenska, že dnes VÚC spravujú mnohé cesty v intraviláne miest, ale ľudia nevolajú na VÚC-ky, že tá cesta je rozbitá, ľudia volajú na mestský úrad. Pretože ľudia automaticky predpokladajú, že všetko v meste je mestské okrem štátnych ťahov, a hlavne mesto je to, kde im je blízke, kde veci riešia. Preto my navrhujeme, aby cesty v intraviláne, ktoré sú vúckarské, prešli na mestá, ale ostatné cesty medzi obcami a mestami navrhujeme vrátiť štátu. Ja osobne naozaj nie som veľký priateľ centralizácie, ale aby to, čo sa stalo, že sa rozdelila Slovenská správa ciest na tri, teda pardon, nie tri, na desať celkov sa rozdelila: na Národnú diaľničnú spoločnosť, na Slovenskú správu ciest a na osem krajských správ ciest, ktoré si dodnes navzájom ešte navyše prenajímajú budovy alebo rôzne zariadenia, pretože je to nezmyselné, aby na takom území, ako je Slovensko, fungovalo desať organizácií spravujúcich hlavné ťahy. Je proste úplná blbosť technicky a je to jedna z mála vecí, kde si dovolím povedať, že decentralizácia by priniesla úspory. Napriek tomu chcem odpovedať pánovi Dostálovi, že my predpokladáme malé úspory aj z tohto, ale my tie úspory nepredpokladáme z technického výkonu čistenia ciest, že zrazu štát tu bude robiť zázračne efektívnejšie. Hoci si myslím, že pri tomto spojení by to aj robil, ale to sme tam nezapočítavali. My počítame len s tým, že keď sa tých osem krajských správ ciest, ktoré sú dneska napuchnuté firmy vúckarské, ktoré v Bystrici sú v nich kotlebovci, ale v tomto sa musím výnimočne ospravedlniť kotlebovcom, takíto kamaráti a príbuzní sú tam nasáčkovaní všade, len v tom Banskobystrickom kraji je to také najviditeľnejšie, by sa podarilo zúžiť. To znamená, ta naša úspora vychádza z predpokladu zúženia manažérskych, administratívnych kádrov v centrále tých krajských správ ciest, nie z toho, že by sa predávali nejaké budovy alebo že by sa prepúšťali ľudia, čo naozaj sa o tie cesty starajú. Druhá vec, ktorú navrhujem posunúť hore, je objednávanie slovenskej, teda autobusovej dopravy osobnej, tzv. SAD-ky. To je oblasť, kde VÚC-ky zásadne zlyhali. Tam VÚC-ky majú možnosť od svojho vzniku súťažiť aj objednávať a asertívne pristupovať k tomu, ako tú dopravu objednávajú. Neskôr mali nielen tú možnosť, ale dokonca mali aj tú povinnosť to súťažiť. Viete, čo VÚC-ky urobili? Kým nemuseli, nesúťažili a keď musia, tak súťažia tak ako Nitriansky kraj za pána Belicu, kde vypíše súťaž tak, aby to vyhrala existujúca firma, aby náhodou sa neušetrilo, aby náhodou nebolo možné zlepšiť tú kvalitu, aby ani náhodou sa nevyskytol nejaký RegioJet. Musím tuto povedať pánovi Dankovi, že keď si dneska berie u, ja neviem koho, lebo ja pokiaľ som stretol, všetci ľudia sú nešťastní z toho, že sa súťaž na železniciach odbúrava, ale ak pán Danko má fiktívneho voliča, ktorý sa teší z toho, že vykopol RegioJet z vlakov, tak smeráci ho predbehli. A dokonca vykonali veľmi preventívne kroky už pred mnohými rokmi, aby ani za nič nemohla prísť súťaž do objednávania týchto výkonov. To je ohľadne toho, ako to vykonávajú VÚC. Ale systémovo je tam naozaj problém v tom, že každý odborník na dopravu vám povie, že tá regionálna doprava by mala byť objednávaná z jedného bodu. Dneska štát objednáva z ministerstva dopravy železničnú dopravu, prímestskú, teda všetku, ale aj prímestskú, a VÚC-ky objednávajú prímestskú autobusovú dopravu plus, samozrejme, v mestách je MHD v tých väčších, ale to je trošku iná kapitola. A to nemá žiadnu logiku. Samozrejme, že potom treba ako keby koordinovať, ale ktokoľvek, kto skúsil koordinovať VÚC-ky s ministerstvom, vie, že so železnicami sa koordinovať je takmer nemožné, a preto dodnes nám fungujú duplicitné spoje na mnohých úsekoch, žiadne spoje na oných úsekoch, zladenie harmonogramov a grafikonov je veľmi obmedzené, jednoducho to nefunguje. Preto je podľa mňa úplne nielen v poriadku, ale dokonca nevyhnutné, aby to objednávanie prebiehalo z jedného miesta. Samozrejme, môžte namietať, že to objednávanie má prebiehať na úrovni VÚC-ky, že teda aj železnice máme dať dole. Áno, aj to by sa dalo urobiť. A keby sa tu dneska debatovalo o nejakej rozsiahlej decentralizácii, možno by sme o tom debatovali. Ale v situácii, keď ideme debatovať o tom, či VÚC-ky majú zmysel, a keď sa pozrieme, ako VÚC-ky vykonávajú tie kompetencie, čo majú, vrátane teda tej autobusovej dopravy, podľa mňa má oveľa väčší zmysel toto tiež recentralizovať. To znamená, tieto dve veci recentralizujeme nie preto, že by som bol priateľ centralizácie, naopak, som priateľ decentralizácie, ale tu to nemá zmysel. Navyše pripomeňme si, že Slovensko je menšie ako mnohé VÚC-ky vo väčších štátoch. Slovensko je menšie ako Bavorsko, Slovensko je menšie ako Katalánsko, Slovensko je rovnako veľké ako Škótsko, ktoré je formálne VÚC-ka z britského pohľadu. To znamená, že naozaj sú úrovne, kde my ako štát sme prirodzená jednotka s našimi piatimi miliónmi obyvateľov. Čo sa stane so zariadeniami a so zamestnancami a klientmi? S nimi sa nestane vôbec nič. Oni jednoducho prejdú, samozrejme, s tými kompetenciami tam, kam majú. Zariadenia či sociálne, či školské, či kultúrne prejdú primárne na mestá, v ktorých je ich sídlo. Teda kde sú fyzicky lokalizované. Prievidzské gymnázium prejde na mesto Prievidza, michalovské gymnázium na mesto Michalovce, galérie vúckarské prejdú pod mestá, v ktorých sú. Zároveň však sme tam dali poistku, pretože nie vždy je tam obmedzený, ale treba povedať, že kvantitatívne je malý, ale napriek tomu je tam obmedzený počet prípadov, kedy by to nemuselo byť ideálne riešenie. Ja spomínam, už som to tu spomínal, preto nebudem opakovať, veľké zariadenie sociálnych služieb v dedinke Nitrianske Pravno, kde asi je vhodnejšie, aby to neprešlo na takúto malú dedinku. To znamená, za tých okolností sme tam dali poistky, aby bolo možné takéto zariadenia vrátiť štátu. Tie však z pohľadu celkového objemu zamestnancov, financií a klientov sú pomerne zanedbateľné. Čo sa stane s peniazmi, to som vysvetľoval, keď som uvádzal ten zákon, takže veľmi stručne. Súčasných 30 % dane z príjmu fyzických osôb, ktoré dnes dostávajú VÚC, sa prerozdelí medzi štát a obce v pomere k nákladom, ako sa prerozdeľujú kompetencie, a dlhu. Ten pomer je 18 % v prospech obcí, 12 % v prospech štátu. Tých 12 % je principiálne napočítaných z troch vecí. Spomínaná autobusová doprava, spomínaná údržba ciest a dlh VÚC-iek, ktorý tiež prejde na štát. Všetko ostatné ide na obce. A zároveň je tam úspora, ktorú my odhadujeme počas toho päťročného obdobia na 200 miliónov eur. Chcem povedať, že ten výpočet je konzervatívny. Vychádza z priamych nákladov zastupiteľstva, ktoré sa nedá spochybniť, že sa zruší, a vychádza z predpokladu, že z úradníkov VÚC-ky sa podarí ušetriť polovicu. To je naozaj veľmi konzervatívny predpoklad, pretože, ako som už spomenul, tí úradníci napúchajú za tých 15 rokov veľmi výrazne, takže len keby sme sa vrátili tam, kde sme boli na začiatku, keď tie kompetencie dostali, tak už sa takmer tých 50 % ušetrí. Zároveň mestá už majú dneska vybudované odbory školstva, odbory sociálnych vecí, ku ktorým by, samozrejme, v prípade väčšieho množstva škôl možno nabrali jedného zamestnanca, ale vo väčšine zriaďovateľov sa nebude naberať takmer nikto, pretože tá existujúca kapacita vie tú zriaďovateľskú funkciu zvládnuť. Preto tá naša úspora je počítaná konzervatívne, napriek tomu je to 200 miliónov eur. Námietka, ktorú asi najviac ja osobne, musím povedať, že akceptujem a padla z viacerých strán, je, že sme mali zároveň predostrieť aj víziu, našu víziu budúcnosti územnej samosprávy, teda povedali viacerí ľudia, okej, súhlasíme, zrušiť VÚC-ky je dobrý nápad, ale to je to A. Prečo nám nepoviete aj B? Ako vidíte samosprávu dlhodobo a potom. Alebo si myslíte, že zrušenie VÚC-iek je to jediné, čo samospráva potrebuje v rámci svojich zmien a verejná správa? Naša odpoveď je taká, že samozrejme nie. Ako každý, kto strávil viac ako päť minút fungovaním slovenskej verejnej správy, vie, že popri VÚC-iek máme aj problém s obcami, ktorý spočíva nie ani tak v tej blízkosti a zodpovednosti, kde to, naopak, funguje, ale v tom, že naša samospráva je veľmi rozbitá. Máme teda viac ako 2 900 obcí na 5 miliónov obyvateľov, čo spolu s Českom a Francúzskom je európsky rekord. Otázka je, čo s tým. Podľa nášho názoru neni dobré tento návrh spájať legislatívne s tým návrhom na zrušenie VÚC jednak preto, že politicky spájame dve ťažké témy, čo je v podstate istý spôsob, ako to zabiť. Ak si prečítate akýkoľvek román alebo pozriete si akékoľvek hlbšie umelecké dielo z politiky, tak zistíte, že jedna; alebo ak ste tu aj chvíľu boli, zistíte, že najlepší spôsob, ako zabiť návrh, ktorý už sám osebe je náročný, je zavesiť k nemu ešte iný návrh, ktorý je tiež náročný, a spolu to vytvorí dostatočnú koalíciu proti na to, aby ho pochovali. To znamená, ak chcete naozaj niečo presadiť, musíte si vybrať. A my sme si vybrali tento jeden a jasný krok. Ale ak je otázka, aká je naša vízia o tom, čo by sa malo stať v tom druhom kroku, tak odpoviem nasledovne. Myslím si, že vzťah ľudí k svojim obciam je natoľko silný, že teraz opakovať socialistickú skúsenosť a rušiť ich alebo ich pripájať násilne, alebo hovoriť ľuďom, že to vymrie, je nesprávny postup aj neľudský, ale aj nesprávny, a dokonca aj politicky nesprávny. Na druhej strane ľudia čoraz viac cítia, najmä v tých menších obciach, že finančne to asi dlho neutiahnu tie obce, najmä ako demografia prichádza, starne celé Slovensko a tie obce – najmä menšie – starnú ešte oveľa rýchlejšie, pretože mladí ľudia z nich často odchádzajú a nevracajú sa. Preto vytvoriť systém, kde sa obce ako entity zachovajú, kde možno nebudeme musieť mať poslancov, ale bude jeden priamo volený starosta a starostovia z viacerých obcí budú tvoriť v rámci mikroregiónu zastupiteľstvo, ktoré bude určovať, ktoré bude rozhodovať o poskytovaní služieb v tom mikroregióne, to je asi cesta, ktorú zvolili aj v mnohých západoeurópskych krajinách, nechcem tu ísť teraz do detailov. Inými slovami, zachováte lokálnu identitu, zachováte priamo voleného lokálneho zástupcu, čo je v podstate to, na čo sa ľudia aj najviac obracajú, na starostu, a zároveň začnete kompetencie postupne posúvať nahor, aby tí starostovia o nich rozhodovali postupne a zabezpečila sa tá efektivita služieb. Mohol by som o tom hovoriť dlhšie, ale naozaj to nie je predmetom dnešnej debaty. Blížim sa už ku koncu, ale dovoľte mi ešte hovoriť o dvoch témach. Jedno sú stanoviská politických strán a jedno je európsky rozmer. Pokiaľ ide o stanoviská politických strán, ja som to aj včera čítal a dovoľte mi to prečítať ešte raz, nie je to dlhé. Stanovisko predsedu SaS Richarda Sulíka, s ktorým, ako ľudia vedia, ja nie som vždy na jednej nôte, ale pokiaľ ide o jeho vyjadrenia k VÚC, musím mu vyjadriť uznanie, pretože predbehol dobu. Richard Sulík povedal, 9. novembra 2013 povedal: „Systém vyšších územných celkov je pomýlený a samotné VÚC treba zrušiť.“ Jeho strana, to je nepriama citácia, sa o zrušenie VÚC bude snažiť. „Som za to, aby sa zrušili a kompetencie, ktoré majú, nech sa rozdelia, časť na štát a časť na obce. Nie je pravdou, že keď to bude bližšie k ľuďom, že to bude pod väčšou kontrolou, lebo ľudia tieto voľby jednoducho ignorujú.“ Akoby mi z duše hovoril. SaS, potom v rozhovore v januári 2014. Je otázka: „SaS sa nechala počuť, že ,vyššie územné celky sú umelou a nákladnou byrokratickou riadiacou štruktúrou v štáte obdobne, ako boli za vlády komunistov kraje. Táto štruktúra nebola vytvorená pre občanov, ale pre politické strany a politikov´, a preto sa čoraz intenzívnejšie zaoberáte možnosťou ich úplného zrušenia.“ Richard Sulík odpovedá, že „tak“. – „Dostane sa to aj do vášho volebného programu?“ – „Volebný program začneme písať asi na jeseň 2015, ale viem si predstaviť, že to bude zrušenie VÚC.“ – „Čo by ich malo nahradiť?“ – „Ide o zrušenie krajov bez náhrady s presunom kompetencií na štát a obce.“ Robert Fico, predseda vlády, o rušení súčasných VÚC hovorí prakticky, odkedy sa stal predsedom vlády, možno aj predtým, a on navrhuje tam nahradenie troma krajmi alebo tri plus jedna modelom. Nikdy to nespravil. Navyše, ako som aj uviedol predtým, tri plus jedna je model štátnej správy. No a keď niekto hovorí, že nahradenie súčasného systému systémom tri plus jedna, tak v podstate hovorí, že je za zrušenie VÚC a za to, aby neexistovali, aby bola len štátna správa v tomto rozsahu. Ale Robert Kaliňák, človek, ktorý má na starosti reformu verejnej správy, povedal tiež v roku 2013: „Áno, keď chcete počuť môj názor, myslím si, že zrušenie vyšších územných celkov je jedna z veľmi slušných ambícií, ktoré by sme mali mať.“ A v konečnom dôsledku hnutie SME RODINA si dalo do volebného programu zrušenie samosprávnych krajov. Bodka. Zdôvodnenie: „Samosprávne kraje sú v súčasnej podobe zbytočným medzičlánkom, ktorý iba odčerpáva finančné prostriedky. Ušetrené financie chceme presunúť do rozpočtov miest a obcí. VÚC v súčasnej podobe sa neosvedčili, ľudia si k nim nenašli vzťah. Skaličania nemajú nič spoločné s ľuďmi zo Žitného ostrova, Humenčania s Popradčanmi ani Horehronci s Lučenčanmi. Napriek tomu sú v jednom kraji.“ To sú citácie. Ako som už spomínal, SNS mala teda model tri plus dva, pán Hrnko hovorí štyri plus dva. Priznám sa, že nebudem sa s ním hádať, môžeme to potom skontrolovať, ale tú argumentáciu to veľmi nemení. A preto si myslím, že politická vôľa by tu mala byť. Nie je to tabu, nie je to niečo, čo politické strany odmietajú. Len ak si všimnete, je to niečo, čo vždy hovoria, ako povedal už starý kresťanský filozof svätý Augustín: Bože, dopraj mi zdržanlivosť, len ešte nie dnes. Tak tiež by všetci chceli zrušiť VÚC-ky, ale až o to ďalšie volebné obdobie a vtedy zase sa niečo iné nájde. Otázka moja je, prečo najmä strana SMER tak otočila nôtu a prečo na nás pán predseda vlády tak brutálne zaútočil, keď sme tento návrh predložili. Aby nebolo nedorozumenie, ja to neberiem nijak osobne, len ma zaujalo, že ten istý predseda vlády, ktorý keď som odhaľoval kauzy tety Anky, maséra Kostku, ktorému merateľne, preukázateľne, zásadne poškodili volebne, tak sa ku mne vyjadroval pomerne umiernene. Samozrejme, nie pochvalne ani nie neutrálne, ale umiernene. Naopak, najtvrdší doterajší osobný útok predsedu vlády na moju osobu som zažil, keď sme s pani Macháčkovou podali tento návrh. Bolo to v priamom prenose a bolo to pomerne nevyprovokované, keďže sa ho moderátor, redaktorka spýtala, že čo povie na ten návrh, a on namiesto toho sa pustil do veľmi, veľmi tvrdého osobného útoku. Ale teraz to nehovorím kvôli môjmu osobnému, len ma to zaujalo, lebo hovorí to o tom, že je to nejaké boľavé, je to nejaké boľavé miesto. A moja hypotéza, samozrejme, do duše Robertovi Ficovi nevidím, niekedy už ani neviem, či si do nej vidí on sám, je, že Robert Fico vie, že to treba spraviť, a vie, že aj jeho voliči si to myslia. A Robert Fico je politik, ktorý, keď voliči niečo veľmi chcú, jeho voliči, a je to možné spraviť, tak to aj spraví. On je to, čo nazývajú politológovia responzívny politik, teda reaguje na dopyt, na to, čo ľudia od neho chcú. Takže na jednej strane sa cíti byť pod tlakom, na druhej strane to reálne nemôže spraviť. Ale prečo to nemôže spraviť? Nie je predsa predseda vlády, nemá najsilnejší poslanecký klub? No problém je v tom, že strana SMER je organizovaná na dvojstupňovej báze. Na celoštátnej úrovni existuje úzka skupina politikov a ich sponzorov a priateľov, ktorí si parcelujú verejné financie, verejné služby, verejné pozície. Pre toho, kto má väčší záujem o túto tému, odporúčam knihu Marka Vagoviča Vlastnou hlavou, kde je to rozobrané na viac ako 200 stranách a keby som to začal rozoberať v rovnakej dĺžke, predsedajúci by ma určite upozornil, osobitne keďže je tiež zo strany SMER a mal by aj pravdu. Nie je to predmetom dnešného rokovania. SMER však okrem toho má aj, ak sa nemýlim, niekde medzi 10- a 20-tisíc členov, má 49 poslancov, asi 79 okresných tajomníkov, pardon, predsedov, majú tam aj tajomníkov, krajských predsedov, rozsiahle predsedníctvo. Aj títo ľudia potrebujú z niečoho žiť a najmä sa nejak postarať o svoje rodiny, príbuzných, známych a malých sponzorov. Viete, keď som otvoril kauza Blanárovho cétečka, tak mi viacerí ľudia zo Žilinského kraja písali alebo hovorili, že viete, ale my si nemyslíme, že to pán Blanár sa na tom obohatil. A ja hovorím, že prečo si to myslíte? Nevieme, nemáme dôkazy, nikto nevie. Je to len názor, ale hovoria, že my, jak to sledujeme, my si myslíme, že pán Blanár preto je taký zúrivý, že musel prikryť niekoho iného biznis. Samozrejme, to povedať nemôže a zároveň teda je z toho veľmi naštvaný, pretože vlastne on dneska znáša tie politické aj osobné náklady, že sa naňho ľudia pozerajú, že o 820-tisíc euro obral pacientov v Žilinskom kraji. No a keď sa pozreme na fungovanie VÚC-iek, tak naozaj SMER využil svoje zakorenenie v nich k tomu, aby sa čo najviac postaral o seba a svojich ľudí. Mohol by som tu čítať pomerne dlhý zoznam a aj poslancov SMER-u, ktorí sú zároveň aj na VÚC-ke v nejakej pozícii. Mohli by sme hovoriť o ďalších ľuďoch, ktorí sú s nimi nejakým spôsobom spojení, ale opäť, nie je to predmetom dnešnej debaty. Chcem len povedať, že SMER osobitne je podľa mňa v pasci. Inak je to tá istá pasca, v ktorej je zhodou okolností aj pán Kotleba, a to je to, že chceli by urobiť niečo, čo je pravdepodobne aj populárne, ale čo by ich práve zasiahlo veľmi významnou mierou. A preto to urobiť nemôžu, a preto pán predseda vlády Fico na nás tak zúrivo zaútočil. Blížim sa už k záveru, ale dovoľte mi ešte hovoriť niečo aj o európskom rozmere. Lebo ak si pamätáte, tí z vás, čo majú viac ako 25 rokov, jeden z hlavných argumentov pri zriaďovaní VÚC bolo, že to od nás chce Európska únia. To bola dokonca aj pravda, lebo v rámci prístupového procesu existuje taká veľmi zvláštna vec, že existuje európske právo, takzvané acquis communautaire, a to si musíte osvojiť, keď chcete vstúpiť do Európskej únie a dať ho svojho právneho poriadku. Aj keď vstúpite do Únie, nemôžte ho jednoducho odvolať, lebo by vás Komisia začala žalovať na Európskom súdnom dvore. To znamená, ten právny rámec je záväzný. Len keď sa začalo diskutovať o vstupe nových členských štátov ešte v 90. rokoch, keď padol komunizmus, tak na Západe bol taký dosť veľký strach, že či tieto postkomunistické európske krajiny môžu byť súčasťou takéto klubu, aj keď preberú všetky zákony. Preto sa vtedy povedalo, že okrem kritérií zákonných sa uplatnia kritériá mimozákonné a na tých sa nejak dohodli vtedajšie členské štáty s Európskou komisiou. Medzi ne patrilo napríklad prijatie zákonu o štátnej službe a odpolitizovanie štátnej služby, čo, ako všetci dneska vieme, je jeden z najväčších vtipov 21. storočia, keďže už sme 14 rokov, pardon 12 rokov členmi Európskej únie, ale teda že by sme tu odpolitizovali predtým alebo potom štátnu správu, tak si myslím, že nemyslí dnes nikto. A druhá vec bolo aj to, že bolo by dobré, to nebola úplná nutnosť, ale že bolo by dobré urobiť aj samosprávne kraje, lebo to posilní demokraciu. Nebola to povinnosť a mnohé štáty to ani neurobili, k tomu sa o chvíľku dostanem, ale bolo to takým spôsobom naznačované. To znamená, my sme nikdy nemuseli, ale bolo to vnímané, že ak chceme byť dobrí Európania, bolo tam také posolstvo. Neexistuje žiadny európsky predpis alebo vôbec ani nejaký štandard toho, že by mala existovať regionálna samospráva. Zároveň si musíme teda povedať, že to, čo znamená regionálna samospráva, znamená úplne rôzne veci. Lebo, ako som už spomenul, regionálna samospráva je aj Bavorsko, ktoré je väčšie od nás, aj Katalánsko, ktoré je väčšie od nás. To znamená, že hovoriť o VÚC ako o nejakej európskej monolitickej jednotke je úplný nezmysel. Podobné kraje, ako máme my, sú v niektorých krajinách, ale sú skôr menšinou. Poviem príklad, aby som zase nebol negatívny. Majú ich v Rakúsku, aj keď tam sú väčšie, tie landy. Sú dokonca výrazne väčšie ako naše VÚC-ky, ale majú ich. Tam to avšak vychádza z veľmi silnej historickej tradície, ktorá nikdy nebola prerušená, jednotlivých štátov alebo landov Nemecka; pardon, Rakúska. Majú ich v Čechách. Tam sú o niečo väčšie, ale v zásade podobné tým slovenských. A musím povedať, že fungujú aj s veľmi podobným úspechom, respektíve nie až takým úspechom ako u nás. Ale Česko tu dnes neriešime. Sú krajiny, ktoré nemajú vôbec žiadnu regionálnu samosprávu. Je to napríklad Veľká Británia. Veľká Británia má selektívnu decentralizáciu na Wales, Severné Írsko a Škótsko, ale v samotnom Anglicku, ktoré tvorí 90 % Spojeného kráľovstva, decentralizácia na kraje neexistuje. Dokonca oni nemajú, dokonca aj decentralizácia na úrovni toho, čo my sme nazvali mestá alebo lokálna samospráva, je tam taká zvláštna, ale o tom tiež dneska nemusíme. Sú potom štáty, samozrejme, maličké. Máme štáty, ako je Estónsko, máme štáty, ako je Slovinsko, máme štáty, ako je Litva, ktoré tiež nemajú regionálnu samosprávu. To sú štáty, ktoré majú dva, tri, štyri milióny obyvateľov, teda sú menšie od nás, ale nie až tak zase úplne zásadne. A tieto štáty usúdili, že pre troj-, štvormiliónový štát to už veľmi nemá zmysel, a nikdy to ani nespravili, ani to neplánujú, pokiaľ viem, spraviť. Potom sú krajiny, ktoré sú väčšie od nás a nespravili to tiež. Konkrétne Bulharsko a Portugalsko. Bulharsko nemá VÚC-ky, hoci má v tejto; Bulharsko malo kedysi, myslím, desať miliónov obyvateľov, vďaka emigrácii je ich dneska oveľa menej, ale stále je ich výrazne viac ako u nás. Napriek tomu Bulharsko VÚC-ky nezriadilo. A Portugalsko. Portugalsko má dve samostatné jednotky, Azorské ostrovy a Madeiru, ale samotné Portugalsko nie je nijak členené. Teda je členené len na samosprávy obecného charakteru, ktoré zhodou okolností reformovali podobne, ako som pred chvíľkou navrhoval aj u nás. Portugalsko má, myslím, z hlavy, okolo desať miliónov obyvateľov, takže je to dokonca významne väčší štát ako my a nechýbajú im tam. Dánsko, ktoré často uvádzame za príklad úspešnej decentralizácie a príklad takej efektívnej decentralizácie, lebo dokázalo zlúčiť obce postupne až zhruba na sto obcí. To už ani nie sú obce, to už sú skôr miniokresy až okresy. Lebo vezmite si, že Dánsko je veľké ako Slovensko a my máme 79 okresov, oni majú sto obcí. Takže Dánsko je možno taký cieľový stav, kam, ak budeme desiatky rokov postupne tu reformovať, možno tam dospejeme. A tam sa hovorí, že vidíte, Dánsko je také funkčné a úspešné a Dánsko má regióny, má päť VÚC-iek. Tak som sa pozrel na tie dánske VÚC-ky. Prvá vec, čo poviem, je, že dánske VÚC-ky existujú, by som povedal, o chlp, pretože bol voči nim a je voči nim silný odpor, ale existujúca vládna koalícia si to presadili. Ale čo je zaujímavejšie než dánska politika, je, že 90 % rozpočtu dánskych VÚC-iek je o zdravotníctve, o manažmente zdravotníctva. To znamená, že dánske VÚC-ky by sme skôr my nazvali krajskými zdravotnými poisťovňami, keby sme hovorili na Slovensku, pretože to je ich úloha. Organizovať zdravotnú starostlivosť regionálneho významu v Dánsku. Môžte povedať, že sú to VÚC-ky, technicky to sú, ale s našimi VÚC-kami to nemá prakticky nič spoločného a s ich úlohou. Takže dovolím si tvrdiť, že Dánsko nemá VÚC-ky v slovenskom zmysle slova tiež. Toto, čo uvádzam, neuvádzam preto, že my by sme mali kopírovať Dánsko alebo Portugalsko. Chcem to len práve uvádzať ako príklad toho, že v Európe existuje obrovské množstvo rôznych usporiadaní aj veľkosťou štátu, aj spôsobom, ale že zo štátov, ktoré nie sú od nás ďaleko, zo štátov, ktoré majú tri, štyri, päť, šesť, sedem, osem, deväť miliónov obyvateľov, tá stredná skupina, tak mnohé z nich to nemajú a niektoré, ktoré to majú, to majú v podobe, ktorú my by sme VÚC-kami nenazvali. Preto si dovolím uzavrieť tým, že... (Reakcia z pléna.) Pán kolega, môžem aj štvrtýkrát, ak vás to bude baviť... (Reakcia z pléna, prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)