Petrák, Ľubomír, poslanec NR SR (2016-04-21):
Ďakujem pekne za slovo, pani predsedajúca. Vážený pán minister, jeden, druhý, vážené kolegyne, kolegovia, dovoľte mi, aby som povedal pár slov k programovému vyhláseniu vlády, ktoré je predmetom dnešného rokovania. Z úst opozície tu zaznieval rad aj súhlasných; čo som prekvapený, lebo je to politická debata, ale musím povedať, že politicky korektná debata, lebo zaznievajú aj súhlasné vyjadrenia; ale aj rad vyjadrení, ktoré sú nesúhlasné a spochybňujú mnohé veci. To, čo som si ja z toho doterajšieho priebehu odniesol najviac, je, programové vyhlásenie vlády je slohové cvičenie, chýba vízia, niektorým chýbajú konkrétne kroky. No, dámy a páni, ale ak sa zamyslíme nad tým, ako naformulovať víziu, tak vízia sa dá opätovne naformulovať len slohovým cvičením, ktoré možno bude stručné, možno bude obšírnejšie, ale v každom prípade bude slohové cvičenie. Programové vyhlásenie vlády je súbor krokov, ktoré chce vláda uskutočniť v najbližších štyroch rokoch, ktoré môže obsahovať v sebe aj víziu, ale myslím si, že nemalo by to byť iba o vízii. Sme svedkami za posledné desaťročia, minimálne dve desaťročia, svedkami toho, že víziu je v zásade schopný naformulovať takmer každý, lebo sa týka ďalšieho časového úseku. Ale pokiaľ ide o navrhnutie efektívnych krokov, ktoré by viedli k cieľu, tam sa jednak líšime a tam jednak pri formulácii zlyhávame a v každom prípade realizácia je v drvivej väčšine už len snom. Takže niečo z programového vyhlásenia vlády: Vláda sformuluje do konca roku 2016 v Národnom programe rozvoja výchovy a vzdelávania dlhodobú koncepciu obsahu výchovy a vzdelávania a bude pokrývať desaťročný výhľad. To je ten krok, po ktorom voláte, to je tá vízia, a to je to, čo sme nechceli dať do programového vyhlásenia vlády ako jediní, ktorí tu máme patent na rozum, lebo sme boli schopní zostaviť vládnu koalíciu, ale už v predvolebnom období na mimoriadnom zasadnutí tohto parlamentu sme formulovali záver, že pri vypracovaní Národného programu rozvoja výchovy a vzdelávania chceme, aby sa zúčastnili všetky politické strany, tie, ktoré sú súčasťou vládnej koalície, ale aj tie, ktoré sú súčasťou opozície, aby takýto dokument nebol dokumentom na štyri roky, ale predovšetkým chceme, aby sa tvorby tohto dokumentu zúčastnili tí, ktorých sa to najviac týka, to znamená predstavitelia stavovských organizácií, učitelia, zástupcovia rodičov, ktorí obhajujú záujmy detí. A toto je, myslím, správny prístup, ktorý je potrebné akceptovať aj vykonať. Na druhom zasadnutí výboru pre vzdelávanie, vedu, mládež a šport sme debatovali o týchto krokoch aj s pánom ministrom školstva Plavčanom a prijali sme zatiaľ džentlmenskú dohodu, lebo sme povedali, že nie je potrebné ju pretaviť do uznesenia výboru, že výbor bude priebežne informovaný o výsledku postupu pri spracovávaní Národného programu rozvoja výchovy a vzdelávania, že členovia výboru tak ako za opozíciu, tak aj za koalíciu budú mať právo sa zúčastňovať na formulovaní národného programu a závery, ktoré tam budú prijaté, sa budú v maximálnej možnej miere snažiť o konsenzus medzi všetkými zúčastnenými stranami. Zaznievalo tu, že o akej kontinuite je potrebné hovoriť. No, dámy a páni, v prípade školstva je s istotou potrebné hovoriť o kontinuite a je to aj obsahom programového vyhlásenia, že návrh národného programu bude vychádzať zo správy o stave školstva, ktorú Národná rada prerokovala v roku 2013. Zaznamenal som tu predovšetkým z úst kolegov, ktorí sú tu prvýkrát, že je potrebné urobiť opätovnú analýzu a že je potrebné znovu sa hlbšie oboznámiť s problematikou školstva. Ja vnímam správu o stave školstva ako dokument, ktorý sa pripravoval takmer dva roky. Dokument, ktorý sa viac ako pol roka diskutoval na odbornej verejnosti a ktorý považujem ja osobne za konsenzus odbornej verejnosti s vtedajšou vládnou garnitúrou strany SMER – sociálna demokracia. Tým, že budeme vychádzať z tohto dokumentu a budeme ho aktualizovať, myslím si, že sa vyhneme zbytočným siahodlhým rozhovorom o tom, aké sú potrebné ďalšie analýzy. Stačí nám doplniť tabuľky za dva alebo tri roky a sme tam, kde potrebujeme byť, a nie jalovo (rečník naznačil úvodzovky), a možno aj bez tých úvodzoviek, ďalšie dva roky rozprávať o tom, čo potrebujeme ešte zanalyzovať. Navrhované riešenia predovšetkým pre regionálne školstvo; alebo poviem to ešte trošku inak, kde vnímam aké potreby. Môžeme hovoriť o originálnych kompetenciách a predovšetkým v predprimárnom vzdelávaní a keď si pozrieme všetky analýzy, tak ja v predprimárnom vzdelávaní vnímam iba jeden problém, a to sú nedostatočné kapacity. Ambícia, aby na konci tohto volebného obdobia boli zaškolené v materských školách všetky deti vo veku od štyroch rokov, je, myslím, ambícia, ktorá je zmysluplná, je potrebná a ja si dovolím tvrdiť, že v prípade marginalizovaných skupín, vylúčených skupín je potrebné, aby sme sa snažili dostať do predškolských zariadení deti už od tretieho roku života, tak aby tieto deti získali základné návyky, ktoré sú nevyhnutné pre život v civilizovanej spoločnosti. Trošku komplikovanejšia situácia je v regionálnom školstve, lebo v regionálnom školstve je tých problémov nazhromaždených trošku viac. To, čo tu zaznieva naprieč politickým spektrom, naprieč odbornou verejnosťou, ale aj s podporou verejnosti, rodičov, je nedostatok financií v školstve. Nikto z nás nespochybňuje, že školstvo je v súčasnosti podfinancované, nikto z nás nespochybňuje, že je potrebné dvíhať platy učiteľov ako prostriedok pre ich motiváciu, ako prostriedok pre zvyšovanie kvality výchovy a vzdelávania. Na ten záver vety – ako prostriedok na zvyšovanie kvality výchovy a vzdelávania – dávam ja osobne ťažisko. A tu by sme sa mohli začať možno baviť odborne bez nejakých emócií, kde máme problémy v tejto oblasti. Ak by sme si zobrali analýzy, ktoré vychádzajú z rôznych meraní kvality vzdelávania, hovorí sa predovšetkým o PISA, ktorá sa týka žiakov 9. ročníka, ale môžme hovoriť aj o testovaní v 4. ročníku; nebudem ukazovať grafy, aj keď ich tu mám všetky pripravené; tak by sme zistili, že problémy na 1. stupni v zásade nemáme. Na 1. stupni máme buď stabilnú alebo mierne stúpajúcu úroveň vzdelávania a tie problémy nám nastávajú na 2. stupni základných škôl, kde zase objektívne treba povedať, ak budeme hodnotiť roky 2003, ´6, ´9 a ´12, tak medzi tretím a šiestym došlo k poklesu kvality vzdelávania, v deviatom kvalita vyšla a v dvanástom kvalita klesla, z pätnásteho roku výsledky nemáme. To znamená, je tam nejaká sínusovka, ktorá nie je žiadnou katastrofou, a preto ak niektorí z vás hovoria, že slovenské vzdelávanie, slovenské základné školy sú jednou veľkou katastrofou, ja osobne si to nemyslím, a v tých podmienkach, v ktorých pracujú slovenskí učitelia, vykonávajú špičkovú prácu a je im za to treba s úctou poďakovať. Preto, aby to nebolo len pri poďakovaní, musíme pristúpiť aj k zvyšovaniu platov. Zvyšovanie platov bolo zadefinované v programovom vyhlásení vlády ako šesťpercentné zvýšenie od 1. 9. 2016 a od 1. 1. 2018 každý rok o 6 percent. Treba povedať, že z úst politikov, vrcholových politikov, zaznelo, že toto je minimálne zvyšovanie, ktoré je garantované, a že v prípade ďalších systémových zmien, ktoré školstvo bezpochyby potrebuje, môžu pribudnúť aj ďalšie zdroje. Ale to, čo sa už zamlčuje alebo tak nejako veľmi, veľmi potichu vyplýva z tejto debaty, je to, že od 1. 1. 2016 boli platy zvýšené o 4 %, od 1. 9. sa zvyšujú o ďalších 6 %, to znamená, v roku 2016 bude zvýšenie predstavovať v tarifách 10 percent. Ak k tomu pripočítame všetky nadväzné príplatky, ktoré súvisia s tarifnými platmi, tak to reálne zvýšenie platov ku koncu roku 2016 by oproti roku 2015 mohlo predstavovať niekde okolo 12 % zvýšenia platov. Čiže ak hovoríme o tom, že je to málo, tak pomenujme celé číslo. Celé číslo je ku koncu roku 2016 10 %, s príplatkami zhruba 12 percent. A to už je číslo, myslím, že ktoré nie je žiadnou katastrofou... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcou.)