J. Senko, poslanec: (2008-02-07):
Prácu novinárov, ešte raz, novinárov, a ich úlohu vôbec nespochybňujem, vážim si ich, pri demokratizácii spoločnosti a pre demokraciu spoločnosti je významná a dôležitá. Je podstatnou súčasťou demokratického systému. Mala by však byť v prevažnej miere založená aj na čo najväčšom počte spoľahlivých informácií. Je veľmi dôležité, aby aj v našej spoločnosti dostávala väčší priestor etická žurnalistika založená práve na tej kvalite informácií, ktoré by viedli k čo najobjektívnejšiemu informovaniu verejnosti. Bez zbytočných balastov založených na účelových interpretáciách, polopravdách. A nerád by som hovoril o účelových klamstvách. Verím, že tých sa predovšetkým v budúcnosti bude vyskytovať čo najmenej. No a na to by mal slúžiť aj predmetný zákon. Aj tie jeho ustanovenia, ktoré hovoria o práve na odpoveď. Zmysel práva na odpoveď nie je v tom, aby sa mohol niekto obhajovať, ale aby jednoducho tam, kde médiá na to zabudnú alebo prípadne z iných dôvodov neuvedú nejaké argumenty, aby sa verejnosť mala možnosť dozvedieť aj iný názor, to znamená, aj ten názor dotknutej strany, názor dotknutých. Veď sa ich tie názory týkajú. Presadzovanie práva na odpoveď chápem ako súčasť občianskych práv. Spája v sebe slobodu prejavu i právo na ochranu osobnosti. Aj tento návrh sa snaží vyriešiť medzeru v našej legislatíve v prospech väčších práv jednotlivcov voči svojvoľnému konaniu médií. Priamo do štruktúry obsahu periodickej tlače sa zavádza tento inštitút na ochranu osobnosti a súkromia, právo vyjadriť sa k veci, ktorá sa kedykoľvek môže dotknúť každého z nás. Právo na odpoveď je štandardný prvok tlačového zákona v práve európskych krajín. Je tzv. európskym civilizačným výdobytkom. Dokonca už som hovoril, že v roku 1799, potom v roku 1822 sa o týchto záležitostiach hovorilo a do legislatívy európskych krajín sa začalo presadzovať v 80. rokoch minulého storočia. A v roku 1974 Rada Európy, Výbor ministrov sa dohodol o práve na odpoveď v postavení jednotlivca vo vzťahu k tlači. Neviem prečo, ale od roku 1974, ja som už niekedy aj vo faktických poznámkach o tých veciach hovoril, sa, žiaľbohu, v našej spoločnosti táto rezolúcia uvádzala ako právo na opravu. Od roku 1974 sa tu hovorilo o práve na opravu. Bohužiaľ, bol zlý preklad a teraz sa zistilo, že jednoducho od roku 1974 sme mali hovoriť už aj tu, v tejto spoločnosti o práve na odpoveď. No a potom, poviem iba to, že v roku 2004 opäť Rada Európy, Výbor ministrov prijal a odporučil a znovu potvrdzuje, že právo na odpoveď by malo chrániť každú fyzickú, právnickú osobu, atď., atď., ktoré sa dotýkajú osoby, ovplyvňuje ich práva, uznáva, dokonca uvádza rozsah práva na odpoveď, rýchlosť odpovedí, odpoveď na rovnakom mieste, bezplatnosť, atď., atď. Treba si to iba naštudovať. To znamená, konečne v roku 2008 sa to nejakým spôsobom nám darí. A aspoň vôbec tu na pôde tohto parlamentu o týchto veciach rozprávame. No základným cieľom bolo dosiahnuť práve týmto inštitútom vynutiteľnosť práva na opravu prostredníctvom mechanizmov, ktoré sú jednoduchšie a efektívnejšie ako jeho časovo takmer nekonečné vymáhanie súdnou cestou. Pán Rafaj tu včera o týchto záležitostiach hovoril. Takže právo na odpoveď vzniklo a začalo sa uplatňovať. Je zaujímavé, že najväčšími odporcami presadzovaných zmien boli rôzne vydavateľské zväzy a novinárske organizácie. Od začiatku uplatňovania práva na odpoveď, nielen u nás na Slovensku, išlo o boj záujmových skupín. Účelovým spôsobom sa zastieralo obavami o slobodu tlače. Aj dnes sa to tu tak robí, dokonca sa to spája s hlasovaním o Lisabonskej zmluve. Paráda. S takmer podobnými argumentmi, ako teraz u nás, pôsobili vo vzťahu k verejnosti novinári a majitelia médií všade, kde sa toto opatrenie zavádzalo a kde už dnes úspešne funguje. Dokonca aj v Čechách, aj tam bol veľký hrmot. Veľký hrmot tam bol. Jedným z bojovníkov bol aj český šéfredaktor jedného slovenského denníka, ktorý v tom období pôsobil v Čechách a tam sa zavádzal právny inštitút. Treba ale podotknúť, že to, za čo momentálne médiá u nás bojujú, nie je o slobode prejavu, ale o zachovávaní vlastných informačných privilégií. Podstata a ich obavy, že by sa v ich novinách objavovali aj iné názory ako ich, že by každý mal právo byť vypočutý, spočívajú v tom a v tej záležitosti, ktorá sa ho týka a mal by teda mať možnosť vyjadriť sa k tejto veci. Nestáva sa tak. U nás v rámci legislatívneho pripomienkového konania sa naozaj diskutovalo. Chcem podotknúť, že ozaj sa diskutovalo. Novinárska a vydavateľská obec bola pri tom. Aj pán šéf vydavateľských združení od začiatku. Aj Syndikát novinárov. Vyjadrovali svoj postoj. A v tejto chvíli si dovolím spomenúť postoj Slovenského syndikátu novinárov, jej predsedníčky pani Krútkej. Citujem z jej vyjadrenia: „Slovenské médiá sa bulvarizujú, ponúkajú čoraz menej priestoru kvalitnej žurnalistike a novinárska informácia sa vo väčšine médií stala len produktom, ktorý má zvyšovať zisky ich majiteľov.“ Ďalej upozorňuje na potrebu zachovávať a rozvíjať kvalitný žurnalizmus. Zároveň poukazuje na viaceré problémy slovenských médií a navrhuje, ako by sa mohli vyriešiť. Citát, nie môj: „Pre príklon k bulváru, pre časté porušovanie etických pravidiel profesie, ako aj zjavné manipulácie sa stráca vo verejnosti úcta k novinárskemu stavu, úcta k novinárskemu stavu,“ to konštatovala  predsedníčka Slovenského syndikátu novinárov. Majiteľov médií žiada, ona majiteľov médií žiada, aby pred bulvárnymi informáciami uprednostňovali pravdivé, objektívne a neskreslené informácie a občanov, aby preferovali tie médiá, ktoré ponúkajú žurnalistiku vysokej kvality. „Niet pochybností o tom, že k zdraviu v demokratickej spoločnosti môže značnou mierou prispieť kvalitná žurnalistika.“ Zverejnené 6. 11. 2007 prostredníctvom agentúry SITA. Prečo zmenila pani Krútka tento názor, nebudem hovoriť, ani konštatovať. Len je veľmi zaujímavé, že vo svojej úvahe prečo, to ako  sa dostala k internetu. Ale veď ona na začiatku týchto všetkých úvah bola. Dokonca veľmi dobre vie, že v predchádzajúcom návrhu zákona, o ktorom sa diskutovalo, toto ustanovenie bolo. Lenže je Dohovor členských štátov Európskej únie, že táto problematika, to znamená, problematika informácií na internete, sa bude riešiť v rámci celej Európskej únie. A ona to, neviem, pod vplyvom koho alebo neviem, ako sa to stalo, tak teraz v januári vydala nejaké vyhlásenie, na základe ktorého akože Syndikát slovenských novinárov zmenil názor. Ale iba vo vzťahu k tomuto ustanoveniu, nie k ustanoveniu celkového tlačového zákona. Taká je pravda. Takže právo na odpoveď, tento nástroj by mal byť aj čiastočným eticko-právnym nástrojom slobody tlače a demokracie spoločnosti. Vzhľadom na to si zákon zasluhuje v tomto znení, aby prešiel do druhého čítania, a tam budeme mať možnosť ďalej diskutovať k predmetnému zákonu a jeho znenie prípadne vylepšovať. Ale vôbec sa tomu nebránime. Práve preto tento návrh zákona podporím a odporúčam ho posunúť do druhého čítania. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)