J. Rydlo, poslanec: (2009-06-03):
Po rozpade Uhorska sa Maďari nikdy nevzdali ambície obnoviť Uhorsko v akejkoľvek forme. Uvedomovali si však, že nie je v reálnych možnostiach porazeného štátu, aby naraz znovu získali celé Uhorsko, preto vypracovali na ministerstve zahraničia programový dokument, ktorý revizionistické ambície zoradil podľa hierarchie dôležitosti. Najmenej dôležité sa zdalo znovuzískanie Chorvátska a území ostatných južných Slovanov. Chorvátsko malo aj pred rokom 1918 autonómiu, ostatné územia boli malé a menej relevantné. Dôležitejšie sa zdalo Sedmohradsko, ktoré aj z historického hľadiska hralo dôležitú rolu v maďarskom historickom povedomí, odtiaľ pochádzalo viacero vysokých šľachticov, ktorí viedli stavovské povstania proti Viedni. Ale Rumunsko bolo relatívne silným štátom, navyše kráľovstvom, na čele ktorého stál kráľ pochádzajúci zo starej európskej dynastie. Inými slovami, znovuzískanie celého Sedmohradska tiež nebolo ľahko dosiahnuteľné. Preto na prvé miesto svojej hierarchie dôležitosti i na prvé miesto z hľadiska stratégie a taktiky dali Slovensko. Slovensko, ktoré videli ako integrálnu súčasť Uhorska a navyše ako najslabší článok v reťazci nástupníckych štátov, pretože nemalo vlastný národný štát ani vlastnú zahraničnú politiku. Maďari svoje revizionistické ambície opreli o myšlienkovú konštrukciu presvedčenia o svojej historickej misii v strednej Európe, resp. podunajskom priestore, o Maďaroch a Maďarsku ako historickom bolverku kresťanstva a kresťanskej západnej civilizácie chrániacej ju proti barbarstvu prichádzajúcemu z Východu i proti nekultúrnym a nevypočítateľným Slovákom. O tom, s akým odhodlaním Maďari verili v obnovu Uhorska a v tejto viere formovali i nastupujúce generácie, svedčí aj tzv. maďarský Otčenáš, t. j. modlitba, ktorú všetky maďarské deti každé ráno v škole pred začatím vyučovania recitovali: „Verím v jedného Boha, verím v jednu maďarskú vlasť, verím v obnovu Uhorska.“ V druhej polovici 30. rokov minulého storočia Maďari využili rozpínavosť Nemecka a jeho mocenské a revizionistické ambície, aby s ich pomocou znovuzískali aspoň časť „stratených“ území. Keď sa nemecké vojnové šťastie začalo obracať a porážka Nemecka črtať, začala ich zahraničná politika opäť argumentovať myšlienkou „maďarského bolverku“, tentoraz protikomunistického, a hľadať s pomocou tejto myšlienky oporu na Západe, ale s malým úspechom. Porážka vo vojne, obnova predvojnových hraníc, etablovanie komunizmu a začlenenie do sovietskej zóny vplyvu maďarské ambície načas zabrzdili, ale počnúc 70. rokmi minulého storočia détente, helsinským procesom a postupným rozkladom komunizmu znovu začali vetriť priaznivý vietor na zmeny. Nie nadarmo veľká časť „disidentského stredoeurópskeho hnutia“ vyšla práve z Budapešti. Ich „model obnovy strednej Európy“ nebol iným ako návratom ku starej, v rôznych podobách skloňovanej myšlienke bolverku či misie Maďarov. Nebolo politicky dobre možné hovoriť otvorene o revízii, tak sa to začalo obaľovať do pekných rečí o „myšlienke obnovy strednej Európy“, o „stredoeurópskej integrácii“, v ktorej mali mať najdôležitejšie miesto, ako inak, Maďari ako kultúrny, historický poriadkový faktor. Nie je náhodné, že Stredoeurópska univerzita je v Budapešti. Tiež nie je náhodné, že ďalšia postgraduálna univerzita, založená a financovaná zo zahraničia, Andrássyho univerzita, je tiež v Budapešti a hlási sa ku smutno slávnemu Júliusovi Andrássymu, architektovi Ausgleichu z roku 1867. Pre nás Slovákov bolo nešťastím okrem iného to, že sme nemali vlastný národný štát, ale žili ako podriadený národ v rámci Česko-Slovenska, kde Praha tvrdo využívala politiku divide et impera v zmysle vyvolania konfliktov a vzájomných hrozieb medzi Slovákmi a maďarskou menšinou, ako v zmysle trojuholníka Praha – Bratislava – Budapešť. Nie raz János Kádár hrozil Dr. Husákovi Durayom. Myslím, že treba zdôrazniť zásadu medzinárodného práva a tradíciu o suverenite a rovnoprávnosti štátov, ktorá vylučuje akékoľvek miešanie sa do vnútorných záležitostí iného štátu. A ďalej podobnú zásadu reciprocity pri medzištátnych vzťahoch a dohodách. Ja vždy pripomínam mojim priateľom Maďarom, aby nezabúdali, že kráľovstvo svätého Štefana trvalo, bránilo a rozširovalo sa, pokiaľ Maďari zachovávali jeho politický testament. Rešpektovať, uctiť si všetky rozličné jazyky, všetky rozličné národy, ktoré tvorili toto mnohonárodnostné kráľovstvo. Keď sa Maďarské kráľovstvo začalo spreneverovať tomuto odkazu, nota bene keď Maďari začali maďarizáciou iných národností, kráľovstvo začalo upadať, až sa rozpadlo. Na záver chcem, slávna snemovňa, povedať iba toľko – a toto je poznámka do koaličných radov, nie do opozičných. Krátko po nástupe tejto vlády bol pripravený niektorými historikmi projekt a bol predložený ministerstvu zahraničných vecí a niektorým činiteľom, projekt programu medzinárodnej konferencie, ktorá chcela mať za cieľ „vyfúknuť“ vietor Maďarom, povedané ľudovo, z plachiet a odhaliť ich hegemonistické ciele skrývajúce sa pod pojmy „stredoeurópsky priestor“, „podunajský priestor“ či „Karpatská kotlina“. Pravda, nebol vraj o to ani záujem, ani peniaze, ale predovšetkým asi nikto nepochopil, prečo je takáto téma z hľadiska slovenského štátneho záujmu dôležitá. Ja som s týmito maďarskými argumentmi musel žiť, či som žil v Ríme, v Paríži, v Mníchove atď., to je všetko vedľajšie. Teda všetky tieto argumenty na medzinárodných konferenciách, či politických, či historických, či ekonomických, veľmi dôverne poznám. Pravda, Slovákom niekedy začne svitať, až keď je neskoro. Čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem.