R. Kaliňák, poslanec: (2005-09-22):
Najprv by som reagoval na pani poslankyňu Podrackú, ktorá uviedla, že teda otázka znásilnenia je nóvum v našom právnom poriadku. Ak teda, samozrejme, nebránim sa tej úprave, ak by došlo k väčšinovému názoru, že je potrebné otázku a právnu formuláciu znásilnenia zo zákona vypustiť, avšak rád by som poukázal na skutočnosť, že znásilnenie je trestným činom, je osobitným trestným činom a keby sme prijali túto filozofiu, tak by sme museli tento trestný čin zo zákona vyňať, z Trestného zákona vypustiť, resp. ho nahradiť v podstate unisexuálnym, by som povedal, vyhlásením o trestnom čine znásilnenia. Samozrejme, napriek tomu však tvrdím, že sa nebránim tomu, aby sme to upravili, len som si myslel, že by to situáciu zjednodušovalo, keďže trestný čin znásilnenia bol platný až v tej dobe, odškodňujeme relatívne škody mladého veku, teda z roku 1968, a je predpoklad, že drvivá väčšina všetkých občanov, ktorí sa prihlásia, majú k dispozícii, resp. v archívoch sú zadokumentované či už vyšetrovania, alebo odloženia trestných oznámení v tejto súvislosti. Ale opäť sa vrátim k tomu, že ak vyplynie z diskusie, že bude potrebné túto časť zo zákona vypustiť, tak sa jej nebránim, len, naopak, si myslím, že tú situáciu pre ženy, ktoré boli takýmto spôsobom ponížené v roku 1968 a neskôr, skôr ich situáciu skomplikujeme, pretože ak sa nebude chcieť niekto opätovne prejsť tým istým psychickým a duševným peklom, nebude sa musieť prihlásiť a práve naopak, keď sa bude chcieť prihlásiť, odoberieme mu tú možnosť. Pretože otázka zranenia nebude musieť byť vždy úplná, keďže nie vždy v rámci trestného činu znásilnenia musí automaticky prísť aj k trestnému činu ublíženia na zdraví, alebo teda priamo k nejakému poškodeniu na zdraví. To je k otázke pani poslankyne Podrackej, takže si myslím, že asi si tú vec ešte vydiskutujeme a zvážime, čo bude najlepšie riešenie. Ešte raz, nebránim sa. K otázke, ktorú tu spomínal pán poslanec Ondriaš a v nadväznosti na pána poslanca Fajnora, samozrejme, ja si vážim výzvu, pán poslanec. Potom by sme však mohli začať predovšetkým debatovať, že ten zákon hovorí hlavne o troch skupinách trestných činov, a to o trestnom čine de facto vraždy, trestnom čine ublíženia na zdraví a trestnom čine znásilnenia. To, čo vy uvádzate, pán poslanec, bohužiaľ, na jednej strane buď trestnými činmi nie sú, alebo ak sú, tak sú šetrené. Ak ste hovorili štatistiku v otázke vrážd, tak ste hovorili iba z policajných štatistík. Problémom týchto vrážd je to, že v tom čase ich buď polícia neregistrovala, alebo ich ako vraždy neviedla. Dnešná polícia, dnešný Policajný zbor vraždy vyšetruje a tie, ktoré sú neobjasnené, majú, bohužiaľ, problematickú dôkaznú situáciu, ale tiež sa riešia, alebo je aspoň snaha. Čiže rozdiel medzi dnešnou dobou a dobou, po ktorú ja chcem, aby boli občania odškodnení, je predovšetkým v tom, že máme úplne inú právnu situáciu. A napriek mojej pochybnosti o praktickej existencii právneho štátu teoreticky tie veci máme zakotvené. To znamená, ak by sme potom prijali to rozšírenie, ktoré tu spomínal aj pán poslanec Fajnor, potom by som však musel doplniť tento návrh zákona aj smerom k Tureckej republike a Istanbulu v súvislosti s prechodom a plienením tureckých vojsk v 16. až 18. storočí. A to isté platí o otázke k Francúzskej republike, k prechodu Napoleonových vojsk. Čiže je to konkrétny príklad, pán poslanec, a kedykoľvek v súvislosti s vaším návrhom na stiahnutie tohto zákona môžeme hovoriť o odškodnení obetí. Dokonca strana Smer predložila návrh zákona, ktorý aj dnes už je v praxi, otázka odškodňovania trestných činov. Čiže nie vždy môžeme z každého zákona robiť politickú otázku. Myslím si, že k otázke obetí roku 1968 by sme mali mať primeranú pietu, pretože popri tých, tak ako hovorila pani poslankyňa Podracká, ktorí stáli pred tými hlavňami, boli aj mnohí tí, ktorí žiadne hlavne vidieť nechceli, napriek tomu ich projektil z tejto hlavne zasiahol. Čiže mali by sme sa venovať iba tej otázke, o ktorej zákon hovorí, nesnažiť sa byť politickým, je to iba suchý výpočet ľudského nešťastia, ktorý sa v tom čase odohral. K tomu, čo hovoril pán poslanec Minárik. Áno, hovorili sme spolu, aj do druhého čítania pripravím taký pozmeňujúci návrh, ktorý bude otázku odškodnenia upravovať v súlade s tými pravidlami, ktoré na Slovensku boli. Musím povedať, že ten návrh, ktorý je takto podaný, odzrkadľoval návrh Českej snemovne aj vzhľadom na to, že právna situácia v Čechách aj na Slovensku bola v roku 1968 identická, aj preto, že český zákon nepostihoval občanov Slovenskej republiky, a preto aj slovenský zákon postihuje iba občanov Slovenskej republiky, alebo teda platí pre občanov Slovenskej republiky. Takže takýto návrh pripravím tak, aby to bolo v pomere a určitej nadväznosti na zákony, ktoré odškodňovali obete iných prípadov, tak, aby to bolo v nejakej približne pomernej rovine. Na druhej strane však nie úplne súhlasím s tým, že tým, kto by mal výhradne odškodňovať, sú okupačné vojská. V úvode som povedal, že predovšetkým sklamala Československá republika. Predovšetkým Československá republika sa tejto invázii nebránila ani náznakom, bez ohľadu na to, aká bola vtedy politická situácia a kto je za to zodpovedný. Jednoducho zlyhalo jej hlavné ústavné poslanie a z tohto dôvodu napriek tomu, že tá presila vojsk bola jednoznačná a nevyvrátiteľná, napriek tomu si myslím, že svoj diel viny na tom ma aj republika a aj Slovenská republika ako následník Československej republiky v tomto smer. Preto si myslím, že platí aj to, čo navrhol predseda Ústavu pamäti národa pán Langoš, že, samozrejme, mali by sme žiadať odškodnenie zo strany Ruskej federácie aj zo strany ostatných štátov, ale nemôžeme chcieť, aby občania Slovenskej republiky, ktorí boli poškodení, sa obracali na ruskú vládu. Toto je opäť úlohou štátu, preto si myslím, že štát túto zodpovednosť jednoznačne má prevziať. Ďakujem pekne, pán predsedajúci.