J. Rydlo, poslanec: (2007-03-23):
Spôsob, akým slovenský politický establissement, či už koaličný, alebo opozičný, mienkotvorná inteligencia, médiá, hospodárske kruhy či cirkvi pristupujú k otázke referenda je neakceptovateľný, pretože referendum je v demokracii elementárne demokratické právo, elementárne demokratické právo, z ktorého vyplývajú občianske povinnosti i záväzky. Kto túto skutočnosť nechápe, treba mu to so všetkým rešpektom povedať, že nemá ani „šajnu“ o tom, čo je demokracia, a tobôž priama demokracia. V jednej internetovej diskusii o referende 2004 šéfredaktor mesačníka katolíckeho duchovenstva Duchovný pastier Daniel Dian napísal: „Všetci, čo presadzujú referendum si akosi neuvedomujú, že 15 % obyvateľov mi vnucuje svoju vôľu. Referendum by som pokladal za legitímne, keby o jeho vypísanie požiadalo 50 % a jeden volič a tak aj vzhľadom na toto, že sa nerešpektujú všetci voliči, na referende sa nezúčastním. Naviac by už parlament mal prijať uznesenie, že ak referendum bude neúspešné, hradí ho ten, kto ho vyvolal. Možno by sme sa naučili viacej referendum vážiť, a nie zvolávať ho, keď sa inak opozícia nevie dostať k moci.“ Toľkoto citát. Ak by takto uvažovali občania Švajčiarskej konfederácie, krajiny, v ktorej som prežil podstatnú časť svojho exulantského života, nuž by Švajčiarsko ako štát, vlastne súštátie už dávno nejestvovalo. Tam sa hlasuje aspoň štyri razy do roka na federálnej úrovni a nespočetne viackrát na kantonálnej a obecnej úrovni. Právo referenda bolo zakotvené vo švajčiarskej federálnej ústave v roku 1874 ako posilnenie práv občanov na federálnej úrovni, potom sa tento princíp odrazil aj v ústavách jednotlivých kantonálnych štátov. Občania majú právo vyjadriť sa ku každému rozhodnutiu federálneho, resp. kantonálneho parlamentu a vlády aj na komunálnej úrovni, teda v obciach a mestách. Na federálnej úrovni Švajčiari poznajú dva druhy referenda, povinné a fakultatívne. Povinné referendum sa vzťahuje na každú zmenu ústavy, resp. ústavný zákon, čo znamená, že akákoľvek zmena ústavného charakteru musí prejsť povinne referendom a na to, aby zmena ústavy, resp. ústavný zákon efektívne vstúpil do platnosti, musí v referende dosiahnuť väčšinu tak ľudu, teda voličov ako kantónov, t. j. musí ho akceptovať väčšina hlasujúcich a väčšina kantónov, ktorých je 23 plus 3, teda 26. Fakultatívne referendum, teda référendum facultatif sa vzťahuje nielen na federálne zákony, ale aj na dekréty federálnej vlády majúce všeobecný dopad, napríklad na medzinárodné zmluvy uzavreté na dobu neurčitú, napríklad nedávny vstup do OSN alebo hlasovania o vstupe alebo nevstupe do Európskej únie. V praxi to znamená, že ten, komu sa ten ktorý zákon nepáči, má právo požiadať o to, aby to ktoré rozhodnutie sa stalo predmetom referenda. Občan alebo skupina občanov musí do 100 dní odo dňa uverejnenia príslušného zákona či nariadenia vo Federálnom vestníku zozbierať 50-tisíc platných podpisov a o zákone sa hlasuje. Ak ho ľud neschváli, automaticky stráca platnosť. Okrem toho ďalším substanciálnym posilnením demokratických občianskych práv je už od roku 1891 právo tzv. ľudovej iniciatívy, čo znamená, že ak má občan alebo skupina občanov požiadavku, že treba prijať alebo zmeniť taký či onaký zákon, tak musí v období 18 mesiacov zozbierať 100-tisíc podpisov a ľudové hlasovanie nielenže musí byť vypísané, ale ak je úspešné, tak parlament musí na federálnej úrovni, opakujem, musí prijať takú zákonnú normu v zmysle žiadanom iniciatívou. A obdobne to platí na kantonálnej i miestnej úrovni, pričom každý kantón, resp. obec má svoje vlastné zákonodarstvo či zvyklosti. Napríklad v kantóne Bern stačí na fakultatívne referendum 10-tisíc podpisov a 3 mesiace. V kantóne Vaud, ktorého hlavným mestom je Lausanne, treba však 12-tisíc podpisov a 40 dní na referendum a 12-tisíc, resp. 18-tisíc podpisov a 4 mesiace na ľudovú iniciatívu. Čo je však dôležité, referendum sa koná v jeden deň a je platné za akejkoľvek účasti voličov. Argumentácia, že nech referendum platí ten, kto ho prehrá, je úplne scestné, je scestná rovnako argumentácia o finančnej nákladnosti. Vo Švajčiarsku je povinnosťou občana ísť do príslušnej komisie bez mimoriadnych nárokov na finančnú odmenu. V slovenskej legislatíve referendum nie je doriešené. Ak slovenská ústava v dnešnom znení referendum pozná a ho nijako neobmedzuje, vo Švajčiarsku nemôžu napríklad hlasovať o daniach alebo výdavkoch na národnú obranu, resp. podmieňuje ju platnosť 50-percentnou účasťou plus 1 hlas, čo je napokon v rozpore s elementárnou logikou, pretože parlamentné voľby sú platné pri akejkoľvek účasti, je potrebné dopracovať príslušnú právnu normu. V danom právnom stave však referendum na akúkoľvek tému vypísané byť musí a v dikcii zákona je záväzné, lebo vyhlasuje sa ako zákon. Ak by Slováci žili v právnom, o demokratické zásady sa opierajúcom štáte, tak by nijaký politik, tobôž ústavný činiteľ nemohol povedať, že na tomto referende sa nezúčastním. V ktoromkoľvek inom štáte, nehovoriac už o Švajčiarsku, by takýto politik mal okamžite po politickej kariére. Demokratické pravidlá hry požadujú, aby sa na referende zúčastnil čo najväčší počet voličov a zaujal svoje stanovisko. Toto jediné mravné, opakujem mravné stanovisko tvrdiť opak sa prieči nielen občianskej morálke, ale aj sociálnej náuke i učeniu katolíckej cirkvi. Pozitívny postoj nebohého pápeža Jána Pavla II. k demokracii je všeobecne známy a napokon veriacich aj mravne zaväzujúci. Korektná politická strana, slušná vláda by povedali: choďte hlasovať a hlasujte za nás. Lenže toho sa pravdepodobne politický establissement na Slovensku, nezáleží, či je koaličný, alebo opozičný, obáva. Vo Francúzsku pred každými voľbami či referendom v televízii intenzívne vysielajú reklamu s upútavacím heslom: Votez pour qui vous voulez, mais votez. Hlasujte za koho chcete, ale hlasujte. Demokracia, to je diskusia, participácia, účasť na budovaní spoločného dobra. Bonum comunae sa nebuduje tým, že sa občan stiahne do svojej ulity, z ktorej občas vykrikuje nezúčastním sa,  nediskutujem. Opakujem, postoj slovenského politického establissementu koaličného i opozičného k tomuto inštrumentu, k ľudovej demokracii alebo priamej demokracie sa mi zdá nezodpovedný a ako taký dosť aj hlboko nemravný. Je aj právne pomýlený a politicky nebezpečný, pretože v strete ideí a pochopiteľne v strete záujmov sa nevedie viac diskusia o tom, čo je predmetom referenda, ale sa všetko zvrhuje na percentá účasti, čo je priam perverzné, lebo sa tým úplne znehodnocuje inštitút referenda, elementárneho nástroja demokracie. Z vlastnej skúsenosti viem, že zákonodarcovia pracujú omnoho zodpovednejšie, ak nad ich prácou visí onen Damoklov meč povinného či fakultatívneho referenda, lebo pracujú s vedomím, že občan ich prísne sleduje a kontroluje. Panie poslankyne, páni poslanci, referendum nie je prázdne gesto. A ako obyčajne, vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste mi venovali. Čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem. (Potlesk.)