Osuský, Peter, poslanec NR SR (2014-02-07):
Ďakujem pekne, pani predsedajúca. Vážená snemovňa, dovolím si predložiť návrh novely zákona, ktorý podľa mňa, ale nielen podľa mňa, ale i podľa ďalších poslancov, ktorí už pred takmer troma rokmi podali podnet na Ústavný súd v tejto veci, ktorý teda rieši, podľa mňa, evidentnú protiústavnosť. Podľa čl. 5 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky nadobúdanie a stratu občianstva Slovenskej republiky ustanoví zákon. Je teda existujúci príslušný zákon Národnej rady Slovenskej republiky č. 40/1993 Z. z. o štátnom občianstve Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov. Dovolím si teraz zacitovať čl. 5 ods. 2 ústavy: „Nikomu nemožno odňať štátne občianstvo Slovenskej republiky proti jeho vôli.“ Bodka. Tým končí toto znenie. Neumožňuje nijaký iný výklad. Je kategorické a hovorí, že nikomu nemožno odňať občianstvo Slovenskej republiky proti jeho vôli. Ani päťnásobnému vrahovi, ktorý hnije v treťom suteréne v Ilave. I ten umrie ako občan Slovenskej republiky. Nemôžeme mu odňať, ani Polgárymu, ani Rigovi občianstvo Slovenskej republiky. Až do roku 2010 obsahoval zákon o štátnom občianstve iba jeden spôsob straty štátneho občianstva: prepustením zo štátneho zväzku Slovenskej republiky na vlastnú žiadosť občana Slovenskej republiky. Dňa 26. mája 2010 schválila Národná rada Slovenskej republiky zákon č. 250/2010 Z. z., ktorým novelizovala zákon o štátnom občianstve a stanovila v ňom, že štátne občianstvo Slovenskej republiky možno okrem prepustenia zo štátneho zväzku na vlastnú žiadosť stratiť aj nadobudnutím cudzieho štátneho občianstva na základe výslovného prejavu vôle. O pôvode tohto zákona sa už pohovorilo veľa. Zdôvodňoval sa reakciou na pre mňa veľmi podivný zákon, ktorý prijal maďarský parlament väčšinou Viktora Orbána, ktorý ponúkol možnosť získať štátne občianstvo Maďarom široko ďaleko po svete. Podľa mňa tento zákon mali sankcionovať a budú ho môcť sankcionovať maďarskí voliči, ktorí by mohli, podľa mňa, ani ja osobne by som nesúhlasil s tým, aby vo voľbách do môjho parlamentu hlasovali občania, ktorí sa daňami neskladajú na fungovanie mojej krajiny a ktorí by ale mohli vyberať politikov na základe takéhoto zákona, ktorí o míňaní tých daní budú rozhodovať. V tomto zmysle je to, podľa mňa, zlý zákon, ale ten, kto má rozhodnúť o tom, že je zlý a posúdiť predkladateľa takéhoto zákona, je volič Maďarskej republiky. Pre mňa to bola neprimeraná a zvláštna reakcia nášho parlamentu, ktorým akosi dodal vážnosť jednému zlému zákonu prijatému u susedov. Nebolo povinnosťou krajiny, ktorá si niečo o sebe myslí, takto, podľa mňa, hysteroidne reagovať. Nebol dôvod na takéto riešenia. A realita ukázala, že ak k nejakému nedávnemu dátumu prišlo na základe tohto hysteroidného zákona o slovenské občianstvo 701 občanov, tak smiešnych 7 % z nich preto, lebo prijali maďarské občianstvo. Deväťdesiat tri percent ľudí, ktorých ste potrestali týmto zákonom, ctená snemovňa, nemali nič s Orbánovým zákonom, ale sekera tohto zlého zákona na nich dopadla. Kým zánik štátneho občianstva prepustením zo štátneho zväzku na vlastnú žiadosť evidentne spĺňa ústavnú podmienku, že nikomu nemožno odňať štátne občianstvo proti jeho vôli, v prípade straty štátneho občianstva nadobudnutím cudzieho štátneho občianstva to neplatí. Zákon o štátnom občianstve síce z hľadiska terminológie nehovorí o odňatí štátneho občianstva, ale o jeho strate. Z obsahového hľadiska však v prípade nadobudnutia cudzieho štátneho občianstva ide celkom reálne o odňatie štátneho občianstva Slovenskej republiky proti vôli občana. Tak sa to stalo všetkým tým, ktorí sa oženili, presťahovali, žijú, študujú a potom ostanú v Čechách, v Amerike, v Kanade, všelikde, ale nemajú vôľu prísť o občianstvo svojej vlasti. Prišli oň. Vôľu nadobudnúť štátne občianstvo iného štátu nemusí byť a zväčša ani nie je totožná s vôľou stratiť štátne občianstvo Slovenskej republiky. Občanom Slovenskej republiky, ktorí nadobudli občianstvo iného štátu a oznámili túto skutočnosť úradom, je tak od 17. júla 2010, keď nadobudla účinnosť novela zákona o štátnom občianstve, odnímané štátne občianstvo Slovenskej republiky proti ich vôli. Pretože neprejavili vôľu stratiť to štátne občianstvo. Tu si dovolím malý historický exkurz do odnímania občianstva, občianskych práv a podobných vecí. V neblahých dejinách 20. storočia sa takéhoto kroku predovšetkým a výrazne dopúšťali totalitné režimy. Krajina Goetheho, Schillera, krajina, kde sa narodil Einstein a mnohí ďalší význační ľudia vedeckých, kultúrnych a iných svetových dejín, sa rozhodla prijať v 30. rokoch známe Norimberské zákony. Ľudia, ktorí za Nemecko bojovali v 1. svetovej vojne, ktorí vytvorili zásadné svetové diela literatúry a umenia, ktorí získali pre Nemecko Nobelove ceny, ale i dvaja bratia, ktorí získali pre Nemecko prvé zlaté olympijské medaily, bratia Gustáv a Felix Flatowovci, prestali byť občanmi nemeckej ríše. Stali sa neobčanmi. Ich občianske práva im boli odňaté. To bol prvý krok. Ďalšie kroky boli dobytčie vagóny, transport, plynová komora. Tam prišli o život i mnohí z tých, o ktorých som hovoril. Menovite napríklad olympijský zlatý medailista z olympiády v Aténach 1896 Flatow. Iná totalita riešila tých, ktorých nechcela ako svojich občanov, buď v pivniciach Ljubljanky strelou do zátylku alebo bioklimatologickými liečivými pobytmi v Magadane a v Usť-  Ižme. Žiaľ, treba povedať, že obidva tieto totalitné systémy poznačili i našu vlasť. I my sme sa v 40. Rokoch hrdili, že sme prijali rasové zákony ešte prísnejšie ako boli norimberské. Boli sme pápežskejší ako pápež. A boli sme na to patrične hrdí. A následkom toho odišiel z Popradu prvý transport dievčat neobčaniek, aby skončil perspektívne v plynových komorách. Toto je teda zbavovanie občianstva v našej histórii. Keď prišiel komunizmus, triedny boj a likvidácia porazených vrstiev sa riešila pod šibenicami, tak sme samozrejme nepohodlných občanov riešili takto brachiálne. Keď sa časy trochu posunuli, tak sa siahlo k presne tomu, čo leží na stole ako platný zákon Slovenskej republiky. Alexandra Solženicyna sovietska moc ako nositeľa Nobelovej ceny za literatúru už nemohla celkom spokojne poslať do mrazivej stepi v Karagandskej oblasti, aby tam zložil kosti ako tisíce a desaťtisíce iných. Už by to asi ťažko šlo. A tak ho vysunula do tranzitného priestoru letiska na sovietskom území. Tam mu vzala pas a prehlásila ho za neobčana Sovietskeho zväzu. Aj my sme mali svojich tranziťákov. Českého spisovateľa Pavla Kohouta vysotila socialistická moc za rampu na šumavskom hraničnom prechode a za tou rampou v zóne nikoho ho zbavila československého štátneho občianstva. Sú to teda nie veľmi slávne momenty našich dejín, keď sme zbavovali ľudí občianstva. Na Ústavný súd Slovenskej republiky sa 22. septembra 2011 obrátila skupina poslancov Národnej rady Slovenskej republiky s návrhom na posúdenie súladu niektorých ustanovení zákona o štátnom občianstve s ústavou. Ústavný súd prijal dňa 4. júla 2012 návrh na ďalšie konanie, o návrhu však dosiaľ nerozhodol a ako vieme, pred niekoľkými týždňami ho opäť odsunul. V predchádzajúcom, aj v prebiehajúcom období, volebnom období, bolo na rokovanie Národnej rady predložených niekoľko návrhov noviel zákona o štátnom občianstve, ktorých zámerom bolo zmierniť dôsledky novely z roku 2010. Žiadny z týchto návrhov nebol schválený. S výnimkou prvého z nich, to bol návrh poslancov skupiny Gábora Gála, Pavla Kuboviča a Szilárda Somogyiho, parlamentná tlač 149, bolo ich spoločným znakom, že nevypúšťali zo zákona možnosť straty štátneho občianstva Slovenskej republiky v dôsledku nadobudnutia cudzieho štátneho občianstva. Iba rozširovali výnimky, pri ktorých štátne občianstvo v takejto situácii nezaniká. Podľa súčasného znenia zákona nedochádza k strate štátneho občianstva Slovenskej republiky, ak štátny občan Slovenskej republiky nadobudol cudzie štátne občianstvo v súvislosti s uzavretím manželstva so štátnym príslušníkom cudzieho štátu alebo narodením. Predložené návrhy noviel ukladali ako ďalšie výnimky, v dôsledku ktorých by nezanikalo štátne občianstvo Slovenskej republiky, povolený, registrovaný alebo inak evidovaný pobyt, osvojenie, zamestnanie, štúdium, podnikanie, charitatívnu, misijnú, vrcholovú športovú činnosť, starostlivosť o dieťa, narodenie rodičov alebo prarodičov na území iného štátu. To všetko boli dôvody, o ktorých predkladatelia týchto návrhov uvažovali. Schválenie niektorého z týchto návrhov by znamenalo, že niektorým z občanov Slovenskej republiky, ktorým podľa súčasného znenia zákona nadobudnutím cudzieho štátneho občianstva zaniká občianstvo Slovenskej republiky, by občianstvo Slovenskej republiky v dôsledku novo doplnenej výnimky nezaniklo. Negatívne dôsledky zákona by sa tak síce zmiernili, ale principiálny problém spočívajúci v možnosti odňať štátneho občianstva Slovenskej republiky proti vôli dotknutej osoby by sa tým nevyriešil. Časť občanov by tak naďalej strácala občianstvo Slovenskej republiky proti svojej vôli. Predkladaný návrh zákona rieši problém odnímania štátneho občianstva systémovo a obnovuje pôvodný právny stav existujúci do 16. júla 2010, keď jedinou formou straty štátneho občianstva bolo prepustenie zo štátneho zväzku na vlastnú žiadosť. Zároveň vytvára podmienky na to, aby všetci, ktorí stratili štátne občianstvo Slovenskej republiky v dôsledku nadobudnutia cudzieho štátneho občianstva od 17. júla 2010, mohli opätovne nadobudnúť štátne občianstvo Slovenskej republiky bez splnenia podmienok, ktoré inak pre nadobudnutie občianstva sa vyžadujú a bez platenia správnych poplatkov. Návrh zákona nebude mať priamy dopad na verejné rozpočty, neprináša nárok na pracovné sily a nemá vplyv na zamestnanosť a tvorbu pracovných miest, na životné prostredie, ani na podnikateľské prostredie. Návrh zákona je v súlade s Ústavou Slovenskej republiky, s jej zákonmi a medzinárodnými zmluvami, ktorými je Slovenská republika viazaná. Toľkoto z dôvodovej správy a vôbec k dôvodom, prečo som túto novelu podal. Tu sa dovolím zastaviť ešte pri jednom probléme. Tých pokusov o riešenie tvrdosti a aj podľa mňa protiústavnosti prijatého zákona z roku 2010 bolo niekoľko. Vo všetkých z nich predkladatelia uvádzali, že nebudú mať nijaký dopad na štátny rozpočet. Vo všetkých prípadoch doteraz ministerstvo financií potvrdilo túto skutočnosť. Čuduj sa svete, teraz sa dočítam čosi iného. Keďže je povinnosťou poslanca poslať návrh zákona i sekcii rozpočtovej politiky ministerstva financií, urobil som tak a na počudovanie som dostal z tejto sekcie list, ktorý nikdy doteraz zrejme taký vydaný nebol a ja som prvý laureát tohto listu. Ináč, ku cti sekcie treba povedať, že v pravom hornom rohu je hrdé logo, ktoré hovorí, že je nositeľom uznania za výnimočnosť. EFQM, to znie hrdo. Kedysi mali štátne inštitúcie na takomto čestnom mieste v hlavičke Rad Víťazného februára, Rad práce alebo iné ocenenie za budovanie socialistickej vlasti a tým sa po sovietskom vzore, kde bol ten najvyšší Orden Lenina, ale aj iné „Krasnovo znameni“ boli dokladom, že inštitúcia pracuje vzorne. Tu sa dozvedáme, že inštitúcia dostala uznanie za výnimočnosť. Na počudovanie sa teda dočítavam, že mi pán Radovan Majerský, generálny riaditeľ sekcie oznamuje: „V doložke vybraných vplyvov je označený žiadny vplyv na rozpočet verejnej správy. S týmto konštatovaním nesúhlasíme, nakoľko sa v čl. II ods. 2 uvádza, že od poplatkov sú oslobodení cudzinci, ktorí stratili štátne občianstvo Slovenskej republiky nadobudnutím cudzieho štátneho občianstva od 17. júla 2010 do 31. mája 2014, z čoho by podľa nášho názoru mohol vyplynúť negatívny vplyv na rozpočet.“ Na prvý pohľad sa to tak môže zdať. Vlastnú odbornosť ovšem sekcia a jej generálny riaditeľ spochybňujú nasledovným: „Vzhľadom na vyššie uvedené v súlade s § 33 zákona 523/2004 Z. z. o rozpočtových pravidlách verejnej správy a o zmene a doplnení niektorých zákonov žiadame v doložke vybraných vplyvov označiť negatívny vplyv na rozpočet a spolu s tým je potrebné uviesť návrhy na úhradu úbytku príjmov.“ A tu sme u drobného omylu. Keďže samozrejme tento zákon nebol predpokladaný rozpočtovou sekciou ministerstva financií, tak samozrejme neboli nijaké peniaze na rozpočtované, ktoré by mohli ubudnúť. Pretože s ním nepočítala sekcia a preto je smiešne hovoriť, ak sme odborníci, o tom, že mám navrhnúť riešiť úbytok príjmov, ktorý nenastal, pretože žiadne takéto v rozpočte nie sú a nemôže nastať ich úbytok, lebo z nuly nič ubudnúť nemôže. Takže neviem ako funguje rozpočtová sekcia, držiteľka uznania za výnimočnosť, ale toto nesvedčí o výbornom fungovaní, pretože chce vyčísliť náhradu z niečoho, čo nie je plánované. Dovolím si zároveň povedať, že i tie predchádzajúce novely tohto zákona boli spojené s redukciou alebo znižovaním poplatkov, podotýkam, v žiadnom prípade ministerstvo financií nenamietlo to, čo namietlo mne, pričom samozrejme mohli by sme teoreticky diskutovať o objeme tých peňazí. Možnože v tých novelách, keďže tých výnimiek bol istý limitovaný počet, by ten úbytok, ktorý ale nemohol byť úbytkom, ale nebol by prírastkom, bol nižší. A teraz si vám dovolím predviesť nasledovnú maximalistickú matematickú úvahu. Ak sa budem domnievať, že doteraz, a to je podložené, stratilo štátne občianstvo 701 občanov a ak budem vychádzať z rovnakého tempa straty občianstiev až do času, keby tento zákon mal vstúpiť v platnosť, celkom úspešne môžeme aproximovať, že 800 ľudí bude postihnutých týmto zákonom a 800 ľudí, keby všetci z nich požiadali o túto procedúru návratu do nohy, tak poplatky zhruba vyrubené sú 20 euro. Podotýkam teda, že keby každý jeden z nich požiadal o návrat občianstva krajiny, ktorá mu ho proti jeho vôli vzala, tak to je 16-tisíc eur. Dnes sme tu počuli priateľa Mičovského, ako hovorí o pod koberec zametených 300-tisíc eurách a ešte raz hovorím, ani tých 16-tisíc eur by nebola rozpočtová strata, lebo nikde žiaden rozpočet s týmito 16-tisíc eurami nemôže počítať. Ani nepočíta. Takže ministerstvo financií pracuje vzorne a chce nahrádzať niečo, čo ani neplánovalo. Ja mám z toho skôr pocit, že je to nadpráca, pretože, keď sa pes chce biť, palica sa nájde a keď chceme topiť nejaký návrh zákona, ktorý vracia pomery k ústavnosti, tak si musíme vymyslieť ešte aj to, čo sme si pri šiestich predchádzajúcich novelách nevymysleli. Tam by išlo tiež o podobné sumy, podotýkam, možno pri sumárnom vyjadrení o niečo menšie, ale potom už je jedno, či ubudne 1 euro v štátnom rozpočte alebo 16-tisíc eur. Buď ubudne, alebo neubudne. Neexistuje žiadne medzi tým. Tak je pre mňa príznačné, že sa 6-krát napíše súhlas, že nebude mať dopad na štátny rozpočet, ale pri tomto návrhu sa sekcia preberie, uvedomí si, že má uznanie za kvalitu a vymyslí to, že mám nahradiť úbytok neexistujúcej straty. Zvláštne, ale príznačné. Ďakujem za pozornosť.