B. Bugár, podpredseda NR SR: (2006-02-01):
B. Hanzel, poslanec: Ďakujem. Ďakujem, ďakujem. Áno, áno, raz, ide to? Vážený pán predsedajúci, vážené pani poslankyne, páni poslanci, predkladaný návrh zákona je pre mňa zaujímavý a preto dovoľte, aby som sa k nemu vyjadril v rozprave. Podľa mňa síce názov nie je náležitý, skôr by malo ísť o zneužívanie moci niektorými predstaviteľmi bývalého režimu, i keď nie všetci ho zneužívali z vlastnej aktivity. Rovnaká vina však padá aj na tých, čo sa podvolili zneužívaniu moci, napríklad zo strachu. Vážení kolegovia, mnohí z vás sa s týmto fenoménom, teda nehnevajte sa, keď to poviem, ale naozaj ani nestretli, mnohí to poznajú len z rozprávania a preto, že som povahou dosť pedantný človek, mám na poriadku aj môj bývalý odboj, ja hovorím vzdor, proti vtedajšej moci, podobne ako mám na poriadku aj iné listiny. Moje vystúpenie je dôležité aj preto, aby moji kolegovia v parlamente i v strane, novinárska obec a občania zaujímajúci sa o politiku lepšie rozumeli aj môjmu správaniu sa v politike či niektorým mojim politickým postojom v parlamente. Dovoľte niekoľko praktických ukážok v roku 1977. Tým, že som teda pedant, budem vám čítať niektoré časti rôznych výpovedí a rozsudkov a podobne. Toto je výpoveď z národného podniku Merina, kde píšu okrem iného: „Na vašu žiadosť zo dňa...“, teda je to, keď ma preložili z roboty a vypovedali z práce, odpoveď je: „Na vašu žiadosť zo dňa 28. 6. 1977, v ktorej žiadate, aby ste bol preložený späť na pôvodné pracovisko, Vám oznamujeme...“ a tak ďalej, „že funkcia je v nomenklatúre CZV KSS a z tejto ste bol odvolaný na základe uznesenia CZV KSS pre stratu dôvery a že ako káder nemôžete vykonávať túto funkciu, lebo nie sú u vás predpoklady správneho pôsobenia na socialistickú výchovu pracujúcich.“ Prečítam ďalší. „Rozsudok v mene republiky. Slovenská socialistická republika, tiež som sa súdil kvôli tomu, že ma vyhodili z práce, prečítam zas len jedno zo zdôvodnení sudcu pána Slezáka, 29. septembra 1977. Jedno zo zdôvodnení je ďalej, že „...kvôli úplnosti treba uviesť, že ak organizácia Komunistickej strany Česko-Slovenska, ktorá je riadiacou silou celého života celej našej spoločnosti, kladie určitú požiadavku pre výkon určitej funkcie a pracovník túto požiadavku nespĺňa, je to nesplnenie požiadaviek tak, ako to má na mysli ustanovenie § 46 ods. 1 písm. e) Zákonníka práce. Keďže takto výpoveď za časti organizácie je platná, žaloba je ako neopodstatnená v súlade s návrhom prokurátora, musí byť odmietnutá“. To je ďalší rozsudok. Ďalší rozsudok, krajský, kde ma zavolali na zdôvodnenie tohto, bolo to asi tak, že ma zavolali, spýtali sa ako sa volám, či som teda Bohumil Hanzel narodený vtedy a vtedy a poslali ma za dvere a keď som sa vrátil, tak mi povedali, že potvrdzujú pôvodný rozsudok a vyzliekli si taláre a odchádzali preč a keď som sa pýtal, že som sem prišiel niečo povedať, tak mi povedali, že oni nemajú so mnou o čom diskutovať, že tu to chodí ináč. Ale v rozsudku, ono by možno stál aj celý za prečítanie už len kvôli tomu, že naozaj, myslím si, že viacerí sa s týmto nestretli, ale prečítam povedzmeže kúsok. „V danom prípade žalobca vykonával funkciu vedúceho závodnej jedálne, pre výkon ktorej žalovaná organizácia svojím kádrovým poriadkom ustanovila požiadavku súhlasu celozávodného výboru KSČ (ide o takzvaný vnútornoorganizačný normotvorný akt). Touto normou ustanovený súhlas bolo treba nepochybne považovať za požiadavku, ktorá je nevyhnutnou podmienkou pre priamy výkon tejto funkcie. Nič na tom nemení, že táto skutočnosť nebola výslovne uvedená v pracovnej zmluve žalobcu a že žalobca nevedel, že CZV KSČ dal iba podmienečný súhlas, aby žalobca vykonával funkciu, pretože CZV KSČ svoj podmienečný súhlas, aby žalobca vykonával v záujmovej organizácii súhlas, odvolala“, a tak ďalej a tak ďalej. „Došlo ku skutočnosti, že žalobca bez zavinenia organizácie nesplňuje požiadavky, ktoré sú nevyhnutnou podmienkou pre výkon tejto funkcie“. Zas preskočím, aby sme neboli dlho. „Nakoľko boli splnené aj všetky ostatné hmotnoprávne podmienky platnej výpovede, t. j. výpovedný dôvod bol uvedený v písomnom výpovednom prejave náležite“, a, zaujímavé, závodný výbor ROH dal k výpovedi kvalifikovaný predchádzajúci súhlas ako kolektívny orgán podľa ustanovenia § 59 ods. 1 Zákonníka práce z rovnakého dôvodu a písomná výpoveď bola žalobcovi doručená. Výpoveď daná žalobcovi spĺňa všetky hmotnoprávne podmienky výpovede“. Ďalej, dovoľte, predpokladám, že tí, čo to počúvajú, že ich to aspoň trošku zaujíma, dovoľte ďalšie, tu keď najprv ma preložili, potom ma vyhodili. Takže ďalšia argumentácia na vyhodenie: „Pretože ste prejavili záporný vzťah k nášmu socialistickému spoločenskému zriadeniu, prestali ste bez zavinenia našej organizácie spĺňať požiadavky, ktoré sú nevyhnutnou podmienkou pre riadny výkon práce vo funkcii vedúceho v našom podniku. K rozviazaniu pracovného pomeru dal predchádzajúci súhlas závodný výbor ROH 11. 8. 1977“. Toto spustilo, samozrejme, lavínu, lebo ja som sa len tak nedal, preto to aj hovorím, lebo ja som dokonca jeden súd s nimi vyhral a toho sudcu prepustili okamžite z práce a potom do mesiaca už bol druhý súd, ktorý už som nemohol vyhrať, no a nakoľko som bol nezamestnaný, nemohol som dostať prácu, musel som každý týždeň písať, lebo vtedy to bol trestný čin, príživníctva, trestný čin príživníctva, takže som každý týždeň písal jednak o prácu a jednak oficiálnym orgánom, kde som sa sťažoval na porušovanie ústavy a podobne. Jeden z týchto listov, zase len kúsok prečítam, aby som vás neunavoval, je to list ministrovi vnútra Česko-slovenskej socialistickej republiky súdruhovi Obzinovi, kde píšem: „Vážený súdruh minister, v apríli 1977 sa začalo nezákonné perzekvovanie mojej osoby v súvislosti s Chartou 77, i keď som v tom čase s Chartou 77 ešte nemal nič spoločného. Bol som prepustený z práce, bol rozpustený môj hudobný súbor, bola mi odobratá doložka na vycestovanie a bol som postavený do radov bezperspektívnych. Najprv som dúfal v zdravý rozum a úsudok a veril som v spravodlivosť a objektívnosť našich úradov a súdov, lenže čoskoro som sa presvedčil o opaku. Z toho dôvodu som požiadal o vysťahovanie do Švédska v septembri 1977. Bol som však naivný, keď som si myslel, že to, že som bez práce, bez možností sebarealizácie, bez perspektívy, a tak ďalej, stačí ako dôvod k vysťahovaniu. Po pol roku som dostal odpoveď, zamietajúcu, s uvedením, že pre vysťahovanie z ČSSR neboli videné žiadne zreteľa hodné dôvody“. Je toho veľa, nechcem vás naozaj, ale prečítam ešte kúsok z tohto. „Dňa 20. 3. 1978 som podal odvolanie proti rozhodnutiu“, číslo, „no do dnešného dňa som nedostal odpoveď. Akým právom sa takýmto spôsobom so mnou jedná?“ To píšem ministrovi vnútra vo vtedajšom štáte, podotýkam, pretože nie som slepý a nedovolím si založiť klapky na oči a počúvať len to, čo je prikázané? Ja chcem žiť a žiť pre mňa znamená žiť slobodne, podľa demokratických zásad, na základe rovného s rovným, straníka s nestraníkom, s prácou podľa mojej kvalifikácie a mojich predstáv, s perspektívou pre mňa a pre moje deti, bez vyznania, či už starého alebo novodobého, chcem žiť v krajine, ktorá na svoj štátny sviatok vyvesí len svoju vlajku, v krajine, kde dostanem za svoju poctivú prácu aj poctivú odmenu, pretože nebude potrebné z mojej práce živiť obrovský štát neproduktívnych a zbytočných pracovníkov.“ V 1977. som to písal. Dovoľte ďalšie. Toto je napríklad okresné oddelenie pasov a víz, po tom, ako som podal žiadosť o vysťahovanie, tak mi napísali 18. 5. 1977. A to bolo v tom, že zrušili celej našej kapele teda výjazd do Anglicka, kde sme mali ísť hrať na medzinárodný kongres esperanta. Tu mi píšu, že odnímajú doložku a len prečítam odôvodnenie: „V zmysle vyššie citovaného zákona a vládneho nariadenia nie je v súlade so štátnymi záujmami ČSSR, aby ste boli v súčasnej dobe držiteľom cestovného dokladu a cestovali do cudziny. Preto bolo rozhodnuté odňať vám vycestovaciu doložku. Proti tomuto rozhodnutiu možno podať písomné odvolanie,“ a tak ďalej a tak ďalej. „Vaše vycestovanie do cudziny by bolo v rozpore s ochranou bezpečnosti štátu a vnútorného poriadku.“ Ja si myslím, že to aj pre mojich kolegov hore je zaujímavé, lebo možno ani oni sa s tým nestretali, s takýmito vecami, takže dovoľte, aby som ďalej prečítal. Odbor, okresný národný výbor, odbor pracovných síl. Žiadosť o zamestnanie. 3. 9. 1978. „Pretože som bez trvalého pracovného pomeru už od 1. 10. 1977, kedy som bol protizákonne prepustený zo zamestnania v národnom podniku Merina, žiadam vás o sprostredkovanie zamestnania podľa podmienok uvedených v mojej nevybavenej žiadosti zo dňa 7. 10. Upozorňujem na Zbierku zákonov, vyhlášku č. 120/1976 o medzinárodnom pakte občianskych a politických práv a medzinárodnom pakte o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach, s ktorou vyslovilo súhlas 11. novembra 1975 Federálne zhromaždenie ČSSR, ktorá bola ratifikovaná prezidentom republiky a nadobudla platnosť 23. marca 1976.“ To už som čítal zákony, ústavu a všetko, lebo už to bolo potrebné. „Podľa vyhlášky 120 čl. 8 ods. 3a) od nikoho sa nesmie vyžadovať, aby vykonával nútenú alebo povinnú prácu. Vyhláška 120 čl. 1 6 ods. 1 medzinárodného paktu o hospodárskych, sociálnych a kultúrnych právach hovorí: Štáty, zmluvné strany paktu uznávajú právo na prácu, ktoré zahŕňa právo každého na príležitosť zarábať si na živobytie svojou prácou, ktorú si slobodne vyberie alebo prijme, a urobí príslušné kroky na ochranu tohoto práva. Čl. 7 ods. c) rovnakú príležitosť pre všetkých dosiahnuť v zamestnaní povýšenie na zodpovedajúci vyšší stupeň, pričom sa nebudú uplatňovať iné kritériá než dĺžka zamestnania a schopností,“ a tak ďalej a tak ďalej. List na kanceláriu prezidenta republiky. „Vec: Sťažnosť. 3. 9. 1978. Žiadam o odpoveď na moje dve sťažnosti adresované na vašu kanceláriu v roku 1977 podľa čl. Ústavy, česko-slovenskej Ústavy v čl. 29. Zároveň sa sťažujem na porušovanie zákona vyhlášky č. 120/1976 čl. 12 ods. 2, ktorý mi zaručuje slobodu odísť z Česko-Slovenska a ktorého znenie federálnym ministerstvom, ktoré federálne ministerstvo vnútra nerešpektuje.“ Federálne ministerstvo vnútra, minister Obzina. No, asi vás budem unavovať, ale je to v podobnom duchu. Idem ďalej teda. Úrad predsedníctva vlády mi odpísal z 15. decembra 1977: „Pán Hanzel, k vašemu podání, se kterým jste se obrátil na předsedu federální vlády sdělujeme, že jsme vaší urgenci o vystěhování z ČSSR postoupili ministerstvu vnitra SSR v Bratislave, do jehož púsobnosti táto záležitosť spadá. Záležitosť vám zasílame na sdělení.“ Zbor Národnej bezpečnosti hlavného mesta Bratislava mi v tejto veci píše: „Oznamujeme vám, že sme prešetrili vašu sťažnosť, ktorú ste zaslali predsedovi vlády Slovenskej republiky v Bratislave, a v ktorej ste si sťažovali na pracovníkov ZNB, že v dôsledku ich zákroku došlo k perzekvovaniu vašej osoby a u zamestnávateľa, v dôsledku čoho ste požiadali o vysťahovanie. Z vašej sťažnosti vyplýva, že ste si vedomý vášho previnenia, a pokiaľ pracovníci ZNB konali, konali tak na podklade zákona. Zistili sme, že nie ich vinou došlo na vašom pracovisku v Merine Trenčín k zásahom voči vašej osobe a tieto otázky patria do oblasti pracovnoprávnych vzťahov, ktoré nijako pracovníci ZNB neovplyvňovali. Z tohto dôvodu aj vaša sťažnosť voči príslušníkom ZNB je neoprávnená. Pokiaľ ide o vašu žiadosť o vysťahovanie z ČSR, táto bola predložená príslušným orgánom. Týmto považujeme vašu sťažnosť za vybavenú v zmysle vyhlášky 150/1958.“ A tak ďalej. Asi to prestáva baviť, ale v tomto duchu, myslím, že je to všetko. Ešte je tu zaujímavá informácia takisto, že napríklad závodný klub Merina: „Na základe priestupku súdruha Hanzela, Bohumila, vedúceho súboru Kvarteto esperanto, hudobnej to skupiny, výbor závodného klubu sa na svojej schôdzi dňa 17. 5. rozhodol pozastaviť činnosť súboru Kvarteto esperanto až do odvolania. Možno to bol jediný hudobný súbor na Slovensku, ktorý zrušil vtedajší režim. V Čechách sa rozpráva hodne o nejakých Plastik people a o všeličom, tuto sa o tom ani nevie, že aj tu to existovalo, lebo sme s tým nevyskakovali ani sa nehrali na disidentov. Ostatne, pán Fajnor spomínal niečo o charte a o disidentoch, tak chcem povedať, že tých chartistov, ja neviem, či bolo na Slovensku desať, možno viac, ja neviem, ale určite to bolo rádovo desať a na svoje svedomie hovorím, že ani jednu jedinú korunu zo zahraničia, keď mi preukážete jednu korunu, vyplatím vám desaťtisícnásobok tých peňazí, čo som zo zahraničia dostal v tom čase. Takže nech sa páči, môžete začať pátrať. A myslím si, že podobne na tom asi sú aj tí ostatní, čo dobrovoľne sa pustili do boja s vtedajšou mocou. Tuto sú rôzne žiadosti o podporu v nezamestnanosti, čo vtedy bolo takmer nemožné, ani som, samozrejme, žiadnu podporu nedostal. Tuto sú vyjadrenia napríklad okresného tajomníka strany, ktorý píše, že v ČSSR niet nezamestnaných, ba máme nedostatok pracovných síl. A ak niektorí ľudia nemajú zamestnanie, tak len preto, že sa vyhýbajú práci, alebo chcú len zamestnanie podľa svojich predstáv a nie podľa potreby socialistického hospodárstva. Náš socialistický štát je štátom pracujúcich a aj naproti vašim politickým postojom, ako je rozširovanie Charty 77, rok 68 alebo žiadanie o vysťahovanie do kapitalistickej cudziny sa vám práca ponúka podľa potreby závodov. V budúcom období sa o veci vašich sťažností obracajte na štátne orgány, v ich kompetencii je riešenie vášho umiestnenia a prosím, aby vami nebolo vyhrážané iným funkcionárom alebo orgánom vami najmenej!“ Výkričník. V tom čase, podotýkam, že už mi na pošte nechceli zobrať ani doporučený list. Takže, a naozaj, som musel prechádzať do iného okresu, aby som bol schopný podať doporučený list, ktorý išiel vysoko, do štátnej správy. Toľko. Je tu toho oveľa, oveľa viac, ale záverom by som napriek tomu chcel povedať asi toľkoto, že napriek tomuto všetkému nechovám v srdci nenávisť, som rád, že sa o tejto problematike diskutuje, ale myslím si, že návrh zákona čiastočne, čiastočne, či je správny, a bolo by vhodnejšie, keby sme sa obrátili proti tým, čo zákon porušovali, ako všeobecne, tak ako to píšeme. Ďakujem.