Valášek, Tomáš, poslanec NR SR (2022-10-04):
Vďaka, pán predsedajúci, nebudem dlho, máme toho dnes viac, ale vlastne aj pán poslanec Mizík ma inšpiroval k tomu, aby som urobil to, čo teraz urobím. Viete, my sa tu bavíme o tých zákonoch často v tejto sále ako keby to boli abstraktné veci, ale ony, samozrejme, majú veľmi priamy dopad na životy ľudí. A to, čo som chcel urobiť dnes, je prečítať vám krátko, jedna A4-ka, pár príbehov ľudí, ktorí sa nám ozvali, keď videli, že tento návrh zákona pripravujeme, a chcem, aby sme pocítili takpovediac aj na vlastnej koži cez ich slová, čo sú tie útrapy a strasti, ktoré zažívajú ľudia, ktorí tento inštitút momentálne nemajú, či je to registrované partnerstvo z dielne SaS, či je to životné partnerstvo z dielne mojich kolegov v Progresívnom Slovensku. Lebo to, že ho nemáme, znamená pre stovky, tisíce ľudí na Slovensku reálny problém. Aký? To už si dovolím prečítať pár príbehov, ktoré nám prišli. Píše vám mama, ktorej syn je gay. Môj syn už 20 rokov žije so svojím partnerom. Hoci je ich láska rovnaká ako láska iných párov, ich zväzok je pred úradmi neviditeľný. Mojím snom je, aby som sa synovi, synovmu partnerovi stala oficiálnou svokrou a životné partnerstvo by to potvrdilo. Príbeh č. 2. Píše vám mama a otec dcéry, ktorá žije na Slovensku, ale vzdala sa slovenského občianstva len preto, lebo sa bojí, aby jej úrady neodobrali dieťa. Dieťa, ktoré s láskou vychováva s partnerkou, s ktorou sa musela zosobášiť vo Veľkej Británii. Stala sa tak nedobrovoľne cudzinkou vo vlastnom štáte. Príbeh č. 3. Sme starí rodičia vnuka, ktorého často opatrujeme, keď je chorý, pretože jedna z jeho mám nemá nárok na ošetrovné. V čase pandémie sme s ním nemohli byť, mamy sa teda pri dieťati striedali. Avšak len jednej bolo priznané ošetrovné. Obidve partnerky sú zamestnané, obidve odvádzajú dane štátu, ale len jedna má okrem povinnosti aj príslušné práva. Príbeh č. 4. Píšem vám ja, 83-ročná žena, prababka milovaného pravnuka, s ktorým trávim hodiny každý týždeň. Som súčasťou jeho života, máme sa radi, miluje moje koláče, hrá sa so mnou bedminton, ale podľa slovenských zákonov nie je môj. To mi trhá srdce. Príbeh č. 5. Píšu vám rodičia dvoch detí. Obe si našli partnerov a chcú s nimi zdieľať dobré i zlé. Dcére je toto všetko dopriate, syn by mal mať podľa niektorých ľudí svoj život prežiť v samote, pretože môj syn ľúbi muža. Som rada, že si vybral možnosť žiť v súlade sám so sebou. Jeho partnera sme s radosťou prijali do rodiny a uzavreli spolu manželstvo, žiaľ, nemohli to urobiť v tejto krajine, kde sa narodili a v ktorej žijú. Posledný príbeh. Píše vám otec, ktoré dcéra žije dlhodobo s partnerkou, s ktorou vychovávajú dieťa. Ich vzťah prechádza krízou. Súžitie detí sa v ničom nelíši od zväzkov bežných párov. Aj tie sa niekedy rozvádzajú. Bojím sa, že ak dôjde k rozchodu, môj vnuk možno už nikdy neuvidí svoju druhú mamu, moju dcéru, ktorá ho od narodenia vychováva. To by bola tragédia pre nás všetkých. Deti v takomto prípade totiž nemajú nárok na určenie kontaktu s druhým rodičom, ani na výživné od nebiologického rodiča. Pán poslanec Mizík, utiekli ste z miestnosti, ale toto je odpoveď na vaše slová, že či na tomto niekomu má záležať. Za týmto návrhom zákona, pán poslanec Mizík a všetci ostatní, ktorí to vidia podobne, sú reálne strasti a útrapy reálnych ľudí z mäsa a kostí. Máme tú možnosť nepomôcť im, ale potom si to vysvetľujme voči vlastnému svedomiu a v komukoľvek v čo iné veríte, že keď ste mali možnosť ponúknuť pomocnú ruku, týmto ľuďom s reálnymi problémami, tak ste ju normálne chladnokrvne a cynicky odstrčili. Vďaka.