Sopko, Miroslav, poslanec NR SR (2016-04-21):
Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, páni poslanci, členovia vlády, milí hostia, vo svojom príspevku sa budem venovať iba školstvu a dovolím si ako začiatočník byť najprv tak viac emotívny, potom možnože politicky naivný a potom aj vecný k veciam, ktoré mi chýbajú v časti programového vyhlásenia vlády, v časti, ktoré ja chápem ako vzdelávacia politika. Nie celkom školská politika, pretože nemá sa to týkať len škôl, má sa to týkať vzdelania ako jednej zo strategických surovín tejto krajiny. Ten úvod som niekoľkokrát prerábal, mal som pripravený aj nejaký pekný citát a tak ďalej, ale za srdce ma chytil status na sociálnej sieti človeka, ktorého si veľmi vážim, ktorý je dlhoročným riaditeľom, resp. riaditeľkou v školstve. Je to viac-menej reakcia na posledný rozhovor s pánom ministrom Plavčanom, ktorý je už naším devätnástym ministrom, ako som sa vďaka nemu aj dozvedel na konferencii súkromných škôl v Trnave. A budem, keďže je to taký status, ktorý je možno takou reakciou na niektoré myšlienky takým vyjadrením súčasného stavu učiteľskej mysle na Slovensku, budem vždy aj uvádzať, že kedy je to reakcia a kedy je to samotný citát z rozhovoru s pánom ministrom. Najprv status začína: „Pracujem v školstve 32 rokov, áno, uznávam, potrebujeme urobiť zmeny v školskom systéme, ale to už vieme asi tých 32 rokov. Ako je možné, že nič nie je pripravené?“ Citát z rozhovoru: „Programové vyhlásenie bolo schválené pred pár dňami a my ho potrebujeme rozpracovať.“ Opäť reakcia: „Ja stále tomu nerozumiem, teraz ideme pripravovať systémové zmeny a kto, my učitelia počas svojej voľnej soboty, nedele, alebo to zas bude bez nás? Budú sa zmeny pilotovať, overovať a až potom sa zavedú, keď sa zistí, či sú dané návrhy správne, alebo zas skočíme rovno do niečoho, vyskúšať si to na deťoch? Prečo naše platy budú závisieť od ich realizácie?“ Citát z rozhovoru: „Musíme však najprv spoločne urobiť prvé systémové zmeny, aby sme presvedčili vládu, že školstvo naozaj potrebuje viac financií.“ Opäť reakcia: „A to bude kedy? Poďme veľmi rýchlo ukázať, že prichádza k systémovým zmenám a spoločne presvedčíme všetkých tých, ktorí o tom rozhodujú, že do vzdelávania sa oplatí investovať. Kto, ja, moji učitelia, ktorí robia super veci nad svoje povinnosti a padajú dolu nosom od únavy? Akým systémom mám ešte presvedčiť niekoho, že potrebujeme zaplatiť kvalitných učiteľov? Áno, učiteľ potrebuje vyšší plat, dobrý učiteľ, kvalitný učiteľ. Vieme ho identifikovať? Vieme, ktorý to je? A prečo mám presviedčať túto vládu, že vzdelanie má byť skutočným nosným pilierom štátu? Ako ju mám ešte presvedčiť, že fakty, memorandá, deklarácie, výsledky hovoria jasnou rečou, nehovoria svojím dostatočným jazykom doterajšie analýzy, že školstvo na Slovensku je v úpadku? Ako treba ešte zatriasť touto spoločnosťou, aby si uvedomila hodnotu dobrého učiteľa a niečo pre neho spravila, napríklad vyzdvihla výborným ocenením tých najlepších a motivovala budúcich najlepších dobrým platom k učiteľskému povolaniu? Rozumiem pánovi ministrovi, spolupráca je dobrá vec, ide na to správne, ale rozhodne to nie je učiteľ, ktorý musí presviedčať, že potrebuje vyšší plat. Je to otázka nastavenia spoločnosti, to naozaj už len učiteľom záleží na vzdelanosti národa?“ Tu končí ten status, s ktorým nielen ja akože musím súhlasiť, ale za svoj život a za svoje pôsobenie aj v komore učiteľov, aj medzi učiteľmi som takýchto statusov čítal tisícky. Pôvodne som mal pripravený citát, ktorým som chcel začať, uvidíme, či spoznáme autora tohto výroku: „Vízia bez činov je iba sen, činy bez vízie sú strateným časom, vízia s činmi mení svet.“ Asi ste spoznali Nelsona Mandelu... (Reakcie z pléna, prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)