D. Jarjabek, poslanec: (2008-10-23):
Pred niekoľkými rokmi vláda vedená predsedom politického subjektu, ktorý dnes tento návrh predkladá, odsúhlasila pre Slovenskú televíziu takmer miliardové oddlženie, pretože ju vtedajší riaditeľ STV ubezpečil, citujem, „že po tomto oddlžení STV už nikdy nebude žiadať prevádzkové dotácie zo štátneho rozpočtu a nebude vytvárať nové dlhy“. Nuž riaditeľove slová aj s ich autorom odvial čas a nech to skúšame s koncesionárskymi poplatkami alebo s poplatkami za verejnú službu akokoľvek, peňazí má STV a SRo stále menej, ako potrebujú, no a tak zarytí priblíženci deetatizácie, ľudia vychýrení ako propagátori hesla „Štát je najhorší vlastník“ zrazu prichádzajú s návrhom na znárodnenie oboch verejnoprávnych médií a ich financovanie zo štátneho rozpočtu. Nehovorme z tohto miesta v tejto chvíli o problémoch, ktoré Slovenská televízia v súčasnosti má, nakoniec na to, že tam spravíme poslanecký prieskum, sme sa dohovorili všetci koalično-opozične a opäť ide len o financie v Slovenskej televízii. V rámci Slovenskej televízie sa toho veľmi veľa zmenilo za posledné dva roky z hľadiska filozofie jej ďalšieho fungovania. Dnes už sa nebavíme úplne legitímne aj v rámci parlamentu, aj v rámci politických elít, aj v rámci vedenia Slovenskej televízie, kde vlastne toto všetko vzniklo, o tom, že bude privatizovaný druhý program, dnes sa bavíme o tom, akým spôsobom tretí program Slovenskej televízie bude mať istú sledovanosť. Dnes vedenie hľadá záujem o tretí program, resp. snaží sa tretí program kreovať tak, aby mal zmysel, presne po vzore verejnoprávnej Českej televízie. Vzhľadom na digitalizáciu, ktorá nás čaká v roku 2012, Slovenskú televíziu čaká štvrtý, tzv. spravodajský kanál a tak ďalej a tak ďalej a tak ďalej. Dnes už, chvalabohu, nikto nehovorí, ako to bolo ešte pred dvomi rokmi, o tom, že Slovenská televízia aj mala mať privatizovaný jeden program. No čo sa stalo predtým? Veď z hľadiska tohto modelu privatizácie tie bývalé vedenia postupne prepúšťali vyše tisíc zamestnancov, najviac sa to prejavilo na rybníčkovskom vedení, kde sa vlastne absolútne zrušili kreatívne skupiny v Slovenskej televízii z interného prostredia, kde tvorcovia programov našli svoje uplatnenie v súkromných televíziách. Dnes tie súkromné televízie sú veľmi rady, že títo ľudia zo Slovenskej televízie odišli. Nuž malo to ďalší následok, že vlastne to všetko, čo Slovenská televízia vyrábala v internom prostredí, sa dnes vyrába v externom prostredí. V tom neidentifikovateľnom externom prostredí, kde jednoducho nemôžete nikoho zobrať na zodpovednosť, či dáte honorár 50, 500, 5 000, 50 000 a tak ďalej a tak ďalej, akým spôsobom podpíšete zmluvy. Hovoriť o tom, že taká alebo onaká zmluva nebola podpísaná v dobrom záujme, je dnes istým spôsobom „pofidérne“ a ťažko dokázateľné – a toto je problém Slovenskej televízie. Z hľadiska roku ´99 za riaditeľa Materáka mala televízia, resp. chcela sa televízia dopracovať k rozpočtu 1 700 mil. korún. Dnes z hľadiska takéhoto financovania televízie po rôznych tých infláciách, valorizáciách a neviem čoho všetkého by sa televízia mala dopracovať k rozpočtu 2,9 mld. korún. V súčasnosti televízia vládne rozpočtom 2,5 mld. korún, a to už nehovoriac o tom, že to Materákovo vedenie vtedy malo úplne iný pomer v televízii z hľadiska externého a interného prostredia, čo tiež bolo istým spôsobom zaujímavé práve pre finančné kreovanie tejto verejnoprávnej inštitúcie. Čiže časy sa zmenili, no a myslím si, že všetko speje k tomu, aby o Slovenskej televízii vznikol úplne nový zákon, ktorý by kreoval nanovo povinnosti Rady Slovenskej televízie, povinnosti vedenia Slovenskej televízie, povinnosti vzťahu vedenia Slovenskej televízie k Rade Slovenskej televízie, povinnosti Rady Slovenskej televízie smerom k výboru a smerom k parlamentu. Lebo dnes aj na základe toho, čo tuná pred chvíľou hovoril kolega Galbavý, keď predkladal nový zákon o radách, teda novelu zákona Slovenskej televízie o radách, možno všetko bolo vyriešené v tom zákone inak, len nebola vyriešená jedna vec, akým spôsobom napríklad, keď parlament teda berie zodpovednosť za príslušné rady, môže tento parlament aj tie rady povedzme v najhoršom prípade odvolať, keď skonštatuje, že si neplnia svoje povinnosti. A vôbec na základe čoho môže ten parlament skonštatovať, že si Rada Slovenskej televízie alebo Rada Slovenského rozhlasu tie povinnosti neplní? Toto sú všetko veľké neznáme, ktoré, týmto by sme sa mali zaoberať, tou obsahovou časťou, obsahovou časťou a, samozrejme, s tým je aj spojené financovanie Slovenskej televízie. Ak hovoríme o financovaní Slovenskej televízie a v tejto súvislosti hovoríme o novom zákone, no tak chcel by som len všetkým dotyčným, ktorí kritizujú nový zákon o, po starom poviem, koncesionárskych poplatkoch, povedať jednu vec, že ten zákon splnil očakávania, ktoré sa doň vkladali a nie že nesplnil očakávania, pani poslankyňa, lebo ste sa na mňa tak prekvapene pozreli. Ešte raz to zopakujem, splnil očakávania v tom zmysle, že naozaj na základe nového výberu sa vyberie pri starej výške koncesionárskeho poplatku ďaleko viac, ako sa rátalo s výberom podľa starého výberu. To, že sa vybralo menej, aké boli predpoklady, je druhá vec. O tom sa môžeme baviť. Ale vybralo sa viac a my sme predsa tuná tvrdili, niektorí, môžete si to vybrať zo záznamu, že tento zákon predkladáme z toho dôvodu, že chceme vidieť, aké je to skutočné číslo pri výbere tých stoštyridsiatich korún, aby následne nato mohla byť kreovaná zmluva štátu s verejnoprávnymi inštitúciami, to bude nakoniec ten štátny rozpočet, o ktorom vy tuná hovoríte, a budeme presne vedieť, koľko je výber koncesionárskeho poplatku, koľko je v tejto chvíli reklama, to vieme, a koľko bude dotácia zo štátneho rozpočtu. Čiže nie je pravdou to, čo sa demagogicky hovorí, že teda výber koncesionárskeho poplatku na základe tých stoštyridsiatich korún je menší, ako bol predtým, ako bol tento návrh, resp. nový zákon prijatý, a konečné číslo budeme vedieť v decembri. Podľa tých mojich informácií, ktoré som si preveroval, všetky ukazovatele aj z hľadiska fyzických a právnických osôb a ich výberu sú vyššie, ako boli v predchádzajúcom roku. To len taký malý dodatok. Aby som sa vrátil k predmetu tohto zákona. Pán kolega Ivan Mikloš nám tuná hovorí, teda predstavuje úsporu pre občana tento zákon, lebo nebude platiť priamo nič. Akoby štátny rozpočet bol teda nejakým darčekovým košom, ktorý medzi nás odkiaľsi vždy padne a netvorili ho, netvorili ho v podstatnej miere práve príjmy vygenerované na rôzne spôsoby od občanov štátu. Ak zvýšime taxatívne výdavky štátu, musia sa na druhej strane účtu zvýšiť aj príjmy. Tak teda čo? Keď dáme Slovenskej televízii a Slovenskému rozhlasu jedno percento rozpočtu, prihodíme k sadzbe rovnej dane tiež jedno, nech je to teda okrúhlych dvadsať, alebo to asi nie. Veď vy súčasne, tí istí poslanci, podávate aj návrh na zníženie sadzby rovnej dane a kade chodíte, tade upozorňujete, že by sa malo viac peňazí dávať na vzdelanie, vedu, infraštruktúru, zdravotníctvo, rodinu, politiku a neviem ešte na čo, no ale to radšej nechajme tak. Možno, možno sa spoliehate skutočne, skutočne, ako v tejto chvíli pani poslankyňa povedala, na nejaký darčekový kôš. No ďalej pán Mikloš hovorí smerom k verejnoprávnym médiám, sľubuje, že na základe fixného percenta podielu na celkových výdavkoch štátneho rozpočtu, ktoré bude zabudované v zákone o STV a zákone o SRo, sa im bude ľahšie žiť. Nuž teda pán Mikloš najlepšie vie, ako sa plnilo percento zadefinované napríklad v zákone o Štátnom fonde kultúry Pro Slovakia v čase, keď z postu predsedu vlády ním sa pripravoval štátny rozpočet alebo, keď chcete, štátne rozpočty. Za celý čas jestvovania tohto fondu, až kým ho vtedajšia vláda nezrušila, vaša vláda, pani poslankyňa, nezrušila, sa nikdy do Pro Slovakie nedostalo toľko peňazí, ako bolo zapísané v zákone. Takže nemaľujme si tu idylické obrázky. Percento v zákone o STV a SRo má len ilustratívny význam a vždy bude závisieť od politického rozhodnutia vlády, či v konkrétnom návrhu štátneho rozpočtu takéto prostriedky vyčlení, alebo nie. Napokon aj štátny rozpočet je zákonom, takže jediné, čo by oklamané verejnoprávne médiá mohli urobiť, je pozháňať si pätnásť poslancov, ktorí by podali sťažnosť na Ústavný súd. A kým súd vydá verdikt, bude tu nový zákon o štátnom rozpočte a verejnoprávne médiá už možno nie a to by možno aj niektorým dobre padlo. Čiže, dámy a páni, je to absolútne nereálne, to, čo dnes navrhuje pravicové zoskupenie, aby Slovenská televízia a Slovenský rozhlas sa dostali znovu pod štátny dirigizmus. Na tom už sme sa dohodli. A okrem toho to financovanie, ktoré sa v tomto zákone opisuje, ako keby malo spasiť verejnoprávnu inštitúciu, jednoducho nie je nikým a ničím zaručené. A to, že nie je nikým a ničím zaručené, osem rokov nám dokazoval práve bývalý minister financií pán Mikloš. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)