M. Číž, poslanec: (2003-09-16):
Došlo k značnej výmene personálu v ústrednej štátnej správe, čím sa dôsledne stratila kontinuita a medzigeneračná previazanosť. Vlani a tohto roku z politických dôvodov odišlo viacero ľudí hlásiacich sa k hodnotám ľavicového prostredia. Z nových pracovníkov, ktorí často nastupovali alebo nastupujú do vrcholových funkcií, robia odborníkov iba dobre ušité obleky a odpustite, nemôžem to nepovedať, aj schopnosť dobre sa bicyklovať a založenie či členstvo v mládežníckej organizácii tej-ktorej vládnej strany. Nie som, prirodzene, protivníkom podstatného zvyšovania príležitostí pre mladú generáciu, ide mi iba o otázku kritérií. Straníckosť ovplyvňovala a ovplyvňuje a hlavne deformuje úlohy politických orgánov štátu, hlavne parlamentu. Tento naďalej stráca pracovný charakter a z politiky odchádza potrebný hierarchisticko-zastupiteľský princíp a napriek viacerým koaličným rozporom k niekoľkým kozmetickým úpravám a slovne demonštrovaným postojom o novej politickej kultúre sa mení na výrazne väčšinový. Osobitne to dokumentuje súčasná snaha zmeniť výsledky volieb a následné politické pomery tým, že niektorí poslanci vládnej koalície dostávajú ďalší mandát na členstvo v ďalších výboroch s cieľom zmeniť hlasovacie pomery. Čo je však ešte dôležitejšie, neviditeľnou sa stáva potreba spoločenského súhlasu ako i potreba vymedziť doménu štátu ako organizácie, ktorá zastupuje záujmy všetkých občanov. Viditeľná je však snaha jednoznačne a nezvratne privlastniť štát iba k jednej idei a iba k časti sociálneho spektra s cieľom vylúčiť či dehonestovať politických protivníkov ako škodnú. Je celkom možné, že tak prieskumy verejnej mienky, viaceré sociologické štúdie, ale aj každodenná situácia okolo nás ukazuje, že sa nachádzame len v ťažko prekonávanej politickej a ekonomickej kríze, ale aj v kríze hodnôt. Vážení kolegovia, kolegyne, som presvedčený, že je čas návratu k trvalým hodnotám, výrazne zmeniť prístup k správe štátu, k realizácii politiky, prístupy k politickým oponentom. Európa klope na dvere. Ako som už naznačil, reforma verejnej správy je podstatnou zložkou transformácie štátu. Jej príprava a realizácia je neodškriepiteľne poznamenaná skutočnosťami, ktoré som doteraz možno trošku príliš obšírne uvádzal. Som však presvedčený, že cesta k riešeniu začína práve s dôrazom na zlepšenie prostredia a vyriešením základných vzťahových otázok. Dovoľte niekoľko slov k zásadným politickým predpokladom. Prvé kroky reformy verejnej správy sme uskutočnili v roku 1990. Ak toto obdobie hodnotíme pozitívne, musím povedať, že ide aj o šťastie, pretože znalosť základných parametrov európskej verejnej správy bola vtedy objektívne nízka. Pravdou však je, že schvaľovacie procesy jednotlivých krokov reformy v ďalšom období, teda v roku 1993 až 1995 predchádzala široká verejná diskusia, ale tiež parlamentná diskusia, a to na základe predložených koncepčných materiálov. A dokonca aj na základe týchto diskusií sa viaceré vtedajšou vládou navrhované opatrenia neschválili. Ďalší významný vstup do reformných procesov sa očakával po voľbách v roku 1998. Vznikla funkcia splnomocnenca vlády, rozbehli sa prípravné práce a zanedlho vláda deklarovala vznik stratégie reformy verejnej správy a koncepcie ďalšieho pokračovania reformy verejnej správy. Stratégia uvádzala zásady reformy verejnej správy. Okrem takzvaných všeobecných zásad deklarovala deetatizáciu, nesmierne dôležitý výber modelu verejnej správy, zásady cieľového stavu a zoznam súvisiacich reforiem. Obsahovala tiež rámcový návrh organizácie a riadenia reformy verejnej správy a návrh postupu prác. Návrh stratégie vypracoval už vtedy uzučký okruh odborníkov, o čom viem hlavne preto, lebo som sa na prácach expertne zúčastňoval. Návrh však nepochopiteľne nebol predložený do parlamentu na schválenie, hoci predstavoval podstatný zásah do jestvujúcej štruktúry orgánov verejnej správy a samozrejme si potreboval získať politickú legitimitu a zvlášť otázke výberu, modelu verejnej správy, mám na mysli duálny alebo integrovaný model verejnej správy. V oblasti verejnej správy zásadnejšia otázka neexistuje. Táto bola schválená na Slovensku iba interným, vnútorným aktom vlády, pričom podoba typu verejnej správy určuje a ovplyvňuje charakter verejnej správy na dlhé desaťročia a patrí k zásadným otázkam kreovania štátu. V demokratickom štáte - a prax v okolitých krajinách či v Európskej únii to potvrdzuje -, je nemysliteľné, aby takéto rozhodnutie neurobil najvyšší politický orgán štátu. Vláda však vyhlásila materiál za schválený a poverila vládneho splnomocnenca, aby vypracoval návrh koncepcie decentralizácie a modernizácie verejnej správy. Prakticky celý rok 1999, možno až 2000 predseda vlády Dzurinda opakovane presviedčal zainteresovanú a odbornú verejnosť v masmédiách, že návrh koncepcie, aby som ho zacitoval, „prinesie do parlamentu na vlastnom chrbte“, a to o požiadavke na jeho prerokovanie vyslovila Národná rada Slovenskej republiky osobitným uznesením a bolo zrejmé, že predloženie a schválenie koncepcie je samozrejmá a nevyhnutná podmienka pre spustenie reformy. Tento stav bol o to horší, že v roku 1999 bol predložený návrh novely ústavy, ktorý jednoznačne predurčoval budúce chápanie regionálnej a miestnej samosprávy. Článok 64 terajšej novely a nasledujúce, dôsledne vychádzal, odpustite slovo z nezmyselnej predstavy regiónu ako zrkadlového obrazu obce a naznačoval, že budúci zákon o VÚC bude vlastne len málo upraveným zákonom o obecnom zriadení. Nerešpektoval fakt, že v unitárnom, decentralizovanom štáte musí ísť o precízne stanovenie autonómie územného celku, vyriešenie vzťahových otázok k regionálnym orgánom štátnej správy, doriešenie dozoru a dohľadu, že musí byť stanovený...