P. Miššík, poslanec: (2007-03-29):
Tento návrh mení iba čl. 8 predmetného zákona, ktorý posúva účinnosť čl. 1 bod 12 na 1. júl 2010. Ľudovo povedané, predlžuje stav, na základe ktorého je možné regulovať nájomné bytov, ktoré sa nachádzajú v bytových domoch patriacich súkromným vlastníkom. Nebudem sa vyjadrovať o tom alebo k tomu, či je takáto právna úprava v rozpore s Ústavou Slovenskej republiky, pretože pri ochrane vlastníckeho práva, ktoré Ústava Slovenskej republiky poskytuje, to musí byť každému hneď jasné. Táto úprava je v rozpore s Ústavou Slovenskej republiky, ktorá vyslovene v čl. 20 ods. 4 uvádza: „Vyvlastnenie alebo nútené obmedzenie vlastníckeho práva je možné iba v nevyhnutnej miere vo verejnom záujme a to na základe zákona a za primeranú náhradu.“ Je zrejmé, že regulovaním nájomného závažným spôsobom zákonom obmedzujeme vlastnícke právo predmetných vlastníkov. V dôvodovej správe navrhovateľ uvádza, že po deregulácii nájomného by sa pre týchto občanov neprimerane zvýšilo nájomné a existenčne by ich to ohrozilo. Samotný zákon o cenách však v prvom rade počíta s dohodou zmluvných strán. Teda nie je možné, aby bolo stanovené ľubovoľné nájomné. Nájomné ako cena za tovar musí podliehať dohode zmluvných strán. Rovnako nájomníci požívajú aj práva na základe zákona č. 40/64 Zb. Občianskeho zákonníka v znení neskorších predpisov, na základe ktorého je zrejmé, že na ulici by sa určite neocitli. Čiže, nie je to tak, ako nás navrhovateľky strašia v dôvodovej správe. Rovnako je podľa mňa scestné chrániť záujmy jednej skupiny občanov takým spôsobom, že poškodzujeme inú skupinu občanov. Najdôležitejší argument, prečo by sme predmetnú novelu nemali podporiť, je ale skutočnosť, že ak tento stav predĺžime, bude hroziť Slovenskej republike niekoľko tisíc žalôb, ktoré môžu stáť tento štát nemalé finančné prostriedky. Zdôvodním aj tento argument, aj keď pani navrhovateľka krúti hlavou. Dňa 19. 6. 2006 Veľký senát Európskeho súdu pre ľudské práva vo veci Mária Hutten–Czapska verzus Poľsko sťažnosť č. 35 014 z roku 97 rozhodol, že Poľsko reguláciou nájomného poškodilo práva tejto pani vyplývajúce z čl. 1 dodatkového protokolu č. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a slobôd. Súd priznal rovnako pani Hutten–Czaapskej náhradu škody vo výške 52 500 eur. Čo je suma takmer na úrovni 1 mil. 800 000 Sk. Toto rozhodnutie bolo pritom jednoznačné. Pomer hlasov pri hlasovaní v senáte bol 16:1. Podľa tohto rozsudku Poľsko porušilo dohovor, pretože zlyhalo v legislatívnej činnosti, ktorá uvaľovala a stále uvaľuje na majiteľov nehnuteľností obmedzenie ich vlastníckych práv. Rovnako súd rozhodol pomerom hlasov 15:2, že v záujme ukončenia systematického porušovania práva konštatovaného v prípade žiadateľky musí Poľsko príslušnými zákonnými alebo inými prostriedkami zaistiť v rámci svojho právneho poriadku mechanizmus, ktorý by vyvážil záujmy majiteľov domov a verejný záujem spôsobom, ktorý bude v súlade so štandardmi ochrany vlastníckeho práva. Tento rozsudok má pritom precedentálny charakter a v podobných prípadoch sa určite bude opakovať. Ak sa poškodení vlastníci domov obrátia na Európsky súd pre ľudské práva, budú úspešní, vážené dámy a páni. Týmto Slovenskej republike hrozí, že bude musieť vyplatiť náhradu škody v značnej výške pohybujúcej sa rádovo v miliardách slovenských korún. Pre ilustráciu poviem príklady zo zahraničia. V Českej republike sa odhaduje prípadné odškodnenie časti vlastníkov domov postihnutých reguláciou nájomného vo výške približne 50 mld. korún českých. V spomínanom Poľsku to je rádovo ešte viac. Ešte snáď jednu poznámku k tomuto, čo hovorím. Dostali sme všetci poslanci aj list verejného ochrancu práv pána Kandráča, v ktorom nám dal do pozornosti tieto moje údaje, ktoré dokonca v tomto liste aj cituje a svojím spôsobom vlastne dôrazne upozorňuje na to, aké dôsledky môže mať predĺženie účinnosti platnosti takéhoto zákona, ktorý bol, to musí uznať, prijatý v minulom období. Ak teda nechceme predĺžiť tento právny stav, ktorý je v príkrom rozpore s právom Európskeho spoločenstva, ktorý reálne spôsobuje štátu povinnosť uhradiť náhradu škody vo výške niekoľkých miliárd slovenských korún, nemali by sme predmetnú novelu zákona podporiť. Na záver uvediem len to, že je na nás, či uprednostníme záujem asi 1 % užívateľov bytového fondu pred všetkými daňovými poplatníkmi, ktorým reálne hrozí to, že následné škody by museli svojimi daňami uhradiť. A preto ja takýto návrh zákona v prípade, ak tam nebudú významné pozmeňujúce návrhy, podporiť nemôžem. Pani navrhovateľke, ktorá sa ma pýtala, aký list to bol, to bol list pána ombudsmana zo dňa 22. 3. 2007. Ďakujem za pozornosť.