Záborská, Anna, poslankyňa Európskeho parlamentu (2017-03-31):
Vážený pán predseda, pani podpredsedníčka, vážené panie poslankyne, páni poslanci, veľmi si vážim, že môžem vystúpiť dnes v Národnej rade, v pléne Národnej rady Slovenskej republiky, a moja úprimná vďaka patrí vám, pán predseda. A ja začnem tým, čím kolega Mikolášik skončil. Sedela som v týchto laviciach, keď Kresťanskodemokratické hnutie podávalo prvé návrhy na zrušenie Mečiarových amnestií, a preto moja úprimná vďaka za včerajší deň. Do Európskeho parlamentu som bola zvolená v roku 2004. V tomto období som bola predsedníčkou pre práva žien a v rokoch 2009 a 2014 som predsedala parlamentnej medziskupine pre rodinu a ochranu detí. V aktuálnom ôsmom legislatívnom období som riadnou členkou troch parlamentných výborov, výboru pre práva žien, výboru pre rozvoj a výboru pre priemysel, výskum a energetiku. Som tiež členkou delegácie s krajinami Afriky, Karibiku a Tichomoria a podpredsedníčkou delegácie Európskej únie s Cariforom, čo sú niektoré krajiny Strednej Ameriky. Som náhradníčkou v delegácii pre severnú Afriku, pre krajiny Maghrebu a pre Stredomorie. V parlamente vediem medziskupinu pre Family Friendly Policy. Rodinná politika je výlučnou právomocou členských štátov, a preto ťažisko mojej práce je prienik medzi európskymi politikami a postavením rodiny a solidaritou medzi generáciami. Ešte v roku 2008 som pripravila iniciatívnu správu o nediskriminácii na základe pohlavia a medzigeneračnej solidarite. Upozornila som v nej na niektoré nedostatky tzv. Lisabonskej stratégie, ktorá za prácu považovala len platenú zárobkovú činnosť. Žiadala som, aby sa definícia pojmu práca prispôsobila novým požiadavkám európskej politiky zamestnanosti. Muselo prejsť niekoľko rokov, kým sa začalo hovoriť o potrebe uznať mnohé formy nezárobkovej činnosti, ktorú ženy, matky aj muži vykonávajú predovšetkým v rodine a v oblasti dobrovoľníctva. Produkt domácností je významnou súčasťou hospodárskej výkonnosti každého štátu, ale domáca práca sa nezarátava do hrubého domáceho produktu. Zaráta sa len vtedy, ak rodina niekoho zamestná, aby dozeral na deti, upratoval domácnosť a varil. Ak túto prácu vykonáva jeden z rodičov, nestane sa tak. Rodiny a domácnosti pritom vychovávajú deti, vykonávajú mnohé služby a sprostredkúvajú pocit bezpečia. Starajú sa o deti, chorých členov domácnosti, opatrujú starých ľudí, pomáhajú im a vykonávajú ďalšie prínosné práce. Ignorovaním významu a hodnoty tejto práce trpia najmä ženy, tie totiž týmto činnostiam venujú 70 % svojho času, dokonca aj v takých rovnostárskych krajinách, ako je Švédsko. Snaha európskych politík o zosúladenie pracovného a rodinného života, ktorú môžeme sledovať v posledných rokoch, potvrdzuje to, čo som v tejto správe napísala už pred deviatimi rokmi. Žiaľ, jednotlivé alternatívy, ktoré sú k dispozícii, pri voľbe medzi oficiálnym zamestnaním a neoficiálnou prácou v oblasti starostlivosti o deti a členov domácnosti, nemajú v konečnom dôsledku rovnaký efekt. Ak sa ženy a muži rozhodnú medzi oficiálnym zamestnaním, všeobecne nazývaným profesionálna kariéra, a nezárobkovou činnosťou, ktorá sa všeobecne nazýva podpora ľudských schopností a solidarity medzi generáciami, musia čeliť hrozbe viacnásobnej a latentnej diskriminácie. V júni 2015 Európsky parlament schválil moju správu o uplatňovaní smernice o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania. Nerovnosť v oblasti zamestnanosti obmedzuje potenciál žien a bráni spoločnosti plne využiť ich talent, zručnosti a schopnosti. Táto nerovnosť sa prenáša aj na postavenie rodiny. Veľká väčšina matiek sa zapája do trhu práce a mnohé z nich nesú hlavnú zodpovednosť za podporu svojej rodiny ako jediné alebo hlavné živiteľky. Štúdie ukazujú, že nerovnaké odmeňovanie začína v momente, keď sa ženy stanú matkami a vrátia sa z prvej materskej dovolenky. Len účinná politika zameraná na odstránenie rozdielov v odmeňovaní môže zlepšiť situáciu mnohých a je to najmä politika, ktorá uzná materstvo a zlepšíme postavenie mnohodetných rodín, rodín s jedným rodičom a s rodičmi pracujúcimi v horšie platených zamestnaniach. Rovnaké zaobchádzanie a zákaz diskriminácie sú dôležitou súčasťou primárnej legislatívy Európskej únie od prijatia Rímskych zmlúv pred 60 rokmi. Napätie medzi rodinným a pracovným životom zároveň prispieva k odkladaniu pôrodu prvého dieťaťa a nízkej, až katastrofickej pôrodnosti vo väčšine členských štátov. Tieto rozdiely v odmeňovaní majú vplyv aj na situáciu žien po odchode do dôchodku. Kým platy majú rozdiel 16 %, dôchodky sú nižšie u žien až o 40 percent. Výsledná nerovnosť sa môže ďalej zvyšovať, keďže demografická situácia v členských štátoch sa zhoršuje a priebežné dôchodkové systémy sa tak dostávajú pod rastúci tlak. Z týchto dôvodov som navrhla – a parlament sa s mojím návrhom stotožnil, aby Komisia pripravila novelu existujúcej smernice prijatej pred vyše 10 rokmi. Vzhľadom na aktuálne dianie v Európskej únii však nepredpokladám, že sa takéhoto návrhu dočkám ešte v tomto volebnom období. K ďalším témam, ktorým sa venujem dlhodobo, patrí boj proti chudobe a sociálnemu vylúčeniu. Ešte v septembri 2005 schválil Európsky parlament moju správu o ženách a chudobe v Európskej únii. Mojimi témami je aj právo na život a ochrana života od počatia po prirodzenú smrť, etické aspekty vedeckého výskumu, ktorý je financovaný z rozpočtu Európskej únie, a zohľadnenie špecifických potrieb rodinných podnikov ako súčasti skupiny malých a stredných podnikov. Samotnou kapitolou môjho doterajšieho pôsobenia v Európskom parlamente je oblasť rozvojovej pomoci. Pre humanitárnu pomoc som permanentným spravodajcom pre moju politickú skupinu. Európska únia je dnes najväčším globálnym poskytovateľom rozvojovej a humanitárnej pomoci v najchudobnejších krajinách sveta. Význam tejto pomoci sa bude v nasledujúcich rokoch len zvyšovať, pretože pomoc, ktorú takto poskytneme, zmierňuje tlak na migráciu do Európy a zároveň pomáha znižovať riziká ozbrojených konfliktov. Ak nechceme, aby k nám prichádzali milióny zúfalých ľudí, ktorí už nemajú čo stratiť, musíme im pomáhať tam, kde sú doma. Vážené panie poslankyne, páni poslanci, ako sami dobre viete, zodpovedný výkon poslaneckého mandátu je práca, ktorá je náročná na čas aj energiu. V našom prípade o to viac, že pravidelný kontakt s voličmi znamená množstvo únavného cestovania. Ja chodím na Slovensko každý týždeň, aby som sa mohla zúčastňovať na čo najväčšom počte podujatí. Čo sa týka práce v Európskom parlamente, ťažiskom je práca vo výboroch a pripravovanie pozmeňovacích návrhov. Rokovanie o pozmeňovacích návrhoch je dlhodobé, ďalekosiahle a väčšina z nás, ako tu sedíme, za tieto prvé tri roky volebného obdobia stihla pripraviť stovky pozmeňovacích návrhov a mnohé z nich sa stali medzičasom súčasťou práva Únie. Možno aj preto alebo práve preto je v Európskom parlamente spolupráca medzi poslancami rôznych politických skupín nielen možná, ale úprimná každodenná vec. Ak súhlasím s návrhom kolegyne alebo kolegu z ľavicovej alebo konzervatívnej skupiny v niektorom z mojich výborov, nemám žiaden problém za tento návrh zahlasovať. Slobodné rozhodovanie poslanca v rámci výkonu jeho mandátu rešpektuje každá jedna politická skupina. Politická disciplína je výsledkom presviedčania a spoločného rozhodovania, a nie je však vynucovaná. Ak sa s výsledným skupinovým rozhodnutím nemôžem stotožniť, môžem hlasovať inak a pokiaľ to oznámim vopred, nikto z mojej frakcie mi moje rozhodnutie nebude ani sekundu vyčítať, pretože každý chápe, že v parlamente zastupujem aj mojich slovenských voličov a riadim sa svojím svedomím. To neznamená, že medzi poslancami ľavice a pravice či poslancami jednotlivých národných delegácií neexistujú hlboké deliace čiary. Naopak, politické zápasy o konečnú podobu parlamentných uznesení sú na dennom poriadku. Ja sama som ich opakovane zažila v tej najtvrdšej forme, kedy som bola nútená hlasovať proti mojim vlastným návrhom, ktoré uniesli kolegovia z ľavice tým, že do nich presadili pre mňa neprijateľné veci. Vďaka tomu ale dokážem aj po trinástich rokoch moje kolegyne a kolegov rešpektovať, hoci s nimi zásadne nesúhlasím, rovnako ako oni so mnou. Na jednej strane je to výsledok obyčajnej ľudskej slušnosti, na ktorú akoby sa u nás doma niekedy zabúdalo, a to nielen v parlamente. Rolu tu hrá aj tradícia parlamentarizmu, ktorú do Európskeho parlamentného zhromaždenia a neskôr Európskeho parlamentu priniesli poslanci oveľa starších európskych demokracií ešte v 50. a 60. rokoch minulého storočia. Ale je tu aj tretí faktor. S drvivou väčšinou mojich kolegýň a kolegov sa zhodneme na tom najdôležitejšom, že pre európske národy je spoločná cesta jedinou alternatívou. Naša dnešná historicky prvá spoločná rozprava sa odohráva na pozadí zásadných zmien európskej politiky, ktorú spustilo rozhodnutie občanov Veľkej Británie opustiť Úniu. Na stole je päť scenárov možnej budúcnosti Európy a diskusia o nich sa má ukončiť koncom tohoto roku. Nemecko a Francúzsko, dvojtaktný motor európskej integrácie, čakajú medzitým parlamentné voľby. Uplynulý víkend prijali predstavitelia európskej dvadsaťsedmičky spoločné vyhlásenie, v ktorom hovoria o tom, že integrácia bude pokračovať a tí, ktorí nebudú súhlasiť, sa vždy budú môcť pripojiť neskôr. Predseda slovenskej vlády Robert Fico opakovane potvrdil, že Slovensko sa chce integrovať aj ďalej, aby zostalo v európskom jadre. Naopak, naši najbližší susedia, teda Česko, Poľsko a Maďarsko, sú zdržanliví. Čo znamená byť súčasťou jadra? Dovoľte mi, aby som bola úprimne priama. Znamená to preniesť ďalšie suverénne právomoci do Bruselu. Znamená to súhlasiť s vytvorením európskeho ministerstva financií a povýšením úradu vysokého predstaviteľa Európskej únie pre zahraničnú politiku na úroveň ministerstva zahraničných vecí. S posilnením postavenia Európskej centrálnej banky, so zjednotením základu dane. Možno to bude znamenať aj súhlas s vytvorením spoločnej európskej armády, spravodajskej služby alebo permanentný prerozdeľovací mechanizmus utečencov. A to sú len niektoré z tém, ktoré sa v súvislosti s hlbšou integráciou otvoria. O týchto témach sa nahlas hovorí všade v Európe. Je najvyšší čas, aby sme o nich začali hovoriť aj na pôde Národnej rady. No najdôležitejšie je začať intenzívnu verejnú diskusiu s občanmi. Diskusiu, ktorá bude založená na faktoch a nie mýtoch o Európe. Ak nás brexit niečo naučil, tak to, že nie je možné, aby politici, ktorí roky ohlupujú ľudí zjednodušenými frázami o zlom Bruseli, anonymných úradníkoch, zakrivených banánoch či zákaze varných konvíc, aby takíto politici v kľúčovom momente dokázali presvedčiť ľudí, že ich budúcnosť je pupočnou šnúrou prepojená s budúcnosťou Európskej únie a bez nej by bolo horšie. To, čo dnes potrebujeme, je ujasniť si našu slovenskú pozíciu. Našu predstavu o tom, v akej Európe, v akej Únii by sme sa cítili najlepšie. Európska komisia nám dala na stôl svoju bielu knihu o budúcnosti, prečo by slovenská vláda nemohla dať na stôl vlastnú bielu knihu o budúcnosti Slovenska v Európskej únii? Ak ju ešte nedala alebo nepripravuje, prečo by to nemohla urobiť Národná rada ako výsledok skutočne otvorenej parlamentnej diskusie medzi všetkými nositeľmi demokratického mandátu? Lebo ak neprídeme k európskemu rokovaciemu stolu s vlastnou pozitívnou predstavou, sami sa odsúdime do polohy štatistov a večných kuvikov, ktorí dokážu len kritizovať. Vážený pán predseda, vážené panie poslankyne, páni poslanci, tí, čo ma osobne poznáte, viete, že mám veľké výhrady k mnohým politikám Európskej únie. Patrila som k tým, ktorí nesúhlasili s Lisabonskou zmluvou. Kedykoľvek potvrdím, že Únia robí aj zlé rozhodnutia a nie je ich málo, a môžem vám garantovať, že vždy sa budem snažiť takéto rozhodnutia zmeniť, nech už majú podobu smerníc, nariadení alebo zmlúv. Ale rovnako mám veľké výhrady aj voči tejto aj minulým slovenským vládam. Rovnako nesúhlasím s mnohými ich politikmi a zákonmi, ktoré prijal tento parlament. Nepáči sa mi ani nedostatok úcty a rešpektu v slovenskej politike, ktorý tak často kritizujú občania. To však nič nemení na mojom vzťahu k Slovensku. Slovensko, rovnako ako zjednotená Európa, je súčasťou mojej, našej identity. Toho, čím sme. Vážené kolegyne a kolegovia, priznajme sa verejne k našej európskej identite. Vyhlasujme to pri každej príležitosti a nielen hovorme o kresťanských hodnotách, ale ich aj žime. Konajme ako ľudia, ktorí sa dokážu rešpektovať aj vtedy, keď majú odlišný pohľad na vec, ako Slováci, ktorí sú zároveň Európanmi. Ďakujem pekne. (Potlesk.)