Nicholsonová, Lucia, poslankyňa NR SR (2015-03-24):
Veľmi pekne ďakujem za slovo. Opätovne ako vždy, keď sa tu stretávame pri prerokúvaní správy pani ombudsmanky, tak ma mrzí teda, že nás tu je ako šafranu, o to viac, že tu nie sú ani všetci členovia výboru pre ľudské práva ako gestorského výboru, čo teda ma celkom zaráža. Opätovne pri tom, ako prerokúvame ďalšiu správu pani ombudsmanky Dubovcovej, musím povedať, že ja veľmi oceňujem to, akým spôsobom sa ona stavia k príprave jednotlivých správ o udržiavaní ľudských práv na Slovensku, pretože také správy, ako predkladá pani doktorka Dubovcová, sme v pléne nikdy predtým nemali, od kohokoľvek, kto nám povinné predkladá akékoľvek výročné správy. Chcem poukázať na to, že je neuveriteľné, akým spôsobom sa dokáže vysporiadať s podaniami jednotlivcov a premietnuť to do nejakých systémových zmien a návrhov, odporúčaní pre nás, ktorí to tvrdošijne teda ignorujeme. Ale musím povedať aj to, že ja som postrehla, že niektorí poslanci neignorujú tie odporúčania, ktoré dávate vo svojich správach, alebo o ktoré sa teda snažíte, a premietli to do nejakých návrhov noviel, avšak musím povedať, že urobiť akékoľvek zmeny, nehovoriac už o systémových zmenách z pozície opozičného poslanca, je, žiaľ, v tejto Národnej rade Slovenskej republiky absolútne nemožné. Preto si myslím, napriek tomu, že by ste mali byť takým naším chodiacim svedomím a vedomím a kontrolou a očami a ušami, to je síce pekné a ja osobne to veľmi oceňujem, ale faktom je, že niektoré tie vaše odporúčania sú skôr namierené na jednotlivé ministerstvá a jednotlivých ministrov, ktorí disponujú teda v tejto Národnej rade Slovenskej republiky absolútnou väčšinou a ktorí jediní sú schopní v podobe vládnych návrhov zákonov čokoľvek systémové presadiť. Ja sa chcem dotknúť v tomto mojom krátkom vystúpení len niektorých vecí, ktoré ste spomínali z vašej obsažnej správy o dodržiavaní ľudských práv za rok 2014. A osobne považujem za veľmi dôležité to, na čo poukazujete vo vzťahu k deťom z rómskych osád a ich zaraďovaniu do špeciálnych základných škôl. To je, by som povedala, taký folklór Slovenskej republiky. A. áno, aj ja som na to upozorňovala a upozorňoval na to napríklad aj splnomocnenec vlády pre rómske komunity, príliš veľa detí nám končí v špeciálnych základných školách. A je to na základe diagnostických testov, ktoré sú robené rôzne, ale aj na základe niektorých praktík, ktoré sú sprevádzané teda zaraďovaním týchto detí do špeciálnych základných škôl. Mne osobne sa stalo niekoľkokrát, ešte keď som bola v pozícii novinárky a chodila som do rómskych osád, že riaditeľky špeciálnych základných škôl chodili po osadách a robili vyslovene nábor, prehovárali rodičov, ktorí nemali mentálnu kapacitu na to, aby pochopili, čo spôsobia svojmu vlastnému dieťaťu, keď ho zaradia do špeciálnej základnej školy. Prehovárali ich, aby dali informovaný súhlas, súhlas nie informovaný, tí rodičia sú často zavádzaní riaditeľmi špeciálnych základných škôl, ktoré sa bijú o ich deti, pretože čo dieťa, to vyšší normatív na takéhoto žiaka. A tak doslova ich zavádzali tým, že na štandardnej základnej škole bude ich dieťa diskriminované práve preto, že je rómske, sú tam iní učitelia, ktorí sa mu budú vysmievať, pritom na tej špeciálnej základnej škole mu vytvoria všetky podmienky na to, aby mohlo študovať. Napokon tým sa vždy končili takéto tieto kortešačky: „Napokon aj ty si výdobytkom špeciálnej základnej školy a povedz, bolo ti tam zle, nebolo ti tam zle, a dopraj to isté svojmu dieťaťu.“ Takže takýmto nejakým spôsobom sa to robí vždy pred zápisom detí do škôl, si skutočne, a ja som toho niekoľkokrát bola svedkom, riaditelia špeciálnych škôl robia kolečká a často nosia aj malé pozornosti a malé darčeky, práve kvôli tomu, aby od rodičov vymámili takýto informovaný súhlas. Ja si veľmi vážim, pani ombudsmanka, že nás na to upozorňujete, a ja by som bola skutočne veľmi rada, keby sme všetci pochopili, že my si týmto spôsobom kopeme jamu, do ktorej raz všetci spadneme, pretože akokoľvek niektorým poslancom, ministrom, ľuďom, ktorí môžu veci ovplyvniť, nezáleží na osude tých jednotlivých detí z rómskej osady, my si musíme uvedomiť, že to je veľmi úzko prepojené takmer so všetkým v tejto krajine, nehovoriac už o dopade na verejné financie, keď teda niektorí sa radi na to pozerajú z čisto toho ekonomického uhla pohľadu, ale napríklad aj s dôchodkovým systémom, ktorý je za takýchto okolností neudržateľný. Predstavte si, že pri zaradení každého jedného dieťaťa do špeciálnej základnej školy, do toho variantu A, to znamená ľahký mentálny postih, my spôsobujeme to, že to dieťa zakrnie na tej škole. Realita je skutočne taká, že ten človek vyjde v šestnástich rokoch zo šiesteho ročníka špeciálnej základnej školy a nevie sa podpísať a jeho prvé kroky smerujú na úrad práce, kde zostane evidovaný až do konca svojho života, spadá nám do hmotnej núdze a štát sa oňho do konca jeho života musí postarať, pretože on nie je schopný si sám pomôcť a vymaniť sa z toho začarovaného kruhu, keďže sa mu nedostalo ani riadnej výchovy, čo nemôžeme možno až tak ovplyvniť, teda ak berieme, že škola nemá až tak vychovávať, ako má vzdelávať, ale hlavne ani riadneho vzdelania. Toto všetko vyústi do tých otvorených nožníc, o ktorých sme hovorili, keď sa tu otváral II. pilier, aká hrozba nás vlastne čaká, pretože tá demografická krivka klesá, musíme povedať, že v majorite sa prakticky deti nerodia. Čo nás ako tak drží pri tej demografii, to sú práve tie rómske osady, kde sa tie deti rodia, ale ak budeme naďalej tie deti hnať všetky do špeciálnych základných škôl, my nemôžeme očakávať, že zhruba o dvadsať rokov, keď tá generácia dnešných štyridsiatnikov prerastie do dôchodkového veku, že tá hŕstka 49-tisíc detí bude schopná niečo vyprodukovať. Budú síce v produktívnom veku, ale to nebudú produktívni ľudia, lebo to sú výdobytky nášho základného školstva, našej diagnostiky pri zaraďovaní detí do špeciálnych základných škôl. To budú práve tie rómske deti z tých osád, ktoré v tom čase budú v produktívnom veku a nebudú schopné uspieť na otvorenom trhu práce, pretože budú vychádzať zo špeciálnych základných škôl a nebudú sa vedieť podpísať. A v tej chvíli, neviem, však možno niekoho sa to už netýka, alebo niekto má pocit, že sa ho to netýka, ale pochopíme, nakoľko závažné bolo to, že ignorujeme tento fakt už niekoľko rokov. Ďalšia vec, ktorej by som sa chcela dotknúť, je tá rediagnostika detí po nultom ročníku. Ja neviem, ja som tu opakovane predkladala povinnú predškolskú výchovu, najprv plošne, potom pre deti zo sociálne znevýhodneného prostredia, nie ako opatrenie, ktoré je proti niekomu, ale ktoré je pre niekoho. A ja chápem všetky vaše výčitky, ktoré v tomto smere smerovali teda k tomu môjmu návrhu, ale vymyslíme niečo lepšie. Vymyslíme niečo lepšie, aby sme sa nespoliehali iba na tie nulté ročníky, ktoré sa ukazujú ako veľmi málo efektívne a veľmi málo efektívne aj vďaka tomu, že zo zákona vyplýva rediagnostika detí, ktoré navštevujú nulté ročníky, a my ju tvrdošijne ignorujeme. To znamená, my ani nevieme povedať, nakoľko sú alebo nie sú efektívne tie nulté ročníky. Vieme iba to, že napriek tomu, že dieťa chodí do nultého ročníka, končí na špeciálnej základnej škole. Z toho sa dá usudzovať, že teda nulté ročníky ako také sú drahé a sú neefektívne. Ďalšia vec, ktorej by som sa chcela dotknúť, to je reedukácia. To ja veľmi vítam, že ste sa tejto téme začali venovať, pretože to je téma, ktorá dlhodobo na Slovensku je úplne na konci toho rebríčka a všetkých zlyhaní, ktoré sa napríklad týkajú detí a najlepšieho záujmu dieťaťa v rámci Dohovoru o právach dieťaťa, ktorý sa na Slovensku jednoducho ignoruje, nielen v tomto prípade, ale aj v ďalších prípadoch. Čo sa týka tých ochranných miestností, tak, opäť, ja si spomínam, keď som ešte robila novinárku, tak sme boli v niekoľkých reedukačných zariadeniach, okrem iného v Reedukačnom zariadení Spišský Hrhov. Ja so veľmi rada, že tu sedí pán Jurzyca, lebo keď sme potom my na krátko zasvietili vo vláde, tak sme sa postarali o to, aby ten riaditeľ zo Spišského Hrhova odišiel zo svojho pôsobiska, a to aj kvôli tomu, že on mal vtedy v Spišskom Hrhove dva druhy ochranných miestností. Z nich jedna bola krásna, zánovná, ktorá voňala čistotou, lebo tam nikdy nikoho neumiestnil, a to bola tá, ktorá spĺňala štandardy európske, že to bola naozaj ochranná miestnosť, že bola ja neviem mäkká, to znamená, tam nebola žiadna akože tvrdosť stien, aby si tie deti tam mohli ublížiť, mala WC, mala umývadlo, ktoré bolo zabezpečené. No ale potom tam bola iná ochranná miestnosť. A keďže to bolo v starom kaštieli, to bola jedna kopka. To nebola ochranná miestnosť. To bola normálna samotka, to je dievčenský reedukačný ústav, takže on tam dával tie dievčatá. A boli vyslovene na samotke, ako to poznáme z amerických filmov. Dostali jedno vedro, do ktorého mali vykonávať potrebu, a cez malinké okienko ich tam chodil vždy nejaký viac alebo menej, musím to povedať, úchylný dozorca kontrolovať a to bol šok, to bol naozaj šok pre ľudí aj s veľmi silnými žalúdkami. Inak na to, pretože ten riaditeľ zvykol teda uvrhnúť dievčatá do tejto samotky, upozornila jedna mimovládna organizácia, ktorá sa votrela do toho reedukačného zariadenia. A priniesli aj fotky, priniesli rôzne dôkazy týchto praktík a bolo to strašné. A dialo sa to na Slovensku v 21. storočí, naozaj len pred pár rokmi. A ja neviem, nakoľko sa tie veci pohli dopredu, ale faktom je, že s tými reedukačnými zariadeniami by sa malo niečo začať robiť. Tam, si myslím, by mala nastať aj vlastne tá vonkajšia a vnútorná diferenciácia tých zariadení. A to veľmi úzko súvisí s tým, že tie deti jednoducho musia byť diagnostikované. Ja si neviem predstaviť, ako môžeme niekoho reedukovať, keď my nevieme, čo na ňom máme redukovať, a proste dáme ho iba tam, kde sa uvoľní miesto. Veď to je smiešne. Alebo bolo by to smiešne, keby to nebolo také smutné, keď si človek uvedomí, že ide o deti. Čo sa týka tých seniorov. Je fakt, to bola naša novela zákona, my sme sprísňovali zákon o sociálnych službách. Robili sme to z mnohých dôvodov. Ale robili sme to vtedy ako dočasnú záležitosť pred veľkou novelou zákona o sociálnych službách. A to, že sa sprísnili podmienky pre vstup do domovov sociálnych služieb, že sa tam sprísňoval ten stupeň odkázanosti až na štvorku, to bolo spôsobené tým, že ruka v ruke malo ísť posilnenie terénnych sociálnych služieb. Problém ale je, že tam sa stalo to jedno a nestalo sa to druhé. To bol skutočne plán, ktorý teda nám sa nepodarilo zrealizovať. Nie som na to nejako hrdá. My sme to potom plátali tým, že sme odštartovali Národný projekt na podporu terénnej sociálnej práce, keď sa z peňazí z Bruselu vlastne mala dofinancovávať terénna sociálna služba. Ale to v žiadnom prípade nebolo dostatočné, pretože, samozrejme, to bolo časovo ohraničené, finančne ohraničený projekt. Neviem, v akom je teraz štádiu. Ale jednoducho toto nie je tá systémová zmena, ktorú my potrebujeme, ak hovoríme o sociálnych službách. Takže napriek tomu, že ako keby v tej správe je kritizovaná vec, ktorá sa presadila za našej vlády, a ja to tu nechcem nijako ospravedlňovať, ono to bolo naozaj mienené v takom širšom kontexte toho, že sa nakopne tá terénna sociálna služba, to sa nestalo. Takže preto to dnes vyzerá tak, ako to vyzerá. Ja som teda očakávala, myslím, že nie ja, ale väčšina DSS-iek a vôbec všetci, ktorí robia v systéme sociálnych služieb na Slovensku, očakávali, že z pozície pána ministra príde do parlamentu niečo, čo bude mať hlavu a pätu a čím sa konečne nejako dostaneme z toho začarovaného kruhu, z toho marazmu tých nefunkčných sociálnych služieb. To sa napokon netýka tej sociálnej služby len seniorov, ale je to asi najväčšia skupina, ktorá je odkázaná na sociálne služby. Musím povedať, že tie sociálne služby, tak ako sú nastavené dnes, sú neudržateľné, a to najmä vďaka financovaniu. Veľmi správne ste podotkli, že my vlastne variujeme a diskriminujeme tých ľudí, pretože jedna VÚC-ka dá peniaze, druhá VÚC-ka nedá peniaze. A naozaj netreba očakávať od toho, kto je odkázaný na sociálne služby, že sa bude sťahovať podľa toho, kde sa ktorej VÚC-ke ako darí a ako kde ktorá VÚC-ka dáva peniaze na domovy sociálnych služieb. To jednoducho musí byť nejaký paušál, ktorý bude zohľadňovaný, či už bývate niekde pri Košiciach alebo pri Banskej Bystrici. To je asi všetko čo som chcela povedať. Ja som teda veľmi rada, že toľko kolegov a kolegýň sa prihlásilo do rozpravy, že toto nebude správa, ktorá prejde za 5 minút bez povšimnutia. A veľmi dúfam, že tak ako sa tomu budeme venovať my v rozprave, tak sa tomu budú venovať aj ľudia, v silách ktorých je ovplyvňovať niektoré systémové zlyhania, na ktoré nám pani ombudsmanka dala návod, ako ich napraviť. Veľmi pekne ďakujem.