Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2015-07-02):
Pekné popoludnie. Ďakujem za slovo, vážená pani podpredsedníčka Národnej rady. Vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, vážení občania. Včera podvečer, keď sme končili rokovanie o tomto zákone, tak vznikla taká kuloárna debata, ale myslím, že nie tajná, keď pán minister ako predkladateľ tohto zákona upozornil, že niektorí poslanci, a medzi nimi reagujeme na jednu záležitosť nie celkom správnym právnym termínom. Často sa tu pertraktuje a ja som tomu rád a verím, že to je zmysluplné, otázka zodpovednosti politikov za ich rozhodnutie, ktorá by mala byť reálna, uchopiteľná a nie symbolická, nasmerovaná do Bruselu v prípade nejakého zlyhania. A cením si, že pán minister pripomenul, že terminus technicus „hmotná osobná zodpovednosť“ je nesprávny. Tak ma napadlo, pán minister, že možnože „reálna finančná zodpovednosť politikov“, niečo na ten spôsob. Je to otázka termínu. Začal som tým len kvôli tomu, viem, že neni nenáležité, aby som sa k tomu vracal, že mám pre vás takú ďalšiu nejakú ponuku, keď si to dovolím tak povedať z hľadiska termínu, terminus technicus, ktorý určite sa neujme, ale ja som si ho nazval „deštrukčný paradox“. Mám taký pocit, že v niektorých zákonoch, a konkrétne v zákone o verejnom obstarávaní, nájdeme úkaz, na ktorý by sa pojem „deštrukčný paradox“ celkom hodil. Prečo? Preto, lebo nepochybne, ja som o tom presvedčený, zákon o verejnom obstarávaní a verejné obstarávanie ako také je zmysluplné, je potrebné, lebo jeho cieľ je správny: zabezpečiť efektívnejšie fungovanie štátu. Ale ten paradox spočíva v tom, že uplatňovanie tohto zákona bez patričnej dávky slušnosti a morálky vedie presne k opačnému efektu. Vďaka verejnému obstarávaniu sa štát v niektorých prípadoch riadi menej efektívne, ako keby sme tento zákon nemali. A to je naozaj „deštrukčný paradox“, pretože dobrý úmysel sa dostáva do svojho protikladu, a zámer, aby štát fungoval lacno a efektívne, sa prehupne k tomu záveru, že štát funguje neefektívne a draho. Použijem ako príklad to, čo ma trápi najviac, a to je otázka fungovania verejného obstarávania v lesnom hospodárstve. Ak by sme si urobili anketu, tak by sme určite zistili, že tak obstarávatelia, ako aj potencionálni dodávatelia sú s verejným obstarávaním a priori nespokojní, považujú ho za chybný krok a žiadali by, aby bolo možné urobiť v lesnom hospodárstve priame zadania. Ja si v tejto chvíli žiadne zásluhy zrejme nevybrúsim, ani ostrohy, pretože nepoviem to, čo by možno moji kolegovia chceli en bloc počuť. Ja si myslím, že v princípe verejné obstarávanie, tak ako je správne pre riadenie štátu ako takého, univerzálne poňaté, je správne uplatňovať aj v lesnom hospodárstve. Ale, a to „ale“ je vždy dôležité, musí sa uplatňovať spôsobom, ktorý jednoducho zabezpečí, aby ten deštrukčný paradox nepôsobil. A práve ten deštrukčný paradox, a ja na to opäť poukážem, v niektorých prípadoch a vôbec nie v zanedbateľnom rozsahu pôsobí práve aj nesprávnym uplatňovaním zákona o verejnom obstarávaní v lesnom hospodárstve. Že to nie je nijaký výmysel pre túto chvíľu a že to nie je vec jedného, dvoch, troch poslancov, o tom svedčí minulý štvrtok, keď sa pred budovou Národnej rady Slovenskej republiky zhromaždilo z celého Slovenska okolo 80 drobných živnostníkov, ktorí podnikajú v lesnom hospodárstve dlhodobo a ktorí, dohnaní pocitom, že už ich základné istoty sú natoľko ohrozené, že sa neblížia k nule, ale idú do mínusu, prišli povedať, že takto sa ďalej okrádať jednoducho už nedajú, pretože sa už takto ďalej nedá im existovať. Je to oficiálna organizácia, ktorá má názov Združenie podnikateľov a živnostníkov pracujúcich v lesnom hospodárstve Slovenskej republiky. Bol tu aj ich pán predseda Ing. Jozef Hano. Okrem toho, že sa udiala pokojná, kultivovaná, ale dôrazná protestná akcia pri múre Bratislavského hradu, tak zároveň boli rozhodnutí odovzdať pánovi ministrovi rezortnému, pánovi Jahnátkovi svoj list. Išli sme spolu s malou delegáciou na ministerstvo, pán minister tam nebol, ale jeho kancelária list prevzala. Ja vám budem z neho citovať základné veci, pretože veľmi to súvisí s témou verejného obstarávania. Otvorený list pre pána ministra Jahnátka. „Pán minister, ste minister, ste ten, ktorý musí riešiť nenormálny stav v Lesoch Slovenskej republiky, nenormálny stav v Lesoch Slovenskej republiky. My sme tí, ktorí platíme všetky odvody, riskujeme svoje životy a zdravie, a realita je taká, že výhercovia verejných obstarávaní majú z daného právneho stavu najväčší osoh a zisk. Výhercovia verejných obstarávaní majú z právneho stavu, teda z toho stavu, ktorý my zabezpečujeme, najväčší osoh a zisk. Nás nezaujíma, akým spôsobom nasmerujete legislatívu vo svojom rezorte, je to vaša vec a sú to vaše kompetencie. Vy ste minister, človek, ktorý je zodpovedný za nás, za naše životy, za naše ženy a deti. Vaša práca má byť o tom, aby ste hájili záujmy nás, robotníkov v lesoch, a nie našich malých oligarchov, t. j. úžerníkov vo verejných obstarávaniach, ako vieme, všetci to vedia, aj veľkých oligarchov, ktorí už vlastnia poisťovne a tak ďalej.“ Je tu niekoľko ďalších požiadaviek, nebudem to všetko čítať, pán minister list má a určite sa bude ním zaoberať. Bol takisto oslovený aj pán štátny tajomník Spevár. Mám informáciu, že už prebehli, po dlhom čase, po niekoľkých mesiacoch vzájomného nekontaktovania sa, kontakty a bude sa konať. Ja len na to musím poukázať kvôli tomu, že niežeby som tu chcel hájiť len záujmy lesníkov, lesného hospodárstva a ľudí, ktorí pracujú pre les, ale že to je celkom pekný príklad, ako to funguje u nás. Ten deštrukčný paradox tu naozaj je. Môžem ho dokumentovať vlastne vďaka týmto osemdesiatim ľuďom, ktorí zastupujú niekoľko stovák svojich kolegov. Viete, pre nich je každý deň vzácny a rozhodne sem neprišli, ani zďaleka, v nejakom významnom počte. Keby prišli všetci, tak to námestíčko pred naším parlamentom im nestačí. Ale aj tak tá necelá stovka je dosť dôrazná na to, aby sme si povedali, že deštrukčný paradox má niekoľko smutných právd. Tá prvá pravda je taká, že v lesnom hospodárstve nám pracujú už dlhodobo, ešte pred tým, ako tento zákon vznikol, poctiví, drobní živnostníci, ktorí ovládajú svoje píly, traktory, autá a ďalšie náradie, ľudia, ktorí vedia ako v lese robiť, majú na to kvalifikáciu, majú na to veľké skúsenosti. A sú to proste ľudia, ktorí ani nič iné robiť nemôžu, pretože tá vysoká úzka špecializácia, kvalifikácia im neumožňuje, aby si povedali: zbohom, lesníctvo, ideme robiť na stavby, alebo ideme robiť do poľnohospodárstva. Jednoducho sú otrokmi, v tom dobrom slova zmysle, svojej profesie, pretože je tak vysoko špecializovaná, že oni nemajú kde sa presunúť. Títo ľudia teda majú schopnosť aj pracovať, aj vedieť, aj mať k tomu know-how a prostriedky, len chýba im jedna vec: chýba im schopnosť vyhrávať verejné obstarávanie. To je prvá smutná pravda o tom, ako to funguje v lesnom hospodárstve. Poďme sa pozrieť na druhú smutnú pravdu. Tá je založená na tom, že existuje tu skupina ľudí, ktorá nemá tradície, nemá prostriedky, nemá skúsenosti, nepozná prácu v lese, neovláda finesy v tejto nádhernej profesii, nerozumie lesu, ale má jednu senzačnú schopnosť: dokážu vyhrávať verejné obstarávania bez toho, aby teda tie deficity, ktoré som spomínal, nejak vadili. Je to naozaj, naschvál hovorím smutná pravda, lebo je to pravda, ale je smutná nielen pre tých pracovníkov, ale pre nás všetkých. Pretože to sú ľudia, ktorí pracujú na továrni pre zdravie tejto krajiny, a to je dôležitá továreň, oveľa dôležitejšia ako tie, ktoré sa tu tak často pertraktujú. No poďme sa pozrieť na tretiu smutnú pravdu. Tá má asi takúto charakteristiku: tí, čo vedia vyhrať verejné obstarávania, sú tí, ktorí, alebo naopak to poviem, tí, čo nevedia vyhrať verejné obstarávania, sú tí, ktorí teda vedia poctivo robiť a nevedia sa tejto súťaže jednoducho zúčastniť. Prečo? Pretože ich vylučujú z takejto súťaže vopred diskriminačné podmienky. A to je to, na čo chcem použiť tento prerokovaný bod, aby som poukázal, že už dozrel vysoko čas, že sa musíme dostať veľmi rýchlo k tomu, aby sme zákon o verejnom obstarávaní neriešili len z pohľadu schránok a z pohľadu verejného trhovišťa, ale aj z pohľadu toho, a netýka sa to len lesného hospodárstva, že je nevyhnuté prijať také opatrenia, aby sme diskrimináciu ľudí, ktorí vedia pracovať, vylúčili. To znamená, tretia smutná pravda je o tom, že existujú diskriminačné podmienky, ktoré vylúčia tých, ktorí by mali zákonite svoju profesiu ponúknuť tam, kde ona patrí. No a poďme k tej poslednej štvrtej, možnože najsmutnejšej pravde. Tá hovorí, že tí šikovní, čo majú tú schopnosť vyhrať verejné obstarávania, ako ich nazývajú kolegovia zo združenia, tí malí oligarchovia a tí úžerníci, myslím, že volia celkom správne slová, tí zase dokážu bez problémov jednu vec. Dokážu. Oni vzhľadom na to, že nemajú tradície, nemajú prostriedky, nemajú ľudí, neovládajú to: no, čo musia urobiť? Musia sa obrátiť na tých šikovných, ktorí nevedia bez súťaže vyhrávať, a najmú si ich na svoju prácu. Je to masívny a skoro zákonitý spôsob, ako sa pracuje v lesnom hospodárstve. A čo sa stane s cenou? No tí, čo šikovne vyhrávajú, keďže sme diskriminovali tých, čo to nevedia, si ceny vyženú do výšok. To znamená, že tu je, pán minister, ten deštrukčný paradox, že my získame vďaka diskriminácii dôležitého spektra záujemcov, ktorých teda diskriminujeme, vylúčime zo súťaže, vysokú cenu, ale z tej vysokej ceny nemá osoh ten robotník, ktorý už desaťročia vie, robí a ktorý nám dneska nazýva verejné obstarávanie, a ja sa mu nevidím, že to je vec úžerníkov a podvodných oligarchov. A toto je vec, ktorú už v septembri určite tu predložím, a musíme ju vyriešiť, pretože si uvedomujem, že to je aj môj taký dlh, ale možno aj dlh všetkých šiestich lesníkov, ktorí sedia tu v parlamente, ale možno už iba piatich, sem-tam sa to mení, ale je podstatné, že toto je naozaj potrebné vyriešiť preto, že lesníci tomu rozumejú, že takto to fungovať ďalej nemôže. A myslím, že, pán minister, aj pre vás je to významný moment, pretože ak sleduje vláda, aby verejné obstarávanie fungovalo, a ja verím, že tu dobrý úmysel na začiatku bol a stále je, no tak musíme potom si povedať, že deštrukčný paradox musíme, už nech to nazvete v právnej praxi akokoľvek, musíme vylúčiť z tohto verejného obstarávania, pretože on tu funguje a deštruuje štát a deštruuje aj vieru účastníkov verejného obstarávania v zmysluplnosť tohto obstarávania ako takého. A zakončím tým, že – ja to často používam, ale naozaj to tu funguje – že život je veľký režisér. Dnes je druhý júl 2015. Dnes mal som o deviatej v Humennom na okresnom súde stáť ako obžalovaný. Žalobu na mňa podali Lesy Slovenskej republiky ešte koncom minulého roku za to, že som niektoré kroky, ktoré silne pripomínajú to, čo som teraz všeobecne povedal, pomenoval okrádaním občanov Slovenskej republiky prostredníctvom verejných obstarávaní, ktoré idú kdesi k tým oligarchom, k tým úžerníkom. No naozaj je dobrý režisér, lebo ja som sám žiadal aj so svojím právnym zástupcom Danielom Lipšicom, oceňujem, že sa tu našiel takýto zdatný kolega, ktorý sa ma ujal, sme žiadali predsedu senátu, aby to neodkladal na jeseň, lebo chceme, aby sa občania dozvedeli pravdu, pretože tento spor je sledovaný a jednoducho potrebujeme vedieť povedať, ako sa majú zachovať ľudia na príklade teda poslanca, ktorý hovoril asi to, čo nemal, aspoň podľa názoru mojich kolegov v Lesoch Slovenskej republiky. Som sklamaný, že napriek tomu, že predseda senátu vyhovel a miesto septembra určil už júlový termín, aj keď má to tam nahusto, viete, pojednávania idú rýchlo, no prišla predvčerom ospravedlnenka zo štátneho podniku, že majú právneho zástupcu chorého, takže sa to odkladá. A bojím sa, že sa to odloží na neskorší čas, aj keď som volal aj dneska právnu zástupkyňu a poprosil som ju, aj keď teda som ju nechytil, je na práceneschopnosti, že by sme to skúsili čo najskôr. Aby sme teda... Však je to v záujme žalujúcej. Je to paradox, že ja sa domáham, aby čím skôr bolo rozhodnuté. Aby som čím skôr mohol zaplatiť 100-tisíc eur za to, že som poškodil dobré meno a ospravedlnil sa tuná od týchto mikrofónov. Ak to tak bude, ja budem rešpektovať rozsudok, ale rozhodne musím povedať, že nikdy, nikdy sa mi nevzoprie presvedčenie, že tento spôsob, aký som naznačil, je zlý. A nie je zlý len v tomto prípade. Zlý je, že funguje ako princíp. A preto naozaj by som, pán minister, vás poprosil, možno tu urobím aj taký mostík, ja si veľmi cením, že pred rokom, pred dvomi, keď som mal možnosť rozprávať o 15-ročnom spore Slanských vrchov, kde nečestní, zlí ľudia okrádali štát o miliardy, a 15 rokov súdy tejto krajiny to nevedeli rozlúsknuť, že ste vtedy sa ujali toho. Aj ste mi povedali jasne, že nemôžte urobiť zázraky, pretože sudcovia sú nezávislí, ale stala  sa vec, ktorú budem ja vždycky spájať s vaším menom a s vašou existenciou ako ministra spravodlivosti: 15-ročný spor sa do troch mesiacov rozhodol v prospech spravodlivosti. Pre mňa je to signál, ktorý ja môžem kľudne oceniť, pretože či ste vy člen SMER-u alebo len jeho predstaviteľ, teda ako jeho nominant, alebo nie ste, to neni pre mňa podstatné. Podstatné je, že ste to možno vtedy urobili naozaj s dobrým úmyslom a pomohli ste nie štátnemu podniku, ale Slovenskej republike. A pomohli ste spravodlivosti, ako to vyplýva z pomenovania vášho ministerstva. Nuž verím, že aj teraz, že uznávate, že ja som nerozprával o osobnom spore kvôli tomu, aby som si tu nejakým spôsobom riešil túto záležitosť, to nech rozhodnú súdy, ale preto, že tento princíp naozaj ničí tých ľudí. A to, že tu bolo tých 90 ľudí, a aj tie podpisy tu všetky sú, verte tomu, že ja ráno tu, pán predseda výboru mi volal, že či viem, čo sa deje, a ja sa priznám, nevedel som, nebol som dohodnutý, ja som tu nemal s nimi nejaký spolok, že ideme postrašiť vládu my, opoziční: poďte, poďte sa k tomu pridať! Nie. Ak oni prišli sami a ja som zrazu pochopil, že ako sa nádherne veci... Nádherne? No, ako sa zaujímavo veci spoja, že zrazu to, čo trápi ich, o čom vedel, možno čomu som sa nevenoval dostatočne, zrazu sa zrkadlovo podobá na to, o čom som hovoril a za čo som žalovaný. Nuž, naozaj je život dobrý režisér a naozaj to bude urobené tak, aby sme sa všetci z toho poučili, že aj keď s ťažkými krokmi, aj keď naozaj vidno, že niekto dokáže každý zákon zneužiť, a vieme, že každý je zneužiteľný, že verím, že aj dobrá vôľa, ale aj pocit politickej zodpovednosti všetkých 150 poslancov bude viesť k tomu, že zákon pre verejné obstarávanie musí byť z toho pohľadu upravený tak, aby sme nemohli diskriminovať tých, ktorí sa majú zúčastniť čestnej súťaže, ktorí sa vedia zúčastniť čestnej súťaže a ktorí vedia robiť tak, aby to zmysel tohto zákona v plnom rozsahu napĺňalo. Verím, pán minister, že to tak bude. A som rád, že teda túto situáciu, ktorá tu bola minulý štvrtok, som mohol spojiť s týmto zákonom vládneho návrhu. A verím, že to jednoducho postúpi do fázy, ktorú budeme môcť nazvať, že tu pracujeme všetci pre túto krajinu. Asi som povedal všetko, čo som chcel. Ďakujem za pozornosť.