J. Rydlo, poslanec: (2006-10-19):
Je tu osem, resp. deväť kandidátov a dovoľte mi povedať osobne, subjektívne, možno tendenčne, že ani jeden z nich, so všetkou úctou, čo mám k môjmu predrečníkovi, čo o ich kandidátovi povedal, na túto funkciu podľa mňa sa jednoducho nehodí. A poviem prečo. Z formálneho hľadiska, keď sa jedna žena, vyučená kuchárka, hlási do nejakej reštaurácie, s prepáčením, za pracovníčku, tak šéfkuchár si ju predvolá. Táto musí predložiť výučný list a pán šéfkuchár zistí, či táto dotyčná osoba vie urobiť zásmažku, či vie urobiť zápražku do polievky, či vie niečo navariť atď. Tu zisťujem holé, strohé konštatovanie, rok narodenia, vzdelanie, súčasné zamestnanie, predložil alebo nepredložil výpis z registra trestov a čestné vyhlásenie o bezúhonnosti podľa paragrafu atď. V tlači prebieha diskusia o tom, kto má byť riaditeľom Slovenskej televízie. Robí sa výberové konanie. Dovoľte mi povedať, som prekvapený, že na úrad predsedu Správnej rady Ústavu pamäti národa sa žiadne výberové konanie nekoná. Neviem si predstaviť, ako sa mám ja so svojím svedomím vyrovnať alebo vo svojom svedomí ako mám hlasovať za toho alebo onoho kandidáta, keď okrem jedného, ktorý sa ku mne bol ohlásil na audienciu pred dvoma dňami, som ani jedného v živote nevidel, resp. pána ministra Pittnera som videl v televízii. Keď som nevidel ani len to, akým spôsobom tento úrad mienia ďalej viesť. Aká je koncepcia jednotlivých kandidátov? Nepočul som o tom nič ani od pána Bukovszkého, ani od pána Ciklaminiho, ani od Kuceka, ani od toho nešťastníka Mojša-Kováča, ani od pána Pittnera, ani od pána Vojteka. Dovoľte mi teda vyjadriť moje hlboké poľutovanie nad tým, že zákonodarný zbor nevie vybrať takého kandidáta po takom výberovom konaní, ktoré by na takúto funkciu prináležalo. Myslím si, že na to mi môžete ako fiškáli odpovedať, že zákon č. 553/2002 hovorí jasne, akým spôsobom sa ten alebo onen kandidát vyberá. Ja si dovolím povedať, že je potrebné pozmeniť tento zákon o pamäti národa, pretože mám taký dojem, že tento zákon bol šitý jednak horúcou ihlou a jednak bol robený ako „zákon ad personam“. Zákon sa vzťahuje na sprístupnenie dokumentov vypracovaných bezpečnostnými zložkami a týkajúcich sa zločinov namierených proti obyvateľstvu Slovenskej republiky v období neslobody, ktoré § 2 písm. j) definuje ako obdobie rokov 1939 – 1989, keď občania štátu nemali možnosť, v tej dobe obvyklú v demokratických krajinách, rozhodovať slobodne o svojom štáte a o sebe, keď je obmedzená alebo zrušená činnosť demokratických inštitúcií a keď sú trvalé a sústavne porušované ľudské práva. Tu treba pripomenúť, že obdobie rokov 1948 až 1989, teda obdobie komunizmu, bolo síce obdobím neslobody a jeho režim bol protiprávny. Avšak ono komunistické obdobie nemalo charakter extrémne amorálneho právneho systému na rozdiel od nacistického právneho systému. Veď ako inak by mohol dodnes platiť Občiansky zákonník z roku 1964 alebo do konca roku 2005 ešte platilo trestné zákonodarstvo z roku 1961, ktoré pritom bolo zväčša prebraté novou úpravou trestného práva. Napr. v roku 1965 zaviedlo socialistické Česko-Slovensko ako prvé v celej Európe právo účasti obhajcov na vyšetrovacích úkonoch v prípravnom konaní. Tým, samozrejme, vonkoncom nechcem ospravedlniť režim, ktorý prenasledoval svojich občanov. Moja rodina, moja osoba na to evidentne doplatili tiež. Chcem však naznačiť, že istá miera právnej kultúry bola vlastná aj tomu nešťastnému totalitnému obdobiu neslobody z rokov 1948 až 1989. A že teda je potrebné zvážiť, či povinné zverejňovanie údajov o osobách evidovaných na protokoloch zväzkov Štátnej bezpečnosti nie je neprimeraným zásahom do práva na súkromie týchto osôb. Je potrebné priznať, že vo vzťahu k daným osobám už nejde len o poznanie histórie, ale aj o zásah do ich súkromného a rodinného života, práva na ochranu svojho mena atď. Slovenská republika jednoznačne stanovením povinností tieto osobné údaje zverejňovať zasahuje do Ústavou Slovenskej republiky a Európskym dohovorom o ľudských právach a základných slobodách garantovaného práva na súkromie, ako i do svojho pozitívneho záväzku chrániť súkromie svojich občanov. Obmedziť právo na súkromie možno z dvoch popri sebe sa súčasne vyskytujúcich dôvodov. Zásah do súkromia sa musí udiať na základe zákona a musí byť v demokratickej spoločnosti nevyhnutný na ochranu národnej a verejnej bezpečnosti, hospodárskeho blahobytu krajiny, ochrany poriadku a predchádzania zločinnosti, morálky, zdravia, ochranu práv a slobôd iných osôb. Teda zákonnosť a opodstatnenosť v zmysle nevyhnutnosti. Druhé kritérium však zverejňovanie protokolov postráda. Na vysvetlenie si môžeme prezrieť dôvody, ktoré viedli zákonodarcu k prijatiu zákona o pamäti národa, uvedené v preambule tohto zákona. Citujem: „Národná rada Slovenskej republiky, majúc na pamäti povinnosť štátu sprístupniť utajenú činnosť represívnych orgánov v dobe neslobody a určiť zodpovednosť ako výraz nášho presvedčenia, že ten, kto nepozná svoju minulosť, je odsúdený ju opakovať a že žiadne protiprávne konanie štátu proti občanom nemôže byť chránené tajomstvom ani nemôže byť zabudnuté.“ Zákon deklaruje, že sprístupnenie činnosti represívnych orgánov pôjde ruka v ruke s určením zodpovednosti. Pri sprístupnení protokolov však nie je vyvodená zodpovednosť voči osobám, ktoré na protokoloch registrovaných zväzkov sú uvedené. Určite, že ak by voči danej osobe uvedenej na protokole bola vyvodená zodpovednosť, máme na mysli trestnoprávnu zodpovednosť, potom by zverejnenie jej mena, samozrejme, v súlade so zásadou prezumpcie neviny, po právoplatnosti odsudzujúceho rozsudku bolo opodstatnené v demokratickej spoločnosti na ochranu práv iných osôb, prípadne aj bezpečnosti štátu a za účelom predchádzania zločinnosti. Avšak súčasná zákonná povinnosť zverejňovať osoby bez toho, aby sme mali vyvodenú zodpovednosť, je v zmysle samotnej preambuly zákona bez legitímneho základu, opakujem, bez legitímneho základu tak potrebného pre zásah do ústavných a medzinárodne chránených základných práv a slobôd. Navrhuje preto zmeniť zákon o pamäti národa tak, aby štát neniesol ťarchu zodpovednosti za neunesenie dôkazného bremena voči svojim občanom, ktorých mená zverejnil a ktorých obvinil, že sú zodpovední za porobenie vlasti, vraždenie, zotročovanie, lúpenie a ponižovanie, morálny a hospodársky úpadok, úpadok sprevádzaný justičnými zločinmi a terorom proti nositeľom odlišných názorov, deštrukciou tradičných princípov vlastníckeho práva, zneužívanie výchovy, vzdelávania, vedy a kultúry na politické a ideologické účely, avšak bez toho, aby im vinu za tieto činy preukázal. Treba povedať aj to, že názov zákona obsahuje termín „sprístupniť“, takisto preambula obsahuje uvedený termín „sprístupniť“. Ustanovenie § 19 zákona o pamäti národa však operuje už s termínom „zverejnenie“ a týka sa to spomenutých protokolov. Je zásadný rozdiel medzi sprístupnením a zverejnením. Sprístupnenie je od zverejnenia odlišné dokonca aj v názve tretieho oddielu zákona o pamäti národa a odlíšenie je viditeľné aj pri určení úloh Ústavu pamäti národa v § 8 zákona o pamäti národa, ako je v názve a obsahu § 6 tohto zákona. Nie je predsa potrebné tento rozdiel vysvetľovať. V prvom prípade ide o súkromný záujem a v druhom o verejný záujem. A práve verejný záujem na údajoch osoby musí byť legitímny v zmysle nevyhnutnosti, čo znamená, že nie je k dispozícii iná možnosť demokratickej spoločnosti ako samotné zverejnenie poznania o minulosti za účelom vylúčenia opakovania minulosti, ktoré sa týka zásahu do súkromia občanov. Ak by zverejňovanie protokolov zákon nezakotvil, každý by mal možnosť si do nich nahliadnuť a vyhotoviť si z nich kópie. Potom by už šlo len o sprístupnenie konkrétnej osobe. A to je legitímne a v súlade so zámerom zákona. Teda je aj iná možnosť spoznať svoju minulosť tak, aby sa neopakovala, ako zverejnením údajov o osobách. Preto navrhujem zmeniť zákon o pamäti národa v tejto otázke tak, aby štát nezverejňoval mená svojich občanov skôr, ako nebude voči nim vyvodená trestnoprávna zodpovednosť, a zároveň, aby údaje z protokolov boli k dispozícii každému, kto o to požiada. Ak ich osoba, ktorej ich Ústav pamäti národa sprístupní, sama zverejní, bude sama niesť zodpovednosť za zásah do súkromia inej osoby. Ďalším problémom, ktorý je potrebné otvoriť, je štruktúra orgánov Ústavu pamäti národa a spôsob ich kreácií. Štruktúra orgánov Ústavu pamäti národa je takáto: Správna rada, ktorá volí výbor, a Dozorná rada. Správa rada má 9 členov, z ktorých väčšinu volí Národná rada Slovenskej republiky, a Dozorná rada má 3 členov, z ktorých väčšinu volí Národná rada Slovenskej republiky. Členovia správnej rady sú prakticky neodvolateľní a takisto členovia výboru sú prakticky neodvolateľní. Pri členoch dozornej rady však takáto garancia praktickej neodvolateľnosti nie je. A práve dozorná rada má za cieľ sledovať dodržanie zákona v činnosti a hospodárení Ústavu pamäti národa. Odhliadnuc od síce navonok pri správnej rade deklarovanej neodvolateľnosti členov vrátane praktickej neodvolateľnosti členov výboru, čo iste možno považovať za pozitívum úpravy zákona o pamäti národa, s nepochopiteľnou možnosťou kedykoľvek, ak to navrhne príslušný výbor Národnej rady Slovenskej republiky. Odvolať dvoch členov dozornej rady slovenským parlamentom a tak zasahovať do kontroly činnosti Ústavu pamäti národa, myslím si, že činnosť riadiacich orgánov Ústavu pamäti národa je až príliš neobmedzená absenciou vonkajšej potenciálnej kontroly zo strany potenciálnych kontrolných orgánov. Vnútorná kontrola Ústavu pamäti národa je politicky ľahko ovplyvniteľná parlamentnou väčšinou, je preto vhodné zamyslieť sa nad inou možnosťou priamej a rýchlej kontroly zákonnosti v činnosti a hospodárení Ústavu pamäti národa. Treba konštatovať, že štruktúra orgánov Ústavu pamäti národa sa podobá nemeckému modelu obchodnej spoločnosti (dozorná rada) skríženému s francúzskym modelom (správna rada s výborom) obchodnej spoločnosti s tým, že majoritu má Národná rada Slovenskej republiky. Aký má zmysel ustanovenie členov orgánov takým spôsobom, že časť deleguje predstaviteľ zákonodarnej moci, časť predstaviteľ výkonnej moci a časť hlava štátu? Taký, aby sa zabezpečila potrebná účasť každej zložky moci na tvorbe inej zložky moci. Napr. v prípade Súdnej rady Slovenskej republiky jej členov nominujú rôzne orgány jednotlivých zložiek moci. Avšak Súdna rada Slovenskej republiky navrhuje prezidentovi Slovenskej republiky na vymenovanie sudcov Slovenskej republiky. Teda podieľa sa na kreovaní jednej zo zložiek moci. Akú úlohu má však Ústav pamäti národa? V prvom rade osvetovú, ale najmä sústreďuje podklady pre prípadné trestné stíhanie, ktoré sám osebe nemôže použiť, ale môže informácie z nich získané odovzdať orgánom činným v trestnom konaní. A táto úloha Ústavu pamäti národa zaraďuje Ústav pamäti národa de facto medzi bezpečnostné zložky. Navonok sa mi javí ako reprezentatívny ústav, kde majú zastúpenie jednotlivé zložky moci, čo ani nemienim kritizovať, avšak treba si uvedomiť, že prípadné zneužitie údajov v prostredí Ústavu pamäti národa je pri súčasnej právnej úprave ponechané výhradne na zodpovednosť členov výboru, ktorých volí správna rada, pričom odvolateľní sú títo členovia, až keď budú právoplatne odsúdení za úmyselný trestný čin, ale členovia dozornej rady, ktorí majú kontrolovať ich činnosť, sú odvolateľní prakticky kedykoľvek. Teda je potrebné vykonať zásadnú zmenu v štruktúre orgánov Ústavu pamäti národa, v spôsobe ich kreácie, upraviť vymenúvania a odvolávania. Pričom chcem zdôrazniť, že nečiním si nárok na to, že môj názor by mal byť jediný správny, ale štruktúra orgánov typická pre obchodné spoločnosti alebo tretí sektor vyvoláva vo mne otázky, či štát nemá dostatok tradičných inštitucionálnych mechanizmov na zabezpečenie riadneho fungovania Ústavu pamäti národa tak, aby od Ústavu pamäti národa odlišný orgán mohol vstupovať do kontroly jeho činnosti a hospodárenia. Nezávislosť Ústavu pamäti národa, ktorú má v súčasnej podobe, je dokonca väčšia ako nezávislosť súdov, ktoré v hospodárení sú obmedzené aspoň kontrolou iných orgánov a v činnosti sudcov je daná kontrola dokonca ministrom spravodlivosti, ktorý je oprávnený iniciovať disciplinárne konania voči sudcom. Pritom však súdy majú nezávislosť priznanú ústavou nášho štátu. Ústav pamäti národa v Ústave Slovenskej republiky nie je ani len spomenutý, takže je načase vyvolať diskusiu o tom, kam má byť tento ústav zaradený, pretože existuje tu aj možnosť, že v prípade preskúmania postavenia Ústavu pamäti národa z pohľadu ústavného práva by bolo možné tvrdiť, že prílišná nezávislosť tohto orgánu môže ohrozovať ústavné zriadenie nášho štátu založené na deľbe moci medzi tri zložky s rešpektom prokuratúry ako osobitnej sústavy orgánov. V Českej republike vedomí si týchto ústavnoprávnych rizík ponechali Úrad pre dokumentáciu zločinov komunizmu v rámci policajnej sústavy, teda v rámci orgánov výkonnej moci, kam aj nesporne patrí. Tým chcem povedať, že nie som v stave vo svedomí dať svoj hlas ani jednému z týchto kandidátov. Bol by som ochotný dať svoj hlas kandidátovi, ktorý vyjde z výberového konania, a až po uskutočnení výberového konania vybrať si takého kandidáta, ktorý zodpovedá predstavám o tom, aké miesto Ústav pamäti národa v slovenskej spoločnosti má mať. Ďakujem. (Potlesk.)