Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2010-12-16):
Vážený pán predsedajúci, milé kolegyne, kolegovia, pôvodne som chcel dať len procedurálny návrh s takým nápadom, že vyhlásiť minútu ticha za ticho. Chcel som to urobiť preto, že mám pocit, že ten verbálny smog a tá informačná redundancia, nehovoriac o tých útokoch, je nad rámec zdravého rozumu. Predrečník pán Jahnátek hovoril o tom, že mala by tá debata, diskusia byť vecná, odborná. Napriek tomu, že nie som odborník, si dovolím vystúpiť a nebudem hovoriť ani vecne, ani odborne, lebo mi to neprislúcha. Skôr ma zaujíma taký neviditeľný diskurz, diskusný odér z kuloárov a možno aj étos celej tejto diskusie aj s mediálnymi presahmi, na ktoré začínam byť, hoci som nikdy nebol, citlivý. Keď som ešte pred pár mesiacmi stál za katedrou cirkevného gymnázia ako učiteľ literatúry a dejín umenia a mal aj pocit užitočnosti a formotvornej potrebnosti, so značnou iróniou som vravieval svojim študentom, že žijeme zvláštne časy, v ktorých mediálny obraz a značka, a to aj značka politická, sú viac ako realita a pravda. S trpkosťou v hlase som im rozprával, že v takomto virtuálnom svete sa zdá, že vôbec nie je dôležité to, čo robia, ako žijú, akým hodnotám prikladajú význam, ale je dôležité, čo o nich píšu, ako ich vidia, cítia a vnímajú iní, a že mediálna prezentácia vlastne nahrádza skutočnosť až tak, že sa stáva reálnejšia, uveriteľnejšia ako realita samotná. O povahe tejto rafinovanej manipulácie som hovoril aj to, že v súčasnej anestéziologickej dobe nie je nijakou správou to, že vás pohrýzol pes, ale viac je zaujímavá pozícia, že vy ste pohrýzli psa. Toto je kruciálny okamih, v ktorom sa mediálny craving, teda baženie po senzáciách, prebúdza z letargie. Toto je okamih nadržaných kamier a večne neukojených mikrofónov, ktoré potom so zvláštnou slasťou pľujú do verejného prostredia svoje informačné toxíny. Keď som nastúpil do parlamentu, pocit márnotratnosti, dobrých ideí a spoločensky očakávaných úmyslov sa vo mne ešte umocnil. Zrazu som konfrontovaný s čímsi, čo sa dá vnímať len ako testosterónové treštenie, samectvo v priamom prenose a nízky exhibicionizmus, ktože je väčší, vplyvnejší, dôležitejší, kto je frajer, kto je macher, kto je tu bos. Do parlamentu som prišiel bosý, dúfam, že tak aj odídem. Ešte vždy mám pred očami francúzskeho kňaza Abbé Pierra, ktorý ako poslanec francúzskeho parlamentu mal len jednu politickú agendu, nájsť legálny príkrov pre svojich handrárov, bezdomovcov z parížskych emmaus a pomôcť im prinavrátiť ich dôstojnosť, ktorá sa našťastie neopiera o ľudské zákony, ale o prirodzený Boží poriadok. Daniel Hevier, môj konškolák a priateľ, vo svojej knihe „Chcete byť šťastní? Opýtajte sa ma, ako na to...“, tam má aj esej, prečo nečíta noviny, prečo nepozerá to spravodajské furore v televízii. Chce si uchrániť to najcennejšie, čo človek má, fyzické a duševné zdravie, pokoj v duši a radosť v mysli, istotu srdca. Poviete si – naivita, nech. Pred vstupom na túto ctihodnú pôdu som nikdy nemal problém so cťou. Teraz mám. Nie som si istý, či to, čo chcem povedať, chce vôbec niekto počuť. Začínam paranoicky, čo som predtým nemusel, premýšľať, či práve toto je to správne sústo, message, potrebná nakladačka, dôvod fotografických bleskov, ktoré – prečo to nepovedať – lahodia libidu a nežne hladkajú utrápenú dušu. Dajte sa vypchať! Čo je dnešný deň proti plánovanej večnosti. Ale aby som sa dostal k meritu. Včera večer som začul kuvičie hlasy, ako to kádeháci zase raz nezvládajú, ako menia svoje stanoviská, ako sa blamujú, ak môžem citovať nemenovaného komentátora, ktorý núka aj podenkovité vykúpenie v téze, že aspoň sa neblamuje celá vláda. Aby bolo jasné – a myslím, že to je aj meritum môjho vystúpenia i dnešnej mimoriadnej schôdze –, podpredseda vlády a minister dopravy Ján Figeľ má byť a je verejne pranierovaný čímsi, čo je v príkrom rozpore s pravdou a je len marketingovým sebavýpredajom pod cenu slušnosti a dôstojnosti. Pred pár týždňami som absolvoval desiatky komunálnych mítingov a všade, kde náš predseda bol, hovoril o vážnych rizikách vodcovského aj zvodcovského princípu, ktorý tak mätie masy. Pokiaľ si s cynickým úsmevom nehovoríme, že tak je to oukej. Kým mnohí iní si na blogoch, facebookoch či iných knihách ksichtov potvrdzovali svoju dôležitosť a voličskú rezonanciu, náš minister premýšľal, analyzoval, maratón workshopov rozoberania situácie. Rozmýšľal, ako ďalej s diaľnicami, ako čistejšie, transparentnejšie, ako lacnejšie, ako bez korupcie a podivných diablových spolkov, ako naozaj, ako bez potemkinovských stavieb a strihaní pások na drahých haraburdách. Kašľal na marketing aj na všivavé byzantské mravy. Jedno viem s úplnou istotou, kým niektorí maratónski bežci majú problémy s krátkymi traťami a vonkoncom nejde len o trate ku Generálnej prokuratúre, iní, ako teraz Ján Figeľ, navyše v koalícii s tým, čo nás presahuje, vytrvale bežia svoj beh. Nedajú sa mýliť. Beh, ktorého meno je zodpovednosť, ochrana budúcich generácií pred ošiaľmi otcov, úcta k práci, pokora pred človekom, z ktorého daní sme tu tak pohodlne zabývaní. Dúfam a verím, že nikto z vás nemyslí, že by práve Ján Figeľ viedol vojnu proti svojmu ľudu, že by si neželal pracovné príležitosti pre naše firmy, našich mužov i ženy, rodiny, ale zadlžovanie budúcnosti je len sofistikovaná verzia Titanicu. A v neposlednom rade treba hovoriť aj o vate, teda o individuálnych i chrapúnskych, žiaľbohu, ziskoch na úkor spoločného blaha a za peniaze všetkých. V tomto naozaj zdieľam optimizmus aj idealizmus Ivety Radičovej, Lucie Žitňanskej aj nášho ministra Jána Figeľa. Myslím, že do análov národnej histórie sa zapíše táto čitateľná snaha našej vlády. V nej je náš minister naozaj korektným, zodpovedným a tímovým hráčom, ktorý kladie rozum gazdu a otca dobre fungujúcej rodiny nad aktuálny marketingový benefit. V tomto svetle je celkom ľahostajné, kto bude otvárať tunel medzi Žilinou a Martinom napríklad v roku 2016, ak Boh dá, dožijeme. Hlavne, že ním pôjde cesta, ktorá je dôležitejšia než smer k pofidérnym úspechom na jedno volebné použitie. Mám takú fantáziu, že Boh požehnáva cesty, ktoré eliminujú pýchu a nehanbia sa priznať k pokore. Aj preto, vážení páni z opozície, váš návrh uznesenia považujem za veľmi zlý vianočný dar pre všetkých Slovákov dobrej vôle. A ešte jedna dobrá alebo zlá, a teda vhodná správa pre médiá. Ján Figeľ pohrýzol psa, preto vrčí a šteká, našťastie pre Slovensko nemá dosť hlasov, aby hrýzol. Ďakujem. (Potlesk.)