K. Sárközy, poslankyňa: (2001-09-05):
I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Prerušujem rokovanie na obedňajšiu prestávku, budeme pokračovať o 14.00 hodine. Ďakujem vám pekne. (Prestávka.) J. Migaš, predseda NR SR: (Po prestávke.) Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, žiadam vás, aby ste prišli do rokovacej miestnosti. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, pred obedňajšou prestávkou sme prerušili rokovanie 51. schôdze. Ukončili sme rozpravu. Chce vystúpiť v rozprave pán minister? Pán minister. Chce vystúpiť? Čiže áno, vystúpi pán minister. Takže slovo má pán minister. P. Magvaši, minister práce, sociálnych vecí a rodiny SR: Vážený pán predseda, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, určite rokovanie o návrhu zákona, ktorým sa valorizujú dôchodky, je veľmi citlivým zákonom. Týka sa vlastne skupiny obyvateľstva, ktorá vlastne dôchodky má ako jediný príjem a v dôsledku svojho veku alebo svojej schopnosti straty byť zamestnaný, má problémy, aby si mohla získať nejaké ďalšie zdroje na prilepšenie svojho príjmu. Preto určite posudzovanie týchto vecí je veľmi citlivé a nedá sa vždy posudzovať chladnými technokratickými alebo ekonometrickými číslami. Treba ich posudzovať určite v širších súvislostiach. Myslím si, že vzťah spoločnosti k seniorom je vždy aj určitým vyjadrením charakteru spoločnosti, a to si dovolím povedať, že nielen v tom materiálnom vyjadrení. Ak v roku 1999 bol Rok seniorov vyhlásený ako starších ľudí Organizáciou Spojených národov, tak sa to vlastne preukázalo, že vzťah k seniorom, to nie je len otázka materiálneho blahobytu, ale súvisí to vlastne aj s charakterom prístupu ľudí, morálky, charakteru vzájomného uctievania sa jednotlivých generácií. Takže vlastne tá krásna slovenská ľudová rozprávka o Troch grošoch, ktorá je v rôznych modifikáciách vlastne na celom svete, a keď som bol kedysi v Indonézii, tak som vlastne túto rozprávku tiež počul, že si ju rozprávajú domorodí, pôvodné domorodé obyvateľstvo v určitej obmene, že to je určitý taký akýsi kód ľudstva zachovaný o tom, že existuje jedna generácia, ktorá sa narodí a ktorú pripravujeme na produktívny vek, tá produktívna je potom to poproduktívne obdobie. Začínam to preto tak zoširoka, že, samozrejme, vzťah k tejto generácii, k týmto ľuďom je určite citlivý a nedá sa vždy vyjadriť len chladným číslom, chladným vzťahom, a preto určite taká téma, ako je zvyšovanie dôchodkov v Národnej rade, je záležitosť preto, aby mohli všetci poslanci na jednej strane vyjadriť aj svoje ekonomické zdatnosti, ale na druhej strane aj svoju určitú precitlivenosť, ale dovolím si povedať, niektorí aj určitú falošnosť. Myslím si, že treba brať aj to, že dôchodcovia sú súčasťou celej spoločnosti a vývoj tejto spoločnosti odzrkadľuje potom nakoniec aj stav dôchodcov. A preto teda rozprávať o dôchodcoch vždy len v tom krátkom časovom úseku, ako je jeden rok, je myslím si, že nie je vždy to najlepšie a najspravodlivejšie, pretože ten vzťah k tejto generácii treba posudzovať určite v dlhšom časovom období. A preto potom niekedy vyznieva tak ako trošku nedôstojným to, že niekedy ako keby sme nedôstojne tu hrali a predbiehali sa v určitých formuláciách, citáciách alebo licitáciách o tom, ako sa správať. Chcel by som preto teda povedať pár slov o tom, ako sa to vyvíjalo, pretože tu sa hádzalo rôznymi číslami. Ja by som rád tie čísla dal do tohto súvisu. Za celé desaťročné obdobie do roku 1989, keď priemerný dôchodok na Slovensku k priemernej mzde predstavoval 49,1 %. Samozrejme, vychádzalo to z vtedajšieho nejakého stavu, ale potom sa treba, samozrejme, pozrieť na vnútornú štruktúru výdavkov jednotlivých kategórií domácností, kde práve kategória dôchodcov má úplne inú vnútornú štruktúru výdavkov, predovšetkým sa tam zvyšuje ten podiel výdavkov, ktoré sú bezprostredne potrebné na živobytie. To znamená výdavky spojené s bývaním, výdavky na potraviny, čo potom táto štruktúra lepšie mnohokrát vyjadruje vývoj toho stavu tohto typu domácnosti. No ale treba povedať zároveň, že najnižší podiel priemerného dôchodku k priemerným mzdám za toto desaťročné obdobie bol v roku 1997, pán poslanec Kalman, bol 44,7 %. To znamená, že od roku 1989, keď to bolo 49,1, to do roku 1997 poklesol na 44,7 % a za rok 2000, povedali ste správne číslo, bolo to 47,1. To znamená, zvyšovanie dôchodkov v roku 1999 a zvyšovanie dôchodkov v roku 2000 zvrátilo nepriaznivý vzťah medzi priemerným dôchodkom a priemernou mzdou v národnom hospodárstve. Čiže za zložitej hospodárskej situácie, ktorá tu bola, táto vláda každý rok prišla a navrhla zvýšenie dôchodkov a navrhla to zvýšenie dôchodkov tak, že tento parameter sa zlepšoval oproti stavu roku 1997, to znamená v tom celom desaťročí, a v roku 1999 to teda bolo 45,5 % a v roku 2000 to bolo už 47,1 % a podľa predpokladaného vývoja, ak dôjde k tomuto zvýšeniu dôchodkov, ten pomer ku koncu tohto roka bude viac ako 48 %. Treba zároveň povedať, že tento parameter, parameter pomeru priemerného dôchodku k priemernej mzde je parametrom, ktorým sa meria aj zároveň garancia určitých základných ľudských práv dôchodcov. Je to vydefinované v dohovore Medzinárodnej organizácie č. 102, ktorú prevzala Európska sociálna charta a od väzby od Európskej sociálnej charty, Európska sociálna charta vlastne vraví, že toto je parameter, ktorým sa zaručujú aj práva v Listine ľudských práv a slobôd. To znamená, že keby sme to zobrali z tohto holého čísla, tak by som povedal, že vláda Slovenskej republiky napĺňa svoje záväzky tak medzinárodné, ako aj inak aj k dôchodcom. Samozrejme, tento pomer má dve čísla. Má čitateľa aj menovateľa a treba jasne povedať, že tento dobrý vývoj bol spôsobený aj tým, že na Slovensku v roku 1999 a roku 2000 nerástli mzdy, nerástli takým tempom, preto sa tento pomer, preto sa tento pomer zlepšil. Ja hovorím inakšie skutočne otvorene, ja som pani poslankyňa Keltošová, to znamená, že to treba brať v tejto súvislosti. Ale ja by som to teda dal do inej súvislosti, pretože to si treba všimnúť. Ak som tu teda povedal nominálny vzťah reálnej mzdy a reálneho dôchodku k hladine 100 % v roku 1989, tak v roku 1998 v poslednom roku vlády predchádzajúcej vlády došlo k rastu alebo teda úroveň reálnej mzdy k roku 1989 predstavovala 91,8 %, ale úroveň dôchodku bola len 83 %. To znamená, v spoločnosti rástli mzdy, z toho by mali rásť aj príjmy Sociálnej poisťovne a z toho teda by mal byť aj zabezpečený oveľa väčší rast dôchodkov, ako bol, a vlastne v konečnom dôsledku preto sa to prejavilo, že sme sa dostali na dno pomeru dôchodkov k priemernej mzde. Takže tu treba vidieť inú skutočnosť, že vlastne vývoj v hospodárení Sociálnej poisťovne, o ktorej sa teraz tak rozpráva, je založený na zlom hospodárení v roku 1996 až 1998, keď vzrástli najväčšie pohľadávky Sociálnej poisťovne, a preto, že vlastne podnikateľská sféra nebola spôsobilá platiť si svoje úhrady, neplatila do Sociálnej poisťovne, na druhej strane išli hore reálne mzdy na úkor toho, že by boli bývali odvody do Sociálnej poisťovne. Čiže nefungovala tu skutočná solidarita, na ktorej je položená Sociálna poisťovňa. O tom si treba, o tom si treba totiž rozprávať a pani Keltošová, vo výbore vám budem odpovedať na tú vašu tézu, ktorú ste tu povedali o tom, že sa vyberá menej. Treba zároveň povedať, že oproti roku 1996 vzrástol počet dôchodcov veľmi výrazne a vzrástol približne o 70 tis. To, samozrejme, automaticky výdavkovú časť z hľadiska tohto počtu zaťažuje. Čiže ja znovu opakujem, a preto som aj tak začal, že dá sa, dá sa, dá sa o niektorých veciach rozprávať veľmi detailne ekonomicky a ekonomicky zdôvodňovať o tom, aký je vývoj, aká je objektívna skutočnosť, pretože nakoniec tieto čísla nepustia. Na druhej strane tu treba v skutočnosti vidieť, že dôchodcovia sú najnižšie príjmovou skupinou obyvateľstva, ktorá si nemôže zabezpečiť nejaký ďalší príjem, a tým, že sú najnižšou príjmovou skupinou obyvateľstva, majú vlastne aj najvyššie výdavky spojené v podiele výdavkov na otázku základných životných potrieb. Ešte by som chcel dať jeden argumentačný moment o tom, že keď sa tu rozpráva o tom, že táto vláda je vláda veľmi surová alebo najmä pani poslankyňa Tóthová škoda, že tu nie je, veľmi dramaticky sa tu na mňa obracala ako na ministra, aby som bol citlivý a sociálne spravodlivý, tak by som chcel povedať, že v roku 1997 sa vyplatilo v pomere k hrubému domácemu produktu na dôchodky 7,6 %. V roku 2000 sa vyplatilo 7,9 %. Táto vláda, táto vláda za situácie, aká ona z hľadiska reštrukturalizácie hospodárstva mala, tak dosiahla jednu vec, že zvýšila podiel, zvýšila podiel platieb na dôchodky vo väzbe na celkový hrubý domáci produkt spoločnosti. To sú, to sú (reakcie z pléna) fakty. Samozrejme, chcel by som sa dotknúť ešte jednej skutočnosti. Lebo veľa sa tu rozpráva o tom, aké sú platby štátu. Treba povedať, že pri rozpočte na rok 1996 došlo k najdramatickejšiemu zníženiu platieb za zamestnancov štátnej a verejnej služby do fondov sociálneho poistenia a od roku 1999 sa postupne táto obrovská deformácia napráva. Že po ďalšie, že zadlženosť Železníc Slovenskej republiky voči verejným fondom, zadlženosť nemocníc sa predovšetkým udiala v rokoch 1996 až 1998 a v súčasnom období tieto staré dlhy zo zdrojov privatizácie sa uhrádzajú a vylepšuje sa situácia, ktorá sa spôsobila tým, čo sa udialo v roku 1996 a 1998. Ale keď by som sa mal teda zamyslieť nad tým, ako prebiehala diskusia. Tá diskusia v podstate prebiehala predovšetkým o zákone č. 46/1991 Zb., ktorý ešte, ktorý platí od 1. marca 1991, ktorí podpísali pán Havel, pán Dubček a pán Čalfa. Treba povedať, že ten zákon bol postavený nato, že sme v turbulentnom transformačnom období a že v tom turbulentnom transformačnom období, pán poslanec Mesiarik, je veľmi zložité niektoré veci vopred predurčovať tak, ako si to hovoril ty o presnom definovaní času, termínu, výšky a tejto vzájomnej väzby. Samozrejme, ty ako ešte bývalý predstaviteľ, federálny predstaviteľ odborov, keď si pri tomto zákone sa mohol dokonca vyjadriť, aký je on zlý. Nakoniec za celé to obdobie, keď si potom ešte bol ako odborár, si vtedy neprotestoval voči tomuto zákonu, že tento zákon má takúto nesystémovú, lebo ty to hovoríš, nesystémovú chybu. To znamená, že by som chcel teda povedať, že treba to vidieť v kontinuite. Je veľmi jednoducho inakšie teraz rozprávať a dávať vinu, že tu existuje zákon z roku 1991, ktorý má systémové chyby. Ale ja si myslím, že v transformačnom období je veľmi nebezpečné postaviť tak zákon, ktorý by bol takto veľmi úplne adresne a jednoznačne v mnohých veciach hovoril, pretože to treba brať v určitej celkovej súvislosti vývoja spoločnosti a nielen určitých krátkodobých efektov a blysknutia sa prípadne v Národnej rade. Chcel by som teda ešte pár slov povedať k tomu, lebo bola tu kritika ešte pri vládnom návrhu pre skrátené legislatívne konanie, ale potom to povedala aj pani poslankyňa Keltošová, by som chcel povedať, že podľa legislatívneho plánu vlády Slovenskej republiky má ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny do konca mesiaca septembra predložiť návrh zákona o sociálnom poistení. My sme ten návrh zákona, pani poslankyňa, poslali aj vašim poslancom, respektíve pánovi poslancovi Tkáčovi, ktorého ste vy určili ako za koordinátora tejto otázky. Pán poslanec Tkáč je dokonca členom Rady pre reformu sociálneho poistenia. Nezúčastnil sa, keď sme prerokúvali tento návrh zákona o sociálnom poistení. Všetko beží spôsobom takým, že by sme chceli na septembrovú tripartitu predložiť tento návrh zákona na prerokovanie následne vo vláde a potom predložiť do Národnej rady Slovenskej republiky. Čo sa týka peňazí z privatizácie Slovenského plynárenského priemyslu, pri návrhu rozpočtu na rok 2002 je jasne formulované ako v uznesení vlády Slovenskej republiky, a je to písané aj v textovej časti dôvodovej správy, že 55 mld. Sk by bolo, vláda vyčlení z privatizácie Slovenského plynárenského priemyslu na transformáciu sociálneho poistenia. Čo sa týka diskusie o spotrebnom koši, ja by som chcel povedať, že v roku 1996 ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny spolu so Štatistickým úradom spravilo skutočne vynikajúci cenzus, ktorým vlastne určilo spotrebný kôš na báze skúseností zo všetkých vyspelých krajín. Dokonca nám pritom pomáhali, vám vtedy pri tom pomáhali odborníci zo Spojených štátov amerických a dodnes vo všetkých inštitúciách, či v Medzinárodnej organizácii práce, či v Rade Európy, sa tento fakt berie ako skutočne odpovedajúci tomu, ako to má byť. To znamená, preto som bol trošku prekvapený z diskusie, ktorá tu bola povedaná, že sa tu zrazu začína spochybňovať otázka spotrebného koša a z neho potom teda následne vždy z úzkeho výberového konania, keď sa napočítava potom vlastne účty domácností a z toho sa určuje jednotlivý stav. To znamená, ja by som chcel povedať, že obrátene, obrátene. Dávajú nás dokonca za príklad aj Českej republike v diskusiách na medzinárodnej úrovni. A je považované, tento stav sa považuje v Slovenskej republike za priehľadný, adresný a správny, tak ako sa to zatiaľ v modernom svete meria s tým, že, samozrejme, otázka sociálneho cítenia je zložitá vec. Sociálne cítenie, to nie je len povedať o tom, či teraz bude 5 %, alebo bude 10 %. Ak som začínal tu rozprávať o tom, že to treba brať v celej súvislosti vývoja spoločnosti, treba, samozrejme, pochopiť asi, a to položila túto otázku, položil pán poslanec Brocka, položila ju aj pani poslankyňa Sárközy, že odkiaľ teda zobrať zdroje. My sme jasne preukázali, že Sociálna poisťovňa vie zo svojich vlastných zdrojov vykryť zvýšenie dôchodkov o 5 % a akékoľvek ďalšie zvyšovanie pôjde na deficit verejných financií. A pretože zo zákona Sociálna poisťovňa nemôže si vytvárať deficit, tak tento deficit môže byť krytý zo štátneho rozpočtu. To sú systémové odpovede, ktoré sú absolútne jasné. A chcem veriť, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, že vo výboroch pri druhom čítaní a následne potom pri pléne budeme rozprávať nielen v súťažení v číslach, ale v súťažení o tom, odkiaľ zdroje pre to získame. Ďakujem. (Potlesk.) J. Migaš, predseda NR SR: Pýtam sa pána spravodajcu, či chce zaujať stanovisko? Nech sa páči. F. Halmeš, poslanec: Ďakujem. Vážený pán predseda, vážená Národná rada, dámy a páni, vážený pán minister, pri návrhu zákona o zvýšení dôchodkov a úprave dôchodkov, ktoré budú priznané v roku 2002, by som chcel zhrnúť diskusiu, v ktorej vystúpilo 6 poslancov, z toho 3 z opozície a 3 z koalície. S povzdychom hovorím za seba, byť tak teraz v opozícii, tak by som v mnohých, v mnohých názoroch  súhlasil a argumentoval podobným spôsobom. Argumentoval by som podobným spôsobom ako zástupcovia opozície, ale aj pán poslanec Mesiarik, pretože nikomu nie je vzdialená predstava a reálna potreba zvýšenia životnej úrovne našich dôchodcov, našich otcov a matiek a starých ľudí všeobecne. Pri prostom porovnaní s ľuďmi, ktorí sú na západ od našich hraníc, a s ich možnosťami počas dôchodkového veku vidíme obrovské rozdiely. To je ten prvý pohľad, ktorý chcem obohatiť aj o úctu k faktom, čo by mala byť výbava každého slušného človeka, aj slušnej vlády, aj vládnej koalície, ale aj opozície. Samozrejme, s faktmi sa dá rôzne narábať zvýraznením pozitívnych a prekrytím negatívnych, rôznou interpretáciou a podobne. To sa stalo aj v našej diskusii, v našej rozprave, ale ani to by som tak nezazlieval. Patrí to k štandardom v takýchto rozpravách. Len treba poukázať aj na niektoré (reakcie z pléna) konkrétne fakty, z ktorých veľkú časť už povedal minister práce, sociálnych vecí a rodiny aj z hľadiska ich vývoja. Škoda, že pani poslankyňa Tóthová nie je tu, pretože dvakrát nás vyzvala k tomu, aby sme zareagovali. Ja by som chcel zareagovať na jej opätovné predkladanie návrhu na doplnenie programu schôdze o analýzu dopadov zvýšenia životných nákladov po zvýšení cien energií na najnižšie príjmové skupiny. Tým, že sme nepodporili túto požiadavku, ešte neznamená, že si zakrývame oči pred touto skutočnosťou, respektíve, že by sme nepoznali tie dôsledky. Samozrejme, ak hovoríme o slušnej výbave pri narábaní s faktmi, tak ja ju chcem potvrdiť tým, že sa skláňam pred informáciami, že naozaj za posledné obdobie došlo k reálnemu poklesu reálnej mzdy a, samozrejme, aj k poklesu reálneho dôchodku. Nato je jediná odpoveď aspoň z môjho pohľadu. Ak takáto obeť bola prinesená, ak ju prinášajú aj pracujúci, aj mladí ľudia, aj dôchodcovia, tak potom len vtedy má význam, ak to je predpokladom dlhodobého rastu a dlhodobého perspektívneho zvyšovania životnej úrovne. Vtedy má skutočný zmysel. Ak by to bol dôsledok nejakej neprincipiálnej hospodárskej politiky, tak to bolo naozaj mrhanie ľudskými zdrojmi, ľudskou psychikou a životnou úrovňou. A chcem povedať, že predpoklady na dlhodobé zlepšenie sa tu vytvorili a že už v tomto roku, ak sa naplnia zámery, ktoré sú vo vývoji reálnej mzdy a v príjmovej časti občanov, tak by rast reálnej mzdy mal byť dvojpercentný, čo sa prejaví, samozrejme, v pozitívnych multiplikačných efektoch neskôr. Myslím si, že dosiahnutie programového cieľa vlády pri zvyšovaní reálnej hodnoty dôchodku, teda dosiahnutia takého priemerného dôchodku, ktorý sa rovná 50 percentám hrubej priemernej mzdy v národnom hospodárstve, je naozaj výrazne ľahšie dosiahnuteľný ako program zníženia miery nezamestnanosti na 10 percent. Pán minister, určite so mnou budeš súhlasiť, že to už reálne nie je a že to treba jasne povedať, aj keď treba bojovať s problémom nezamestnanosti výrazne a razantne. Ak sa podarí zvýšiť dôchodky o 5 percent alebo o trošku viac a v budúcom roku sa už budeme približovať k dvojcifernej hranici, tak potom tento cieľ vysoko pravdepodobne táto vláda naplní. Keďže je tu aj pán minister hospodárstva a nie je tu ministerka financií, chcem povedať, že naozaj, ak stúpajú reálne náklady na život, a predovšetkým sú produkované zvyšovaním cien, ktoré produkujú monopoly v oblasti energetiky, chcem upozorniť na to, že k zvyšovaniu treba pristupovať  vtedy, keď sa vyčerpajú vnútorné zdroje efektívneho nakladania s prostriedkami, ktoré sú v dispozícii či už SPP, alebo v energetike, alebo kdekoľvek inde. Až potom je tu morálne právo na zvyšovanie cien týchto energií. Takže tam je vlastne koreň rastu životných nákladov, pretože zvyšovanie dôchodkov je už len na vrchole toho ľadovca, za ktorým je celá situácia národného hospodárstva skrytá. A toto je už otázka zodpovednosti neklásť také bremeno na budúci vývoj štátneho rozpočtu a verejných financií, ktoré by mohlo ohroziť strategickú rovnováhu, ktorá je predpokladom budúcich ekonomických výsledkov. Vážené dámy a páni (reakcie z pléna), chcem predložiť na záver tohto vystúpenia a zhodnotenia rozpravy návrh na uznesenie. Pán predseda, prosím, aby sa hlasovalo o návrhu na uznesenie, ktorý hovorí, že... J. Migaš, predseda NR SR: Panie poslankyne, páni poslanci, spravodajca prednesie návrh uznesenia k tomuto bodu. Nech sa páči. (Reakcie z pléna.) F. Halmeš, poslanec: Že Národná rada Slovenskej republiky sa uzniesla v súlade s § 73 ods. 3 písm. c) zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 350/1996 Z. z. o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov prerokovať predložený návrh zákona v druhom čítaní. To je prvé uznesenie. J. Migaš, predseda NR SR: Panie poslankyne, páni poslanci, najprv budeme hlasovať v súlade s § 73 ods. 3 zákona rokovacieho poriadku, aby sme zákon prerokovali v druhom čítaní. Prezentujme sa a hlasujme. Hlasujeme. (Hlasovanie.) Prvé hlasovanie podľa § 73 ods. 3, prvé. Panie poslankyne, páni poslanci, prvé hlasovanie. (Hlasovanie.) Prítomných je 94 poslancov, za 94, proti nikto, nikto sa nezdržal, všetci hlasovali. Konštatujem, že sme prvé uznesenie schválili Druhé, pán spravodajca. F. Halmeš, poslanec: Pán predseda, aby sme hlasovali o návrhu, aby v lehotách, ktoré som prečítal a ktoré zopakujem, prerokoval predmetný návrh zákona ústavnoprávny výbor a Výbor Národnej rady Slovenskej republiky pre sociálne veci a bývanie ako gestorský v termíne do 7. septembra, ústavnoprávny a gestorský v lehote do 11. septembra tohto roku. Prosím, aby sme hlasovali. (Ruch v sále.) J. Migaš, predseda NR SR: Prezentujme sa a hlasujeme. Moment, ruším toto hlasovanie. Pán Brocka, ruším, ruším toto hlasovanie, pán poslanec Brocka, nech sa páči. Zapnite mikrofón pána poslanca.