P. Frešo, poslanec: (2008-04-08):
A ja začnem tým, že zareagujem na svojho predrečníka, ktorý vymenoval, ako vydavateľom,  ako syndikátu novinárov tento zákon v zásade vyhovuje. A v podstate tým demytologizoval to, čo tu bolo popoludní v emotívnom prejave pána podpredsedu Číža povedané, akýsi triedny pohľad na otázku médií. Opozícia tu nie je za to, aby hovorila v prospech novinárov alebo v prospech vydavateľov. To je niečo, čo tu možno podsúvajú niektorí kolegovia z koalície. Ale opozícia je tu preto, lebo si ju zvolili občania a hovorí v ich najvlastnejšom záujme. A myslím si, že už je polovica volebného obdobia a bolo by dobré, keby si vážená koalícia na to zvykla, že jednoducho toto zjednodušené videnie, kedy každý rozpráva za nejakú skupinu, najlepšie lobistickú, možno platí u vás v kluboch, ale u nás nie celkom. A čo je najlepšie pre občana, na to máme rozdielne názory. To, čo hovoril pán podpredseda Číž, boli citácie z rôznych zmlúv, ktorými sme viazaní, citácie rôznych názorov, ktoré v zásade hovoria o tom, že mediálne prostredie by bolo dobré viac regulovať, aby bolo slobodnejšie. To, čo hovoríme my a čo hovorí SDKÚ – DS aj ďalšia časť opozície, je, že regulácie obmedzujú túto slobodu. Toto je zásadný, ja sa nebojím použiť ten výraz, ideologický rozpor, na ktorý narážame a pravdepodobne pre ktorý si nerozumieme. Ten ideologický rozpor spočíva v tom, že my sme presvedčení, že ďalšími reguláciami a sprísňovaním kritérií nad rámec toho, čo je nutné a pre občana prospešné, znížime slobodu a keď chceme mať naozaj úprimný záujem o pluralitu názorov, tak by sme mali, naopak, slobodu zvyšovať, neklásť bariéry. Aj predrečník spomínal vzdelanostnú úroveň novinárov a hovoril o tom aj častejšie sa o tom vyjadrovali dokonca niektorí ďalší koaliční politici ako o istej nutnej nejakej novinárskej komore, o nejakých skúškach, že by bolo dobré, keby existovali a tak ďalej, a to všetko v línii obmedzovania a prikazovania, v záujme lepšej plurality názorov, v záujme kvalitnejších médií. Dôvody, prečo práve právo na odpoveď sa stalo tým takým neuralgickým bodom, o ktorom sa tu najviac diskutuje, nie sú nejaké vymyslené. Právo na odpoveď bol termín, ktorý začal používať pán premiér v súvislosti s tým, keď začal vážne kritizovať a opakovane kritizovať médiá. Ja tu mám pár citátov, o chvíľu budú nasledovať. A mnohé z tých citátov sú na internete pekne povypichované. Sú to citáty, ktoré priniesli agentúry. Ja by som odporúčal aj váženým kolegom z koalície, aby si ich prečítali, pani Glendová čo a aké druhy odpovedí v platených správach zverejňuje. Bol by som možno aj zvedavý, keby sa niektorí z nich prihlásili, že on podpisuje takýto druh vyjadrovania sa ako gro odpovedí k reakciám. Pán premiér, a tým aj celá vláda je neustále v konflikte s médiami, a to napriek tomu, že médiá mu nerobia opozičnú službu, ako to on hovorí, ale robia mu kontrolnú službu. A takisto napomáhajú aj opozícii kontrolovať. Spomeniem dve kauzy, ktoré média odhalili, za ktoré, si myslím, by mal pán premiér poďakovať médiám, pričom by mal naozaj uznať ich rolu.  Kauza pozemkového fondu, bez prispenia médií v žiadnom prípade by táto kauza nebola skončila tak, že teraz máme aspoň akú-takú nádej, aj keď je snaha tejto vlády odďaľovať riešenie systémové, na to, že tieto veci sa nebudú opakovať a ak sa opakovať budú, tak sa aspoň zverejnia jednotlivé kauzy a dozvieme sa dnes, po viac už pomaly ako po roku, o tom, ktorých 15 zmlúv bolo podpísaných, nakoľko v médiách ich bolo uvedených len 7. Druhú kauzu, ktoré médiá odhalili, pričom aktívne k tomu prispeli, bola kauza Privilégia. O probléme, ktorý mala pani ministerka na ministerstve, ktorý, mimochodom, dodnes nie je zaplatený, takisto informovali médiá. A pokiaľ by túto prácu nerobili kvalitne, tak si neviem predstaviť, ako by sa o tejto kauze dozvedela verejnosť, ako by sa o tej kauze dozvedeli poslanci a ako by sa aspoň ako-tak, aj keď veľmi liknavo, snažilo dôjsť k náprave. Tretia kauza, ktorá mi príde na myseľ a už stála kreslo ďalšieho ministra, boli upratovacie práce na ministerstve obrany. Detto, ten mechanizmus, ktorý tam je nasadený, vo vláde sám na to nijako nereagoval. A až keď sa táto kauza medializovala, tak podľa mňa správne, pod tlakom opozície, minister odstúpil. Inými slovami, úloha médií v tejto spoločnosti je významná. Tu nevidím žiadny dôvod, prečo by tu bola nejako narušená pluralita názorov, ani nevidím nejaký dôvod, pre ktorý bolo treba obmedzovať médiá tým, že bude taxatívne dané právo na odpoveď. Dokonca,  pán minister, vo vašom návrhu zákona vlastne je povinnosť zverejniť odpoveď. A myslím si, že naozaj toto vychádza z jedného hlbokého nepochopenia demokratických mechanizmov. Tie demokratické mechanizmy hovoria o tom, že vláda vládne, opozícia kontroluje a médiá informujú verejnosť. To, že sa nám nepáči, akým spôsobom informujú verejnosť, to som hovoril aj vo faktickej poznámke, že prakticky neexistuje žiadne vyjadrenie, koalično-opozičné, v ktorom by hlas koalície alebo opozície chýbal. Ja taký poznatok za túto dobu tejto snemovne nemám. Pokiaľ ho máte, nech sa páči, tak ho ukážte. Ale ja viem od novinárov, ktorí sú vonku alebo ktorí sú na balkóne, že vždy si obstarávajú vyjadrenie druhej strany. To, že vo svojom hodnotiacom úsudku trebárs neuveria tomu, čo hovorí či koalícia alebo opozícia, je predsa ich právom. Je to úplne normálne a prirodzené. A skutočne do tohto dávať akési právo na odpoveď práve pre politikov a práve pre takto verejne činné osoby mi príde absolútne nezmyselné. Príde mi to absolútne nezmyselné a už úplne nezmyselné v kontexte dnešnej doby, kedy máme k dispozícii internet. Čiže nie sme odkázaní len na printové médiá, ktoré si môžete, nemusíme vydávať, vlastné stranícke. Ale môžete si tieto odpovede zverejniť napr. na internete. A tváriť sa, že všetci novinári sú vlastne v jednom vreci proti koalícii, je tá najnebezpečnejšia vec, ktorú som ohľadne tohto zákona počul. Inými slovami, keď možno nepresvedčíte jedného novinára alebo komentátora, predsa máte šancu vyhľadať ďalšieho alebo ďalších,  môžete zvolať tlačovú konferenciu, na ktorú, pokiaľ to urobí minister alebo premiér, určite prídu všetky kamery, dokonca niektoré televízie to zahrajú v priamom prenose. Čiže stavať sa do situácie, že vlastne naozaj vy ste diskriminovaní médiami, je niečo, kde staviate vec z nôh na hlavu. Ten, kto má suverénne najväčšie pokrytie mediálne, je stopercentne vláda. To platí za tejto vlády, platilo to za minulej vlády, platí to stále. To, že vláda ale nedokáže presvedčiť občanov alebo médiá, to už je váš problém. A tento problém sa nedá riešiť tým, že budeme prijímať zákony, ktoré budú mať v sebe ustanovenia, alebo umožnia to tomu, kto sa cíti dotknutý, čo je subjektívny pocit, a to môže byť v tomto prípade hlavne politik, keď sa bude cítiť dotknutý, že nebol pochopený alebo že to nebolo dosť dôstojné, alebo bude mať iné pocity, tak médium bez rozhodnutia súdu zaviažeme k tomu, aby zverejnilo odpoveď. Tu je taká krátka exkurzia do toho, čo pán Číž tu vymenoval, rôzne príklady práva na odpoveď, práva na opravu, rôznym spôsobom to zmiešaval jedno s druhým, ale ani jedno nebolo definované tak agresívne, že si vlastne ten, kto sa cíti dotknutý, napíše odpoveď, je povinnosť túto odpoveď zverejniť. Je už, samozrejme, logické, že pokiaľ by takýto inštitút existoval, tak by to viedlo k tomu, že novinári by písali omnoho, omnoho opatrnejšie, ako píšu dnes. A to je to, čo podľa nášho názoru neprospeje. V žiadnom prípade to neprospeje pluralite názorov, po ktorej voláte. To je práve to, čo prospeje tomu, že budú názory unifikované a názory budú veľmi tak, povedal by som, politicky korektné, až, by som povedal, autocenzurované. Tie noviny potom budú naozaj vyzerať tak, ako noviny vyzerali trebárs za doby, ktorú pán Číž nespomenul, teda za komunizmu, kedy písali o všetkom možnom, len nie o tom, čo naozaj spoločnosť trápilo, kedy v žiadnom prípade nešli do žiadnej kritiky. Ja som v živote nepočul o tom, že by nejakej opravy alebo niečoho podobného sa domohol nejaký disident v komunistických novinách a tak ďalej a tak ďalej. Všetci sa tvárili, že problémy nie sú, len aby neprišli do styku so štátnou cenzúrou. A toto bude fungovať podobne. Pokiaľ budeme mať takto koncipované právo na odpoveď, že tam nie je rozhodnutie súdu, že sa to týka naozaj politikov a že je tam povinnosť automaticky tú odpoveď zverejniť, dokonca na tom istom mieste, kde bol pôvodný článok samotný, tak sa dostaneme do situácie, že tí redaktori naozaj budú podliehať akejsi vnútornej cenzúre a budú písať o všetkom možnom, tak ako to bolo za komunizmu zvykom, napr. o imperialistoch alebo o situácii v ďalekých krajinách, kde ešte stále je možné dúfať, že tam sa nedostanú tie noviny a nebude možné uplatniť právo na odpoveď. Vrátim sa k tej podstate. Tá podstata je v tom, že dnes podporovať demokraciu neznamená zavádzať viacej regulácie. Dnes podporovať demokraciu znamená zaviesť viac slobôd. To znamená, aj tento tlačový zákon pokiaľ má mať zmysel pre túto spoločnosť, tak by mal slobody rozširovať, nie tam dávať povinnosti, ktoré majú priamy dosah na obsah samotný. My veríme na to, že občianska spoločnosť má zmysel. A dokonca v tomto sme v protiklade s vaším ideologickým vystúpením, pán Číž, kde ste hovorili, že tá nestačí na to. My veríme na to, že na to stačí preto, lebo človek si môže kúpiť ten druh novín, ktorý mu vyhovuje, človek si môže vybrať, že nebude teda čítať noviny, keď mu nevyhovujú, bude čítať internet, človek môže pozerať televíziu, človek má mnoho možností, ako k informáciám dostúpiť. My si myslíme, že nie je v záujme tejto spoločnosti, aby v každých novinách boli všetky názory úplne rovnaké, unifikované, tak ako by sa to dosiahlo, pokiaľ by bolo takto široko koncipované právo na odpoveď. Nech si občania vyberú. A nech skorej politici súťažia. A v tomto prípade mám na mysli hlavne vládu a terajšiu vládu, ktorá s tým má úplne najväčší problém asi zo všetkých vlád, ktoré tu boli po novembri. Táto vláda nech sa snaží cez tie médiá teda presadzovať svoje názory a nech ona urobí sebareflexiu, pokiaľ nie je médiami prijímaná tak, ako uzná za vhodné, a nech hľadá iné kanály. Ja si myslím, že toto by bolo zodpovedné, a nie snažiť sa zmeniť pravidlá hry a využiť vlastne to, že táto vláda je pri moci, že tu má v parlamente 85 poslancov, ktorí odhlasujú to, na čom sa koalícia dohodne, a už vôbec nie obviňovať opozíciu z toho, že organizovala nejakým spôsobom zahraničný tlak. V každom prípade táto otázka nestojí, tak ako to bolo povedané vo viacerých prejavoch, že sú to vydavatelia, že sú to novinári, ktorí by tak mali robiť, táto otázka stojí tak, či ľudia budú mať v tlači prístup k názorom, medzi ktorými si budú môcť vybrať, alebo táto tlač sa ocitne pod obrovským tlakom práve takýchto práv na odpoveď, kde viacerí politici sa prihlásili k tomu, že to budú aktívne využívať. Čo sa týka pozície tlače, ktorú táto vláda definuje ako svoju vlastnú politickú opozíciu. A napr. toto budú citáty práve z jednej takejto, nazval by som to, odpovede v platených agentúrnych okruhoch, kde obviňuje tlač, že rozširuje mediálne klamstvá, manipulácie, a kde definuje médiá ako politickú opozíciu proti sociálnodemokraticky orientovanej vláde (4. 8. 2007). To je jedno z tých vyhlásení pani Glendovej. Ja si myslím, že toto je úplne scestné, to je jednoducho úplne scestné, pokiaľ vláda zápasí s médiami. A hlavne keď potom nasleduje zhruba po pol roku, tri štvrte roku mediálny zákon, ktorý kritizujú nielen opozícia, ale aj občania, ale aj novinári a koniec, koncov aj vydavatelia, a potom sa tváriť, že tieto dve veci nesúvisia, je veľmi, veľmi neúprimné. To znamená... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)