A. Slafkovský, poslanec: (2001-09-19):
I. Presperín, podpredseda NR SR: Páni poslanci, panie poslankyne, žiadam vás, aby ste sa dostavili do rokovacej sály na hlasovanie o tomto procedurálnom návrhu. Hlasujeme o procedurálnom návrhu pána poslanca Slafkovského. Hlasujte. Hlasujte o procedurálnom návrhu pána poslanca Slafkovského. (Ruch v sále.) (Hlasovanie.) Prítomných je 77 poslancov, za 71, proti 5, nikto sa nezdržal, nehlasoval 1. Konštatujem, že tento návrh sme schválili. Znamená to teda, že budeme pokračovať v rozprave aj po 21.00 hodine s tým, že skončíme rozpravu a záverečné slovo predkladateľa aj spravodajcu k tomuto zákonu. Nech sa páči, v rozprave vystúpi teda pán poslanec Húska. Po ňom sa pripraví pán poslanec Gašparovič. A. M. Húska, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážení členovia vlády, vážené kolegyne a kolegovia, vo svojom vystúpení chcel by som sa sústrediť predovšetkým na to, aby som poukázal na východiskové predpoklady, ktoré podľa mňa sú pre tento návrh zákona nie správne odhadnuté, a dokonca mylné. Dovoľte najprv k prvému predpokladu. Celý návrh vychádza z predpokladu, že ide o riešenie problému verejnej správy. Verejná správa sa vlastne skladá zo štátnej správy a zo samosprávy a vlastne tu akoby sa riešil nejaký racionálny konflikt medzi verejnou správou, teda štátnou správou a samosprávou, a to jednoducho tak, že štát je veľmi zlý, veľmi nedokonalý, musíme tento štát v jeho kompetenciách vytunelovať, aby sme odovzdali tieto kompetencie do samosprávy. Po prvé. Vôbec nikde na svete neplatí princíp, že sú len zlé štátne správy a sú len dobré samosprávy, ale platí princíp, že za predpokladu, že spoločensky nie sú zabezpečené spätné väzby, tak dochádza k tomu, že sa zopsuje štátna správa, ale dochádza aj k tomu, že sa zopsuje aj samospráva. Celkom určite, ak sa pozriete na ťažkosti, na problémy, na chronické nedostatky, a dokonca aj, povedal by som, na určité úpadkové zjavy vo vnútri verejnej správy, tak je to tzv. rovnomerná distribúcia, to znamená, tie problémy sú aj v štátnej správe, aj v samospráve. A vôbec si nemyslím, že by sme mali postupovať tak, že ideme riešiť tento konflikt. Našou povinnosťou je vždy a v každom čase racionálne zvážiť súčinnosť, teda súhru vo verejnej správe tak, aby štátna správa so samosprávou spolupracovala. Takže celý prvý predpoklad je naozaj mylný. A chcem ešte upozorniť, že za tým stoja dokonca také ideologické predpoklady, ktoré sú pozoruhodne zaujímavé v tom, že sú úplne rovnaké aj z tzv. liberalistických pozícií, aj z tzv. marxistických pozícií. Lebo liberáli hovoria, ak dačo treba, tak treba menej štátu. Marxisti hovorili, ak je štát organizované zlo, tak v podstate vývoj sa môže dostať len cez komunizmus k samospráve. Čiže obidvaja vlastne predstavovali ideologickú clonu pred ľuďmi, ako keby samospráva bola nejakým zázračným riešením. A pritom samospráva vyjadruje len to, že príslušná jednotka má určitý stupeň suverénneho rozhodovania. Dokonca aj štát je len do takej miery samosprávny, do akej miery je suverénny. Takže všetky tieto ideologické predpoklady sú iba dymovou clonou a ničím iným. A všetky pokusy o demontáž štátu sú pokusmi len ideologickými a veľmi nešťastnými pre každú spoločnosť. Z takýchto dôvodov preto rozhodne hovorím proti takémuto riešeniu a myslím, že by sme si to mali všetci dôkladne uvedomiť. Dovoľte mi, aby som sa teraz sústredil na problematiku toho, o čo vlastne v danom prípade ide. Najprv sa pozrime na vecný stav. Štát je zadlžený, štát je podkapitalizovaný, nemá zdrojov a teraz zároveň aj podľa názoru odborníkov rozvojové zaostávanie, teda tzv. funkčná zadlženosť nášho štátu v porovnaní so západoeurópskym štandardom predstavuje deficit zhruba asi 1 500 mld. korún, keď spočítame aj zadlženosť ekologickú, aj kultúrnu, školskú, zdravotnú atď. A toto tak či tak nemôže nikto riešiť a už vonkoncom nie tým, že uskutočníme nejakú radikálnu decentralizáciu kompetencií, pretože nebudeme rozdeľovať zdroje, ale dlhy. Tých zdrojov niet a dekoncentrácia nulových zdrojov podstatne zhoršuje situáciu. Nehovoriac o tom, že štát v tých oblastiach, v ktorých zaostáva, potrebuje silne a veľmi masívne investovať verejné investície práve do infraštruktúry, ktorá je objektívne vždy súčasťou predovšetkým štátnej správy, pretože integruje štát ako celok. A teraz, keď sa dokonca uvažuje, že sa odovzdá aj kompetencia výstavby dopravnej siete smerom k regiónom, k regionálnym a miestnym a obecným samosprávam, tak, samozrejme, je to všetko pochybné a v podstate nedonesie nijaký efekt. Nie je pravda, že Európska únia trvá na nejakom takom riešení, aby sme uskutočnili demontáž štátnej správy takýmto spôsobom. Je samozrejme správne a oprávnené, ale na to by musela byť trochu iná politická klíma, aby sme zvážili, do akej miery racionálne verejná správa funguje, a to aj štátna správa, aj samospráva. Aj to treba povedať, že do určitej miery verejná správa kompenzuje zlú sociálnu a ekonomickú situáciu. Tým, že vláda prešla do stagnujúceho hospodárstva, ktoré nerobí forsíračnú politiku a nepestuje rastový model, tak, pochopiteľne, nemáme ani nádej na to, aby sa nejaké nové zdroje mohli získať. Chcem totiž upozorniť, že napríklad Európska komisia, ktorá posudzovala investičný vývoj v strednej a východnej Európe, konštatuje v Bruseli, že klesá investičná angažovanosť západných krajín v tejto oblasti a že treba predpokladať, že bude i naďalej klesať preto, že už sa kráti tzv. privatizačný potenciál, že v krajinách už niet čo privatizovať. Tak, priatelia, doma nevytvárame, neorientujeme sa ani na rozvojové impulzy vlastného hospodárstva a na skutočnú, faktickú pomoc aj podnikateľskej sfére, aby tento štart mohla uskutočniť. Zároveň hovoríme, no áno, ale budeme potrebovať zahraničný kapitál, a pritom vieme, že ten zahraničný kapitál v najbližšom štádiu bude ubúdať. Zakrývame to iba tým, že ešte dopredávame naše strategické podniky. Ale potom ďalší kapitál nepríde aj tak. Veď vidíte, v akej je situácii dokonca americké hospodárstvo, ktoré cez rezervný úrad musí opakovane každý rok tri-, štyrikrát znižovať úrokovú mieru, aby zvýšilo nasávaciu schopnosť vlastného hospodárstva na obnovenie rastu. A samozrejme, že táto politika bude zhŕňať voľný kapitál z celého sveta. A tým bude aj stále menej voľného kapitálu pre strednú a východnú Európu. Takže takto sa skutočnosti majú. A my si nenahovárajme nič iné. A dokonca aj také skutočnosti, ako som čítal teraz v SME stanovisko pána kolegu Tatára, ktorý spomína, že ďalšie postupovanie a dobiehanie krajín Západu je možné iba vyššou mierou hospodárskeho rastu. No ale kdeže ho a akým spôsobom ho dosiahneme? Musíme sa spoliehať výrazným spôsobom na schopnosti, na akumulačné schopnosti nášho hospodárstva. A to týmto riešením, dokonca rozoberaním kompetencií podkapitalizovanej štruktúry štátu nemôžeme urobiť. Je to neracionálne, je to dokonca nebezpečné. Takže z týchto dôvodov považujem za potrebné zdôrazniť, že touto cestou by sme nemali ísť a že všetky pokusy, ktorým dodatočne dávame nejaké argumentačné barličky, nemajú nádej na úspech. Dynamiku dekoncentráciou neobnovíte, naopak, vznikne ešte väčší kapitálový podtlak v regiónoch, ktorým padne na krk kopa povinností a nebudú na nich zdroje. Problémy, ktoré máte teraz, ktoré hrozia kolapsom školstva, zdravotníctva, kultúry, tie problémy budú ešte násobené. Násobené aj tou skutočnosťou, že hrozné faktory terorizmu, ktoré sa uskutočnili, veľmi negatívne pôsobia aj na možné pristavenie depresného priebehu amerického hospodárstva. A to nutne prejde v celej vlne aj na ostatné svetové hospodárstvo, pretože americká ekonomika je určujúca pre priebeh svetového hospodárskeho cyklu. Z týchto dôvodov, priatelia, neodporúčam túto cestu. Naopak, dohodnime sa na určitých racionalizačných opatreniach, ale nijaké veľké presuny zdrojov, ktoré sú len fiktívnymi zdrojmi a ktoré nemenia kvalitu situácie podkapitalizovaného štátu, by sme nemali urobiť. Ďakujem. (Potlesk.)