V. Veteška, podpredseda NR SR: (2003-04-09):
I. Béreš, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister,  kolegyne, kolegovia. Minister zahraničných vecí pán Eduard Kukan za svoj rezort predložil plénu správu o plnení úloh zahraničnej politiky za minulý rok a o zameraní zahraničnej politiky na tento rok. Hoci ide o rutinný materiál, ktorý sa každoročne prezentuje na tejto pôde, nedá mi nepovedať, že táto správa je v niečom odlišná od predchádzajúcich. Predovšetkým v tom, že Slovensko sa priblížilo na dosah ruky tým strategickým cieľom, ktoré určovali kroky zahraničnej politiky a smerovanie celej spoločnosti. Domnievam sa, že toto obdobie, ktoré správa predstavuje, je minimálne rovnako kľúčovým, ako bol rok 1989. Zo správy sa dá vyčítať, čo v minulom roku rezort zahraničia v tejto oblasti vykonal a musím konštatovať, že toho nebolo málo. Správu považujem za cenný, vyvážený zdroj informácií a svedectvo o tejto dobe. Pokiaľ ide o integráciu do Európskej únie v prístupových rokovaniach, dosiahli sme realistický a prijateľný kompromis tak z hľadiska Slovenskej republiky, ako aj z hľadiska členských krajín Európskej únie. Slovenská republika v konečnom dôsledku dohodla s Európskou úniou realizáciu svojich zámerov, a to pozitívnu rozpočtovú situáciu v roku 2004, rovnováhu práv a záväzkov, ako aj akceptovateľnú výšku priamych platieb a kvót. Výsledky predstavujú logický dôsledok prístupových rokovaní. My sme si uplatnili prechodné obdobia v oblastiach citlivých pre Slovensko. To isté spravila Európska únia, respektíve jej štáty. Okrem toho je potrebné uviesť, že do Európskej únie nevystupujeme na päť či desať rokov. Ide teda skutočne o prechodné opatrenia, pomocou  ktorých sa má preklenúť to najcitlivejšie obdobie, a to obdobie bezprostredne po rozšírení. Po vláde je teraz na rade verejnosť. Tá v referende rozhodne, či budeme súčasťou Európy. Preto je namieste položiť si otázku. Ak vláda vynaložila toľko úsilia v prístupových rokovaniach, je aj predreferendová kampaň adekvátna tomuto úsiliu? Treba dúfať, že úsilie ministerstva zahraničných vecí nebolo zbytočné a že i ďalší zodpovední predstavitelia výkonnej moci cítia svoj veľký diel zodpovednosti aj za úspech referenda a za následné kroky smerujúce k dôstojnému výberu kvalitného personálnu a projektov, ktoré povedú k plnému čerpaniu finančných prostriedkov zo štrukturálnych fondov. V prípade, že sa zachováme neprofesionálne, bude to mať katastrofálne následky pre slovenskú ekonomiku do roku 2013. Uvedomujem si tiež, že je tu potrebné odlíšiť predreferendovú kampaň a informačnú kampaň. Podmienkou úspešnosti referenda je nadpolovičná účasť oprávnených voličov. Je potrebné mať na pamäti, že všetky doterajšie referendá, s výnimkou jedného, ktoré bolo zmanipulované, skrachovali práve na nízkej účasti občanov. Ak teda zdôrazňujeme význam mobilizácie verejnosti, nie je to preto, že by sme chceli masírovať mozgy slovenských voličov, ale preto, aby najdôležitejšie referendum v histórii Slovenska bolo v zmysle ústavy platné, a teda, aby sme jeho výsledky vôbec mohli brať na zreteľ bez ohľadu na jeho výsledok. Od toho je potrebné odlíšiť informačnú kampaň. Táto však nemôže byť ohraničená len referendom. Informačná kampaň bude prebiehať pred referendom, po referende, aj po našom vstupe. Bude to kontinuálny proces. Nech však nikto neočakáva od vlády, že počas predreferendovej kampane spraví za pár týždňov z občanov expertov na problematiku európskej integrácie. Naopak. Viesť násilnú kampaň a predkladať občanom kvantá informácií o Európskej únii by mohlo mať aj kontraproduktívny efekt. Nakoniec netreba zabúdať na individuálnu iniciatívu občanov. Treba sa preto opýtať aj to, do akej miery majú občania záujem o informácie o Európskej únii. Súvisí to aj s tým, že Európska únia ešte dnes nie je stále vnímaná ako skutočnosť, ktorá bezprostredne ovplyvňuje život našich občanov. Táto situácia sa bude meniť s blížiacim sa dňom vstupu, s ktorým bude rásť aj záujem občanov o Európsku úniu, a tým aj o ich informovanosť. Dámy a páni, pokiaľ ide o vstup do Severoatlantickej aliancie a referendum, posledný vývoj dokazuje, že kaša okolo referenda o vstupe do NATO nie je taká horúca, ako ju varili iniciátori petície. To, že sa ani dodnes nepodarilo získať potrebných 350 000 podpisov, nepriamo dokazuje, že argumentácia o nadbytočnosti referenda bola správna. Spoliehali sme sa na mandát, ktorý sme získali od občanov vo voľbách, a občania svojím postojom tento mandát potvrdzujú. Potrebné podpisy sa nepodarilo nazbierať napriek tomu, že petičné hárky boli občanom podstrkované počas demonštrácie proti vojne v Iraku spolu s podpisovými hárkami proti vojne. Dialo sa tak napriek tomu, že bolo opakovane zdôrazňované, že vstup do Severoatlantickej aliancie a vojna v Iraku spolu nijako nesúvisia. Ak bolo vyhlásené referendum do Európskej únie a do NATO nie, bolo to dané odlišným charakterom týchto dvoch integračných modelov. Ak v Európskej únii dochádza k prenosu pomerne rozsiahlej časti zvrchovaných práv na Európsku úniu, v NATO sa tak nedeje. V podstate jediný záväzok, ktorý na základe Washingtonskej zmluvy preberáme, je záväzok kolektívnej obrany v duchu známeho hesla mušketierov Všetci za jedného, jeden za všetkých. Súčasne ak sa v Európskej únii čoraz viac zužuje právo na uplatnenie veta zo strany jednotlivého členského štátu, v NATO je konsenzus  alfou a omegou rozhodovania. Ak sa nedohodnú všetci, žiadna dohoda nie je. Rozhodnutie môže zablokovať každý jeden štát uplatnením svojho práva veta. Súvisí to nakoniec aj s ďalšou otázkou, a tou je politická zodpovednosť. Existujú otázky, ktoré sú vo verejnosti všeobecne prijímané s istou skepsou, nezáujmom, prípadne priamo s odporom. Súčasne však nie je možné nechať tieto oblasti vo vákuu. Otázka bezpečnosti je takouto otázkou. Často sa pri tom práve otázka bezpečnosti stane ľahkou korisťou populizmu a získavania politického kapitálu. Hoci to na prvý pohľad môže vyzerať paradoxne, verejná mienka nemusí byť vždy v súlade s verejným záujmom. Verejná mienka je náchylná zohľadňovať krátkodobý záujem. Verejný záujem však vychádza zo stredného a dlhodobých priorít. Tu potom nastupuje politická zodpovednosť a povinnosť politických elít postaviť sa voči populizmu a zohľadniť národnoštátne záujmy. Jednoducho to možno povedať tak, že riešenie niektorých otázok nepatrí na ulicu. Osobitne to platí v oblasti bezpečnosti. Dámy a páni, uvedená otázka politickej zodpovednosti platí plne aj pre otázky súvisiace s vojnou v Iraku. Iracká vojna nie je vedená proti islamu, nie je vedená proti irackému ľudu. Je vedená proti režimu, ktorý opakovane demonštroval svoje pohŕdanie medzinárodným právom, medzinárodným spoločenstvom, ako aj základnými právami svojich vlastných občanov. Vlastníctvo zbraní chemického charakteru v rukách takého režimu v prepojení s hrozbou globálneho terorizmu predstavovalo hrozbu, ktorá si vyžadovala odpoveď. Hovoriť o vyvolaní vojny v Iraku spojeneckými silami je do istej miery aj naivné. Vojna tam totižto  prebieha už dlhé roky. Vedie ju Saddámov režim proti vlastnému ľudu. Akurát to neprebiehalo v priamom prenose. Tí, ktorí dnes demonštrujú na námestiach proti zásahu v Iraku, sú tí istí, ktorí včera protestovali proti ekonomickým sankciám OSN voči Iraku, ktoré si za 12 rokov vyžiadali podľa niektorých zdrojov v dôsledku nedostatku potravy, liekov a podobne okolo milión obetí. Čo je humánnejšie? Tváriť sa pacifisticky a nechať umierať obete po tichu bez prítomnosti kamier, alebo rázne zasiahnuť proti jednému z najnehumánnejších režimov 21. storočia?  Čo je lepšie? Čakať na dôkaz o vlastníctve zbraní hromadného ničenia v podobe nového 11. septembra, alebo takémuto útoku predísť? Umierajú nevinné obete. To je fakt. Spojeneckí vojaci však svoje životy tiež neobetujú z kratochvíle. Úspešný koniec vojenskej kampane nebude znamenať ďalšie utrpenie irackého ľudu, ale jeho definitívne oslobodenie a nádej na lepší život. Zdroje z irackej ropy konečne budú plynúť tam, kam patria - do rozvoja irackej spoločnosti, a nie do vývoja zbraní hromadného ničenia. Na záver, hoci možno by to malo byť niekde v prvej polovici môjho vystúpenia, chcem zdôrazniť, že aj pri naplňovaní priority, ktorou sú dobré susedské vzťahy, si rezort zahraničia počínal dobre. Vzťahy so susedmi sú konsolidované, v niektorých ohľadoch nadštandardné. Aj pokiaľ ide o zákon o Maďaroch žijúcich v susedných krajinách, oceňujem doterajší prístup ministerstva zahraničných vecí pri hľadaní takého riešenia, ktoré je v súlade s medzinárodným právom. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)