Osuský, Peter, poslanec NR SR (2015-10-30):
Vážená pani predsedajúca, vážení kolegovia, vážený pán minister, ťažko je po sedem a pol hodinách prispieť „bombou“ do tejto parlamentnej rozpravy. Ten celkový dojem, je, samozrejme, tristný, a napriek tomu sa človek snaží hľadať vždy – možnože je to nejako vo mne a možno to pribúda vekom – keď už nie poľahčujúce okolnosti, tak aspoň zdôvodnenia. Ja som opakovane vo faktických poznámkach, i nakoniec včera v komentároch v televízii, naznačil to, že pozícia pána ministra je nešťastná od prvej chvíle. V kontra tomu sa dá povedať, že vedel, do čoho ide, nespadol na ministerstvo zdravotníctva deň pred vymenovaním za ministra zo súhvezdia Proxima Centauri, vedel, do čoho ide, vedel, s kým bude v mančafte. A samozrejme, že, tak ako tu opakovane zaznelo, jeho možnosti konať rázne, jeho možnosti stať sa – a čo sa týka stavu slovenského zdravotníctva a morálky a etiky v ňom – priam Herkulom, aj keby v sebe tú dispozíciu mal, tak nemôže. Samozrejme, je veľmi jednoduché odškrtávať splnené sľuby. Teraz sa dočkáme toho, že sa naisto na dva mesiace sestričky, niektorí tvrdia, že všetky, niektoré, že niektoré menej a niektoré že dokonca vôbec, ale nech už akokoľvek, na dva mesiace dočkajú. Boli tu štyri roky, a nedočkali sa. A pani zdravotná sestra Kavecká má pocit, že sa nedočkávajú ani teraz. Takže je to s mnohými vecami tak, že je najlepšie urobiť to, ako s tým zvýšením platieb za poistencov štátu, o nejaké desatiny a stotiny percenta na niekoľko mesiacov. Keď pred mnohými rokmi, keď sme porazili Mečiara a obrátený spolubojovník Mečiara, náš kolega Roman Kováč, hovoril o tom, že za päť rokov existencie štátu a zákona o odvodoch za poistencov štátu sa nikdy nenaplnilo to, čo v tom zákone bolo napísané, tak medzitým uplynulo ďalších 20 rokov, a ten stav platí. Samozrejme, to potom vedie k tomu, že sa na výbore pán minister pochváli, že v nemocniciach sa doktorom pridalo, svätá pravda, aj sestričkám sa pridalo v štátnych nemocniciach, ale zároveň úspešne rastie dlh. Teda ako som povedal vo výbore, sme geroji, ale na sekeru. Zatíname ju stále hlbšie a hlbšie. Áno, je možno pravda, že ho v devätnástich nemocniciach vytlieskali. Je to pravda, že sa im pridalo. Ale zároveň tu zaznie hlas kolegu Muňka, ktorý hovorí, že je hrozné, že sa v takýchto nemocniciach 93,5 či 95 % peňazí míňa na platy, a to ešte na sekeru. Samozrejme, neprítomný kolega Muňko asi si dáva kávu, aby dožil ďalšie hodiny, je kazateľom škodlivosti privatizácie. No, to je vec názoru samozrejme, ja musím povedať, že, a to, prosím, som odtiaľ ďaleko a veľmi si tých kolegov historicky vážim, lebo o nich viem len to najlepšie. Popáleninová nemocnica v Košiciach-Šaci bola sprivatizovaná ešte za Krčaha kráľa, no nikdy som nepočul o žiadnom prúšvihu v tomto podniku. Sám som klientom Zubnej kliniky sv. Alžbety, je to súkromná inštitúcia, starajú sa o môj zvyškový chrup celkom slušne. Môj syn bol minule po traume menisku pri basketbale na magnetickej rezonancii akejsi bratislavskej súkromnej firmy, svedomito mu to urobili, ohodnotili, opísali, vďaka. Ja nemám pocit, že mnohé takéto inštitúcie nefungujú. Iná vec je, ako sa zazmluvňujú, a tu sme opäť u toho paradoxu. Kolega Muňko je odporca privatizácie tokov v zdravotníctve a zdravotníctva, ale na druhej strane musíme uznať, že nominanti jeho rodnej strany s veľkým prehľadom v tých vodách a tokoch lovia. Takže neviem, či si ten, ktorý nasadil bielu kobylku tetu Anku do závodu, myslí, že je zlé, že sú jej služby, jej podniky, jej mamografie, denzitometria a pod. sprivatizované, či je to tak strašne zlé, lebo ja, a povedzme si otvorene, a hádam nikto v tejto sále si nemyslí, že teta Anka je hamižná, nenásytná starena, ktorá zdiera z čistej osobnej záľuby a uzatvára zmluvy. Ja si myslím, že teta Anka je v tom v zásade dosť nevinne. Len nie som Pán Boh, nevidím jej do duše, ale nemyslím si, že v 62 rokoch nemala nič lepšieho na starosti, ako rozbehnúť ix podnikov. Neviem, skôr mám pocit, že je v tom nasadená ako svokra už dnes zmieneného Jána Ľuptáka v dozornej rade banky ako biela kobylka. No, chcem len povedať, že to protirečenie medzi odporom voči privátnemu a medzi veľkou úspešnosťou života s týmto faktom, ktorý „úplne najhroznejší minister na zemeguli“ Rudolf Zajac zaviedol, je zvláštny. Apropo, dnes tu bola opakovane diskusia o poplatkoch za nespolupracujúce dieťa, za to, že ste ešte nedajbože infekčný a chrchlete tam po doktoroch. Viete, koľko bola Zajacovka? 66 centov. Tak sa teraz pýtam, že ktorý z platených a nezrušených a znovu vyrastevších poplatkov v ambulancii je 66 centov? Lebo to bol kriminálny zločin Zajacov, zralý na šibenicu. Tak to len tak na margo, aby sme videli tie pomery. Samozrejme, zrušiť dvadsaťkorunáčku je jednoduché, efektné, nemá to chybu. To sa urobí šmahom ruky a prijímame ovácie jasajúceho davu. Dav má krátku pamäť a medzitým platil za kdečo najrôznejšie, ale aj tak v tej staropamäti ostalo jediné: tisíckrát opakovaná mantra o zločinnom Zajacovi a jeho dvadsaťkorunáčke. No, samozrejme, že to, s čím bojuje, resp. nebojuje, lebo nemôže, ale čím je obklopený kolega Čislák, je to, čo opisoval pán Mičovský ako zlievajúce sa kvapky. On hovoril potom o vlnách. Ja hovorím o premoknutej zemi pod nohami, o trasovisku, o močiari, do ktorého sa zabára ten, kto žije v tomto milieu. A ak vidíme to, ako to funguje, tak to tak funguje preto, lebo to funguje doslova na princípe českého úslovia: „Škatule, škatule, hejbejte se!“ Respektíve, keď sme v slovenskom folklóre, na princípe klobúkového tanca. Jeden ide občas von, všetci ostatní len zmenia polohu v tanečnej figúre. A tak sa, ako som už povedal v nejakej faktickej, môže stať, že napriek tomu, že iste na Slovensku existujú viacerí pediatrickí experti, sa stane štandardom, že za expertku Úradu pre dohľad je vybratá práve tá, ktorá bielila. Ešte raz zdôrazňujem, možnože je nepochybne dobrá pediatrička, ale bola ochotná urobiť toto, čo sa prieči elementárnej etike, a my ju dáme do dohľadu, pomaly do morálno-etickej komisie, ktorá hodnotí iných lekárov. Ako je to maličkosť. A neviem, aké sú dosahy, ale ja si myslím, že minister má telefón a má ho aj riaditeľka úradu. A tak jej zavolám, že nech sa zobudí a že chcem do 10 minút informáciu o výmene kádrov. Ak sa tak nestane, tak tam tá pediatrička bude ďalej, lebo tak to chodí. Tak to chodí. Kedysi na Slovane, to bolo dávno, väčšina z vás vtedy na štadión asi nemohla chodiť, sme mali prvý útok Starší, Golonka, Černický, druhý Grandtner, Nedomanský, Kordiak a tretí boli, a bez urážky, boli to bojovní, dobrí chlapci, hral tam napríklad Bogdan a iní, boli tzv. údržbári. Prvé dva útoky motali Sparte a Jihlave hlavu. Tretí tam bol nato, aby neinkasoval. Nemusel dávať góly, nečakalo sa od neho nič fenomenálneho, mal to udržiavať. Žiaľbohu, v Augiášovom chlieve je kolega Čislák zaradený priam osudom do tretieho útoku, teda má to udržiavať a má udržiavať šajn, že to ide a že tu aj tam sa to a to, áno, kolega Fischer má rád kačice a sem-tam aj nejaký keš, tak sme teda urobili nápad, že budeme doktorov školiť proti korupcii. No, tí, čo celý život brali a si aj pýtali, neviem, ako sa polepšia, lebo múdre úslovie hovorí, že „starého psa novým kúskom nenaučíš“. A tí, ktorí sú mladí a idealistickí a ešte sú ochotní pristupovať k pacientovi bez úvah o takomto niečom, tých môžme ešte aj doškoliť, ale čert ho vie. Pričom nijako nezľahčujem fakt vydierania úplatkov, áno, a podmieňovania starostlivosti úplatkami, čo je nehorázne. Ale povedzme si otvorene, táto hanebnosť sa odohráva medzi pacientom a lekárom a je aj na pacientovi, aby niesol svoj diel zodpovednosti za nápravu. Lebo samo sa to neurobí. Vydierajúci lekár, pokiaľ nenarazí, tak bude vydierať ďalej. To znamená, že aj keď sa tam tiež hýbu peniaze, a to teraz poviem cynicky, nie sú to peniaze určené na zdravotnú starostlivosť. Je to osobná, možno aj vydretá platba na tom pacientovi. Ale to, o čom hovoríme u nás, je to, že žijeme v bludnom kruhu štandardizovaného gabania verejných zdrojov. A tu sa opäť dostávam k tomu, že si neviem predstaviť, že by Nemocnica sv. Alžbety a jej stomatológia a stomatochirurgia boli ochotné najať si niekoho, kto bude čistiť ich priestory za 28-tisíc eur mesačne. Pretože sú normálni, pretože sú súkromníci, pretože by naňho hodili zvieraciu kazajku, spútali ho po takomto návrhu. Pretože za 28-tisíc by tú chodbu musela šúrovať Alžbeta, toho mena II., kráľovná Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska. A napriek tomu, chvalabohu, ten klobúkový tanec zabral, ten jeden vypadol z kola. Ale už len to, že to niekoho napadne, je ukážka, ako to v zásade beží. To znamená, že ten spôsob, že z čoho sa len trochu dá, nielen zo špikových kostí, urobíme „vejvar“, že budete teda vyvážať – a kde? A tu sme u toho, že budeme hľadieť niekoho ogabať. Ale popáleninovú nemocnicu v Šaci asi neogabeš, tá, pochybujem, že je ochotná nechať so sebou nakladať. Ale najistejšie sa gabe tam, kde to môžme mať kádrovo ošetrené tak, že „vejvar“ je pre tie kádre oveľa bližší ako súkromníkovi, ktorý chce prosperitu svojho zariadenia. Takže Češi majú Ratha, kdekto má kdečo, Rumuni ich majú celé plejády a my máme, a to by sme mali mať pomaly na štandarde, keď už nie prezidenta, lebo ten sa statočne pokúša čeliť tejto veci, ale na štandarde hádam ministerstva zdravotníctva, keby nejakú štandardu malo, by malo byť napísané, že „kto nekradne, okráda svoje deti“ alebo „trestný čin sa nestal a zákon porušený nebol“. Áno, to je štandardné posolstvo: zákon porušený nebol. Keď som počúval zdôvodnenie kolegu Čisláka, a pripusťme, že aj pravdivé, teda že ten priestor heliportu mal vecné bremeno, že by tam mohli tie helikoptéry pristávať napriek tomu biznisu, ktorý by prebehol, že je to síce núdzové, no ale iné nikto nevybudoval ani predtým, ani potom za ostatných 25 rokov. Takže asi sme tam niekoho doviezli, zachránili mu život, zoperovali ho a použili to núdzové zariadenie s vecným bremenom. Ja len keď počúvam tie reči, ako to od tej doby nikto nechcel a nekúpil, to hovoril síce kolega Raši, ak sa nepletiem, tak sa ja pýtam, a ten šialenec, čo to chcel kúpiť, ten, čo chcel mať nádvoria a hospodárske budovy nadosmrti? Ja keď počúvam takéto reči, tak ma napadá v blahej pamäti firma Henbury, tá si z čistej perverzie kúpila pozemky pod PKO v Bratislave, aby mohol starý Henbury so starou Henburyčkou per pazuch prechádzať stemnelými priestormi veľkej estrádnej haly (potlesk) a povedať jej: „Stará, toto, po čom šliapeš, je moje.“ A poslanci mestského zastupiteľstva Bratislavy, ktorí to schválili, sa ešte možno dodnes, poniektorí, domnievajú, že oni mu to nepredali, že oni mu to predali na to, aby tam tú Henburyčku v tichu večernom sprevádzal, a že to je všetko, že tým to končí. Takže keď som počúval reči o predaji dnešného francúzskeho, gréckeho a japonského veľvyslanectva budov na Hlavnom námestí v Bratislave, tak tí, ktorí to podporovali v našom malom zastupiteľstve, to podávali tak, že ten, čo to kupuje, je čistý šialenec. Lebo že to je tak stratové a tak nanič a čo by sa s tým vôbec dalo kedy robiť, to je čistá strata. Tak som povedal, manželky kupujúcich by mali na svojich mužov uvaliť kuratelu, teda zbavenie svojprávnosti psychiatrom, pretože ako môžu byť ochotní taký krám za také peniaze kúpiť. A toto isté ma napadá pri rečiach o tých pozemkoch na Kramároch, že snáď to bol šialenec, čo to kupoval, lebo však je to nanič. No, čo chcete mať sklad pneumatík a trochu chodníka k nemu? Takže som skeptický pri týchto ospravedlneniach. A, samozrejme, nespochybňujem, zažil som ho v plnej kráse na výjazdnom, teda prieskume výboru. Iste veci rozumie, len neviem, či má celkom pán generálny riaditeľ VšZP ten absolútne najistejší morálno-etický background. Tým ho nesúdim, len po všetkom tomto ma „jímá“ isté podozrenie. A toto je presne to, že síce pán minister neobchodoval s tým cétečkom v Piešťanoch, to je svätá pravda, a už mu tisíckrát sme obili o hlavu ten výrok o pseudokauze, ale ten proces sa mohol rozbehnúť preto, že pôvodné zloženie dozorného orgánu bolo také, že stačil na varovanie a zablokovanie tohto veľkolepého biznisu. Čo sa s tým urobí? No, štruktúry ministerstva rozšíria počet členov dozornej štruktúry na taký počet, aby už nestačila protiváha. A to sa nestalo z vôle Božej alebo nariadením Európskej únie. Celkom konkrétne niekto rozhodol, že sa rozšíri ten počet tých ľudí a že sa tam nominujú ďalší ľudia, ktorí, pochopiteľne, v kontexte trasoviska, o ktorom hovorím, budú hlasovať tak, ako treba. A takto veci chodia. To znamená, že chudák pán minister dostal úlohu, ktorá je ťažko riešiteľná: udržať dobrý dojem z fungovania rezortu. Udržať ho bez toho, aby, ak by aj mal dobrý úmysel, mohol dramaticky buchnúť päsťou po stole. U nás sa búcha päsťou po stole, ako ukazuje slovenská politika, najlepšie potom, keď už si von a si v stajni. Ale, žiaľbohu, pán minister, spútaný na rukách aj na duši, nemal veľa možností vecou pohnúť, a napriek všetkému, čo tu zaznelo, nielen odo mňa, ale aj od iných, s ním mám taký akýsi kolegiálny súcit. Proste už minule pri predchádzajúcom odvolávaní mi to kolega Raši obil o hlavu a povedal, že nakoniec som takmer povedal, že však čo už s ním, s chudákom, čo ho odvolávame. No nie, pán minister je osoba, ktorú odvolávame ako symbol. A, samozrejme, s tým je spojená aj jeho osoba. Ale ako symbol toho, že sa nám tento spôsob „léta“, ako hovorí Rudolf Hrušínský vo Vančurovom Rozmarnom létě, „nezdá šťastný“. Tento spôsob existencie zdravotníctva na Slovensku sa nám nezdá šťastný. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)