J. Rydlo, poslanec: (2010-02-12):
Slávna snemovňa, štát má právo a povinnosť formovať svojich občanov, aby poznali jeho dejiny, ústavu, zákony a aby milovali vlasť. Dovoľte mi podeliť sa o zážitok z roku 1983, ktorý mi utkvel v pamäti, pretože mi ho rozprával môj padovský profesor, historik Milan Ďurica, čestný člen Slovenského ústavu, ktorý sa v tom čase veľmi často zdržoval v Spolkovej republike Nemecko, kde udržiaval intenzívne vzťahy tak vedeckej, cirkevnej i politickej povahy. Izraelská univerzita Bar-Ilan, ktorá mala vtedy 10-tisíc poslucháčov, udelila čestný titul Doctor honoris causa dlhoročnému predsedovi Židovskej obce v Berlíne Heinzovi Galinskému. Pri tejto príležitosti prezident univerzity Bar-Ilan prof. Emanuel Rackmann poskytol rozhovor redaktorovi nemeckého časopisu Deutschland-Berichte. Na otázku, čím sa jeho univerzita líši od ostatných univerzít v Izraeli, Rackmann povedal: „Podstatný rozdiel medzi našou univerzitou Bar-Ilan a ostatnými univerzitami v Izraeli tvorí fakt, že naši študenti musia absolvovať o 25 % viacej študijných kurzov, ktorými sú špeciálne povinné predmety z judaistiky. Medzi tieto patria: židovská filozofia, židovské dejiny, Biblia a Talmud, pretože my uplatňuje svetonáhľad, že na tejto univerzite nemôže promovať v žiadnom odbore študent, ktorý by neovládal tieto predmety. Každý študent musí poznať korene židovského života. Tieto korene tvoria najdôležitejšiu časť toho, čo naša univerzita dáva študentom. Druhým dôvodom je to, že my sme sionistická univerzita. Preto vyžadujeme od našich študentov, aby aj oni boli sionistami, aby boli idealistami, aby pre štát niečo robili, aby mu niečo dávali a nie iba od neho prijímali. Na našej univerzite máme niektoré fakulty tak zariadené, aby študenti národu čosi dávali.“ Potiaľto prof. Emanuel Rackmann. Ak uvážime, že Izrael mal vtedy asi 2,5 mil. obyvateľov, teda približne polovicu obyvateľov Slovenska, a z tej univerzity mu každoročne vyšlo dva- až tritisíc takto vyučených a súčasne národne i nábožensky k idealizmu vychovaných mladých akademicky vzdelaných pracovníkov, ľahšie pochopíme jedinečný svetový fenomén všestranného rastu a mohutnenia štátu Izrael, ktorý má dnes viac ako 7 mil. obyvateľov. Ale by nám to mohlo pomôcť nahliadnuť, ako je to aj s národnou tragédiou hraničiacou s kultúrnou, ekonomickou aj politickou situáciou nášho mladého štátu. Naše vlády, žiaľ, bez výnimky nielenže nezaložili podobnú vysokú školu s jednoznačným a intenzívnym študijným programom historického a náboženského obsahu národných dejín, ale naopak, až s nepochopiteľnou nezodpovednosťou zachovali nezmenený celý školský systém s jeho starými marxisticko-boľševickými osnovami, pedagogickými príručkami a učiteľmi. Títo v drvivej väčšine podnes vyučujú a vychovávajú mládež k bezduchému materialistickému internacionalizmu a upevňujú v mladých dušiach hriešnu neznalosť historických koreňov národa, do ktorej neprestávajú vštepovať absurdné tézy historickým vývojom na smetisko dejín vyvodeného čechoslovakizmu. Toto je jedna z hlavným príčin našej súčasnej duchovnej, ale nielen duchovnej biedy. Preto je zvrchovaný čas, aby sme sa my Slováci zobudili. Aby sme si uvedomili, že máme svoje hlboké historické korene v slávnej štátotvornej náboženskej i kultúrnej minulosti, ktorá nás mravne zaväzuje, aby sme sa nebáli nikoho, ani vzdialených veľmocí tohto sveta, ale si uvedomili naše sväté právo žiť a rásť v duchu našich národných tradícií. Na to nás oprávňuje najzákladnejší princíp každého demokratického zriadenia, podľa ktorého je aritmetická väčšina, ktorá rozhoduje o povahe, hodnotách a cieľoch orgánov zákonodarstva i výkonnej moci v správe štátu. Je jedným z krikľavých paradoxov doterajšieho vývoja v našom štáte, že nad štyrmi pätina veriacich občanov slovenskej národnosti rozhodujúcu moc dostali do rúk predstavitelia mikroskopických zoskupení Slovákom národne i nábožensky úplne cudzích alebo odcudzených jednotlivcov. Za takýto vývoj v spoločnosti sme zodpovední všetci, lebo iba správne použitie volebného lístka prakticky jediný, a práve preto nielen politicky, ale aj mravne zodpovedný za prejav moci, ktorou každého občana vybavuje základný ústavný zákon, môže túto absurdnú situáciu podstatne zmeniť a dať našej spoločnosti impulz na správnu orientáciu ďalšieho vývoja v súlade so základnými hodnotami našich historických koreňov, na zachovanie a zveľadenie vzácneho dedičstva našich otcov. Slávna snemovňa, prečo hlasovať za tento zákon? V tlačovom orgáne Slovenského hnutia obrody Právo národa čítam: „Od vstupu Slovenska do Európskej únie sa občania Slovenskej republiky, a hlavne mladí, čoraz menej hlásia k svojej vlasti a čoraz menej sa považujú za Slovákov. Dnešná takzvaná moderná doba občanom vtĺka do hláv, že všetko, čo je zahraničné, a predovšetkým americké, je najkrajšie, najlepšie a všetko, čo je slovenské, sa považuje za zastarané, nemoderné a najmä nezaujímavé. Občania Slovenskej republiky sa v dnešnej modernej spoločnosti považujú za Európanov a na našu históriu, kultúru a tradície sa jednoducho kašle. Je to však správne? Je správne, že človek, ktorý sa narodí na Slovensku, kde má právo na vzdelanie, prácu, rodinu, sa nehlási k svojej vlasti? Ako to potom pôjde ďalej, keď sa budeme my Slováci tak ľahostajne správať k svojmu vlastnému národu? Budeme si takýmto spôsobom môcť povedať o niekoľko rokov, že sme Slováci? To, že sme vstúpili do európskeho spoločenstva, neznamená, že sa musíme správať tak, ako to chce Európa a Spojené štáty americké, to nás chcú za každú cenu zjednotiť a urobiť z nás jeden zmiešaný super štát. Aj po vstupe do Európskej únie sme stále ostali Slovákmi a stále máme svoje práva, kultúru, históriu, tradície a jazyk. Buďme hrdí na to, že sme Slováci, a zachovávajme náš národ, za ktorý tak ťažko bojovali naši predkovia, a myslíme pritom aj na budúce generácie. Ja naozaj nepochopiteľné, že Slovák žijúci na Slovensku sa označí za Európana. Nemôžeme sa správať tak, že to, čo je zahraničné, je krajšie, lepšie ako naše slovenské. Preto celkom správne vyhlásil predseda vlády Slovenskej republiky Robert Fico, že je dôležité, aby sa Slováci učili svoju históriu a vychovávali sa k vlastenectvu. Mali by sme pozerať do budúcnosti a každý Slovák, ktorý sa paradoxne v prvom rade označuje za Európana, až potom za Slováka, by sa mal nad sebou skutočne zamyslieť. Máme bohatú skúsenosť, máme bohatú históriu a históriu takú, akú by nám mohol závidieť nejeden štát Európskej únie. Dnešná takzvaná moderná kultúra Západu, ktorá sa stále vo väčšej miere propaguje na každom kroku, je azda lepšia? Veď vlastenectvo nie je žiaden extrémizmus, ako to radi vyhlasujú slávne médiá. Vlastenectvo je prirodzenosť, ktorú má každý človek, ktorý miluje svoju vlasť. Preto nebuďme my Slováci nepriateľmi nášho národa a buďme hrdí na to, kto sme.“ Potiaľto Slovenské hnutie obrody. Čo dodať? Takto zmýšľajú mladí ľudia, ktorých nevychoval režim, ktorému sme odzvonili pred dvadsiatimi rokmi. Nechodia z recesie ani v pionierskych šatkách, ani v nostalgických uniformách, či s vyholenými hlavami. Odchovalo ich ponovembrové Slovensko, sú plodom našej súčasnosti a rodiacej sa slovenskej demokracie. Sú to mladí ľudia, mládenci, devy, muži, ženy, ktorí sa sami, opakujem sami, samučičkí sami prepracovali k tomu, že si uvedomujú, že ľudský život je len vtedy plnohodnotný, ak je to život hodnôt. Áno, sú hrdí na svoju domovinu a slovo vlasť je pre nich hodnotou jednou zo základných ľudských hodnôt. Nie, nie je ich mnoho, bohužiaľ. Vyznávajú však to, čo kedysi hovorieval Ladislav Hanus: „Človek môže urobiť všetko, no nemôže to urobiť sám.“ A nebol sám, keď vo Vysokých Tatrách kedysi tiež mladým ľuďom na svojich prednáškach hovoril, že štát má právo a povinnosť formovať svojich občanov, aby poznali jeho dejiny, ústavu, zákony a aby milovali vlasť. Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte, prosím, iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte, prosím, mne. Ďakujem.