T. Rosová, poslankyňa: (2008-12-05):
No a dovoľte mi teraz povedať niečo o tom, čo si myslím o predlohe a čo si myslím vlastne o bode, o ktorom teraz rokujeme. Myslím si totiž, že rokujeme, samozrejme, principiálne a primárne o ochrane nefajčiarov, ale rokujeme aj o tom, kam patrí Slovensko. Či ozaj patrí medzi moderné, civilizované krajiny Európskej únie, alebo patrí dakam inam. Chcela som na tomto mieste hovoriť niečo o tom, či patríme niekam tam, kde fajčia ako Turci, ale presvedčila som sa, keď som sa pripravovala, že už aj v Turecku je naozaj pomerne silná a silnejúca ochrana nefajčiarov, takže toto geopolitické umiestnenie akosi neobstojí. Spomínam si na to, ako sme v tomto parlamente na začiatku volebného obdobia počúvali pomerne silné záväzky. Pán podpredseda vlády, pán Čaplovič, v našom výbore osobne prezentoval svoj záujem na tom, aby Slovensko pristúpilo k tým krajinám, ktoré definitívne zakázali fajčenie v reštauračných a iných priestoroch spoločného stravovania. No a nielenže nám prezentoval tento svoj zámer, ale zároveň nás ako výbor žiadal o jeho podporu. A myslím, že sa mu tej podpory vtedy aj dostalo. Dokonca myslím, že v našom výbore bez výnimky. No ale akosi prešiel rok a pol, možno dva roky, pána podpredsedu vlády počuť nie je, ale zato tu máme návrh zákona. Máme tu návrh zákona v takom znení, o ktorom hovoril pán minister ako predkladateľ ako o kompromise. Mne sa zdá, že v niektorých častiach dokonca nejde ani o kompromis, ale že tento zákon v takejto podobe nič nerieši. Nič nerieši najmä v tej časti, kde sa hovorí o fajčení v tzv. zariadeniach spoločného stravovania. Rozmýšľala som, prečo vlastne? Prečo vlastne došlo k takejto zmene? Priznám sa, celkom som nenašla odpoveď. Silne pochybujem, že by o stavebné oddelenie fajčiarskych a nefajčiarskych priestorov v týchto zariadeniach mali nejaký eminentný záujem stavbári, lebo v čase PPP projektov toto je naozaj zanedbateľné. Majitelia týchto zariadení tiež nie. Tí sa dali počuť, že preferujú úplný zákaz. Takže kto má vlastne záujem na takomto, nazvime to, kompromise? Obávam sa, že tak trochu zaúradoval strach, nedostatok odvahy. Opatrenie, ktoré podľa dôvodovej správy podporuje veľká väčšina populácie, sa do zákona nedostalo možno preto, že ho síce podporuje väčšina populácie, ale nie celá. Myslím, že je to niečo podobné ako v prípade povinných zimných pneumatík. Navrhuje sa kompromis, ktorý v konečnom dôsledku veci nepomôže, ale v oboch prípadoch, tak v prípade ochrany nefajčiarov, ako v prípade zimných pneumatík, sa napokon obráti proti bezpečnosti, proti zdraviu, proti ľuďom. No možno podstatné je to, že najväčší frfloši budú umlčaní. A rozumná väčšina, tá obvykle nefrfle. Na druhej strane ale som trochu optimista, lebo zaregistrovala som aj v médiách, že z rôznych politických táborov sa ozývajú hlasy, ktoré podporujú radikálnejšie riešenie. Preto verím, že tá rozumná väčšina, ktorú som spomínala, nájde v tomto parlamente oporu a že naprieč politickým spektrom nájdeme riešenie, ktoré nás do tej Európy zaradí. Ak tvrdím, že tento návrh zákona v podstate nič nerieši, hovorím teda najmä o časti, kde sa hovorí o fajčení v tzv. zariadeniach spoločného stravovania. Aby nedošlo k nedorozumeniu, tak ako aj pán minister včera uviedol, podľa tejto predlohy zákona zariadenia spoločného stravovania sú tie zariadenia, ktoré poskytujú služby spojené „s výrobou, prípravou a podávaním pokrmov alebo nápojov“, teda nejde len o reštaurácie, ale ide aj o kaviarne či bary. Prečo teda podľa mňa toto opatrenie, stavebne oddeliť v takýchto zariadeniach fajčiarske a nefajčiarske priestory, skôr než by veci riešilo, zbytočne ich komplikuje. Tak po prvé pozrime sa na to z pohľadu podnikateľského prostredia. Dôvodová správa hovorí, že toto riešenie bude mať na podnikateľské prostredie pozitívny vplyv. Pán spravodajca včera uviedol, že dopady na podnikateľské prostredie nie je možné odhadnúť. Ale majitelia malých bistier, malých kaviarní ich odhadnúť vedia. A majú právom obavy. Najmä tí, ktorí sú v susedstve väčších zariadení, ktoré sú zvýhodnené tým, že môžu pristúpiť k navrhovanému deleniu priestorov. Takže majiteľom tých malých kaviarničiek, malých bistier sa určite podnikateľské prostredie nezlepší. Pretože keď je v spoločnosti čo len jediný fajčiar, vieme, ako to chodí. Celá spoločnosť končí v tom zariadení, kde sa fajčiť dá. Po druhé v dôvodovej správe sa uvádza: „Prijatie prísnejších opatrení je taktiež v záujme ochrany zdravia zamestnancov v zariadení spoločného stravovania, ktorí vdychujú tabakový dym počas celej pracovnej doby, čo v súčasnosti možno považovať za diskriminačné vo vzťahu k ostatným zamestnancom.“ No tak k tomuto bodu by som naozaj očakávala vysvetlenie. Ako budú zamestnanci chránení? Ako budú chránení tí zamestnanci, ktorí obsluhujú vo vyhradených fajčiarskych priestoroch, kde bude vlastne možno dvojnásobne hustejší dym, ako je teraz? Tretí môj argument. Určite každý z vás pozná z vlastnej skúsenosti, ako to býva, keď sa má stretnúť fajčiar s nefajčiarom, či už ide o pracovnú kávu alebo o spoločenské posedenie. Ako sa rozhoduje obvykle o mieste stretnutia? Automaticky sa vychádza z toho, že fajčiar môže nefajčiť aj vo fajčiarskom priestore, kým fajčiar v nefajčiarskom priestore fajčiť nemôže. No a výsledkom je to, že nefajčiar sa prispôsobí fajčiarovi. Väčšina takýchto stretnutí teda končí tam, kde sa fajčiť môže. A som presvedčená, že tak to bude dovtedy, kým takáto možnosť bude existovať. Lenže keď tá možnosť bude iba vo vyhradených priestoroch, bude tam dym hádam ešte koncentrovanejší a pasívne fajčenie teda ešte intenzívnejšie. Napadá mi jedno také riešenie, ktoré by v prípade existencie vyhradených fajčiarskych priestorov v podnikoch naozaj zrovnoprávnilo obidve skupiny a vytvorilo by pre fajčiarov rovnaké podmienky a tlak na prispôsobenie sa nefajčiarom, ale neviem, či sa vám bude toto riešenie páčiť. Takéto rovnaké podmienky by totiž boli v prípade, tak ako je v nefajčiarskych priestoroch zakázané fajčiť, bolo vo fajčiarskych priestoroch zakázané nefajčiť. Ja si to viem živo predstaviť, ale bolo by to pomerne absurdné. Viem si predstaviť, ako príde čašník so zapaľovačom v ruke k nefajčiarovi a zdvorilo ho upozorní: milý pane, tento priestor je fajčiarsky, vidím, odkedy ste prišli, ste si nezapálili, tak buď nech sa páči, alebo potom nefajčiť môžete vonku. No, je to pomerné absurdné. Možno v podnikoch nižšej cenovej skupiny by sme mali na stenách tabuľu Nefajčiarov neobsluhujeme. Možno by sme sa stali európskou atrakciou, ale ja myslím, že rozumnejšie bude hľadať iné riešenia. No a ďalší môj argument. Predstavme si, že prejde zákon v predloženej podobe. Zariadenia spoločného stravovania ho začnú napĺňať. Začnú budovať priečky, vynaložia náklady na oddeľovanie priestorov. Na ako dlho si myslíte, že to bude mať zmysel? Ja som presvedčená, že skôr či neskôr, ale myslím si, že skôr skôr ako neskôr sa budeme musieť prispôsobiť aj my na Slovensku celoeurópskemu trendu a zakázať fajčenie bez výnimky. A potvrdzuje to aj správa TASR z 27. októbra 2008, dovolím si ju vám prečítať: „Brusel. Európska komisia zvažuje zavedenie zákazu fajčenia na všetkých pracoviskách vrátane reštauračných zariadení a barov po celej Európskej únii. Potvrdila to dnes hovorkyňa komisára pre zamestnanosť a sociálne otázky Chantal Hughesová.“ No a čo potom urobíme s tými zbytočnými priečkami? Apelujem preto na vás, milí kolegovia, milé kolegyne, dohodnime sa v druhom čítaní na rozumnom, na perspektívnom riešení, na osvietenom riešení, na európskom riešení. Dohodnime sa na zákaze fajčenia vo všetkých zariadeniach spoločného stravovania. Prihlásme sa k takémuto európskemu riešeniu sami a dokážme, že nás k nemu nie je treba dotlačiť. Nájdime konsenzus naprieč stranami aspoň v takej veci, ktorú podľa dôvodovej správy podporuje 70 % obyvateľstva. Ďakujem vám za pozornosť.