Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2015-02-10):
Ďakujem za slovo, vážený pán predseda. Vážený pán minister, vážený pán spravodajca, kolegyne, kolegovia, dovoľte mi niekoľko slov k predmetnej rozprave. Ono tá rozprava je tu už opakovane, opakovane, a aj keď tá správa o zahraničnej politike je širšia, tak veľmi často a doposiaľ zatiaľ stále sa to zužovalo v podstate na ten konflikt, ktorý je na Ukrajine. Čo je prirodzené, lebo je to náš bezprostredný sused, a nemôžme sa tváriť, že tak závažná vec, ako je konflikt u nášho východného suseda, mala by nám byť ľahostajná. Je to veľmi, veľmi vážna vec. Takto pred rokom, keď som tu stál pri tom rečníckom pulte, vtedy som upozorňoval, tie nepokoje, ktoré začínali v Kyjeve, hovorím, že nepodporujme tú nenávisť a to násilie, ktoré sa tam pácha, lebo to môže vyústiť do vojny. Dnes je to tu. Dnes sú tu protichodné názory a možno aj postoje, aj tvrdenia, rovnako aj, mohol by som to nazvať, spravodajské hry, lebo je to naozaj obdobie studenej vojny a veľmi mi to pripomína studenú vojnu. Jeden názor je taký a druhý je diametrálne odlišný. Ale faktom je pravda, nebudem toto rozoberať tuná, že čo je teda pravdivé, čo nie je nepravdivé, ale aby nebolo to také jednostranné. Mne sa zdá, že v našich médiách je to príliš také jednostranné, hej, a odsudzujeme len to Rusko. Ale v skutočnosti dovolím si povedať, že je to inak. Faktom je to, že na Ukrajine zomierajú nevinní ľudia. Nevinní ľudia. A vraždia sa tam vlastní, vlastní spoluobčania alebo vlastní bratia. Brat proti bratovi. Sestra proti sestre. Ten konflikt je naozaj tak vážny, a keď nedá mi, aby som nespomenul tuná aj pápeža Františka, ktorý na audiencii, tuším to bolo teraz, túto nedeľu, keď vyzval na ten pokoj, a hovorí, že je to strašné, táto bratovražedná vojna. Ono je ľahko rozpútať nenávisť, ľahko je rozpútať vojnu, ale veľmi ťažko sa nastavuje mier a veľmi ťažko, a je to vidieť, aj keď to prímerie už koľkokrát bolo dojednané, stále je ktosi ten, ktorý toto prímerie poruší. Ja, ak dovolíte, budem, trošku nadviažem na predchodcu, na kolegu Šebeja, ktorý povedal, že: Západ končí tam, kde končia gotické chrámy. Nestihol som to v tej faktickej poznámke, kvôli tomu som sa prihlásil. Aby sme nemali takú len krátku pamäť a aby to nebolo také podsúvané, také jednostranné, a jak naša krajina je prozápadná. Dovolím si povedať, že nie je. A myslím si, že aj deti v školách sa učia, že Slovenská krajina je uprostred Európy. Nie je západná, nepatrí k Západu a rovnako ani k Východu, ale je mostom medzi Východom a Západom. Stále to hovorím, že je mostom. A tým mostom, sa vrátim trošku späť ako do histórie k našim vierozvestcom, k svätému Cyrilovi a Metodovi, ktorí v IX. storočí prichádzajú k nám s kresťanstvom a prichádzajú takisto s kultúrou, ale čo nám prinášajú, to je jazyk. Teda nie jazyk, ale písmo, hlaholiku. Hlaholské písmo sa veľmi krátko používalo, bolo to len 21 rokov, neskôr to bola cyrilika, ktorá sa používala. Ale hlaholika má úplne inú podobu, ako má dnešné písmo, ktoré my používame dnes. Má oblé tvary. Dnešné písmo, ktoré my používame, je latinské. Ale spomínam týchto dvoch vierozvestcov preto, lebo oni sú tým mostom medzi Východom a Západom. Títo vierozvestcovia neprichádzajú zo Západu, ale prichádzajú, paradoxne, prichádzajú z Východu, cez to všetko, že knieža Rastislav žiada o pomoc rímskeho biskupa, aby poslal vierozvestcov, lebo tá germanizácia, ktorá tu bola silná na našom území Veľkej Moravy, mala tak silný vplyv, že sa bál o to, že stratí identitu, že stratí náš národ identitu. Nakoľko nebola tá pomoc poskytnutá zo strany Západu, obracia sa na Východ a Michal III., cisár, posiela svätých Cyrila a Metoda. Myslím si, že tu našu históriu poznáme veľmi slabo. Musím sa priznať, že aj ja. Lebo keď v časoch, keď som chodil do školy, a učili sme sa ten dejepis, my sme nemali ani len zmienku o svätom Cyrilovi a Metodovi. Ale stala sa tu prelomová a fenomenálna vec, oni prichádzajú s týmto písmom a liturgickú knihu, liturgické knihy prekladajú do staroslovienčiny a staroslovenčina, môžeme sa o tom, viesť polemiky, či staroslovienčina, či staroslovenčina, ale sú odborníci, ktorí hovoria, že je to staroslovenčina, je preložená do teda liturgickej knihy. A evanjelium svätý Cyril prekladá do staroslovenčiny a staroslovenčina sa stáva štvrtým liturgickým jazykom, štvrtým liturgickým jazykom. Okrem latinčiny, gréčtiny a hebrejčiny je to staroslovenčina. Údajne to tak bolo, že to bolo až do Druhého vatikánskeho koncilu. To je predchádzajúce storočie, 1962. Takže toto bola skutočne výnimočná vec, výnimočná vec, ktorú nevieme ako doceniť. A svätý Cyril a Metod, keď putujú do Ríma, tak oni cestou sa zastavujú a, paradoxne, a to je ten bolestivý Krym, ktorý mi spomíname, a svätý Cyril s Metodom objavujú hrob svätého Klimenta, bol to tretí rímsky pápež, svätý Kliment, a do Ríma prichádzajú s pozostatkami, svätí Cyril a Metod, kde žiadajú Hadriána II. o uznanie staroslovenčiny ako štvrtého liturgického jazyka. Čo sa stalo? Hadrián s celým sprievodom vychádza v ústrety našim vierozvestcom a kladú knihu – v podstate toto, začínajú naše dejiny a my nemáme ten počiatok s mečom v ruke, alebo s kanónom za chrbtom, ale začíname naozaj tou liturgiou a začíname písmom svätým – a kladú tieto liturgické knihy v Santa Maria Maggiore na oltár jasličiek. A takto v podstate sa začínajú písať, začína sa písať naša história. Ja som len chcel podotknúť to, že by sme zase tak netvrdili, že Slovensko patrí tak jednoznačne k Západu. Naozaj Slovensko je také zlomové, je zlomové, kde sa láme Západ s Východom. A Slovensko je krajinou tou, ktorá veľmi dobre rozumie jak Východu, tak aj Západu. Preto my máme byť tým mostom. Mrzí ma to veľakrát, keď sú tu naozaj také, by som povedal, veľmi agresívne a také štvavé postoje možno niektorých kolegov a s takou nenávisťou, s akou vystupujeme voči Rusku. Nemôžem s tým súhlasiť, nemôžem s tým súhlasiť, ja som s tým nesúhlasil už pred rokom, keď sme tu boli, a opakovane, a odmietam to aj opakovane. Aj keď tá história paradoxne hovorí o tom, že my sme boli tí, kedy v podstate náš národ bojoval práve proti Rusku. A toto by sa malo zopakovať v podstate znova. Áno, myslím si, že aj ten západný svet si uvedomuje tú skutočnosť, že áno, stávame sa nespoľahlivými tými spojencami, lebo to je taká bratovražedná vojna. Neviem si to ani predstaviť, že by sme naozaj mali stáť na pozícií takej a by sme mali, mali naozaj reálne bojovať proti Rusku. Ja len toľko som chcel k tomu Východu a Západu. A tie posledné gotické chrámy, tie som spomínal v tej faktickej poznámke, to je na severovýchode Slovenska, je to Bardejov a juhovýchod Slovenska, Košice. Ale chcel som podčiarknuť tú skutočnosť, že my máme veľmi blízko k tomu Východu a veľmi dobré rozumieme aj Slovanom, ktorí žijú na východ od našej krajiny. Neviem, nebudem rozvádzať ďalej tú správu, ktorá je tuná, myslím si, že tu už odznelo veľmi veľa vecí takých. Ale ja jak som aj pred rokom, tak aj teraz a stále budem vyzývať k tomu, aby tento konflikt na Ukrajine bol ukončený a riešil sa formou dialógu. Tento konflikt vôbec nemal začať, nemal začať. A tam, kde prestávajú argumenty a slová, tam začínajú rinčať zbrane. Ja budem stáť vždycky na strane tejto pokojnej cesty a na strane riešenia formou dialógu. A to, že možno tie pripomienky, ktoré tuná zazneli, že možno vláda, minister zahraničných vecí a premiér nemajú ten istý názor na zahraničnú politiku, lebo to odznelo od niektorých kolegov tuná, no rovnako je to aj v pléne Národnej rady. A to je jedno šťastie. Aj podľa prieskumu verejnej mienky dve tretiny našej krajiny je prorusky orientované. A aj túto skutočnosť nemôžme len tak hodiť cez rameno, ale treba ju brať vážne. Ďakujem pekne za pozornosť.