K. Tóthová, poslankyňa: (2008-03-26):
Osobne sa nestotožňujem  s tým, že by bolo treba novelizovať Ústavu Slovenskej republiky, pretože by mala byť nejasná a málo inštruktívna. Som hlboko presvedčená, že súčasné znenie čl. 138 ods. 2 písm. a), ktoré sa vlastne týka právnej situácie JUDr. Horvátha, je plne jasné a plne inštruktívne. Alternatíva ústavy z roku 1992 totiž v tomto konkrétnom článku ústavy nemala kogentné ustanovenie, ale mala dispozitívne, to znamená, že ústava výslovne uvádzala, že pokiaľ vznikla situácia obdobná ako v prípade pána JUDr. Horvátha, bolo možné, teda prezident mohol odvolať sudcu Ústavného súdu na základe právoplatného odsudzujúceho rozsudku za úmyselný trestný čin. Novelizácia v roku 2001 pozmenila tento článok ústavy v tom smere, že nahradila dispozitívne ustanovenie kogentným ustanovením. Kogentným ustanovením  v tom zmysle, že prezident nie môže odvolať sudcu Ústavného súdu na základe právoplatného  odsudzujúceho rozsudku za úmyselný trestný čin, ale musí, teda odvolá sudcu Ústavného súdu. Ja si myslím, že  táto zmena ústavy veľmi jasne uvádza, aký je zámer ústavodarcu a aký je priestor pohybu subjektu, ktorý má realizovať tento článok  ústavy, konkrétne prezidenta. Tým, že vývojom  došlo k tejto zmene, myslím, že jasne bolo naznačené, ako treba v danom prípade pokračovať. Ďalej by som sa chcela pozastaviť nad stanoviskami, ktoré v súvislosti s aplikáciou tohto ústavného článku vznikli, a síce, že ide o zahladený trestný čin. Teda začal sa uvádzať  problém do roviny zahladenia alebo nezahladenia úmyselného trestného činu. Vážené dámy, vážení páni, ja sa pýtam, kde je právny podklad pre takýto výklad ústavy? Ktorý zákon alebo ktorý článok ústavy rozlišuje situáciu v prípade spáchania úmyselného trestného činu na právnu situáciu, v ktorej bol zahladený tento trestný čin a v ktorej nebol zahladený. V celom právnom  systéme niet podkladu, z ktorého by sa mohli vyvodiť takéto úvahy. Pravý opak ešte môže byť pravdou, že pokiaľ by ústavodarca mal záujem rozlíšiť, tak by to určite v danom článku urobil. Pretože v druhej vete daného článku pri neúmyselnom trestnom čine dáva podrobnejšiu úpravu, a síce, že má byť odvolaný sudca, pokiaľ sa v jeho prípade nerozhodlo o podmienečnom odložení výkonu trestu odňatia slobody. Prečo by pre prvú vetu ústavodarca nemohol priložiť dôvetok, pokiaľ nebol úmyselný trestný čin zahladený. Nič také sa nestalo, preto s ničím takýmto operovať a zdôvodňovať nečinnosť prezidenta republiky podľa môjho názoru nemožno. A poslednú pripomienku, ktorú chcem tlmočiť tejto ctenej snemovni, je posun celého problému v konkrétnom prípade, teda problému výkladu ústavy. Otázka zahladenia alebo nezahladenia je prvok právnej situácie sudcu. A daný článok ústavy vôbec nie je konštruovaný na právnej situácii sudcu, ale je konštruovaný na existencii alebo neexistencii  listiny, ktorá je konkretizovaná ako právoplatný odsudzujúci rozsudok za úmyselný trestný čin. Z toho dôvodu chcem jednoznačne uviesť to, čím som začala. Novelizovať ústavu podľa môjho názoru nie je potrebné. Ústava je jasná, inštruktívna. Ústava v minulosti dávala možnosť prezidentovi zvážiť, či odvolá, alebo neodvolá za danej situácie sudcu Ústavného súdu. Platná ústava túto situáciu jednoznačne zmenila na povinnosť prezidenta odvolať sudcu Ústavného súdu. Z tohto miesta môžem vyjadriť ako právnička jedine poľutovanie, že nebola realizovaná Ústava Slovenskej republiky v takom znení a v takom zmysle, ako bola týmto cteným parlamentom prijatá a pozmenená v roku 2001. Ďakujem vám za pozornosť. Pán predsedajúci, skončila som.