B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-02-07):
P. Kanis, poslanec: Vážená Národná rada, nie je to prvýkrát, čo takýto zákon je predmetom rokovania Národnej rady, pretože tí, ktorí tu boli viac volebných období, vedia veľmi dobre, že takýto návrh zákona už tu bol. A vznikli okolo neho veľké problémy práve preto, že to bol návrh ústavného zákona. A vtedajšie zloženie parlamentu dávalo možnosť schváliť takýto zákon jedine na základe zhody vládnej koalície a opozície. Keďže takáto zhoda nebola, tak ten zákon, ktorý reagoval na potrebu od samého počiatku vzniku samostatnej Slovenskej republiky, nebol prijatý. Predmetom diskusie vtedy boli predovšetkým otázky výnimočného stavu. Zrejme to odrážalo aj isté napätie, ktoré bolo medzi vtedajšou vládnou koalíciou a opozíciou. Ale ústredný problém bol, ako je vymedzený výnimočný stav a či to znenie, ktoré tam bolo, umožňuje zneužitie moci, takejto formulácie na to, aby skutočne vyhlásila výnimočný stav. To bola podstata sporu, ktorý tu prebiehal. A dlho sa o tom diskutovalo. Napokon nedošlo k tej dohode koalície a opozície a ten zákon nebol prijatý. Hovorím to preto, že toto nie je prvé rokovanie v Národnej rady o týchto problémoch. A tie problémy neboli zanedbané, to treba povedať otvorene, tie problémy boli akútne, riešili sa, hľadali sa dokonca nejaké modely, náhrady, keďže ústavný zákon neexistoval. A myslím si, že tie náhrady, aj keď neboli tak exaktne právne spravené, bolo možné spraviť, pretože skutočne tieto problémy prináša život a moc, vláda, parlament aj v tých podmienkach, že neexistoval ústavný zákon, by vedeli konať, aj keby sa to dostalo vo viacerých aspektoch asi na hranu zákona, alebo by vznikla z toho diskusia potom. Keďže tá reálna situácia vyhlásenia vojny, vojnového stavu, výnimočného stavu ani núdzového stavu vlastne v takom rozsahu nevznikla, nie je tu vlastne praktická skúsenosť. A, chvalabohu, že tá praktická skúsenosť tu nie je. Pri tomto návrhu zákona treba povedať, že podľa zloženia koalície je šanca prijať takýto zákon a, čo je ešte lepšie, že vlastne aj opozícia jednoznačne sa prihovára za prijatie takéhoto zákona. To je tá vhodná kolíska, v ktorej sa dá prijať tento zákon. Ale skutočne vyžaduje ten návrh, ktorý tu je, vyjasnenie niektorých vecí a domyslenie najmä vo svetle istého modelu praxe alebo skutočnosti, čo on má riešiť. Pri týchto návrhoch zákonov a najmä pri tomto zákone je dosť zreteľné, že je spravený v nejakom takom prostredí, v ktorom vládne pokoj, že do tohto zákona sa nepremietajú rôzne možnosti, ktoré sa môžu stať, či už je to v prípade vyhlásenia vojny, vojnového stavu alebo výnimočného stavu, pričom zrejme pozornosť si zaslúži vždy tá formulácia, keď sa pri jednotlivom stave hovorí o tom, že jeho vyhlásenie je možné „len za podmienky“. A potom je dajaké znenie, ktoré samo osebe si zaslúži analýzu a upresnenie, za ktorej podmienky je možné. Niekde pri vyhlásení vojny je to dosť jednoznačné, ale pri tých ďalších podmienkach začína tam spor. Zaručenie bezpečnosti je základný záujem Slovenskej republiky a bezpečnosť republiky je pri tom chápaná ako stav, v ktorom je zachovávaný vnútorný poriadok a bezpečnosť, demokratické základy štátu, jeho zvrchovanosť, územná celistvosť a nedotknuteľnosť hraníc a sú chránené životy a zdravie osôb a majetok. Účelom návrhu tohto ústavného zákona od samého počiatku bolo najmä upraviť spôsob riešenia krízových situácií, pri ktorých dochádza k ohrozeniu bezpečnosti Slovenskej republiky, a spôsob odstraňovania následkov takéhoto ohrozenia prijímaním a realizovaním potrebných opatrení. Podľa charakteru a intenzity ohrozenia môže dôjsť v Slovenskej republike teda k tým trom stavom, ktoré sú tu obsiahnuté. Azda treba tu spomenúť, lebo niektorí vystupujúci už to povedali, že legislatívny zámer tohto zákona bol prvýkrát vypracovaný v máji v roku 1999. Lenže, aby takýto ústavný zákon mohol byť vôbec v podobe návrhu zákona predložený, bolo treba vyriešiť otázky novely ústavy. Tento zákon nebol predkladaný dajako sólo preto, že bol stále podmienený tým, či novela ústavy bude alebo nebude schválená. Celá vlastne stratégia, ktorá bola daná s týmto návrhom, sa odvíjala od toho, ako postupovali práce na novele ústavy a čo v samotnej Národnej rade prejde ako obsah novely ústavy. Čiže tento zákon bol časovo odsúvaný práve preto, že tu bola veľká novela ústavy, od ktorej sa toto riešenie musí odvíjať, napokon aj preto, že v samotnej ústave sú odkazy na to, že presné podmienky alebo fungovanie, mechanizmy prinesie zákon, v tomto prípade ústavný zákon. Aj z vlastnej skúsenosti môžem povedať, že legislatíva v jednotlivých rezortoch, a netýka sa to len rezortu obrany, je lepšia v tých problémoch, ktoré sa bezprostredne týkajú rezortu alebo tvoria nejakú takú ucelenú nejakú množinu alebo komplex otázok, ale problémy začínajú vtedy, keď treba spraviť zákon, ktorý odráža veľa iných zákonov a jednoducho systémovo reaguje na celý ten problém, ktorý sa rozpracováva v mnohých zákonoch. A tento problém dokáže zvládnuť iba perfektný legislatívec, ktorý nemá len vzdelanie, ale už má v sebe aj ten právny cit a skúsenosť desaťročí dokonca jednoducho chápať tieto vzájomné súvislosti. A keďže tento zákon je takého charakteru istým spôsobom integrálneho, vyskakujú tu niektoré veci, že obsah tohto návrhu nie je v súlade s niektorými inými zákonmi alebo nie je v súlade s dokumentmi, ktoré tu boli prijaté, tento návrh ústavného zákona nie je v súlade s dokumentmi, ktoré už skôr prijala Národná rada, vláda a Rada obrany štátu, zákon prakticky nerieši zabezpečovanie bezpečnosti štátu v období mieru, a to predovšetkým pri príprave právnických a fyzických osôb, nerieši otázky koordinácie pri zabezpečovaní potrebných činností, pričom v mieri je potrebné analyzovať možné krízy, prijímať opatrenia z hľadiska prípravy osôb, materiálov a dokumentácií. Som veľmi ďaleko od toho, aby som nevidel, že prebiehajú aj iné práce, ktoré spĺňajú túto potrebu činností v mieri. Ale tu máme návrh ústavného zákona, ktorý sa musí vyporiadať aj s touto otázkou prípravy na riešenia, ktoré sú tu rozobrané, a táto príprava prebieha v mieri. Nuž ale nemalo by sa aj tak stať, že návrh ústavného zákona nerešpektuje záväzné dokumenty schválené Národnou radou, bezpečnostnú stratégiu zo dňa 27. 3. 2001, predovšetkým v bodoch 71, 72 a 73, nerešpektuje obrannú stratégiu zo dňa 25. 5. 2001, predovšetkým v bode 34 písm. d), v bodoch 63 a 72. Čiže tu je práve spôsobený zrejme, neviem, či to robili tí istí, ale zrejme nie, jednoducho istý rozpor, ktorý tu je a ktorý treba prekonať. Považujem za dobré, ak predmetom diskusie pri návrhu tohto zákona nie je už otázka výnimočného stavu, tak ako bola. To svedčí, že odvtedy došlo k výraznému posunu vo vzťahoch koalície a opozície, pričom si vzájomne menia pozíciu, časom, v otázkach, či je alebo nie je možné zneužiť tento zákon existujúcou mocou. To jednoducho treba kvitovať. A aj na takejto veci, ktorú si málokto všimne, vidieť, že Slovenská republika prechádza vývojom, ktorý smeruje k lepšiemu aj v týchto otázkach. Základný problém, ktorý tu už niektorí predrečníci otvorili, a ja ho považujem takisto za základný, je, že v predloženom návrhu ústavného zákona sa Bezpečnostná rada navrhuje ako nestály, formálny orgán. No, vychádzajme zas z nejakého takého modelu, čo sa môže udiať a čo sa môže stať. Ale ak Bezpečnostná rada vlastne vzniká za istých podmienok, ktoré stanovuje zákon, no tak potom môžeme veľmi pochybovať o tom, či vôbec tá Bezpečnostná rada vznikne, pretože tu sa hovorí o tom, že vlastne veci rieši vláda, že ak nastane taká situácia, že vláda vlastne nemôže konať, vstupuje do hry Bezpečnostná rada. No pýtam sa, ak teda vláda je v stave takom, že sa nemôže ani zísť, teraz nevieme, koľko členov vlády, možno ich bude 15 pre to obdobie alebo 14 pre to obdobie, keď bude ten zákon platiť, no tak aká šanca je, že sa zídu tí, ktorí sú tam vymenovaní, že tam majú byť. Alebo aj tá predstava o tej Parlamentnej rade napr., ktorá tam je, to je ako taký nejaký civilný model, akože všetko tu bude normálne, bude vojna, ale všetko bude pokojné, všetci budú sedieť kdesi, nebudú v takých veľkých sálach, ale v menších sálach budú, nebudú v Bratislave, ale možno kdesi v nejakom tuneli alebo kde, na nejakých záložných stanoviskách. Ale to predsa vôbec tak nebude, ak vychádzame ešte z toho genia loci, ktorým Slovensko je. Čiže tá otázka, ktorá tu už bola položená, otázka charakteru Bezpečnostnej rady je podľa môjho názoru principiálna. K samotnému návrhu zákona sú priložené aj akoby pre informáciu materiály o tom, ako to funguje v iných štátoch. No stačí si tie prejsť a ľahko zistíte, že vlastne, či už sa volá tá rada tak alebo onak, či už pri prezidentovi alebo pri vláde, jednoducho je to niečo, čo funguje. Ak niekto vychádza z francúzskeho modelu, kde to má na starosti prezident, no tak potom nemôže sa tento model dávať do celkom iného ústavného prostredia. Stačí si prečítať, akú kompetenciu, akú zodpovednosť a garanciu má francúzsky prezident, no a potom je to jasné. Ale tu slovenský prezident, ten môže tak iniciovať akurát, aby predseda vlády zvolal zasadanie Bezpečnostnej rady. No tak to je niečo celkom iné, samozrejme. Takže, pán minister, myslím si, že ak existuje koncepcia, v ktorej sa povie, že Bezpečnostná rada, tak ako je tu navrhovaná, má byť len taká, lebo je to zabezpečené iným spôsobom, no tak, prosím, ale ako. Nemám teda informácie o tom, že by to malo byť nejako tak ináč, aby nás to tu nevzrušovalo. A z vlastnej skúsenosti viacerí v tomto parlamente, ktorí boli členmi vlády, musia povedať, že vláda, tak ako zasadá, jednoducho nemá šancu riešiť tie otázky, tak ako ich riešila Bezpečnostná rada. Otvorene musím povedať, že samotná moja skúsenosť s Bezpečnostnou radou nie je dobrá, pretože pre mnohých to bolo, len aby to skončilo. Niektorí mali problémy s tým, či to majú realizovať, čo sa tam prijalo. A nemám dôvody myslieť si, že to funguje lepšie, lebo tam až na pár sedia tí istí ľudia, pričom mnohé veci, ktoré sa týkajú prípravy aj na obranu a na tieto stavy, sú v žalostnom stave. Príprava územia na obranu – stačí, viac už nemusím rozprávať. Čiže ak niekto má koncepciu, že Bezpečnostná rada ozaj má byť len formálny orgán, ktorý akoby naskočí vo vojnovom stave alebo v nejakom stave, ktorý tu je charakterizovaný, no tak potom musí tento parlament počuť výklad, prečo má byť akurát taká tá Bezpečnostná rada. Ja sa nádejam, že to je nejaká súčasť koncepcie, o ktorej neviem. A to by som tu veľmi rád počul, že teda aká súčasť koncepcie je to. Keď bude najhoršie, bude Bezpečnostná rada, asi taká je tu logika. Ale to je teda, myslím si, veľmi riskantné, ak neexistuje nejaká iná koncepcia, o ktorej nevieme. Možno kolegovia o nej vedia. Čiže tieto otázky zabezpečenia obrany, zabezpečenia bezpečnosti obrany musia byť riešené stálym odborným orgánom. Vieme, že mal by byť spravený audit krízového manažmentu štátu, ktorý má byť predložený vláde, ak to nebolo zmenené, do 28. februára 2002, a teda mala by byť vypracovaná koncepcia bezpečnostného systému Slovenskej republiky. Čiže ak je to tam proste, ak toto sa odvíja od toho, no tak potom asi možno v druhom čítaní už budeme zorientovanejší, keď budeme mať k dispozícii, dajme tomu, aj túto koncepciu. Pán poslanec Tuchyňa tu otvoril jednu otázku, ktorá je podľa mňa dosť závažná, pretože ak dochádza k zmenám v zostave tímov, ktoré robia takéto zákony, v rezorte obrany je dosť častý zjav, že prídu noví a začínajú akoby od nuly. A vojaci už majú často tú danosť, že si myslia, že najdôležitejší je rozkaz, že nie je dôležité, ako je kto na to disponovaný a pripravený, ale teda že to majú urobiť, tak to urobia a rozkaz vykonajú. Ako to je, už, samozrejme, to je druhá vec podľa jednotlivých skúseností. Ale jeden je fakt, ak legislatívny zámer teda mal istú predstavu, a teraz nie som nejaký pedant, aby som dbal na to, že má byť nejaký iný a pod., ja mám asi 3 legislatívne zámery preto, že ako sa to rodilo, predsa len by bolo dobré povedať, a ja som to očakával v úvodnom slove, ale keď to nebolo, tak iste aj v rozprave, prečo došlo k tomu posunu, lebo tá predstava o Bezpečnostnej rade bola predstava o stálom orgáne, a došlo tu k posunu, že to je len dajaký orgán, ktorý je teda skutočne len ako formálny, mne pripadá ako formálny, prečo došlo k tomu posunu. A to by si, pán minister, asi vyžadovalo vaše vystúpenie v diskusii s vyjasnením týchto vecí. Na záver chcem zdôrazniť, že niet pochýb, že Slovenská republika takýto zákon potrebuje. Tak ako je širšia podpora v príprave krajiny do aliancie, tak aj podpora tohto ústavného zákona práve bez ohľadu na pozície strán v systéme moci, myslím teda na podporu koalície aj opozície, myslím si, je to takisto dobrý signál, aj úrovne tohto parlamentu, aj schopností vnímať, čo táto krajina potrebuje. Ďakujem za pozornosť.