I. Šimko, poslanec: (2006-03-16):
Ešte by som rád povedal, že nikdy som nepovedal zlého slova voči vlasti, v ktorej som narodil, voči Česko-Slovensku, ani voči tej vlasti, ktorú pociťujem ako svoju bližšiu vlasť slovenskú, ktorú som pociťoval aj vtedy a dnes je to samostatný štát. Ale nemal som rád režim, v ktorom som sa narodil. Nemal som ho rád, pretože som videl jeho dôsledky. Okolo mňa boli ľudia, ktorí ním trpeli a stretával som sa s tisíckami takýchto ľudí. A ten režim nevznikol z vôle ľudu. Pán predseda komunistickej strany, vy ste povedali, že tento režim vznikol z vôle ľudu. Voľby v roku 1946 posledné voľby, ktoré boli viac-menej slobodné, lebo boli do nich pripustené aj iné politické strany, nie všetky, pretože niektoré boli zakázané, niektoré jednoducho ešte neexistovali, lebo to bolo vlastne tesne po vojne. Tie voľby nepriniesli taký výsledok, ktorý by umožňoval totálnu vládu komunistickej strany. Na Slovensku dokonca komunisti ani nevyhrali tie voľby, vyhrala ich Demokratická strana. V Česko-Slovensku vyhrala komunistická strana a vznikla koaličná vláda, ale režim komunistický, ktorý umožnil komunistickej strane totálne vládnuť nad všetkým, ten vznikol v roku 1948 a ten nevznikol demokratickým spôsobom. Bol to začiatok naozaj organizovaného násilia, kde komunistická strana dokonca nemala ani tú odvahu, aby vystupovala ako tá, ktorá je zodpovedná za to, čo potom vykonávali ústavné orgány, ktoré boli len nástrojom a prevodovou pákou toho, o čom komunistická strana rozhodovala. To platilo takto s väčšími,  menšími výnimkami štyridsať rokov, a preto komunistická strana sa nemôže vyhnúť zodpovednosti za tie zločiny, ktoré sa uskutočnili, ktoré sa tu páchali, a neboli to len politickí väzni, ktorých bolo asi 70 000, pokiaľ ide o Slovensko, ale boli to, a preto je tam ten dátum už 6. októbra 1944, boli to tisícky ľudí, ktorí boli odvlečení bez rozsudku do bývalého Sovietskeho zväzu. Mnohí z nich sa nevrátili. Boli to, samozrejme, politickí väzni, boli to ľudia, ktorých vysťahúvali z hlavných miest. V Bratislave to bola tzv. „B“ akcia. Boli to tí ľudia, ktorí museli ísť na vojnu a robili tam v nedôstojných podmienkach a nevedeli, ako dlho tam budú. To sú tí PTP-áci. A bola to v podstate celá generácia ľudí, ktorá sa nemohla rozvíjať, tak ako by sa rozvíjala inak. To najsvetlejšie obdobie, o ktorom ste, pán kolega, hovorili, to najsvetlejšie obdobie nás zaviedlo do situácie, že všetci chodia teraz si zarábať do Rakúska a do ďalších západných krajín, ktoré boli v roku 1945 na tom horšie, ako sme boli my. Dnes by bolo Slovensko oveľa lepšie na tom, ako je dnešné Rakúsko, keby sme tu mohli budovať normálny slobodný režim. Za toto je zodpovedná komunistická strana politicky taktiež. Ale o tom nie je zákon, ktorý predkladám. Ja predkladám zákon o ľuďoch, ktorí sa tomuto vzopreli. A tí ľudia si zaslúžia našu úctu, tí ľudia si zaslúžia, aby sme ich ocenili, je to morálne ocenenie, nie je to žiadne iné. Ak hovoríte, pán poslanec Banáš, že Ústav pamäti národa je v podstate takou morálnou inštitúciou, no, práve takýto ústav je podľa môjho názoru legitímny a povolaný na to, aby takéto návrhy dával. Pokiaľ ide o to obdobie, ktoré vás trápi, aby sa tam nedostali, ako hovoril predseda ústavnoprávneho výboru, chlapci z Edelweissu,  nebojte sa, nemôže sa to stať podľa môjho názoru ani podľa textu, ktorý som predložil, ale aby to bolo úplne jasné, tak ústavnoprávny výbor prijal pozmeňujúci návrh, ktorý odporúča aj gestorský výbor prijať, kde sa veľmi jasne a jednoznačne vylučujú z toho, aby mohli byť uznaní, aby im mohol byť priznaní štatút odboja proti komunizmu aj ľudia, ktorí sa dopúšťali vojnových zločinov alebo pri páchaní vojnových zločinov pomáhali. Brat môjho starého otca bol veliteľom Slovenského národného povstania generál Viest. Mne, samozrejme, záleží na tom, aby tá kontinuita toho zápasu, ktorý bol zápasom za slobodu, zápasom za demokratickú spoločnosť bola zachovaná aj v tomto zákone. Nazdávam sa, že tento zákon napĺňa túto podmienku a tento zákon bude skutočným morálnym ocenením ľudí, ktorí neváhali riskovať a neváhali prejaviť statočnosť v čase, keď im za to hrozili aj najvyššie tresty, represia a strata slobody a možnosti osobného uplatnenia v živote. Myslím si, že je to dôležité, pretože to, čo sa zasialo aj v časoch komunistického režimu, a ja nehovorím, že iba v tom čase, pretože aj predtým sme tu mali nedemokratické režimy, ale tento režim zažila generácia, ktorá dnes ešte žije. Tak čo sa zasialo, prináša ovocie aj teraz a stále s tým bojujeme, stále na to trpíme. Práve preto je potrebné, aby sme ocenili dôstojnosť ľudí, statočnosť ľudí, ktorí vedeli s týmto bojovať, pretože táto statočnosť je potrebná aj dnes a bude potrebná vždy. Ďakujem pekne za pozornosť a prosím vás, vážené kolegyne, vážení kolegovia, o podporu tohto návrhu.