Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2014-09-18):
Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážený pán predseda, kolegyne, kolegovia, určite nebudem, nedokážem tak kvetnato pokračovať, tak ako tu bolo začaté, ale dovoľte aj mne teda prispieť k debate, ktorá sa tu značne rozvinula. Začnem možno tým, čo som chcela hovoriť na konci, ale chcela by som potvrdiť slová všetkých, ktorí sa k téme vyjadrili. Je veľmi dôležité, aby táto ustanovizeň nemala existenčný problém. Vieme, že jej činnosť je daná zákonom, a je až smiešne, že vláda si teraz istý čas bude pingpongovať otázku, kto a kde ubytuje Ústav pamäti národa. Môže mi to byť nielen mne ľúto, ale aj všetkým občanom. Všeobecne sa hovorí, že Slováci majú krátku pamäť, ja by som ešte doplnila, že majú krátku historickú pamäť. Jednak už dosť nedôstojné sa mi zdalo minule, na minulej schôdzi ako sme pingpongovali so správou, stále sa odsúvala, jednoducho všetci, ktorí správy predkladali, tu boli ako na ihlách, čakali, čo sa bude robiť, ako sa bude robiť, nakoniec došlo k preloženiu, ďalšie dva mesiace čakania, včera celý deň, naozaj je to nedôstojné. Pamätám si takúto situáciu aj s pani ombudsmankou. A dokonca podobný problém aj s jej vlastným bývaním, myslím ombudsmanským. ÚPN, Ústav pamäti národa vznikol ako miesto, kde sa hodnotí a analyzuje obdobie neslobody. Podotýkam každej jednej neslobody. Vzdeláva, pripomína, informuje, propaguje myšlienky slobody. Takýto ústav má určite svoje miesto a svoje opodstatnenie. Doba sa vyvíja, možnože nie celkom takým smerom, ako by sme chceli, ale často mám pocit, že vývoj bez pripomínania si minulých udalostí a poučenia sa z chýb minulosti nie je dobré ani pre spoločnosť, ani pre národ. Ústav pamäti národa plní úlohu našej národnej pamäti. Podľa toho by sme sa mali k tejto inštitúcii naozaj aj chovať a vážiť si ju, ale aj strážiť si ju. Mám pocit, že nás veľmi nezaujíma rozmer, ktorý sa dá naplno rozvinúť, a to je úloha napríklad vzdelávania k slobode, k hodnotám, čo by podľa mňa malo aj na základe tých projektov, ktoré začal Ústav pamäti národa robiť, oceniť práve ministerstvo školstva. Z vlastnej vôle začali s projektmi, s ktorými chodia po školách, ale o čo väčšie alebo o čo záslužnejšie by bolo, keby ministerstvo naozaj tú spoluprácu s Ústavom pamäti národa potvrdilo aj zaradením takýchto tém priamo do vzdelávacieho procesu. Ústav pamäti národa, podľa toho, ako som si prečítala, má veľa kvalitných projektov, množstvo podporných akcií, výstav, na druhej strane chápem aj zložitosť finančnej situácie, v ktorej sa nachádza, aj hovoril o tom sám pán predseda a páčilo sa mi, ako mali v správe naznačené to pochopenie, že nemajú ani snahu, aj keď by veľmi radi určite, žiadali o navýšenie, sú si vedomí situácie finančnej, tunák by sme zasa mohli polemizovať s tým, čo tuná bolo niekoľkokrát prednášané, že na iné veci, možno menej dôležité sa peniaze vždy nájdu, a na to, čo by mohlo národ pozdvihnúť, sa akoby pozabúda. Ale oceňujem aj to, že v čase krízy, keď vedia, že nedostatok financií je v celej spoločnosti, aj na takéto dôležité veci sa snažia vystačiť s tým, čo majú. Zaujala ma aj vaša agenda účastníkov alebo veteránov – aj účastníkov, aj veteránov protikomunistického odboja – a priznávanie postavenia účastníkov. Pri tejto príležitosti mi napadla aj súvislosť, o ktorej sme už viackrát rozprávali aj s vami, pán predseda, o odškodňovaní takýchto osôb. Odškodňovanie by sa dalo veľmi pekne vyriešiť a pobavila ma nedávno, možnože to bolo pol roka dozadu, v novinách, myslím, že v SME-čku, alebo redaktori tohto denníka dávali otázku jednotlivým poslancom, že čo by povedali na to, keby sa práve dôchodky príslušníkov ŠtB alebo pomocníkov ŠtB presunuli práve na odškodňovanie týchto osôb. Bola som veľmi nadšená tým, keď sám pán generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne sa k tomu postavil veľmi pozitívne, a síce v tom duchu, že bol by rád, keby sa naozaj každá jedna a každé jedno euro pre Sociálnu poisťovňu ušetrilo, ale nemal s tým vlastne fakticky problém. Preto by možnože aj taký apel na kolegov zo SMER-u, aby začali uvažovať aj týmto smerom. Myslím si, že ľudia, ktorí boli poznačení komunistickým obdobím, ktorí sa angažovali v tomto odboji protikomunistickom, sú doteraz perzekvovaní, doteraz sú perzekvovaní najmä tým, že sa musia prizerať aj na to, ako bývalí prisluhovači režimu dostávajú veľmi slušné dôchodky, veľmi slušné výsluhové dôchodky. Nechcem tu teraz otvárať tému dopodrobna, ale bolo by to veľká satisfakcia nielen pre samotných ľudí, ktorí priamo boli perzekvovaní, ale aj pre ich rodiny, ktorí doteraz trpia. Tak ako o tom hovoril Lojzo Hlina. Keď sa pozriete na tých ľudí, vidíte tú ich skromnosť, majú ju napísanú v tvári, pritom urobili možno desaťkrát viac ako ľudia, ktorí sú dokonca ešte dnes možno aj mnohých významných postoch. Aj toto mi je úprimne ľúto. Viackrát som sa zúčastnila akcií, ktoré usporadúval Ústav pamäti národa, a musím povedať, že nielenže ma to naplnilo emóciami pozitívnymi, ale uvedomila som si naozaj tie hodnoty, ktoré sa snažia tlačiť a pretláčať a dostávať do povedomia ľudí. Je to naozaj veľmi dôležité. My tým, že tieto hodnoty potierame, alebo sa tvárime, že to nie je pre nás dôležité, strácame sami ako spoločnosť. Na záver už len by som rada poďakovať, že, za správu, v ktorej sa objavilo naozaj veľa zaujímavých podnetov, za to, že sa aj s málom peňazí snažíte veľmi aktívne pracovať a narábať, za to, že máte rozbehnutý projekt, ktorý mapuje aj úplné možnože drobnosti z pohľadu žiadnych veľkých činov, ale že sa snažíte mapovať všetkých ľudí, ktorí prišli v období neslobody k nejakej neprávosti, aj keď malej. Sama som mala možnosť stretnúť sa s ľuďmi, ktorí natáčali, bolo to na Orave a rozprávali mi, aké zážitky vlastne aj tí samotní ľudia majú z toho, keď niekto prejaví záujem vypočuť si príbeh, ktorý ich doviedol možno aj na mizinu. Takže prajem vám veľa zdaru, verím, že vláda nejakým spôsobom rozhodne o vašom ďalšom pôsobisku, je to jej povinnosť a dúfam, že ten stánok bude naozaj dôstojný pre takýto ústav, ktorý je pre náš národ potrebný. Ďakujem pekne.