P. Paška, poslanec: (2005-12-08):
Môj kolega a tieňový minister, podpredseda strany Smer – Sociálna demokracia Igor Šulaj vo svojom prejave k štátnemu rozpočtu na rok 2006 zmienil krátko aj problematiku zdravotníctva a hovoril hlavne o tom, o čom sa pokúsim aj ja na základe reči čísel hovoriť tu pred vami, hovoril o nedostatočnom spôsobe financovania rezortu zdravotníctva. Chcem hneď v úvode povedať, že keď pred troma rokmi prišiel pán minister Zajac do funkcie a aj v podobe časti vládneho programu prezentoval svoju prezentáciu, jedna z kruciálnych častí reformy bolo aj riešenie financovania a odstránenia negatívnych javov v podobe rastu deficitu a zadlženia a postupného prechodu cez najprv marginálne opatrenia v podobe poplatkov a iných súčastí platieb za služby až cez samotné veľké legislatívne riešenie k fungovaniu vybalansovaného systému zdravotníctva. Chcem len na úvod, aby bolo jasné, povedať, že keďže dosiaľ, ako je vám známe, vždy som interpretoval a prezentoval postoj Smeru – Sociálnej demokracie, ktorý sa nikdy nestotožnil nie s východiskami reformy a nie s identifikáciou problémov, ktoré boli zdanlivo apolitické a pragmatické a objektívne, ale so spôsobom riešenia jednotlivých problémových súčasní fungovania celého systému. Chcem preto hneď v úvode upozorniť, že sa pokúsim demonštráciou, pre ktorú som zvolil aj výdobytky 21. storočia, odprezentovať, ako som povedal, na reči čísel, ktorým, dúfam, rozumie aj pán minister financií a pán podpredseda vlády. Určité tendencie, ktoré považujeme ako prejav prebehnuvšej reformy za veľmi negatívne, ale zároveň aj za veľmi nebezpečné. Preto som zvolil túto formu prezentácie, pretože, ako sa hovorí, niekedy je lepšie raz vidieť, ako trikrát alebo stokrát počuť, a zvolil som túto formu, aby, samozrejme, sem-tam aj s textom, o ktorý sa opriem, ale hlavne rečou čísel, v podobe grafov a tabuliek som sa vám pokúsil odprezentovať tri negatívne tendencie, ktoré boli na začiatku pred reformou v systéme a ktoré podľa mňa pretrvávajú, ba priam boli nakonfigurované ešte horším spôsobom. Nedá mi preto, aby som nepoužil aj niektoré komparatívne ukazovatele, azda s tým najlepším, keďže sme spoločne v jednom štáte s Českou republikou fungovali až do roku 1992, budem používať aj niektoré ukazovatele, ktoré v systéme zdravotníctva sú všeobecne známe. Nuž tým najdôležitejším je, že na jedného občana Slovenská republika vynakladá na zdravotnú starostlivosť len 54 % z toho, čo je vynakladané v Českej republike. Nechcem sa teraz vôbec púšťať do žiadnych zbytočných politických interpretácií o tom, kto politicky zodpovedá za národné hospodárstvo a za ekonomiku jednotlivých krajín, chcem naozaj použiť len čísla, ktoré sa začali po tom roku 1993 diametrálne rozchádzať. Tie čísla, ako ich vidíte aj na prvej tabuľke, majú jasnú výpovednú hodnotu, a napriek tomu, že sa hrdíme výkonnosťou slovenského hospodárstva, aj dnes jednoducho výrazne zaostávame v objeme finančných prostriedkov alebo zdrojov v systéme zdravotníctva. Jedným zo základných ukazovateľov alebo parametrov, ktoré dnes Európa alebo civilizovaný svet používa ako vyjadrenie jednak kvalitatívnej úrovne riadenia celého systému, ale jednak ako aj číselný alebo ekonomický ukazovateľ vzťahu a politickej zodpovednosti každej vlády k svoju občanovi a systému, je podiel výdavkov na zdravotníctvo z hrubého domáceho produktu. Je to číslo, podľa ktorého naozaj vieme identifikovať, akým spôsobom je systém politicky nastavený, riadený a aký je vzťah ktorej vlády k občanovi. Ja si preto dovolím, keďže jednou z téz, ktorú považujeme z pohľadu Smeru – Sociálna demokracie za najvážnejšiu, je, že tento štát nemá vzťah k svojmu občanovi a k zdraviu a že jednoducho prejavom tohto zlého a negatívneho vzťahu alebo podcenenia sociálnej úrovne systému zdravotníctva je aj číslo, ktoré vyjadruje podiel verejných zdrojov na systéme zdravotníctva z hrubého domáceho produktu. Chcem upozorniť, že uvedené čísla jednotlivých európskych krajín hovoria naozaj o podiele čistých verejných zdrojov, to znamená, nehovoria o zdrojoch, ktoré používa aj v konštrukcii súčasného štátneho rozpočtu ministerstvo zdravotníctva, keď vyjadruje celkový podiel včítane spoluúčasti pacienta, ktoré je kvantifikované, a dôjdeme k tomu až niekde na úroveň 20 mld. korún. Z uvedenej tabuľky je veľmi jasné, že Slovensko, ktoré v roku 2004 sa pohybovalo niekde na úrovni 5,19 %, a ten návrh rozpočtu na budúci rok dokonca ide ešte nižšie, niekde na úroveň 5,14 %, je ďaleko, ďaleko na chvoste nielen vyspelých európskych krajín, kde sa tá úroveň naozaj pohybuje niekde veľmi vysoko, napríklad Dánsko 8,3 %, Rakúšania 8 %, dokonca Holandsko 8,1 %, samozrejme, nechcem spomínať krajiny, ako je Švajčiarsko, ale zoberme si aj krajiny, s ktorými sme spoločne vstupovali do európskeho priestoru a s ktorými sme sa spoločne historicky vysporadúvali s predchádzajúcim systémom spoločenských vzťahov, napríklad Maďarsko, ktoré má úroveň 6,9 % podielu na hrubom domácom produkte, Česká republika spomínaných 7 %, Poľsko 6 %, napriek tomu, že prešlo v oblasti zdravotníctva niekoľkonásobnými, nie veľmi podarenými pokusmi o reformu. V tejto súvislosti chcem povedať, a ukážem to v ďalšom aj na čísle, že tú vôbec neplatí tá okrídlená fráza, ktorú používa vláda, či už ústami pána ministra financií, alebo pána ministra Zajaca, že každý sa môže prikrývať len takou perinou, na akú má, toto je komparatívny ukazovateľ podielu na hrubom produkte, ktorý jednoducho buď používate ako výraz svojej zodpovednosti, politickej zodpovednosti, alebo nie. Azda najvýrečnejší bude graf, ktorý som si dovolil predstaviť, kde vidieť, ako sa najmä po vstupe pána Zajaca na post ministra zdravotníctva začínajú dramaticky otvárať nožnice medzi rastom hrubého domáceho produktu a podielom zdrojov z hrubého domáceho produktu. Je absolútne jasné, že toto je politické rozhodnutie a nemá nič spoločné s poučkou, ktorú používajú predstavitelia vlády. Ak bude tento trend pokračovať, a chcem upozorniť, že toto sú čísla a údaje, ktoré sme čerpali jednak zo štatistiky, ale aj z návrhu rozpočtu verejnej správy až do roku 2008, tak by sme sa mohli v roku 2008, ak nedôjde k zmene tejto negatívnej tendencie, dostať niekde na úroveň 4,9 alebo 5 % z hrubého produktu, ale pri dramatickom raste hrubého domáceho produktu, čím, samozrejme, chcem vyjadriť aj svoj pozitívny postoj, aby náhodou niekto nebral, že kritizujem rast hrubého domáceho produktu. Je jasné, že všeobecný nedostatok finančných zdrojov v celom systéme zdravotníctva táto vláda rieši troma alebo musí sa vysporadúvať s troma takými základnými tendenciami, ktorých riešenie malo byť súčasťou aj celej reformy. To prvé je zadlžovanie systému, druhé je rast finančného zaťaženia občanov, tzv. spoluúčasť, a tretie je enormne nízka mzda zdravotníckych pracovníkov. Plne súhlasím s víziou o vyrovnanom financovaní a rozpočtovaní celého systému, aj keď je to sen všetkých vlád v Európskej únii, ktorý je nesplniteľný aj z dôvodov technologického progresu a rastu nákladov, ktorý predbieha vždy úroveň politického rozhodnutia o financovaní. Poďme hovoriť o zadlžovaní systému. Toto je problém, ktorý sa čiastočne podarilo vyriešiť oddlžením za bývalé roky. Známa schéma Veriteľa, ktorý, myslím, poskytol k 1. polroku 2005 viac ako 20 mld. korún na oddlženie a následné rozhodnutie o oddlženie štátnych nemocníc vo výške 1,7 mld. za oddlženie Sociálnej poisťovne. A teraz mimochodom veľmi múdre rozhodnutie o oddlžení aj nemocníc, ktoré prešli na mestá a obce alebo na vyššie územné celky, takisto tuším vo výške 1,8 mld. korún len alternovalo to, čo sa roky kumulovalo. Cieľom reformy bolo dostať systém do vyrovnaného hospodárenia, žiaľ, nie je to pravda. Napriek ďalším dvom negatívnym tendenciám, o ktorých hovoríme, a to je rast finančného zaťaženia občanov, ktoré je dramatické, a enormne nízke mzdy, ktoré hlavne v niektorých formách poskytovateľov, hlavne v tzv. neziskových organizáciách alebo malých nemocniciach, už sú naozaj na úrovni, na hranici ľudskej dôstojnosti, použijem trošku možno emotívnejší výraz, sa zadlžovanie systému nezastavilo. Je fakt, že je veľmi ťažké získať validné čísla a čerpáme len zo zdrojov, ktoré sa sem-tam objavia či už v médiách, alebo prostredníctvom údajov rezortu. Aj na rok 2005 je jasné, že systém nebude fungovať vo vyrovnanom hospodárení napriek tomu, že minulý rok bola realizovaná tzv. reforma v podobe prijatia reformných zákonov a ten dlh sa odhaduje niekde na úrovni 3, 3,5, možno 4 mld. korún. Tá štatistika je o to komplikovanejšia, že dnes máme systém rozbitý do viacerých úrovní, kde tá kompatibilita údajov a vykazovanie nie sú vždy jednotné. Ale nikto nemôže spochybniť, že systém sa naďalej zadlžuje. Je to o to zvláštnejšie, že sme vlastne celý systém tzv. legislatívne preorali, že sme dnes v situácii, keď minister Zajac pomaly dennodenne prichádza či už na výbor pre zdravotníctvo, alebo do tejto Národnej rady s novými a novými pozmeňujúcimi návrhmi svojich zdravotníckych zákonov, ktorých vykonateľnosť je však o to ťažšia a komplikovanejšia, o čo je komplikovanejšia dikcia týchto návrhov. Myslím, že budeme aj budúci týždeň o jednom z takýchto návrhov hovoriť. Čo je však najhoršie, že celá ťarcha neschopnosti zvládnuť vyrovnané hospodárenie v systéme ako takom je postupne prenášaná strojcom tohto zázraku na plecia občanov. Dám do pozornosti opäť ukazovateľ porovnávajúci Českú republiku a Slovenskú republiku, kde jasne vidno, ako od roku 2002 oproti Českej republike dramaticky rástla spoluúčasť, hovorím teraz o poplatkoch za lieky, doplatky za lieky, doplatky za niektoré diagnózy, poplatok na lôžko, poplatok za návštevu lekára a tak ďalej atď. Ten objem sa naozaj zvyšuje z roka na rok a ten rozdiel si uvedomíte na grafe, ktorý máte pred sebou. Dovolím si len všetkých tých, ktorí trošku sledovali reformu zdravotníctva, upozorniť, že dodnes pán minister pokojne presviedča občanov, že majú svoju reformu za sebou a že už nezaplatia ani o korunu viac. Keď si všimnete tri trendy, je to trend rastu výdavkov, trend rastu hrubého domáceho produktu a trend rastu verejných zdrojov, tak vidíte, že to, o čom som hovoril, je pravda a že neschopnosť alternovať ekonomickú rovnováhu ekonomickými nástrojmi znútra systému, predovšetkým verejnými zdrojmi, je prenášaná na občanov. Hlavne po roku 2002. Ešte do nástupu tejto vlády tá tendencia bola indikovaná najmä v otváraní sa nožníc medzi hrubým domácim produktom a podielu verejných zdrojov, ktorý sa mierne prepadal, a spoluúčasť ako nevyhnutná súčasť dofinancovania alebo kofinancovania sa snažila aj na základe politických rozhodnutí kopírovať túto krivku po roku 2002. Dovoľujem si vás upozorniť, kam až spoluúčasť dospela. Máme to aj v číslach, aby to bolo lepšie čitateľné, a asi je zbytočné vracať sa veľmi ďaleko až do roku 1998, ale ten ukazovateľ bude asi najlepšie sledovať na roku 2002, keď preberal vládu, keď nastupovala táto vláda a rezortu sa ujal pán minister Zajac. Kým v roku 2002 bola spoluúčasť len 7 mld. korún pri 60,8 mld. verejných zdrojov, tak v minulom roku pri 73,5 mld. verejných zdrojov, hovorím o zdrojoch včítane platby štátu za svojich poistencov, to už bolo 18,31 mld. a, dámy a páni, na budúci rok je pri 79,3 mld. verejných zdrojov plánovaná spoluúčasť pacienta až 19,99 mld., 20 mld. Sk. Dvadsiatimi miliardami slovenských korún sa majú podieľať občania Slovenskej republiky na zázraku, ktorý sa volá reforma zdravotníctva. Na číslach, ktoré sú v tej žltej časti, najlepšie vidíte to, čo bolo aj na tej krivke, ako sa dramaticky rozchádzajú indexy rastu hrubého domáceho produktu a indexy rastu verejných zdrojov na financovaní celého systému zdravotníctva. Kým rast oproti roku 1998 pri hrubom domácom produkte bol 2,05, index rastu verejných zdrojov je len 1,65. Čiže znovu sa musím vrátiť k fráze, ktorú tak radi predstavitelia vlády používajú, že každý sa musí prikrývať len takou perinou, na akú má, a Slovensko sa môže prikrývať aj v zdravotníctve len takým spôsobom, na aký má. Nuž pýtam sa, prečo aspoň nekopírujeme indexy rastu a objemu verejných zdrojov s indexom rastu hrubého domáceho produktu? Nuž preto, že sa tieto peniaze, ktoré majú tvoriť princíp a piliere solidarity ako základného princípu fungovania sociálneho štátu, prejedajú a prelievajú do iných odvetví, o ktorých, samozrejme, nepochybujem, že sú tiež dôležité, ale toto je výsledok politickej zodpovednosti, toto je výsledok a ukazovateľ vzťahu tejto vlády k občanom Slovenskej republiky. Tu chcem len upozorniť, že na tom spodnom čísle vidíte ďalšiu „záludnosť“ rozpočtovania. Kým väčšina európskych krajín vykazuje tento ukazovateľ ako podiel priamych verejných zdrojov, u nás je modelovaný ako objem všetkých zdrojov, to znamená verejné zdroje, výbery zdravotných poisťovní, podiel štátu alebo poistné zaplatené štátom za svojich poistencov a hlavne spoluúčasť, ktorá je z roka na rok vyššia. Samozrejme, mohli by sme sa spýtať: Čo na tom je? Nemáme. Veď ľudia, keď sú zdraví, nech platia. Nuž nebolo by na tom nič, pretože aj európske krajiny poznajú spoluúčasť. Tu použijem príklad Nemecka, ktoré v roku 2004, keď tuším rozpočet zdravotných poisťovní alebo systému bol 187 mld. eur, asi 3 mesiace alebo 4 mesiace viedlo v parlamente, v Bundestagu, debatu o tom, či vzhľadom na potrebu dofinancovania určitých špeciálnych liekových skupín zvýšia podiel o 6,5 mld. eur, čo bol z pohľadu zvýšenia spoluúčasti pacienta marginálny niekoľkopercentný podiel. Samozrejme, Národná rada Slovenskej republiky nie je na to zvyknutá. Dnes systém zdravotníctva funguje tak, že Národná rada zdvihnutím ruky a odsúhlasením zákonov pána ministra Zajaca dala mandát jemu a vláde, aby systém regulovala exekutívne a systém fungoval na báze nariadení vlády a cenových výmerov bez toho, aby mohol občan prostredníctvom Národnej rady reagovať. Ale poďme k tej podstate. Dovolil som si vám pripraviť graf, z ktorého je jasné, ako sa jednotlivé sociálne vekové skupiny podieľajú na tvorbe zdrojov, ktoré idú do toho zdravotníctva, a ako sa podieľajú na čerpaní týchto zdrojov. Bol by som rád, keby ste si to všimli kvôli tomu, že v nasledujúcom sa pokúsim predstaviť amorálnosť riešenia tejto vlády v spôsobe financovania, keď celá ťarcha v niekoľkých desiatkach miliardách, ak sa tento trend nepreruší a táto tendencia neopraví, doľahne práve na najrizikovejšie cieľové sociálne skupiny, ľudí sociálne odkázaných, dôchodcov a ľudí neschopných ekonomických aktivít. Je jasné, že práve skupina, o ktorej hovorím, a to skupina tesne v preddôchodkovom veku a potom v dôchodkovom veku sa podieľa skoro minimálne na zdrojoch, je to práve tým, že za tieto skupiny nesie zodpovednosť štát a platí za nich svoje poistné, ale podieľa sa významným spôsobom na čerpaní zdrojov. Je potom logické, že aj spoluúčasť pri používaní týchto zdrojov má oveľa iný alebo oveľa vyšší charakter ako priemerné čísla, ktoré tak s radosťou či už pán minister Zajac, alebo vláda používa. Len pre zaujímavosť, vidíte celkové cenové úrovne nákladov. Dole sú skupiny podľa veku, hore podľa cien, to znamená práve skupiny, kde je zvýšená návštevnosť lekárov, spotreba liekov, hospitalizácia, kde je tá priemerná cena výkonov alebo nákladov, nie výkonov, nákladov ide až nad 35-tisíc korún ročne na osobu, sú práve ľudia, na ktorých sa táto vláda pokúša preniesť neschopnosť vybalansovať systém v podobe verejných zdrojov. Ešte jeden zaujímavý údaj, ktorý svedčí o tom, ako je narúšaný princíp solidarity práve v skupine, ktorá je ekonomicky aktívna, používame parameter priemernej mzdy, sú náklady na zdravotnú starostlivosť nižšie a práve pri skupine, ktorá je odkázaná na dôchodok, je to priemerný dôchodok 7 684 korún, tieto náklady dramaticky rastú, čím, samozrejme, aj dramaticky rastie celý podiel spolufinancovania. Len na ilustráciu znovu: spoluúčasť na zdravotnej starostlivosti na rok 2006 sú predpokladané zdroje od občanov vo výške 20 mld. Sk, čo v priemere predstavuje 3 718 korún ročne na každého občana, ale, samozrejme, poplatky sú úmerné chorobnosti jednotlivých vekových skupín obyvateľstva. Znovu sa vrátim, aj keď si uvedomujem, že toto je prepočet, ktorý, môže pán minister povedať, má takú primeranú mieru dogmatizmu, ale má svoju výpovednú hodnotu, tá charakteristika by musela byť oveľa precíznejšia, ale je faktom, že podľa týchto údajov dôchodcovia s priemerným dôchodkom cez 7-tisíc korún budú musieť spolufinancovať vzhľadom na svoj podiel na celkových nákladoch na zdravotnícku starostlivosť skoro 300 korunami mesačne na osobu celý systém. Nebolo by možno na tom nič, ak by ostatné životné náklady práve tejto skupiny obyvateľstva neboli buď na hrane, alebo dokonca pod hranou jednoduchej reprodukcie, a nebolo by na tom, samozrejme, nič, pokiaľ by pacientske organizácie a iné neziskové organizácie, ktoré sa tomuto problému venujú, neavizovali už dlhší čas situáciu, že okamžite po zavedení alebo po realizácii reformy alebo prijatí zákonov, s ktorými súviselo zvyšovanie spoluúčasti, sa začala prudko znižovať dostupnosť zdravotnej starostlivosti práve týchto skupín obyvateľov. Pacientske asociácie udávajú dokonca zníženie dostupnosti až o 20 až 25 %, čo si povieme, že sa štát môže pokúsiť sanovať cez systém cielených sociálnych opatrení, čo však podľa mňa nie je dobré, že tendencia, ktorú sa vám snažím popísať a naznačiť v číslach, ak sa nezastaví, v horizonte niekoľkých rokov sa môže stať naozaj alebo môže dostať, alebo môže vyústiť do sociálnej krízy. Tie argumenty sú u mňa asi takéto: Ak vláda počíta s priemernou valorizáciou dôchodkov, ktorá bude vychádzať zo systému, keď bude brať do úvahy mieru inflácie a mieru rastu priemerných miezd, kde – a teraz ma opravte, ak sa mýlim, lebo to je taká momentálna konštrukcia – sa môže pohybovať niekde okolo 4 – 5 % ročne, alebo možno menej, alebo 7 %, okolo 7 %, tak rast dôchodkov bude nižší, ako bola tá krivka rastu spoluúčasti pacienta, ktorú vidíme za posledné 3 roky. Prepočítane... Vítam pána ministra, dúfam, že ma bude počúvať, možno niečo pozitívne aspoň z mojej prezentácie nájde. Takže prepočítane sme sa pokúsili o analýzu, dávam do pozornosti ten predchádzajúci graf Vývoj financovania podľa jednotlivých vekových skupín, práve ak si pozriete tú žltú časť, štatisticky maximálny mesačný náklad dôchodcu pri priemerne mesačnom dôchodku 7 684 Sk vychádza naozaj obrovský. A sú to čísla, ktoré jednoducho, ak sa naozaj nič so spôsobom financovania neurobí, prinesú obrovský problém. Ďalší spôsob, ktorým tak trochu vláda a rezort alternuje nedostatok verejných zdrojov, je fatálne nízke až nedôstojné mzdové ohodnotenie pracovníkov rezortu, ktoré ide na úkor nedostatku zdrojov. Samozrejme, tá otázka, ktorá tam bola dole položená, prečo nám odchádzajú vzdelaní mladí ľudia, začínajúci lekári do zahraničia, je namieste a je jasné, že aj z dôvodov, aké nízke sú platy. Tu na porovnanie niekoľko grafov o vývoji miezd. Používali sme rok 2004 a 1. polrok 2005. Aj z týchto grafov je vidieť, že oblasti zdravotníctva a sociálnej pomoci sú absolútne na chvoste, ak hovoríme o priemerných mzdách. Tá modrá hrubá čiara v strede, to je priemerná mzda v hospodárstve Slovenskej republiky. Úhrnom nad tým sú, samozrejme, segmenty nehnuteľnosti. A do finančníctva, bankovníctva sme ani radšej nešli, pretože ten rozdiel je tam naozaj dramatický. Len na porovnanie v číselnom vyjadrení, ak priemerná mzda v roku 2004 bola v národnom hospodárstve 15 825 Sk, v zdravotníctve to bolo len 12 865 Sk. Prvý štvrťrok 2005 dokonca zaznamenal prepad vo výške 12 496, až druhý štvrťrok 2005 je mierny nárast na 13 285 Sk. Za rezortom zdravotníctva už ostávajú len ostatné spoločenské, sociálne a osobné služby, kde je úroveň miezd ešte nižšia. Tu niekoľko údajov o tom, ako sú v niektorých konkrétnych skupinách definované mzdy, v zriaďovateľskej pôsobnosti ministerstva zdravotníctva to je 17 707 Sk, vo VÚC-arských zariadeniach 17 130 Sk, neziskovky, to už som spomínal, 14 881 Sk. Treba povedať, že napriek týmto drastickým opatreniam v mzdovej oblasti aj veľa neziskových organizácií vykazuje deficit a straty. Opäť to porovnanie s priemerom v národnom hospodárstve je namieste. Keď sa pozrieme na vývoj miezd za štyri kvartály roku 2004, vidíme, že jednoducho mzdy v zdravotníctve, a chceme tým poukázať na to, že jednoducho systém nie je dostatočne financovaný, naozaj v diferenciáli vždy oscilujú okolo rovnakého rozdielu a pohybujú sa od tých 2 890 až po 3 700 korún diferenciálu medzi rezortom a medzi rokom 18 000 Sk. Tu je namieste otázka: Ako je potom systém nastavený a aká má byť motivácia pre pracovníkov zdravotníckych zariadení? Samozrejme, ja poznám tú odpoveď, pozná ju aj pán minister, otázka je, či je akceptovateľná, alebo nie. Osobne si myslím, že celá konštrukcia princípu trhu ide k tomu, aby jednoducho počet poskytovateľov a znížená úroveň osobných nákladov vytvorila priestor na zvyšovanie miezd. Toto je jediný parameter alebo jediný mechanizmus, ktorý považujem za čitateľný v celej konštrukcii reformy. Aj na ňom by nebolo nič zlé, pretože naozaj aj od začiatku sme hovorili, že tých poskytovateľov je strašne veľa, len keby potom mohol pán minister vysvetliť, ako je možné, že stále existujú na trhu tzv. nadvýkony, že stále existuje, a to číslo naozaj je veľmi ťažko identifikovateľné, niektoré poisťovne hovoria o 4 %, ale niektorí poskytovatelia hovoria až o 20 % výkonov, ktoré zdravotné poisťovne nikdy nepreplatia, pretože jednoducho nedisponujú dostatočným objemom zdrojov. A v tejto súvislosti sa potom musím spýtať: No ak má byť cieľom reformy, že na báze ekonomických parametrov a tlakov trhu, ako je celá reforma koncipovaná, dôjde k optimalizácii siete a objem zdrojov zostane taký, aký je, kto a čím zabezpečí mimo vreciek občanov Slovenska rast miezd pracovníkov v zdravotníctve? Z tejto konfigurácie je jasné, že takto nastavený systém – a aj v číslach, ktoré sme dostali v návrhu na roky 2006 až 2008 – jednoducho takto fungovať nemôže. Toto sú zase čísla, ktoré vás možno nebudú zaujímať, je tam presne špecifikovaný nárast miezd podľa jednotlivých oblastí, nie je to až také podstatné. Chcem však dospieť alebo postupne sa chcem dostať k návrhom Smeru, ktoré, samozrejme, dnes nemáme možnosť realizovať, ale ktoré, veríme, po budúcich voľbách možnosť realizovať mať budeme, a ak nie, tak nefungovanie systému prinúti ktorúkoľvek vládu sa k týmto východiskám vrátiť. Vrátim sa trošku do histórie. Pamätáte sa, keď od začiatku sme pri všetkých prezentáciách, ktoré som tu mal, hovorili o tom, že dlhodobo všetky ekonomické ukazovatele napriek problémom a balastu s fungovaním systému hovoria, že ročné podfinancovanie celého systému, teraz hovorím proporcionálne a je jedno, či sme začínali so 60 mld. v 1998, alebo ideme na 79 mld. budúci rok, niesli so sebou zhruba alebo produkovali zhruba deficit, ktorý sa pohyboval od 6 do 12 % rozpočtu, čiže niekde v tom priemere tých 6 až 7 mld. korún. Najlepším dôkazom pre to v takto nastavených parametroch nákladov a celkového objemu zdrojov spolu s jednotlivými cenami úkonov je, že ak urobíme kvantifikáciu poplatkov, lebo s tým ste vy začali, pán minister, v roku 2003, kedy presne deficit bol niekde 8,2 mld., alebo tak asi bol vtedy, keď ste to zdedili, dobre? Alebo 9 dokonca bol, už si to nepamätám. A vtedy som hovoril o tomto čísle. Prvé to opatrenie, ktorým ste ho sanovali, boli poplatky: poplatky 20 korún, poplatky 50 korún. Tá číselná kvantifikácia sa hýbe, a nemáme tie presné údaje, do 3 mld. ročne je asi zhruba, recepty a poplatky, alebo 2,7? (Reakcia ministra.) Ale spolu, spolu. No takže... A samozrejme nízka úroveň miezd. Ak zoberieme ukazovateľ alebo číslo 78 000 zhruba pracovníkov v zdravotníctve a diferenciál, ktorý sme tam napočítali, je to zhruba niečo nad 3 mld. ročne, ktoré by sme potrebovali, aby sme odstránili jeden z vážnych problémov, aby sme dotiahli systém zdravotníctva aspoň na úroveň priemerných miezd v hospodárstve. No a tá druhá suma, ak by sme zrušili poplatky, ktoré podľa Smeru – Sociálnej demokracie tam, kde nemajú charakter administratívneho úkonu, podľa nás nemajú ako súčasť poskytnutej zdravotnej starostlivosti zmysel, hovoríme o ďalších niekoľkých miliardách korún. Dámy a páni, nie je to neriešiteľný problém. Je to otázka politickej vôle. Pri 330-miliardovom ročnom rozpočte baviť sa o sanačných opatreniach, ktoré by naozaj mohli definovať vyrovnanosť v celom systéme ako základ motivácie zmien znútra (mzdová motivácia, operatívna motivácia, organizačná motivácia) – nejsť týmto spôsobom je podľa mňa politický nihilizmus alebo politická nezodpovednosť. Ja, samozrejme, nie je tu pán minister financií, no keby som bol na jeho mieste, no kto by nemiloval takého ministra, ktorý nechce peniaze? A pán Zajac prišiel v roku 2002 a povedal, my nepotrebujeme peniaze, my máme v systéme zdravotníctva peňazí dosť, ony sú, len sa s nimi šafári a indikovaná nadspotreba je a ľudia zbytočne chodia k lekárovi a zbytočne sa dávajú recepty a zbytočne sa spotrebúvajú lieky a my, pán minister financií, nič nechceme. No tak samozrejme, že pán minister bol rád, kto by nebol na jeho mieste, že má kolegu vo vláde, ktorý nechce peniaze. Sme presvedčení, že do systému treba, dámy a páni, naliať peniaze, pretože bez toho to nepôjde. A jednoducho, ako sme poukázali aj na číslach, naďalej zaťažovať obyvateľstvo je neúnosné. To riešenie si dovolím predstaviť, už som o tej kvantifikácii hovoril, a dopredu chcem avizovať, že ak niekto očakáva pozmeňujúci návrh, tak ho nebudem podávať. Ale nie kvôli tomu, že by som teraz sa mal modliť pred vyrovnaným štátnym rozpočtom alebo pred parametrami, ktoré tu definuje pán Mikloš, ale jednoducho z dôvodu, že technicky je dnes platba štátu za poistenca definovaná v 580-ke percentuálne z priemernej mzdy v národnom hospodárstve dva roky dozadu, čiže mal by som dve možnosti: buď urobiť to, čo stále kritizujem, otvoriť štátny rozpočet v článku II a do 580-ky dať nejaké percentuálne vyjadrenie, alebo jednoducho si počkať potom, keď sa bude prerokúvať 580-ka. Keďže som si však vedomý a som presvedčený, že v tejto vláde a, bohužiaľ, ani v tejto Národnej rade nie je politická vôľa na to, aby sme sa trošku začali starať o občanov a ich zdravie, ale aj o ich peňaženky, budem modelovať len určité postupy, ktoré považujem za triezve a za realizovateľné. Tá krivka, ten graf je vám jasný, je to otázka rastu spoluúčasti pri porovnávaní s rastom hrubého domáceho produktu a objemu verejných zdrojov, ten náš pohľad je okamžite zastaviť rast spoluúčasti, hovoríme, samozrejme, o objeme zdrojov, ktoré sú definované aj v rozpočte, a postupne zmeniť trend vývoja objemu verejných zdrojov. V tejto súvislosti chcem povedať, že 1 % z hrubého domáceho produktu môže byť na budúci rok niekde okolo 15 mld., to znamená, ak začneme rozumne, budem používať výraz, ktorý s obľubou používa aj vláda, tak vieme rádovo s niekoľkými miliardami, čo je vyjadrenie percentuálne niekde možno 0,5 % hrubého domáceho produktu, začať systém sanovať bez toho, aby sme zaťažovali ďalej občana, a bez toho, aby sme uchovali trend nízkych miezd. Ja si naozaj myslím, že to ide, tu je to presne v číselnom vyjadrení. Aj keď tá ambícia, toto je to minimum, ktoré si myslím, že bude musieť urobiť ktorákoľvek vláda, ktorá príde po budúcoročných voľbách. To je jedno. To jednoducho poznáte ten môj bonmot, keď hovorievam, že zákon zachovania energie a peňazí platí. To sa dá variovať, to môžete chvíľu o tom rozprávať, ale to sa nedá oklamať, čiže rast objemu verejných zdrojov bude nutné zabezpečiť. Toto je tá minimálna úroveň, kde by sme sa chceli dostať postupne, ak budeme mať možnosť tento systém riadiť, až na 5,7 a viac rádovo zvyšovaním objemu zdrojov tak a, samozrejme, s optimalizáciou systému, aby sme zabránili týmto negatívnym trendom. Vidíte to na tej spodnej časti vpravo, tá vrchná časť je v absolútnych číslach vyjadrenie návrhu vlády a plus história, dole je náš návrh. Nie sú to neriešiteľné veci a myslím si, a znovu upozorňujem, je to tá najnižšia úroveň zmien, elementárnych zmien, ktorú je nevyhnutné urobiť. Dámy a páni, dovoľte mi, aby som skonštatoval aj na základe našich analýz, že Smer – Sociálna demokracia v žiadnom prípade nepodporí ďalšie finančné zaťažovanie obyvateľstva, ale o tom budeme hovoriť, dúfam, budúci týždeň pri 580-ke, kde sa opäť objavili významné novely zo strany pána ministra Zajaca. Hovorím o poplatkoch a spoplatnení diagnóz. V žiadnom prípade nepodporíme ďalšie znižovanie mzdového ohodnotenia, nielen znižovanie, ale aj fungovanie v systéme na báze nedôstojného odmeňovania pracovníkov v zdravotníctve a nepodporíme ďalšiu arogantnú ľahostajnosť vlády k zdraviu občanov. Preto sme presvedčení, že štát sa musí vrátiť k svojej politickej zodpovednosti a dať systému viac verejných zdrojov a zastaviť zaťažovanie obyvateľstva. Jednoducho toto sú ciele Smeru – Sociálnej demokracie, ktoré by sme radi v budúcnosti všetci spolu s vami realizovali. Ďakujem pekne. (Potlesk.)