V. Veteška, podpredseda NR SR: (2003-11-11):
Teraz vystúpi v rozprave pán poslanec Federič Igor, pripraví sa pán poslanec Tkáč. Pán poslanec Federič nie je prítomný, hovoriť bude pán poslanec Tkáč. Pán poslanec Federič stráca poradie. V. Tkáč, poslanec: Vážený pán podpredseda Národnej rady, vážený pán minister, pán spravodajca, vážený pán podpredseda vlády, dámy a páni, dovoľte mi niekoľko poznámok k situácii, ktorá nastala v súvislosti s novelou zákona o podmienkach prevodu majetku štátu na iné osoby. Chcel by som predovšetkým povedať, že privatizácia je prekliatím demokratizácie po roku 1989.  V podstate všetky vlny či etapy privatizácie boli neskôr prehodnocované a vytvárajú v podstate absolútne negatívny pohľad na to, čo bolo cieľom vlastne zmeny režimu práve v roku 1989. Spomeňme si, ako dopadli holandské dražby, spomeňme si ako dopadla kupónová privatizácia a akým spôsobom boli jednotlivé vlády v podstate politicky aj inak dehonestované za svoje rozhodnutia v privatizačných veciach. Chcel by som povedať len jednu poznámku napr. ku vzťahu ku kupónovej privatizácii, že v podstate ten model, ktorý bol v kupónovej privatizácii zavedený, nakoniec už obsahovali doslova aj učebnice trhovej ekonomiky. Pán poslanec Mikuš tu hovoril o korporáciách. A chcem len jednu poznámku uviesť napr. zo Samuelsona, zo známej jeho učebnice, aj keď už prekonanej, že aj v trhovej ekonomike vznikajú silné veľké korporácie, ktoré sú postavené na temer neidentifikovateľnom počte vlastníkov, a ich podstatou je to alebo ich osud je to, že manažmenty sa v podstate odtrhnú od vlastníkov, vlastníci nemajú reálnu šancu ich kontrolovať. A tieto korporácie hodnotí veľmi kriticky. Ak zhodnotíme tie subjekty, ktoré vznikli vďaka kupónovej privatizácii vo vzťahu medzi vlastníkom a správcom či manažérom, tak Samuelson mal skutočne v tomto zmysle pravdu a organizácie alebo podniky, korporácie, ktoré potom prešli do rúk neidentifikovateľných rôznych fondov a iných zoskupení, sa vlastne z hľadiska vlastníckeho rozplynuli. Chcel by som v tejto súvislosti tiež uviesť jednu poznámku vo vzťahu ku implementácii či použitiu prostriedkov. Vládna koalícia v týchto dňoch v podstate nemá inú šancu. To, čo sa predviedlo so štátnym rozpočtom na rok 2003, jasne dokumentuje, že zásadné parametre boli nastavené hlúpo, zle, nemúdro. A dôsledok bol ten, že v priebehu roka sa parametre museli nastavovať. To, čo je v podstate založené aj v štátnom rozpočte na budúci rok, nevyvoláva vôbec žiaden optimizmus. A ak si zoberiete to, že sme skutočne tlačení už od roku 2004 maastrichtskými kritériami z našej zadlženosti vo vzťahu ku HDP, tak celý seriál krokov jasne smeruje k tomu, že v mene pravicových či krajne pravicových opatrení sa v podstate zavádzajú aj neosocialistické metódy. Pod takouto neosocialistickou metódou treba jasne spomenúť znárodňovanie či poštátňovanie verejnoprávnych inštitúcií, ako je Národný úrad práce, ako je Sociálna poisťovňa. Vyslovene neosocialistickým modelom aj starého typu je v podstate štátna pokladnica. Akým spôsobom to inak hodnotiť, ak takto znárodnené či poštátnené inštitúcie, kde sú účelovo prísne vymedzené zákonom zdroje, teda sú tam prirodzené vlastnícke práva všetkých nás, ktorí platíme poistné, aj všetkých ostatných, sa znovu dostávajú do čiernej centrálnej skrinky a schránky a z tejto schránky sa v podstate v redistribučnom procese prerozdeľujú. Zároveň nie sú účelovo ochránené tieto zdroje, ako je napr. poistné, ktoré v súčasnosti sa platí úradu práce. V tejto situácii by som chcel aj vedieť, aj počuť, a to je otázka, že toto je jedna z posledných doprivatizácií, že ak chcete alebo chceme zachrániť maastrichtské kritériá v podmienkach vstupu do Európskej únie, tak tieto kroky majú niekedy svoju logiku, akým spôsobom sa zdroje odložené napr. na dôchodkovú reformu majú redistribuovať. Ak dnes, poviem vulgárne, 150 či 200 korún sa zle zaúčtuje zo štátneho rozpočtu, tak je tu Najvyšší kontrolný úrad ako jedna z mnohých inštitúcií, ktoré budú žiadať reštitúciu, teda nápravu tohto zlého rozhodnutia alebo vyvodia dôsledky. Ako chceme prerozdeľovať stovky miliárd korún či desiatky miliárd korún z privatizácie do dôchodkovej sféry? Toto je podstatná náležitosť aj môjho návrhu, ktorý o chvíľu chcem predniesť. A tento môj návrh smeruje skutočne k tomu, aby sa vytvorili aj ústavnoprávne podmienky distribúcie týchto obrovských finančných prostriedkov, ktoré sú konečné, neopakovateľné a v podstate už pre desiatky vlád, ak by tu mali vládnuť na tomto území, v podstate posledné. A tieto vlády jednoducho budú musieť pristupovať k úplne iným opatreniam než doprivatizácii či redistribúcii. Chcel by som ešte ďalej uviesť to, že nie sú vymedzené ani, povedal by som, elementárne etické hodnoty takejto privatizácie v podstate z hľadiska určitých kolektívnych či spoločných posudzovaní, akým spôsobom sa tieto zdroje budú používať. V tejto oblasti predkladám veľmi stručné návrhy, a to, aby sme požiadali vládu Slovenskej republiky, aby predložila projekt použitia finančných prostriedkov z privatizácie na oblasť sociálnej sféry, dôchodkovej reformy a zníženia štátneho dlhu. V 2. bode navrhujem predložiť návrh ústavného zákona na implementáciu úloh uvedených v predchádzajúcom 1. bode tohto uznesenia. Chcel by som predovšetkým uviesť, že aj pri príprave prvého piliera, ale aj druhého piliera tie systémové multiplikačné či ekonomicko-finančné kalkuly alebo dopady jednoducho chýbajú. V každom prípade všetci vieme, že pre úspešné uvedenie kapitalizačného piliera treba ochrániť dôchodcov, ktorí už poberajú dôchodky a jednoducho nie sú schopní svojou prácou alebo ekonomickými aktivitami, teda podnikaním si nejaké nové zdroje nadobudnúť. Táto skupina nie je nijakým spôsobom chránená ani pred ekonomicko-finančnými či inflačnými vplyvmi na priebeh dôchodkovej reformy. Domnievam sa, že v ústavnom zákone by sa mohol nájsť konsenzus a že v ústavnom zákone o redistribúcii týchto prostriedkov by sme konečne možno po prvýkrát od roku 1989 postupovali azda tou najspravodlivejšou metódou nie privatizácie, ale rozdelenia prostriedkov z privatizácie, že by podľa určitých zásluhových princípov i čiastočnej solidarity tie prostriedky prešli do správy či do užívania tým, ktorí tie hodnoty, ktoré sa veselo od roku 1990 rozdeľujú, vlastne vytvorili. V tomto zmysle ten ústavný zákon by bol zároveň aj signálom, že tu bude skutočne ochrana nielen pred týmto parlamentom. Podľa mojej mienky vláda sama by si zabezpečila vyšší kredit pri takejto privatizácii a aj budúce vlády by mali jednoducho sťaženú situáciu vôbec pomýšľať na to, že by prostredníctvom týchto zdrojov sanovali niektoré iné chyby vo vývoji v inflácii či v politických rozhodnutiach. Myslím si, že ústavnosť alebo ústavný charakter takejto právnej úpravy by prospel všetkým. Mal by aj, povedal by som, upokojujúci vplyv na nevyhnutnosť dôchodkovej reformy, na to, že v súčasnom období sa aj kapitalizačný pilier spúšťa vo veľmi nervóznej atmosfére, že by sa mohli takýmto spôsobom riešiť aj väzby na verejné financie a okruhy verejných financií, že by sa riešili aj vzťahy v oblasti prepojenia na štátny dlh, zadlženosť vo vzťahu k maastrichtským kritériám aj po vstupe do Európskej únie. Pokiaľ diskutujeme aj s kolegami z vládnej koalície, otázka ústavnoprávneho charakteru garancie týchto zdrojov by mohla byť priechodná. Môj návrh nie je konfrontačný, je v podstate na vysokých sociálnych, etických, aj politických princípoch postavený práve pre ochranu tých, ktorých ochrániť dneska nikto nevie a nechce. Ďakujem vám za pozornosť.