Lipšic, Daniel, poslanec NR SR (2015-09-29):
Pani predsedajúca, vážený pán minister, milé kolegyne, vážení kolegovia, dovoľte mi tiež sa v prvom čítaní vyjadriť k návrhu zákona, ktorý je v princípe len parciálnou novelou pôvodne plánovaného nového zákona, predpokladám, o spravodajských službách. Je vecou vlády, že sa rozhodla ísť nie komplexnou novelou, ale novelou parciálnou. To je vec, na ktorú musí odpovedať vláda. A my reagujeme na texty, ktoré prídu do parlamentu. Ale by som chcel zareagovať práve na tie časti novely, ktoré sú kľúčové, ktoré sa týkajú zriadenia parlamentnej komisie, ktorá by mala mať právo ísť do živých spisov, ktoré sa týkajú nasadzovania informačno-technických prostriedkov. A ja predložím v druhom čítaní, pozmeňujúci návrh, lebo v tejto podobe naozaj vnímam predloženú úpravu ako nebezpečnú. Nehovorím to prvýkrát, hovorím to opakovane. Kto sa pohyboval aspoň sčasti buď v bezpečnostných alebo justičných zložkách, tak ten veľmi dobre vie, akým spôsobom je citlivý únik informácií, a veľmi dobre vie, že tá druhá strana, voči ktorej podozrenie alebo trestné konanie smerujú, za určité druhy informácií veľmi dobre platí. Za informácie o tom, kde sa používajú ITP, kde je používaný agent, kto je sledovaný a mnohé ďalšie, sa dobre platí. Niekoľko razy sme boli svedkami, niektoré veci boli zverejnené, niektoré veci neboli zverejnené, keď práve únik informácií tohto typu úplne zmaril celé vyšetrovanie. Určite o tých prípadoch vie aj dnešný minister vnútra, viem o mnohých z nich ja osobne, keď dochádzalo k úniku informácií aj z prostredia policajných a justičných zložiek. Nehovorím to veľmi rád. Ale aj také prípady boli a boli pre úspešnosť prípadu zničujúce. Hneď ako takáto informácia unikne, kauza vlastne v princípe sa skončila, už v tej rovine trestnoprávnej je nepoužiteľná. Ja napriek tomu, že v parlamente je z používania ITP dlhé roky taká menšia paranoja, spomínam si na dobu, keď sa prijímali nové trestné kódexy, keď bežala taká informácia medzi poslancami. A poslanci si aj tú informáciu overovali, ako sa dá zistiť, či je telefón odpočúvaný. Vtedy bolo nejaké číslo, mriežka, mriežka, neviem proste a tak ďalej s tým, ak bude tam signál taký, tak odpočúvaný telefón je, ak bude tam signál iný, prerušovaný, tak telefón odpočúvaný nie je. Teraz vám to pripadá úsmevné, ale divili by ste sa, koľkí poslanci v tom čase, pred tými desiatimi rokmi tie čísla vyťukávali a brali tú informáciu ako vážnu. Čiže veriť sa dá asi aj v tejto snemovni skoro všetkému. A tá až obsesia u niektorých poslancov išla tak ďaleko, že naozaj sme stratili zo zreteľa, čo je vo vzťahu k používaniu ITP na Slovensku najväčší problém a že najväčšie problémy sú nelegálne odpočúvania a eventuálne obchodovanie s odpočúvaním a nie až tak prípady, keď sú ITP nasadené v zmysle buď zákona o ochrane súkromia, alebo Trestného poriadku. A prečo hovorím o úniku informácií a prečo som tým začal? Je to preto, že som naozaj presvedčený o tom, že v takomto nastavení hrozba úniku informácií mnohonásobne vzrastie. Pán poslanec Gal spomínal, predpokladám, že išlo o výbor pre preskúmavanie rozhodnutí NBÚ, úplne iné informácie. To sú v princípe skončené kauzy. Ja som v tom výbore bol štyri roky. To znamená, tam sa preverujú informácie z minulosti toho uchádzača. A keď mu to niekto vynesie, tak je to smutné. Ale nič tým neohrozí v princípe. Tu ak niekto vynesie informácie o tom, kto a kedy je odpočúvaný, tak to ten bezpečnostný záujem ohrozí úplne priamo. A ja si nemyslím, že myšlienka parlamentnej kontroly sama osebe je zlá, ale musí byť inak konštruovaná, teda, po prvé, tu musia byť naozaj osoby, aj poslanci, kde riziko úniku informácií je minimalizované. To by asi mal byť náš spoločný záujem, aspoň dúfam. V takom prípade, poviem to len naozaj v prvom čítaní veľmi všeobecne, sú možné dve riešenia. V tejto komisii, aj keď ja by som radšej bol, keby išlo o menší počet osôb ako šesť plus dva, buď by boli poslanci, ktorí majú obligatórnu bezpečnostnú previerku, len tí by mohli byť do tejto komisie zvolení, nikto iný by do nej nemohol byť zvolený, druhá možnosť je... A inak nevidím dôvod sa tomu až tak vyhýbať, lebo sú priamo volení a tým pádom nehrozí únik informácií? Únik informácií závisí od charakteru tej osoby. Charakter osoby s priamou voľbou nemá nič spoločné. Tam nie je žiadna príčinná súvislosť. To všetci vieme. Poslanci sú niektorí charakterní, niektorí bezcharakterní, takisto ako je to v mnohých iných profesiách. Čiže len to, že sú priamo volení, ešte nie je dôvod pre to, aby nepodliehali tiež bezpečnostnej previerke tí poslanci, ktorí majú záujem byť v tejto osobitnej komisii. Druhá možnosť je teraz, to poviem tak pracovne, aby poslanci, ktorí sú v tejto komisii alebo budú v tejto komisii podliehali povinnosti, pravidelnej skúške každý rok na polygrafe s jednou otázkou: „V poslednom roku vyniesli ste nejaké informácie, ktoré ste zistili ako člen komisie, áno, nie?“ Potom, samozrejme, by bolo treba nadviazať na to nejakým sankčným mechanizmom, ak by sa potvrdilo, že polygrafom ten poslanec neprejde. Teraz aby sme si rozumeli, nikto z poslancov nie je nútený byť v tej komisii, môže vykonávať slobodne svoj mandát aj bez tejto komisie, ale ak ideme, umožniť poslancom alebo komukoľvek inému, aby nahliadal do živých spisov v tak citlivých informáciách, ktorých únik môže znamenať ohrozenie bezpečnostných záujmov krajiny, tak si myslím, že by to nemalo byť s takou nejakou ľahkou váhou. Je fajn, že tá komisia je štruktúrovaná v podobe traja z koalície k trom z opozície. Asi by bolo dobré potom doplniť, že aj tí dvaja volení členovia, to som tam nenašiel, by mali byť tiež vlastne 1 : 1, aby tam teda bola parita v zásade. Ale to je technické riešenie. A tam, samozrejme, sa vyžaduje od neposlancov zvolených parlamentom, aby mali previerku na „Prísne tajné“, hej. Len u poslancov to nie je zrejme s argumentom, pán minister sa asi vyjadrí, že veď poslanci sú priamo volení. Ale aká je tam súvislosť že sú priamo volení? Tým pádom od nich nehrozí únik informácií?“ To asi ťažko nehrozí. To samo osebe nijako negarantuje, že sú v tomto imúnni podľahnúť rôznym tlakom. A teraz by som povedal ešte jednu vec. Sú dva typy úniku informácií. A bolo by dobré si to možnože uvedomiť. Jeden typ úniku informácií je, keď niekto úmyselne, väčšinou za finančné plnenie, za úplatok, za peniaze posúva informácie, poviem to, na úrovni tej trestnoprávnej do prostredia organizovaného zločinu, väčšinou, to je tá jedna forma, ale tá druhá forma toho úniku možnože sa vám bude zdať byť nie taká malígna, je, že niekto sa proste potrebuje vyrozprávať. Sú povahy mnohé, možno v parlamente ich je viac ako vo všeobecnej populácii, ktoré sa potrebujú zveriť s tým, čím prešli v práci, niekomu blízkemu. Aj tam hrozí únik informácií, možno nechtiac, možno nie úmyselne. Ale aj tam hrozí únik informácií. Čiže to ani nie je až vec charakteru, zlého charakteru v tomto prípade, ale skôr nejakej povahovej črty, keď človek potrebuje zdieľať svoje pracovné problémy s niekým blízkym. By ste sa divili, koľko informácií takýmto spôsobom, žiaľ, malo tendenciu uniknúť. Ja som si ako minister spravodlivosti a minister vnútra, nehovorím to preto s nejakou všeobecnou mienkou na mysli, prešiel cez mnohé aj závažné kauzy, keď bolo zrejmé, že pokiaľ konkrétne informácie by sa rozšírili na ďalšie osoby a neboli by limitované na naozaj minimálny okruh ľudí, tak tá akcia by bola zmarená. Tu spomeniem možnože len dve kauzy, ktoré mi hneď prídu na rozum, keď o týchto veciach hovorím. Z tých káuz prvá bola kauza Mikuláša Černáka v roku 2002 – 2003, druhá bola kauza Juraja Ondrejčáka v roku 2011. Proste pokiaľ by tam nebola vyslovene vopred daná pozornosť aby informácie boli obmedzené na veľmi malý počet ľudí, tak by tieto kauzy nikdy neboli dotiahnuté do konca. Hovorím vám svoju osobnú skúsenosť, nie je to niečo, čo som si prečítal v nejakej múdrej knižke. Čiže preto si myslím, že ten návrh v tejto podobe je nebezpečný, ak nebudú zmenené parametre podmienok členstva v tejto osobitnej komisii. S tým súvisí moja druhá pripomienka. Neviem, či ministerstvo má k dispozícii nejakú komparatívnu analýzu, ako to je v iných krajinách. Možno ju má, možno ju nemá. Ale pokiaľ viem, tak v niektorých krajinách v princípe toto oprávnenie ísť aj do živých spisov majú len dvaja poslanci, konkrétneho gestorského výboru, jeden z tej, dajme tomu, vládnej strany, druhý z opozičnej strany, len dvaja ľudia, ktorí tiež majú povinnosť proste mať nejakú security clearance, aby nehrozilo riziko úniku informácií. My tam dávame osem ľudí, z toho 6 poslancov bez previerky, a to na malom Slovensku. Mi to príde ako nerozumné riziko, pretože či z dôvodu úniku informácií toho úmyselného alebo toho nedbanlivostného, ak chcete, tu bude hroziť, že budú unikať informácie tohto typu, živé informácie na rozdiel oproti výboru NBÚ do prostredia opačného, do prostredia, voči ktorému nástroje ITP smerujú. A to považujem za najväčšie riziko, a preto v tomto znení zákon nepodporím a budem v druhom čítaní navrhovať aj na výbore, aj v pléne pozmeňujúce návrhy, ktoré na jednej strane umožnia určitú parlamentnú kontrolu, okej, lebo teraz je akože moderné, keby si niekto povedal, že to je transparentné. No tak najtransparentnejšie je, viete čo, dať žiadosť o ITP na internet, nech každý vie a prečíta si, to je najtransparentnejšie. By sme si tak povedali, že to je dosť hlúpy návrh. Čiže by som v tomto rozsahu potom chcel predniesť pozmeňujúce návrhy v rámci druhého čítania. Ďakujem, pani predsedajúca.