Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2012-09-12):
Ďakujem, pani podpredsedníčka. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, hostia, sú dve opatrenia v tomto zákone o zodpovednosti za škodu spôsobenú pri výkone verejnej moci a o zmene a doplnení niektorých zákonov, ktorých by som sa rád dotkol a ktoré podľa mňa si zaslúžia našu pozornosť. Tým prvým je opatrenie, podľa ktorého predtým, než sa bude môcť osoba obrátiť na súd a žiadať náhradu škody a nemajetkovú ujmu, bude musieť využiť najprv všetky účinné prostriedky ochrany, a to vrátane ústavnej sťažnosti alebo poprípade aj žalovať na Európskom súde pre ľudské práva. Nazdávam sa, že toto opatrenie je v rozpore s viacerými rozhodnutiami Ústavného súdu, napr. s rozhodnutím Ústavného súdu zo dňa 6. 4. 2005, ale aj niektorých ďalších, ktoré poprípade môžem neskôr vo faktických menovať, ak by bol záujem. Ale v skratke to znamená to, že Ústavný súd má v prvom rade rozhodovať o tom, či boli porušené práva, keď vznikol prieťah v konaní pred súdom alebo správnym orgánom. To je však principiálne podľa mňa zlý návrh. A to hlavne z troch dôvodov: Tým prvým je, že Ústavný súd nemôže priznať náhradu škody, ktorá sťažovateľovi vznikne. Môže priznať len náhradu nemajetkovej ujmy v peniazoch. Druhá vec je, že Ústavný súd nemôže rozhodovať v prípadoch, keď konanie už skončilo. Jedine v prípade, že prieťah v konaní ešte trvá. A tretia vec je zvyšovanie nákladov pre jednotlivých sťažovateľov v tomto konaní, pretože v konaní pred Ústavným súdom je nutné byť zastúpený advokátom, zatiaľ čo v konaní pri žalobe podľa zákona 514 podľa doterajšieho znenia človek alebo občan advokátom byť nemusí, to znamená, že ak presúvame vlastne tieto konania na Ústavný súd, tak zvyšujeme finančnú záťaž pre každého takéhoto sťažovateľa, lebo bez zastúpenia advokátom jednoducho v tomto procese nemá šancu uspieť, pričom, samozrejme, treba zvážiť, že advokát, ktorý už pracuje aj na úrovni Ústavného súdu, si to dá tiež patričným spôsobom zaplatiť. Na rozdiel od ústavnej sťažnosti pri žalobách podľa zákona o zodpovednosti za škodu spôsobenú pri výkone verejnej moci je toto konanie omnoho efektívnejšie na ochranu práv, ktoré boli porušené nezákonným rozhodnutím alebo nesprávnym úradným postupom. Teda podľa môjho názoru princíp by mal byť naďalej taký, že je potrebné najprv žalovať podľa zákona 514/2003 a až následne sa sťažovať na Ústavnom súde. Pre porovnanie – veľmi podobne to majú v rovnakom systéme zodpovednosti štátu za škodu vyriešené aj v Českej republike, ktorá sa vyrovnávala v minulosti s týmto problémom. Druhé opatrenie, ktorému by som sa rád venoval, je to, ktoré limituje výšku náhrady nemajetkovej ujmy odkazom na zákon, ktorým sa stanovuje výška náhrady poskytovaná osobám poškodeným násilnými trestnými činmi. V skratke – opäť ide o to, že sa stanovuje maximálny strop pre nemajetkovú ujmu, ktorú môže súd priznať na základe žaloby v konaní, keď si uplatňuje zodpovednosť za škodu a nemajetkovú ujmu spôsobenú nezákonným rozhodnutím alebo nesprávnym úradným postupom, napríklad prieťahmi v konaní, pričom sa ale vychádza z úplne iných kritérií ako pri stanovení náhrady pri násilných trestných činoch. Pán minister – keď uvádzal tento zákon – tak hovoril aj o tom, že potreba toho kroku, ak som dobre rozumel, je daná tým, že sú obrovské rozdiely v rozhodnutiach súdov a chápaní toho, akým spôsobom a podľa čoho sa majú rozhodovať. Ministerstvo vychádza z toho, že neexistuje jednoznačná judikatúra a že priznané náhrady nemajetkovej ujmy sa významne líšia. Napríklad v Čechách to však vyriešili usmernením Ministerstva spravodlivosti, kde sú stanovené limity ako odporúčanie pre náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú používa ministerstvo aj súdy a ak sa od tohto líšia, tak to musia zdôvodniť. To znamená, že majú vnútornú normu, ktorá zadefinuje nejaký zdravý stred alebo zdravé kritérium, na základe ktorého má byť táto ujma určená a každý jeden sudca v prípade, že významným spôsobom sa odchýli od toho rámca, ktorý mu táto norma dáva, tak to bude musieť zdôvodniť. Veľmi podobne má nastavené limity pre nemajetkovú ujmu aj samotný Európsky súd pre ľudské práva. To, že súdy nevedia konštantne riešiť judikatúrou limity pre náhrady nemajetkovej ujmy, nie je dôvodom na zavádzanie stropu pre túto náhradu odkazom na iný právny predpis, ktorý upravuje iný druh nemajetkovej ujmy, a teda používa iné kritériá hodnotenia nemajetkovej ujmy, ktorá vznikla porušením právnych povinností štátu. Myslím si, že vytvorenie nejakej normy, ktorá by spadala do jurisdikcie, resp. pod ministerstvo spravodlivosti, podľa ktorej by sa museli súdy rozhodovať a pri ktorej by museli vždycky zdôvodniť odklonenie od tejto normy, je elegantnejším a lepším riešením ako odkaz na zákon, ktorý v podstate len takým umelým spôsobom do toho zákona vpašovaný. Z tohto dôvodu mám za to, že tento, táto novela zákona, ktorú máme na stole obmedzuje prístup jednotlivcov k náhrade škody a nemajetkovej ujmy spôsobenej občanom porušením povinnosti zo strany štátu. A navrhujem teda vrátiť tento zákon na prepracovanie predkladateľovi. Ďakujem.