T. Galbavý, poslanec: (2008-02-06):
Predkladatelia zdôrazňujú, že ide o moderný zákon, ktorý má chrániť občanov pred nepravdivým alebo skresleným informovaním, prípadne dokonca pred šikanovaním zo strany médií pred neprimeranými zásahmi do ich súkromia. Zároveň tvrdia, že zákon má prispieť k skvalitneniu médií a ubezpečujú, že ide len o zosúladenie práva na informácie s právom na ochranu súkromia. O hľadanie akejsi rovnováhy medzi týmito dvomi inštitútmi. Ak dôkladne preštudujete text návrhu, tak zistíme, že táto rovnováha neexistuje. Misky váh sú veľmi výrazne prechýlené. O právach vydavateľov tam veľa nie je, zato o povinnostiach je toho neúrekom. Nehovoriac o tom, že tieto práva a povinnosti sú definované veľmi vágne a nepresne. Dovoľte, aby som na ilustráciu toho, kde a prečo sú návrhy nepresné, gumové, a teda nebezpečné, využijem porovnávanie s českým zákonom. Ten vychádza zo spoločného základu. Boli sme v jednom štáte, mali sme spoločný zákon, máme blízku kultúru, aj to prostredie je veľmi podobné. Český návrh zákona je teda podľa môjho názoru na takéto porovnávanie najvhodnejší, vhodnejší ako zákony napríklad Veľkej Británie, Francúzska, Nemecka či Rakúska. Budem sa tiež venovať len najspornejším a najproblematickejším bodom. Prvým z nich je inštitút práva na odpoveď. Nikto z nás tento inštitút nespochybňuje. Je to klasický európsky výdobytok a ja osobne ho vnímam ako mechanizmus na zefektívnenie alebo zlepšenie vymožiteľnosti práva na opravu alebo práva na vyjasnenie informácií skutkových tvrdení, ktoré sa zakladajú na nepravde alebo pravdu skresľujúcich informácií. S tým súhlasím, zvýši sa ochrana občanov, ale aj firiem pred skreslenými alebo priamo nepravdivými informáciami, ktoré sa o nich zverejnia a ktoré by sa mohli dotknúť cti, dôstojnosti a dobrej povesti. To je absolútne v poriadku, preto zopakujem, SDKÚ – DS, a som o tom presvedčený, celá opozícia nemá výhrady voči inštitútu práva na odpoveď. Vnímame ho ako súčasť základných občianskych práv. Vnímame ho ako mechanizmus, ktorý môže pomôcť urýchliť vymáhanie svojich práv a svojej dôstojnosti rýchlejším spôsobom, ako to dokážu súdy. Ale máme s niečím iným problém. To, s čím problém je, je formulácia v zákone. Podľa nej tak, ako je napísaná v § 8, je vydavateľ alebo tlačová agentúra povinný uverejniť odpoveď, pritom však nie je dotknuté právo na opravu. Teda fyzická alebo právnická osoba má hneď dva nástroje na domáhanie sa svojich práv, má právo na opravu, a tú je povinný vydavateľ uverejniť aj na odpoveď, ktorú musí vydavateľ uverejniť, myslím, do ôsmich dní. Rozdiel je v tom, že v českom zákone nepoznajú právo na opravu, zlúčili tieto práva do jedného paragrafu, a to je právo na odpoveď. Český tlačový zákon tiež obsahuje právo na odpoveď, ale nepozná však právo na opravu, inými slovami povedané. Podstatnejšie sú však dôsledky, ktoré vyplývajú z ďalších ustanovení návrhu, ktoré sa týkajú práva na odpoveď. Podľa textu, ktorý máme na laviciach, musí vydavateľ uverejniť odpoveď v takom znení, ako bola napísaná. Jedinou podmienkou je, že odpoveď musí byť rozsahom primeraná textu, ktorého obsahom je skutkové tvrdenie, na ktoré odpovedajúci reaguje. No, toto je parádna formulácia. Tu naozaj vzniká otázka, čo je to primeraný rozsah. Ak je česť alebo dobré meno dotknutej osoby alebo firmy dotknutá v jednom riadku, je primeraný rozsah jeden riadok, celý odsek alebo celý článok? To už pán minister do zákona nenapísal. A inak  nie je to vôbec ťažké. Keď komparoval a porovnával niečo s českým zákonom, pokojne tam mohol dopísať vetu, ktorá je vyslovene v českom zákone napísaná. V českom zákone je to dané jasne. Odpoveď musí byť primeraná rozsahu napadnutého oznámenia, a ak je napadnutá len jeho časť, tak v tejto časti. To bol taký problém? To snáď nemyslíte vážne. Primeraný rozsah, tak ako je tu naformulovaný, by bol absolútne likvidačný pre tlačové médiá. Tá práca by sa obrovsky skomplikovala nielen z finančného pohľadu, ale aj z aplikačného pohľadu. Pán kolega, nepresviedčajte ma o niečom, čo nemôže existovať. Navrhujem, aby príslušné ustanovenia zákona sa zmenili. Podľa nášho názoru by bolo správne obmedziť právo na odpoveď len na prípady, keď tvrdenia v pôvodnom článku sú nepravdivé alebo pravdu skresľujúce. Teda, ak k poškodeniu cti a dobrého mena fyzickej alebo právnickej osoby dôjde na základe zavádzajúceho alebo priamo lživého tvrdenia v periodiku alebo v agentúrnej správe, teda právo na opravu by slúžilo na korigovanie chýb takpovediac technického charakteru. Tak napríklad chybného mena dotyčnej právnickej alebo fyzickej osoby. Právo na odpoveď by vzniklo v prípade, ak nepravdivé alebo pravdu skresľujúce údaje v správe mohli spôsobiť, alebo dokonca by už spôsobili zásah do cti alebo dobrého mena. Pripúšťame však aj diskusiu o tom, že právo na odpoveď by vzniklo aj v prípade, že celkom opodstatnene a oprávnene by v médiách bolo skutkové tvrdenie, ktoré je pravdivé, ale nesúhlasíme s tým, aby sa to riešilo zákonom. Dá sa to riešiť v rámci etickej roviny, ktorá existuje v každej redakcii. Nato nepotrebujeme zákon. V každom prípade však treba špecifikovať, čo je to primeraný rozsah, teda uviesť, že za primeraný rozsah sa považuje také množstvo textu, ktoré je úmerné textu, v ktorom bolo narušené súkromie a napadnutá česť. Dobré meno alebo povesť dotyčnej fyzickej alebo právnickej osoby. Zároveň treba uviesť, že odpoveď sa musí týkať skutkového tvrdenia, ktorým sa pôvodný článok dotkol súkromia a dobrej povesti dotknutej osoby. Čo je ešte podstatnejšie. V českom návrhu zákona nie je obsiahnutý zákaz vydavateľovi reagovať na odpoveď. V slovenskom návrhu zákona je však jasne napísané. V uverejnenej odpovedi nemožno uverejniť žiadny súvisiaci text obsahujúci hodnotiaci úsudok, a to ani na inom mieste vydania periodickej tlače. Český zákon to nepozná. V podstate to znamená, že odpovedajúci bude mať právo posledného slova, a to prinajmenšom do budúceho vydania periodika. Lenže dovtedy môžu nastať vážne dôsledky, pretože vydavateľ má veľmi obmedzenú možnosť sa od zlého článku dištancovať, alebo ho uviesť na pravú mieru. Aj v prípade odpovede môžu vzniknúť fakty, ktoré odpovedajúci alebo dotknutá osoba nezakladá na pravde, ale skôr na klamstve. Podľa môjho názoru treba dať vydavateľovi možnosť reagovať na obsah odpovede, či už v texte pod odpoveďou, alebo na inom mieste. Napríklad na to, aby mohol uviesť svoje dôvody a vysvetlenia problematického textu, prípadne sa od obsahu dištancovať. Na rozdiel od českého zákona je vydavateľ dokonca povinný uverejniť text odpovede aj v prípade, ak sa jeho uverejnením dopustí trestného činu. Toto sú silné slová. Vydavateľ zodpovedá za obsah, ale je povinný uverejniť obsah odpovede aj v prípade, že sa dopúšťa trestného činu, správneho deliktu alebo prehrešku proti dobrým mravom. Zdôrazňujem, pán minister, že ani riziko spáchania trestného činu nezbaví vydavateľa povinnosti uverejniť odpoveď, ak boli splnené formálne podmienky dané zákonom. Čo sú formálne podmienky? Žiadosť s podpisom a ostatné údaje, ktoré naozaj musí vyplniť. V § 8 sú presne vymenované body, keď vydavateľ nemá povinnosť uverejniť opravu. Sú to formálne príčiny, napríklad nedodržanie lehoty, prípadne chýbajúci podpis. Druhým dôvodom je skutočnosť, že napadnuté údaje boli predtým dotknutou osobou autorizované, a tretím dôvodom, keď už po smrti dotknutej osoby to jeho príbuzní podľa Občianskeho zákonníka uplatnili. Predstavme si situáciu, že dotknutá osoba v odpovedi prezradí štátne tajomstvo. Aj takúto odpoveď bude musieť vydavateľ uverejniť. Upozorňujem, že podľa § 5 návrhu zákona je vydavateľ zodpovedný za obsah svojho periodika. Okrem vymenovaných výnimiek, teda oficiálnych vyjadrení orgánov verejnej moci a tak ďalej. Medzi tieto výnimky však nepatria odpovede, to je dôležité povedať. Do výnimky, keď môže odmietnuť, nepatria odpovede. Za ich obsah vydavateľ v plnom rozsahu zodpovedá. Ctené kolegyne, kolegovia, čo z toho vyplýva? To, že inak neprijateľné a akceptovateľné právo na odpoveď sa dá neuveriteľným spôsobom zneužiť. Neuveriteľným spôsobom môže skomplikovať prácu médií, a tým pádom občan prichádza o informácie včasné a informácie pravdivé. Uvediem jeden príklad na ilustráciu. Stačí maličkosť. Konkurenčná firma si prečíta článok obsahujúci výrok a, citujem, „naše výrobky sú najlepšie v tomto segmente trhu“. Vyloží si to účelovo tak, že to znamená, že jej výrobky sú horšie, čím sa pôvodný článok dotkol jej cti a dobrej povesti. A má, myslím, inú firmu. Podľa tohto zákona má právo vynútiť si odpoveď, na vlastné náklady vydavateľa má reklamu zadarmo. S týmto ste nepočítali. Horšia by bola situácia, keby sa niekoľko ľudí zhodlo na tom, že jeden článok sa dotkol ich cti a každý bude požadovať právo na odpoveď. V každom prípade by došlo k tomu, že odpoveďami by boli tlačové printové médiá zahltené alebo minimálne celá novinová strana. Možno to dohnať do úplného extrému. Noviny podrobia kritike prácu parlamentu, čo sa stalo nie jedenkrát. Skonštatujú, že sa v ňom len hádame, málo pracujeme a dbáme na verejný záujem a ešte za to berieme aj slušné peniaze. Dotknutých sa bude cítiť 150 poslancov. Myslím, že v takom prípade budú musieť printové médiá vydať zvláštnu prílohu. Ale neviem, na čo by sme mali právo, či právo na opravu, alebo na odpoveď. V tejto koncepcii práva na odpoveď je zamontovaná ďalšia hrozba, na ktorú chcem poukázať. Nie hodnotiacim úsudkom, keď skutkové tvrdenie je, že tu nič nerobíme, nepracujeme pre verejný záujem, potĺkame sa a je prázdna sála. Kamera zaberie tento priestor a jednoznačne potvrdí pravdu. Ale tak nemôžete hovoriť, že to je hodnotiaci úsudok. To je skutkové tvrdenie. O tom sa môžeme baviť, či je pravdivé toto skutkové tvrdenie, alebo nepravdivé. V tejto koncepcii práva na odpoveď je zamontovaná ďalšia hrozba, na ktorú chcem poukázať. Návrh zákona priamo predpokladá trestanie médií. Je obsahom § 10 ods. 5 spoločné ustanovenia k právu na opravu, odpoveď a na dodatočné oznámenia. Že ak vydavateľ nezverejní opravu, odpoveď alebo dodatočné oznámenie, má dotknutá osoba nárok na finančnú satisfakciu. Teda právo na finančné odškodnenie nebude možnou sankciou, ale povinnou. Súd v momente, ak skonštatuje, že nebolo naplnené právo dotknutej osoby, bude automaticky povinný vymerať novinám pokutu. A spor nebude už o ničom inom, len o jej výške. Teda predstavme si situáciu. Dotknutá osoba v odpovedi hrubo osočí inú osobu, alebo sa dopustí napríklad prezradenia tajomstva. Čo môžu noviny urobiť? Ak odpoveď uverejnia, tak riskujú trestné stíhanie, ak ju neuverejnia, taktiež riskujú žalobu na súde a, samozrejme, aj finančnú sankciu. To sa potom ťažko vyberá. Navyše vydavateľ má len tri dni na zváženie, ktorú z možností si vyberie ako menej nebezpečnú. Preto navrhujeme, aby sa v ďalšom konaní urobili zásahy do dvoch paragrafov. Predovšetkým v § 5 ods. 2 treba zaradiť odpovede, ale aj citáty použité v texte medzi obsah periodík, za ktorý nezodpovedá vydavateľ. Pán minister, vy ste v úvodnom slove povedali, že ste vypustili z práva na odpoveď orgány verejnej moci, čiže vládu, parlament a všetky organizácie, či už rozpočtové, alebo právne subjekty, právnické osoby založené na základe zákona. Ale nepovedali ste aj B. Že budú mať právo politici reakcie na odpoveď. A zodpovednosť za citáty politikov alebo kohokoľvek podľa tohto návrhu zákona budú niesť vydavatelia periodickej tlače. A treba do návrhu zákona brať i ustanovenie umožňujúce vydavateľovi odmietnuť uverejnené odpovede. Ak by sa jej uverejnením dopustil trestného činu, priestupku, správneho deliktu alebo konania, ktoré nie je v súlade s dobrými mravmi, ak sa tieto ustanovenia neprijmú, vystavia sa médiá neprijateľným rizikám. Nerozumiem tomu, dostal som vládny návrh zákona, verziu do parlamentu v čase, ešte nie do parlamentu, opravím sa, z internetu som si vytiahol pôvodný návrh vládnej verzie. Spoliehal som sa na to a bol som celkom spokojný s niektorými ustanoveniami. Po rokovaní vlády sa ten návrh očistil o dôležité ustanovenia, ktoré som napríklad  spomenul a nedávajú možnosť vydavateľovi periodickej tlače a tlačovej agentúry odmietnuť odpoveď ani v prípade, keď sú o tom presvedčení, že porušujú zákon. Alebo povedzme, obsah tej odpovede je v rozpore s dobrými mravmi. Nerozumiem tomu, prečo ste odtiaľ vypustili takúto podmienku. Ďalším diskutovaným bodom je § 6. Ten hovorí o tom, že periodická tlač alebo agentúrne spravodajstvo nesmie obsahovať informácie, ktorými sa propagujú vojny, kruté alebo neľudské násilie v prípade informácie, ktoré sa dajú považovať za podporu šírenia omamných alebo psychotropných látok. Za zverejnenie takéhoto článku môže ministerstvo vymerať pokutu až do 200-tisíc korún, pričom prelustrovať noviny podľa nového návrhu budú môcť až dva roky dozadu. Ide o ustanovenia, ktoré sú už teraz aj súčasťou Trestného zákona. A o ich porušení rozhodujú súdy. Samozrejme, aj my sme proti tomu, aby sa v médiách propagovali drogy, násilie, šírila nenávisť voči rasám alebo iným orientáciám. Ale v každom prípade zastávame názor, že takéto obmedzenia slobody slova a vyjadrovania sú akceptovateľné. Pokiaľ je dôvod na to, že médiá ospravedlňujú nejakým spôsobom, dokonca schvaľujú a propagujú takúto nenávisť alebo takéto konanie, zaslúžia si odsúdenie. Ale na to máme Trestný zákon, vážený pán minister, a nie tlačový zákon. V tomto nie je medzi nami spor. Áno, budeme vždy podporovať a odsudzovať takéto kroky zo strany médií. Počas dvoch rokov sa totiž môže zmeniť vláda, a tým aj názor, čo bolo prijateľné pre jednu vládu, to nemusí byť prijateľné pre inú v súvislosti s § 6 a s jeho vážnou a vágnou koncepciou. Napríklad uvediem príklad. V médiách sa začne verejná diskusia o legalizácii mäkkých drog. Táto téma je celkom legitímna, prebieha vo všetkých krajinách. Okrem článkov odsudzujúcich akékoľvek drogy vrátane alkoholu, tabaku sa objavia aj články o tom, že marihuana má priaznivé účinky pri tlmení bolesti, pri chorobách, onkologických ochoreniach a tak ďalej. A môže sa dokonca objaviť aj článok umelca, tak ako sme to už zažili, ktorý otvorene prizná, že po cigaretke marihuany sa značne zvýši jeho umelecký potenciál. Pretože na ministerstve sedí liberálnejší minister, nestane sa nič. Po roku sa vymení vláda, do kresla zasadne tvrdý odporca drog a s dobrou pamäťou, samozrejme, a jeho úradníci si prelistujú noviny  spred roka, zbilancujú objem pokút, ktoré novinám vymerajú. To isté sa môže stať v prípade diskusie o zásahu v Iraku. Ono to niekedy vyzerá vtipne, pán minister, ale, bohužiaľ, takáto je vaša formulácia, takýto je text zákona. Pán minister nehovorí o jednom ustanovení, ktoré sa týka práve spomínanej problematiky, teda § 6 a nového tlačového zákona. Som presvedčený, že dobre vie, prečo o tomto ustanovení nehovorí. Prečítam znenie súčasne platného zákona § 9 ods. 1. „Vydavateľ periodickej tlače je povinný zabezpečiť, aby periodická tlač neobsahovala informácie, ktoré propagujú vojnu, alebo opisujú kruté alebo inak neľudské konanie spôsobom, ktoré je zľahčovaním, ospravedlňovaním alebo schvaľovaním informácií, ktoré propagujú užívanie omamných látok alebo psychotropných látok, ale opisujú užívanie omamných látok alebo psychotropných látok spôsobom, ktorý je zľahčovaním, ospravedlňovaním alebo schvaľovaním.“ Teda to, čo je obsahom navrhovaného zákona v § 6 ods. b). Navrhovaná úprava je v podstate obsiahlejšia. V § 6 sa objavil celý nový odsek c. Pán minister, ja viem, že to budete ospravedlňovať tým, že ste ho prebrali zo starého zákona. Ale odsek c tam určite nebol. Podľa neho periodikum nesmie uverejniť ani informácie, ktorými sa propaguje násilie, alebo sa podnecuje nenávisť na základe pohlavia, rasy, farby pleti, etnického alebo sociálneho pôvodu, genetických vlastností, sexuálnej orientácie, jazyka, náboženstva alebo viery, politického, no, a to chcem poukázať, viery, politického alebo iného zmýšľania, príslušnosti k národnostnej menšine, majetku, rodu, iného postavenia, zdravotného postihnutia a veku. Na prvé počutie je to v poriadku. Šírenie nenávisti naozaj do médií nepatrí. Na druhé počutie však niečo škrípe. Tým mám na mysli to, že medzi danosti, voči ktorým je šírenie nenávisti zakázané, sa nenápadne zaradilo politické zmýšľanie. Inými slovami, politické zmýšľanie sa dostalo pod zákonnú ochranu. Či došlo, alebo nedošlo k porušeniu zákona, nebude rozhodovať o tom nikto iný ako ministerský úradník dosadený na to miesto konkrétnou politickou stranou. Je to paradox. Vážené dámy a páni, toto považujem za nonsens. Myslím, že ide o nepriamy pokus presadiť cenzúru a dokonca vedúcu úlohu strany v spoločnosti. Pretože akákoľvek kritika práve vládnucej strany sa bude môcť vykladať ako pokus o šírenie nenávisti a na základe politického zmýšľania a politickí nominanti v kresle ministrov a ministerských úradníkov sa postarajú o to, aby si noviny uvedomili, čo si smú dovoliť a čo už nie. Dávam tiež na zváženie, čo sa stane, ak sa po odpovedi objavia výroky, ktoré sa oprávnene budú dať klasifikovať ako šírenie rasovej nenávisti. Dotknutá osoba splní všetky zákonom stanovené podmienky na uverejnenie odpovede. Vydavateľ bude teda musieť odpoveď uverejniť. Tým sa dostane do kolízie s § 6 tlačového zákona a vymerajú mu pokutu 200-tisíc korún. Ak odpoveď neuverejní, bude ho autor odpovede žalovať, spor vyhrá a dostane finančnú satisfakciu. A tu ešte nehovorím o tom, že nakoniec sa možno zástupca vydavateľa spolu s odpovedajúcim stretnú v jednej cele za šírenie rasovej nenávisti podľa Trestného zákona. Osobne som presvedčený, že ods. 1 písm. a), b), c) § 6 by mali byť zo zákona vypustené. Jeho obsah, teda ochrana spoločnosti pred propagandou drog či šírenia nenávisti z akéhokoľvek dôvodu už je zabezpečená a pokrýva ju Trestný zákon, pričom rozhodujúce slovo majú súdy. Ponechanie týchto ustanovení § 6 v zákone znamená možnosť dvojakého postihu jednak zo strany súdov, jednak zo strany politicky dosadených štátnych úradníkov. Tu neobstojí tvrdenie, že podobné ustanovenia sú aj v zákone o vysielaní a retransmisii. Áno, sú tam. Nie tak naformulované, ale Rada pre vysielanie a retransmisiu rozhoduje na základe zástupcov, ktorých volí preto parlament. Nerozhoduje ministerský úradník, ktorého riadite vy konkrétne, pán minister. Posledným, menej diskutovaným bodom je ochrana zdroja informácie, teda § 4. Samozrejme, v zásade ide o správny krok. Zdroj informácie v každom prípade treba chrániť, ak si to autor tohto zdroja praje. Problémom tohto ustanovenia je skutočnosť, že ochrana zdroja informácií nie je chápaná ako právo vydavateľa, ale ako povinnosť. Vydavateľ je povinný zachovať mlčanlivosť o pôvode alebo obsahu informácie v prípade, že o to požiadala fyzická osoba, ktorá informáciu poskytla. Jedinou výnimkou sú podľa dôvodovej správy prípady, keď to Trestný zákon ukladá. Práve v prípade citlivých informácií je veľmi pravdepodobné, že osoba, ktorá informácie poskytla, bude žiadať o to, aby sa jej meno nikde neobjavilo. Lenže z formulácie zákona vyplýva, že vydavateľ bude povinný utajiť zdroj svojich informácií napríklad aj v prípade, že by mu jeho svedectvo mohlo pomôcť na súde. Nuž, ako perličku uvádzam, že toto ustanovenie je naformulované tak, že sa vzťahuje len na zamestnancov vydavateľa. A vieme dobre sami, že ako to dneska beží v médiách. Väčšinou všetci novinári sú zamestnaní na základe živnosti. Čiže ich vzťah medzi vydavateľom periodickej tlače nie je na báze zamestnaneckej.  Podľa tohto vášho návrhu pokojne môže novinár zdroj kedykoľvek  prezradiť. Nič, žiadny zákon ho k tomu nebude viazať. Ak porovnáme ustanovenia navrhovaného tlačového zákona s obdobnými ustanoveniami českej normy, vidíme podstatný rozdiel. V českom tlačovom zákone je ochrana zdroja informácií definovaná ako právo, právo ochraňovať zdroj informácií. Osoba, ktorá sa podieľa na získavaní alebo spracúvaní informácií, čiže redaktor má právo odoprieť súdu inému štátnemu orgánu alebo orgánu verejnej správy poskytnutie informácie o pôvode či obsahu týchto informácií. Výnimkou sú prípady, keď ide o odhaľovanie alebo vyšetrovanie trestných činov. Domnievam sa, že takto formulovaná ochrana zdroja informácie je správnejšia, je vyváženejšia, chráni na jednej strane novinára, vydavateľa a na druhej strane tiež chráni občana, autora toho zdroja. Pán minister, z mojej strany je to zatiaľ všetko. Reagoval som presnejšie a vecnejšie preto, aby ste pochopili, aké sú naše priority v tomto zákone, aby ste pochopili, že ten zákon je naozaj veľmi zle nastavený. Veľmi, veľmi sa teším tomu, že aj predseda vlády sľúbil nielen medzinárodným organizáciám, ale aj opozícii, že zákon dáte do súladu s európskymi demokratickými princípmi. Zároveň aj priznal a nie veľmi dobre ohodnotil vašu prácu, pán minister. No, isteže áno, isteže áno. Takže veľmi pekne ďakujem za to, že ste si ma vypočuli. Z mojej strany je to všetko.