Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2014-03-26):
Ďakujem pekne. Vážený pán predsedajúci, kolegyňa, kolegovia, dovoľte mi v krátkosti sa vyjadriť ešte k predkladanému návrhu, ktorý predniesol alebo predstavil kolega Miro Kadúc. Rozobrala by som ho v trochu širších súvislostiach len okrajovo, lebo ide o tému, ktorú z pozície podpredsedníčky mám vo svojom portfóliu a aktívne sa jej venujem, a preto som rada, že sme prišli s takouto iniciatívou, ktorá možnože užšie špecifikuje právo obetí, teda to je téma, ktorej sa venujem dlhodobo, a na druhej strane vytvára možno predpolie do budúcej prípravy iných zákonov, ktoré budú naozaj systematicky pokrývať to, čo sa tu deje. Musím povedať, že skutočne bezprostredným impulzom, impulzom na predloženie tejto novely o povinnom zmluvnom poistení a zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla boli podnety od občanov. Z jedného listu by som vám prečítala krátku vetu, kde otec napísal: „Tí, ktorí pri dopravných nehodách utrpeli zranenia, dostanú náhradu škody. Ja nedostanem nič, lebo môj syn nebol zranený, on iba zomrel.“ A toto bola veta, po prečítaní ktorej ma riadne zamrazilo, pretože v zmysle súčasného znenia zákona o povinnom zmluvnom postení poistený má z poistení zodpovednosti právo, aby poisťovateľ za neho nahradil poškodenému uplatnené preukázané nároky na náhradu škody, škody na zdraví a nákladov pri usmrtení. To znamená, že ľudský život je tu ocenený na výšku nákladov na pohreb a bolesť pozostalých sa nerovná ani škode vzniknutej poškodením, zničením, odcudzením alebo stratou veci, ako to uvádza písmeno b) rovnakého paragrafu a odseku. Po usmrtení... Alebo možnože by som poukázala opäť na susedov v Čechách, to naznačil aj kolega Miro Kadúc, že oni sú v tomto smere opäť pred nami, pretože u nich v paragrafe už majú, v § 2959 Občianskeho zákonníka už majú paragraf, ktorý znie takto: „Pri usmrtení alebo zvlášť závažnom ublížení na zdraví odčiní škodca duševné útrapy manželovi, rodičovi, dieťaťu alebo inej blízkej osobe peňažnou náhradou vyvažujúcou jej utrpenie. Ak sa výška náhrady nedá určiť, stanoví sa podľa zásad slušnosti.“ Jednorazové odškodnenie pozostalých je povinný zaplatiť ten, kto za škodu zodpovedá. V oblasti občianskeho práva je to prevádzkovateľ vozidla a v prípade trestnej zodpovednosti aj vodič vozidla. Je tu však aj nárok proti poistiteľovi vozidla alebo v prípade, že vozidlo nebolo zodpovednostne poistené proti Českej kancelárii poistiteľov. Z dôsledku takýchto úprav v Občianskom zákonníku budú mať obete dopravných nehôd, teda od mája to platí v Českej republike, právo na vyššie odškodnenie ako doteraz. V slovenskom práve – ani v súkromnom, ani vo verejnom – analogickú úpravu o náhrade a odčinení duševných útrap nemáme, preto považujem za dôležité, aby sme tento nedostatok aspoň malými krokmi a v obmedzenej miere kompenzovali tým, že začneme od náhrady škody z povinného poistenia motorových vozidiel. Môžeme tak pomôcť tým, ktorých sa nikto nezastane, a prejaviť tak, že nám naozaj ide o ľudí a o to, aby sme im pomohli. Tento návrh skutočne nezakladá žiadne nároky na štátny rozpočet. Zakladá však nároky iba na naše svedomie. Preto by som vás chcela povzbudiť, aby ste podporili a zahlasovali za tento návrh zákona. To by som sa chcela zvlášť obrátiť teda k poslancom SMER-u, ktorých by som požiadala o to, aby sa zamysleli nad touto, nad, hlavne nad tou poslednou vetou, ktorú som povedala. Ešte k právu obetí. Asi od 50. rokov minulého storočia v Európe vznikali trendy, ktoré súviseli práve s ochranou obetí. Tieto trendy postupne prešli do vytvárania organizácie, ktoré pomáhajú obetiam, pretože mnohí – aj sudcovia, aj prokurátori, aj laická verejnosť – sa prikláňali k tomu, že existuje veľká skupina práv, ktoré prislúchajú obžalovaným, ale akosi na tých, ktorí boli poškodení v trestnom konaní, sa zabúda. Preto som bola veľmi rada, keď na konci minulého roku bola prijatá v Európskom parlamente smernica, ktorá práva obetí nejakým spôsobom zakotvuje a tým dáva možnosť aj v jednotlivých krajinách, aby bola táto smernica implementovaná. Nie je to možnosť, ale povinnosť. Preto opäť by som apelovala na kolegov z vládnej strany SMER, aby mi pomohli v tomto duchu otvoriť debatu na ministerstve spravodlivosti, kde sa už rok snažím zistiť, akým spôsobom budú chcieť túto smernicu implementovať. Stále majú dosť času, ale tá legisvakačná doba sa naozaj skracuje a si myslím, že by už bolo treba začať rozmýšľať nad tým, akým spôsobom túto smernicu budú implementovať. Veľmi by som sa prihovárala za to a bola by som rada, keby sa viacerí stotožnili s mojím zámerom, že je potrebný samostatný zákon tak ako – opäť si pomôžem susednou krajinou – v Česku, kde existuje samostatný zákon na ochranu obetí. Preto si myslím, že je to veľmi dôležité, že nepomôže čiastkovo riešiť tento problém v jednotlivých zákonoch, pretože potrebujeme vytvoriť ucelený systém, ktorý by pomáhal obetiam, ktorý by nielen chránil práva obetí, ale zároveň aby sme mali zabezpečené aj bezplatné služby pre obete a ich financovanie, lebo to, čo im nedáme, práve keď sa stane samotný skutok, teda pomoc, tak potom budeme musieť investovať do ľudí, ktorí potom s nimi prichádzajú do styku a vlastne akoby „zamorujú“ spoločnosť svojimi nešťastnými príbehmi. A s tým súvisí, samozrejme, aj odškodňovanie obetí. Teda nielen materiálne, ale najmä morálne. Takže ako som na začiatku povedala, ide o jeden malý predstupienok alebo krôčik v tom, nie sme v tom ojedinelí, je to naozaj vo väčšine európskych krajín, sa z tohto povinného zmluvného poistenia odškodňujú aj obete, a teda ktoré sú usmrtené. Je to malinký krôčik na ceste k ochrane obetí a mali by sme si skutočne uvedomiť, že kto je poškodený v tomto prípade. Skutočne je to človek, ktorý príde o to posledné, rodič, priateľ, manžel. A tým by sme mali poskytnúť adekvátnu ochranu. Ďakujem veľmi pekne.