Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2015-06-24):
Ďakujem za slovo. Vážený pán podpredseda, vážený pán navrhovateľ a zároveň aj spravodajca, kolegyne, kolegovia, dovoľte mi niekoľko slov. Keď tak upieram pohľad akurát na tú Renátu, ja som tu tak zrána ju počúval, jej ten prejav, mne sa veľmi páčil. Naozaj aj ten záver, ktorý bol, aj ten list, ktorý nám adresovala, poslancom, chcem jej aj poďakovať touto formou. Aj ja sa zhodujem s tým, že život je nádherný, je najväčším darom, je božím požehnaním, tak ako to spomínala vo svojom tom texte. A nedá mi, aby som si tu teda ešte nepokračoval v tom. A včera som to tak možno spomínal takým deťom alebo mládeži, ktorí tu boli, a v tej chvíli ma to napadlo to isté, Keith Gilbert Chesterton, ktorý mal také nádherné vyjadrenie o živote a tak hovoril o svojom starom otcovi, ktorý bol anglikánskym kazateľom, kňazom alebo farárom, a on hovoril, že aj keby moja duša bola zatratená, ďakoval by som Bohu za svoj život. A keď pozerám na kolegu Ľuboša Blahu, ktorý sa hlási ku ateizmu, Chesterton bol ten, ktorý takisto veľmi úprimne hľadal a bol úprimne hľadajúci. A ja na teba, pán kolega, sa tiež pozerám tak, že si úprimne hľadajúci, a preto si ťa vysoko aj vážim cez to všetko, že ty si ateista, ja som veriaci a snažím sa byť teda praktizujúcim katolíkom a nie stále sa mi to darí. Ale usilujem sa o to úprimne. A Chesterton bol ten, ktorý tiež prechádzal týmito kotrmelcami a hlásil sa aj k tomu, agnostikom, ale on tak hovoril, že kým agnostici pochybovali o existencii Boha, tak Chesterton bol takým agnostikom, že on pochyboval aj o existencii agnostika, hej? Ale cez to všetko zaradil sa k filozofom optimizmu a myslím si, že ten optimizmus nám dnes chýba. Aj v období, v ktorom žil, na prelome možno toho 19. a 20. storočia, nie možno, ale určite, lebo v 1936. roku zomrel, tak aj toto bolo obdobie, ktoré bolo poznačené takým skepticizmom a pesimizmom, ktoré veľakrát však aj cez literatúru, aj to spoločenské dianie vyúsťovalo do v podstate takej apatie a u mnohých jednotlivcov viedlo až k samovraždám. Veľakrát aj my túto dobu dnes žijeme takého pesimizmu a ja tak chcem vyzvať k tomu optimizmu, aj keď veľakrát tá situácia vyzerá veľmi často priam neriešiteľná a veľmi komplikovaná. A rovnako je aj tá téma tej imigrácie. Nedá mi, aby som nespomenul a nedotkol sa, a myslím si, že už včera aj niektorí to tak veľmi okrajovo spomenuli, ja tiež to tak okrajovo spomeniem, ale nepriaznivý demografický vývoj nielen v našej krajine, ale v celej Európskej únii. A toto nás čaká, že ten demografický vývoj sa bude musieť riešiť naozaj aj tou imigráciou, či to chceme alebo nechceme priznať. Alebo zmeníme politiku a jednoducho budeme viac otvorení pre prijatie detí a pre prijatie života. A ten život je naozaj nádherný a oplatí sa žiť, aj keď tí mladí ľudia, keď tu tak prichádzajú, ja ich tiež tak k tomu povzbudzujem, aj cez to všetko, keď človek sa stretáva s tými problémami, či je to už v politike, alebo v osobnom živote. Úsmevne im kladiem otázku, prekážky sú na čo? Prekážky sú na to, aby sme ich prekonávali. Tak je to aj v živote, tak je to rovnako aj v politike. Tuná, ak by som sa dotkol tohto vyhlásenia, ktoré je tuná, sám za seba chcem povedať, že ďakujem za toto vyhlásenie aj tvorcom, kolegom, ktorí na tom pracovali. Ja som si to tiež pozorne prečítal. Súhlasím s ním, stotožňujem sa s ním a budem hlasovať za toto vyhlásenie. Včera, keď som aj počúval pána premiéra, ja tiež sa stotožňujem aj s vecami, ktoré tam povedal. Nemám s tým problém sa priznať k tomu, že sa s tým stotožňujem. A trebárs to zavádzanie tých kvót, ktoré sme uviedli aj do toho nášho vyhlásenia ako tie povinné kvóty, no, je to veľkým problémom. Tie povinné kvóty dnes zavádzame pre jednotlivé členské krajiny, ak by sme to teda aj my prijali. A páčilo sa mi aj to, že pán premiér povedal, aj teda naznačil tú spoluprácu, aj tie stretnutia tej Vyšehradskej štvorky a ešte s poľskou stranou sa má stretnúť a takisto prijmú nejaký spoločný výstup, spoločné vyhlásenie. Myslím si, že to bude mať ešte väčšiu právnu silu a váhu aj v tom medzinárodnom poli, aj v rámci Európskej únie, ako keď by to bol len postoj našej krajiny a Národnej rady. Samozrejme, aj Národná rada, keď prijme toto vyhlásenie, je to istým spôsobom tiež signál a posolstvo pre celú Európsku úniu. Ale tie kvóty, k tým sa vrátim. Len tak trochu, lebo vo mne to evokuje asi tak, že dnes zavádzame kvóty pre jednotlivé krajiny a zajtra to môže byť tak, že, páni kolegovia, že zavedieme kvóty pre jednotlivé rodiny, ktorá rodina bude musieť a koľko utečencov prijať. A to by bola len búrka nevôli. Táto téma migrácie, žiaľ, musím aj ja skonštatovať to, že sa naozaj veľmi zneužíva. A to, čo sa udialo v tej Bratislave. Na jednej strane to, že ľudia jednoducho prejavujú svoje názory, s tým nemám problém zásadný. Ale akonáhle sa pácha násilie a pácha sa extrémizmus, a to, čo sa tam ako udialo, veď, myslím, štyri alebo päť policajných áut, ktoré boli rozmlátené, tak myslím si, že to nemá nič spoločné s demokraciou. Alebo má veľmi veľa spoločné s demokraciou, ale v tom zlom ponímaní a chápaní. Že ľudia si predstavujú demokraciu, že v demokracii si môžem robiť, čo chcem. Ale ja, keď som tú informáciu zachytil, tak som hneď tak skonštatoval, hoci som nemal presné tie informácie, hovorím, tak ja si nemyslím, že naši ľudia by boli až takíto agresívni, že to boli ľudia, ktorí prišli zo zahraničia; a boli. Boli, minimálne z tej Vyšehradskej štvorky, a boli to ľudia a chuligáni, ktorí páchali toto násilie. Určite fašizmus a nacionalizmus, nedá sa s ním súhlasiť a v zárodku ho treba potláčať. Ja to tak, mi to nedá a poviem to, tú demokraciu aby sme naozaj svojsky nechápali. A to, že pán premiér tuná včera povedal, že sa zamýšľa teda nad tým, že by sme prijali zákon, ktorý sprísni to zhromažďovanie, ja s tým v zásade nemám problém. A ja budem hlasovať za takýto návrh zákona, pretože ak by malo mať zlo práva v našej krajine, to by bolo to posledné, čo by mohlo sa stať. Zlo nemôže mať žiadne práva. A toto, čo sa udialo v uliciach tej Bratislavy, nechcem teraz hodiť všetkých do jedného vreca, lebo mnohí ľudia tam išli možno v dobrom presvedčení, v dobrej viere, ale ten výsledok, ktorý bol, a to násilie, ktoré tu prepuklo, samozrejme, zlu nemôžeme dávať priestor, pretože vidíme to, čo sa robí aj v susedných krajinách. Pri tej imigrácii nedá mi nespomenúť, naozaj, my sa bavíme o tých ľuďoch, ktorí sa tlačia smerom z juhu na sever. Áno, ten juh je chudobný, sever je bohatý, môžem povedať bohatý, nie bohatší, ale bohatý. Samozrejme, ako tu niektorí kolegovia ste spomenuli, ja tiež rozlišujem, že je rozdiel medzi imigrantmi a medzi utečencami. Utečenci podľa môjho názoru sú tí ľudia, ktorí utekajú pred útlakom, pred vojnou, zachraňujú si holý život. A imigranti môžu byť aj tí, ktorí utekajú, a tiež je to útek za lepším životom. V dávnej minulej dobe aj naši ľudia boli tí, ktorí utekali z Východu na Západ a nebolo to veľakrát len tá vidina toho bohatstva, mať sa lepšie. A ono ten Západ, keď sa teraz aj tak otvoril, nie je taký ideálny, a tak sa len tak usmievam, že to je ten vysnívaný Západ, o ktorom sme snívali, keď bola zdvihnutá vysoko železná opona. Je tu kopec, by som povedal, aj zla, aj mínusov, aj nedostatkov. Samozrejme, aj toho dobra. Ale to, čo sa stalo, keď sa otvorili tie hranice, tak Východ medzi Západom, to zlo tuná nás priam presiaklo alebo nás prepadlo a my sme to nedokázali zvládnuť. Tak rovnako aj jak aj mnohí z nás a mnohí z ľudí v našej krajine nedokázali sme zvládnuť bohatstvo a možno nárast bohatstva aj ako jednotlivci, možno aj ako skupiny alebo aj firmy. Lebo mať bohatstvo, mať peniaze, mať kapitál je predovšetkým mať aj tú zodpovednosť. A teda keď my sme ten bohatý sever, tak máme ten kapitál, máme peniaze, nesieme aj zodpovednosť. Nemôžeme zase úplne sa zatvoriť pred tým a jednoducho odmietnuť všetkých ľudí. Bolo by to tiež čosi, s čím sa nedá súhlasiť, a bolo by to nesprávne. Treba mať aj otvorené srdce, otvorenú myseľ, ale treba byť aj dostatočne obozretný. Samozrejme, tí ľudia, ktorí prichádzajú z toho juhu, je to naozaj veľký problém, či to už je, či sú to ľudia z Afriky alebo sú to ľudia z Malej Ázie, keby som to mohol takto povedať. Tak narážame tuná na seba jednak aj kultúrne a – nedá mi nespomenúť – aj nábožensky. Európa je stavaná na princípe kresťanskom a na kresťanských hodnotách. Či už to chceme priznať, alebo to nechceme priznať, je tomu tak. Môžeme mať na to, samozrejme, rôzne názory, ale ten kresťanský rozmer sa premietol všade. V školstve, v zdravotníctve, v sociálnej politike. A je tu vidieť, aký je aj rozdiel medzi kresťanským a moslimským svetom. Toto je veľmi markantné. Veľmi častým zjavom, a to aj bolo pôsobenie Matky Terezy, ktorá sa sama stretávala na uliciach Kalkaty, kde ľudia zomierali na uliciach a takmer prekračovali zomierajúcich ľudí, a ona ich zbierala alebo z tých ulíc, alebo priamo im takto pomáhala. U nás v Európe, myslím si, že až k takému extrémizmu sme sa nedopracovali, aj keď je vidieť vo veľkej miere, že tá ľahostajnosť naozaj tuná je a máme tu aj tiež v nemalej miere bezdomovcov, ktorých veľakrát akoby sme nechceli vidieť alebo si nevšímali ich. Ale to nie je len u nás v našej krajine, na Slovensku, ale je to problém celej Európy. (Zaznievanie gongu, reakcia predsedajúceho.) Ja skončím to do tej jedenástej úplne v pohode. Ešte dám priestor aj ďalším predrečníkom. Nedá mi nespomenúť ešte a bolo to tu spomenuté, ja to tiež tak ešte zvýrazním, a to je vlastne ten konflikt a tá vojna. Ja to nazvem vojnou v susednej našej krajine, a to je Ukrajina. Bolo to tu spomenuté. Ja som to pred rokom a pol zhruba takto rozprával. Koľkí sme pripravení na to, my osobne, každý osobne, každá jedna naša rodina, ak by naozaj bol ten tlak vyvíjaný taký na tú našu krajinu, aby prichádzali utečenci z Ukrajiny? No to je to, že tá východná hranica, naša východná hranica je veľmi dobre strážená, to pán minister vnútra pán Kaliňák to tuná aj zdôraznil, ako dobre je chránená. Ale myslím si, že utečenci, ktorí by prichádzali z tých východných krajín, tak aj kultúrne, aj názorovo, aj nábožensky mali by sme oveľa bližšie ako k sebe. Toto môže byť do budúcna aj taká, prepáčte, keď to tak poviem, aj taká kultúrna vojna medzi národmi, lebo veľakrát si nerozumieme. Koľkokrát je to tak, že si nerozumieme aj my tuná v tom samotnom parlamente. Ale to možno taký ten prísny pohľad alebo aj prísny režim, ktorý máme voči východným krajinám. To je Rusko, Bielorusko, práve aj Ukrajina a máme zavedené povinné víza. Na jednej strane to je faktom a ako by sme sa takto báli. A tie rôzne formy xenofóbie, tie naozaj sa tuná veľmi často prejavujú. A odmietam tú skutočnosť, aby aj to dianie, ktoré tuná sa teraz deje a vo vzťahu k tejto migrácii, aby sa to zneužívalo na politické ciele, ale politické ciele v duchu extrémizmu, fašizmu, neonacizmu. To je to, to je to, to odmietnutie. Myslím si, že som tu tak spomenul, lebo to je aj v tom vyhlásení toho, čo tu je od písmena a) až po i), aj tie historicko-sociálne, ekonomické špecifiká jednotlivých členských štátov zohľadňovať, teda tie kultúrne pri identifikácii opatrení. Nie je to určite ľahké a oveľa ľahšie sa možno mnohé veci kritizujú, a to sú aj tie postoje aj nás, aj politikov, aj Národnej rady, ako keď by sa čosi malo pohnúť a riešiť. V jednej veci tuná pán kolega Brocka, ktorú spomenul. Možno to prípadné referendum vo vzťahu k tej migrácii, ktoré tu včera aj padlo aj zo strany pána premiéra. Myslím si, že nie je potrebné robiť v tejto veci referendum. Je to môj osobný názor, hej? A už, samozrejme, môžeme ho mať rôzny, ale nie je potrebné tuná robiť referendum, ale je potrebné mať odvahu riešiť túto vec a zobrať aj túto zodpovednosť na svoje plecia. To nie je len mať kompetenciu, hej, ale mať aj zodpovednosť. A k tomu treba jednoducho aj tú odvahu. A ja to aj želám tým, ktorí naozaj budú rozhodovať v tejto veci a majú ten výkon moci v rukách, aby tú odvahu mali. Ďakujem za pozornosť.