B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-01-20):
Ľ. Lintner, poslanec: Ďakujem pekne. Ja by som ctené kolegyne a vážených kolegov poprosil o väčšiu dávku trpezlivosti, pretože predsa len sa chcem vyjadriť o niečo dlhšie ako pán navrhovateľ aj preto, že som tu celý deň počúval, tak vás poprosím o trpezlivosť zhruba na desať minút. (Šum v sále.) Viete, keď som počúval, počúval, dovoľte mi to povedať, lebo si myslím, že niektoré veci, ktoré treba povedať a neodzneli tu, keď som počúval tú rozpravu a niektorých poslancov, prišlo mi na um vystúpenie protagonistu hry Audiencia, ktorý sa volá Vanek, uvedomujúc si postoj politickej elity v období 1995 - 1998 ku kultúre, ktorý hovorí: „To sú ale paradoxy, to sú ale paradoxy. Ale to môže priniesť len slovenská politika.“ Samotná rozprava sa viedla vo dvoch rovinách, smerom k tej novostavbe a smerom ku vzťahu politickej elity ku kultúre. Vystúpilo v nej 23 poslancov, ak som si dobre značil, odznelo 114 faktických poznámok. K tej prvej téme - dostavba Slovenského národného divadla. Tu tá kritika odznievala len k tomu, ako sa táto vláda alebo kritika odznievala k ministrovi hospodárstva, postavila k dostavbe. Ja si myslím, že nedeliteľnou mierou majú zodpovednosť za túto budovu všetky tri vlády, to znamená, ktoré boli od 93. roku. A obdobie ministra kultúry Ivana Hudeca - a to sa tu nepovedalo -, zaťažuje kauzu o jeden moment, a síce dôsledok súdneho sporu prvého zhotoviteľa vo výške 68 miliónov korún. Táto záťaž vznikla tak, že vtedajší minister kultúry zrušil zmluvu zo dňa na deň a uzatvoril zmluvu s ďalším zhotoviteľom. Často tu v súvislosti s touto budovou odznievalo slovo národný a ja som si to začal značiť a teraz podotýkam, že neznačil som si spojenia Slovenské národné divadlo, teda to slovo národný, ale len slovo národný vo vzťahu k tejto budove a pri číslovke 100 som už prestal značiť a bolo to pri vystúpení ôsmeho poslanca a chcem len podotknúť a upozorniť ctené plénum na fakt z obdobia vlády 95 - 98 vo vzťahu k tejto budove a k investíciám, ktoré sa venovali tejto budove, takže v roku 96 - 286 miliónov, o rok neskôr o polovicu menej - 131 miliónov, o rok neskôr ešte menej - 120 miliónov a posledný rozpočet, ktorý pripravovala vtedajšia vláda, bol na úrovni 96,5 milióna. To je teda ten vzťah k budove, o ktorej sa tu plamenisto hovorilo, že je národná. V období 98 - 2002 bola vláda oveľa štedrejšia a všetky tvrdenia boli pravdivé, tvrdenia, ktoré pripomínali fakt, že nastupovala s cieľom dostavať túto budovu. Rozpočty za štyri roky súhrnom znamenajú sumu na úrovni 1,8 miliardy korún aj s prísľubom vtedajšieho ministra Milana Kňažka, čo spomenul vo svojom vystúpení vicepremiér Ivan Mikloš, že v septembri 2002 bude v tejto budove prvá premiéra. Ivan Mikloš zároveň priznáva, že vláda bola zo strany vtedajšieho ministra kultúry zavádzaná, len pre súhrn faktov pripomínam, že autorka petície alebo iniciátorka petície pani Kárová bola vtedy riaditeľkou sekcie a z tohto titulu značne blízko k realizácii cieľov vtedajšieho ministerstva. K aktuálnemu vývoju. Súčasný minister hospodárstva Pavol Rusko predložením memoranda len napĺňal uznesenia vlády, ktorá podľa ústavy rozhoduje v zbore, a bolo to uznesenie, ktoré spomenul alebo naznačil aj teraz pred chvíľou pán poslanec Cuper z októbra 2003. Pán poslanec, len ono nereprezentovalo nejaké rozhodnutie o budove, bolo to uznesenie, ktoré hovorilo len o vzniku alternatív k predaju, lebo vláda na jeseň 2003 prijala uznesenie o predaji, ktoré sa potom následne zrušilo a následne prijala uznesenie o tom, že sa teda prijmú alternatívne riešenia. Pravdivou je aj skutočnosť, ktorá zaznela z úst ministra financií Ivana Mikloša, že rozhodujúca zmena prístupu súčasnej vládnej garnitúry k dostavbe budovy Slovenského národného divadla sa zrodila v období prípravy rozpočtu na rok 2004. Rezort kultúry nedostal financie na dostavbu a odtiaľ sa odvíja a môžete, samozrejme, diskutovať, alebo hovoriť, či minister kultúry alebo aj politický subjekt koalície mal vtedy zaujať vážnejší postoj k spomenutému faktu. Samozrejme, koalícia ako taká bude súdená nielen za tento prístup, ale za celkový reformný. Ale logicky by som čakal protesty umeleckej obce a napríklad aj vznik petícií práve v tomto období a chcem len pripomenúť, že na spomínanom rokovaní výboru k tomu uzneseniu o predaji predseda výboru pre médiá a kultúru pán profesor Devínsky sa pýtal zástupcov kultúrnej obce, či im neprekáža aj alternatíva vstupu súkromného kapitálu, a pán Dvorský vtedy jasne povedal, že neprekáža. Samozrejme, môžeme sa prieť o to, kto ako pochopil vtedajšie vyjadrenie. Ja som ho pochopil jednoducho tak, že ak otvoríme priestor súkromnému investorovi, takže, samozrejme, bude mať predstavu o tom, ako má vyzerať prevádzka, ale aj z tohto postoja, ktorý odznel tam s predstaviteľom umeleckej obce, sa potom odvíjal alebo začal pripravovať variantný spôsob riešenia k pôvodnému rozhodnutiu o predaji. Investorská zodpovednosť v tejto kauze má tiež svoj historický vývoj. Minister Ivan Hudec rozhodol o presune zo Slovenského národného divadla na ministerstvo kultúry, minister Milan Kňažko o presune z ministerstva kultúry na Správu kultúrnych zariadení. Aj na základe všetkého, čo som povedal, musím odmietnuť tézu, že súčasný minister hospodárstva Pavol Rusko je ten čertisko, ktorý niekde v zákulisí pripravil projekt na uchmatnutie budovy v prospech súkromníka. Pripomínam, že o probléme v minulom roku štyri razy rokovala porada ekonomických ministrov a dva razy mala materiál týkajúci sa tejto témy na rokovaní vláda. Áno, priznávam, že keby sa bolo viacej komunikovalo medzi zainteresovanými a medzi zástupcami umeleckej obce, nemusela vzniknúť atmosféra a napokon by sme sa zrejme nedočkali ani zvolania tejto schôdze. Na druhej strane treba povedať, že možno je dobré, že odznelo mnoho tých vecí na tejto schôdzi. Pripomínam, že od októbra 2003 sa vedelo, že sa hľadá aj variant súkromnej investície.