Nicholsonová, Lucia, poslankyňa NR SR (2014-06-10):
Veľmi pekne ďakujem. Nebudem hovoriť dlho. Chcem poukázať len na niekoľko vecí. Ako prvé by som strašne rada poukázala na to, že teraz, keď sa blíži jedenásta hodina, tak je nás tu trošku viacej. Keď pani ombudsmanka prišla medzi nás a naozaj priniesla jednu vyčerpávajúcu správu s konkrétnymi návrhmi, s konkrétnymi poznatkami, tak poctivo prepracovanú správu, aká sa tu nevidí len tak, tak nás tu bolo ako šafranu a podľa mňa to dokazuje presne ten vzťah celého tohto parlamentu a celej vlády k ľudským právam ako takým. Ja osobne som teda pociťovala sprostredkovanú hanbu za všetkých kolegov, ktorí tu neboli, a ešte viacej za tých, ktorí tu boli a napríklad telefonovali. Skutočne musím povedať, že keď sa vôbec kreoval ten inštitút ombudsmana, asi nikto si nepredstavoval, že do tej funkcie príde človek ako pani Dubovcová, my sme si mysleli, že zase len formálne niečo zriadime a formálne budeme niečo napĺňať, aby sme boli krásni napríklad pred Európskou úniou, pred Európskou komisiou, pred kolegami, ja neviem, z Rady Európy alebo odkiaľ, pred všetkými tými, ktorým skutočne záleží na ľudských právach. My sme ale nečakali, že tam príde taký človek, ako je pani Dubovcová, a skutočne si bude plniť to, čo jej zo zákona vyplýva, a bude sem chodiť a bude sem klopať na tie dvere a bude sa domáhať toho, aby sme sa tu všetci spamätali. A je skutočne strašne smutné sledovať, keď tu sedí päť ľudí a počúva ju. Keď sa predkladajú výročné správy z ostatných úradov, chodia sem všelijakí páni, ktorí nám tu predkladajú tie výročné správy, a to je teda strašná hanba, lebo ono to vlastne nudí spravidla aj toho, kto ju predkladá, tú správu, pretože je natoľko formálna, že my aj keby sme k nej chceli zaujať nejaké stanovisko v nejakej rozprave, tak by sme nemohli, lebo tam sa nemáte o čo oprieť: Vyriešili sme toľko a toľko podaní, pozitívne sme vyriešili toľko, negatívne toľko, všetkým nám chýbajú, samozrejme, peniaze. Ale to je tak všetko, čo sa z výročných správ dozvieme. O to viac si vážim a cením výročnú správu od pani ombudsmanky Dubovcovej za rok 2013, pretože tá nám všetkým nastavuje zrkadlo. A v tomto smere považujem za hrozné to, že každá tá jej správa, každá jedna, ešte aj tá mimoriadna správa, ktorou sme sa odmietli vôbec zaoberať v pléne Národnej rady Slovenskej republiky, čo je naša psia povinnosť, aj za to sme platení, odmietli sme, tak každá jedna takáto správa obsahuje odporúčania. To je studnica pre každého poslanca, ktorý by chcel v tejto krajine naozaj niečo zmeniť, aby len načrel, lebo tá robota už bola urobená za nás, aby len načrel a predložil to ctenému parlamentu, aby sa tu systematicky mohli niektoré veci meniť. Nestane sa tak. My ignorujeme dlhodobo všetky odporúčania ombudsmanky a čo je ešte horšie, v prípadoch, kedy sú vyslyšané tieto návrhy a príde sem taký návrh zákona, ktorý by napríklad mohol poriešiť nesprávne zaraďovanie rómskych detí do špeciálnych základných škôl, tak to zmetiete zo stola. A tu sa pristavím pri dvoch bodoch, ktoré mňa osobne teda veľmi zaujali zo správy pani ombudsmanky. To sú, po prvé, reedukačné zariadenia. V roku, myslím, že to bolo okolo roku 2005, Národné stredisko pre ľudské práva nejakým omylom vtedy tiež sa dopracovalo k správe, ktorá bola pomerne podrobná a hovorila o tom, čo sa deje v našich reedukačných zariadeniach. Tam boli strašné zistenia. Tam boli zistenia o tom, že deti, ktoré sú v reedukačných zariadeniach častokrát aj na takých tých takzvaných dobrovoľných pobytoch, alebo ako sa to presne volá, čo je absurdné podľa mňa, lebo keď ako rodič nezvláda vlastné dieťa a dobrovoľne ho umiestni do reedukačného zariadenia, tak by som veľmi začala uvažovať o tom, či takýto rodič ešte stále má byť rodičom. Ale v poriadku, stáva sa to, a vtedy tá správa v tom roku, myslím, že to bolo 2005, poukázala na to, že tieto deti za rôzne prehrešky, napríklad to, že fajčia za budovou, alebo ja neviem, alebo si vynadajú, alebo sa pobijú, končia v samotkách. To neboli že ochranné miestnosti. Ja som bola vtedy novinárka, zobrala som kameru a my sme, akože investigatívne, sme sa pomaly vlúpali do jedného reedukačného zariadenia na východe Slovenska, kde sú samé dievčatá, a tam sme našli to, že my sme mali krásnu ochrannú miestnosť, lebo už vtedy nám to nadiktovali ako odborníci z Európy, myslím, že to bolo z Európskej únie. Mali sme krásnu ochrannú miestnosť a popri tom sme mali kobky, kobky, to boli samotky, kde nebolo okno, tam bol jeden taký matrac, ktorý bol premočený, tam to smrdelo naozaj ako medzi opicami. Bolo tam jedno vedro a bolo tam malé kukátko. A riaditeľ toho zariadenia sa chodil na tie zverenkyne, ktoré pichol do tej samotky, pozerať cez to kukátko, ako močia do toho kovového kýbľa. Takéto hrozné veci sa diali ešte v 2005. v tejto krajine a my sme to všetko natočili, my sme mali fotografie, mali sme výpovede týchto zverenkýň. Ony tam boli, niektoré tam boli umiestnené na 36 hodín a viac. Tridsaťšesť hodín a viac! Bolo im tam hodené vždy nejaké jedlo a kochali sa tam niektorí úchylní vychovávatelia vrátane pána riaditeľa tým, že sa chodili na ne pozerať a špehovali ich proste, ako to tam znášajú, tie dievčatá boli pološialené, pretože to boli také samotky, ktoré nie sú ani v tých najhorších väzeniach. Dnes ráno som počúvala o Slovákovi, ktorý sedel pol roka v Iráne a mal zážitky aj zo samotiek, a keď to opisoval, ani náhodou to nezodpovedalo tomu, čo my sme vtedy nakrútili v tom reedukačnom zariadení. A teraz si predstavte, že na tohto pána riaditeľa bolo podaných niekoľko trestných oznámení. Tá reportáž bola vonku, dokonca bola ocenená a v 2010., keď som bola na ministerstve práce, sociálnych vecí a rodiny ako štátna tajomníčka a riešili sme to, že by sme previedli reedukačné zariadenia spod rezortu školstva na rezort sociálnych vecí a rodiny, tak pri tom, ako sme robili rôzne analýzy, som zistila, že tento pán riaditeľ, tento úchylný mocipán, ktorý tam ničil maloleté deti, dievčatá, úplne úchylne sa po nich vozil, tak tento človek je ešte stále riaditeľom v tom reedukačnom zariadení. Takto my fungujeme, ako takto veľmi nám záleží na tom, že čo všetko sa deje v našich reedukačkách, pretože tam sú len tie zlé deti! To už nebudem hovoriť vôbec o tom, že aké je vnútorné členenie tých reedukačných zariadení, že tam je úplne bežné, že matkovrah, rozprávala som sa s chlapcom, ktorý mal 13 rokov, zabil vlastnú matku a nebolo mu to ľúto; to je ďalšia vec, čo tá matka s ním robila; nebolo mu to vôbec ľúto, bol na izbe s chlapcom, ktorý ukradol zemiaky. Rómsky chlapec z osady proste niekoľkokrát, niekoľkonásobne proste kradol pre svoju rodinu zemiaky z poľa, boli na jednej izbe. Skončilo to tým, že ten rómsky chlapec sa niekoľkokrát pokúsil o samovraždu, lebo to nedokázal vydržať, byť šikanovaný chlapcom, ktorý v 13. rokoch zabil vlastnú matku. Takto vyzerajú naše reedukačné zariadenia a ja som strašne rada, že sa tomu začal niekto venovať a taká iskierka nádeje, to, čo povedala pani ombudsmanka, že keď už na ňu tu kašleme a keď už ju tu ignorujeme, že ona neprestane chodiť a búchať a vykrikovať, že v tomto štáte je niečo zhnité a že tí, ktorí sú najmenej, najviac bezbranní, ktorí to najviac potrebujú, aby sme dbali na dodržiavanie ich základných práv, tie deti, že je tu aspoň niekto, kto na to bude permanentne upozorňovať. Druhá vec, to je taká moja srdcovka, a to sú, samozrejme, tie špeciálne základné školy a to zaraďovanie tých úbohých detí z tých rómskych osád do špeciálnych základných škôl. Opäť, ja si pamätám, pred desiatimi rokmi, keď začali tieto poznatky prinášať mimovládne organizácie, samozrejme, všetci ich tu ignorovali, pred desiatimi rokmi začali hovoriť o tom, že dochádza k masívnemu porušovaniu tých základných práv detí k prístupu na vzdelávanie, že robíme obrovskú hrubú čiaru medzi deťmi, ktoré môžu uspieť, a tými, ktoré v žiadnom prípade neuspejú, pretože ich pichneme do osobitných škôl. Pred desiatimi rokmi sa to začalo. Dnes počúvame stále to isté, my sme nič neurobili, kolegovia! To sú tisíce a tisíce ľudí, ktorí sú výdobytkom týchto špeciálnych základných škôl, a to sú tí, na ktorých dnes ukazujeme prstom, že sú cudzopasníci, že cudzopasia na sociálnom systéme tejto krajiny, že do systému ničím neprispievajú, len z neho odčerpávajú. Ale to je naša vina, to je vina každého jedného poslanca v tejto Národnej rade, ktorý tu sedel počas tých desiatich rokov a s vecou, o ktorej vedel, čo plodí, neurobil absolútne nič! Dnes, nechcem si tu prihrievať polievku, ale dnes, pred chvíľou, sme teda od deviatej hovorili o tom mojom návrhu zákona o povinnej predškolskej výchove pre deti zo sociálne znevýhodneného prostredia. Prosím vás pekne, aspoň sa nad tým zamyslite, lebo bude nám pribúdať tej armády, ktorá nebude schopná nijakým spôsobom uspieť na otvorenom trhu práce a budú chodiť na tie úrady práce a budú tam do konca života závislí na tom, čo im tento štát dá. Keď sa nespamätáme a budeme potom chodiť do Jarovníc a sledovať, ako volia analfabeti a budeme to riešiť donekonečna a neriešime vôbec nič, až nám to jedného dňa naozaj skolabuje, celý ten systém, dôchodkový systém, vzdelávací systém, pretože sú to tie rómske deti, ktoré sa rodia, my majorita deti nerodíme a to, čo porodíme, odchádza nám do zahraničia. Tak skutočne by sme mali pre túto celú armádu detí, ktoré ešte majú šancu sa nejakým spôsobom vzdelať, mali by sme pre ne niečo urobiť, hlavne keď o tom vieme, keď nám otvárajú oči ľudia ako napríklad pani ombudsmanka. Týmto by som sa jej skutočne chcela poďakovať za všetkých, ktorým aspoň trochu záleží na tom, ako sú dodržiavané ľudské práva v tejto krajine, a za všetkých poslancov, ktorí si prečítajú tie odporúčania, s ktorými prišla, a načrú a vyberú si z toho niečo a prinesú potom návrh zákona, tak, aby sme skutočne dokázali veci aj systematicky riešiť. Ďakujem.