V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-12-09):
E. Černá, poslankyňa: Vážený pán podpredseda, vážení páni ministri, pán minister, ctené dámy a páni, milé kolegyne a kolegovia, ja by som, nebudem tak obšírna, pretože si myslím, že by sme to mohli stihnúť do tej siedmej a v zásade to najpodstatnejšie sme si povedali vo výboroch a myslím si, že príliš veľa už na tejto diskusii nezmeníme, pretože karty sú rozdané. V každom prípade však chcem povedať, že naozaj sme veľmi dlho, mnohí, ktorých zaujíma rodinná politika, čakali na to otvorenie zákona o rodine. Nie preto, aby sme mu ubližovali, nie preto, aby sme degradovali návrhy ministerstva spravodlivosti. Nie preto, aby sme degradovali manželstvo, pretože si myslím, že azda všetci chápeme, že sme tu normálni ľudia, 150 ľudí, ktorí chápu manželstvo ako naozaj výnimočný zväzok. Len na rozdiel možno od mnohých iných pohľadov si ja a moji kolegovia, ale viem, že i mnohí z nás, myslíme, že aj tie ostatné formy, kde sa vychovávajú deti, majú svoje opodstatnenie byť nazvané v tomto zákone o rodine v roku 2004, teda v treťom tisícročí, rovnako ako tie manželské. Hovorím to preto takto, lebo tiež mám dve deti a tiež som bola aj rozvedená a vôbec to nesúviselo s tým, že by sme si nerozumeli alebo sa nenávideli, alebo sa hádali, ale jednoducho život to doniesol takto. A poznám množstvo žien, ktoré sú týrané, starám sa o ne takisto v občianskom združení. Poznám množstvo vzťahov, kde žena ostáva opustená so svojím dieťaťom a ja si mimoriadne cením, že sa nevzdá, porodí svoje dieťa a vychováva ho. A myslím si, že má právo tiež byť zapísaná v tomto zákone. A nakoniec je tu ešte taký veľmi zaujímavý moment, keď žijeme so svojím partnerom a nikdy neviete, kedy si po vás smrť príde, vychovávate deti a zrazu sa vám ten jeden stratí z minúty na minútu a vy ostávate podľa zákona, ktorý je navrhnutý, v zásade človekom, ktorý nikam nepatrí, lebo najpodstatnejšie v spoločnosti je niekam patriť. A teda v týchto návrhoch v žiadnom prípade nejde o degradáciu manželstva, ale o uznanie rovnocenného s tými ostatnými formami života rodiny a detí. Pre mňa osobne sú všetci tí, o ktorých som hovorila, rodina. Pre mňa dokonca je rodina aj rodina, ktorej sa nepodarilo mať deti. A navyše mi v základných zásadách naozaj dosť výrazne prekážalo aj prekáža, i keď sme sa dohli s pánom ministrom na nejakých kompromisných riešeniach, neprestáva mi prekážať, že v tých základných zásadách svojím spôsobom diskriminujeme manželské páry, ktoré nemôžu mať deti. A tiež to nie je o tom, že nechcú, nemajú vzťah k deťom. Ale jednoducho aj to život donesie. Niekto nemôže mať nikdy deti. Budete sa môcť vyjadriť. V každom prípade chcem povedať, že včera večer som tak rozmýšľala o tom zákone o rodine, ktorý vlastne aj ja kritizujem, že je 40-ročný, zastaraný, nereflektuje súčasnosť, ale musím povedať, že vlastne musím pred tým starým zákonom zložiť klobúk dole, pretože v roku 1963 tí, ktorí urobili ten zákon, urobili neuveriteľne progresívnu vec. Normálne nadčasový zákon, s ktorým sme vydržali až doteraz. A v zásade, keď sa tak pozriem na zákon, ktorý je teraz navrhovaný, tak sa vo väčšine opierame stále o ten starý zákon. Takže by som rada stretla tých tvorcov, ako sa dopracovali k tomu, aby urobili nadčasový zákon, dobrý aj pre rok 2004 – v mnohých veciach. Chcem povedať, že mimoriadne oceňujem najmä tú časť osvojení, starostlivosti o deti, výchovné opatrenia, aj tie, ktoré sme navrhovali vo výbore, prešli. Mnohí kolegovia dávali veľmi zaujímavé pozmeňujúce návrhy, ktoré tiež prešli, a som rada, lebo to veci pomôže a pomôže tomuto zákonu. Aj keď musím povedať na účet pána ministra, že osvojenia sú naozaj krokom, veľkým krokom dopredu. Ja si to mimoriadne vážim najmä v tej časti, kde zaväzujeme súdy, aby rozhodovali do troch, najneskôr však do šesť mesiacov. Pretože to naozaj bolo veľmi dôležité a doteraz nik nevedel, kedy súd rozhodne. A toto považujem za veľké plus. Takisto považujem za veľké plus tú zmenu, resp. že rušíme osvojenia a ostáva len jeden typ. Ale musím povedať, že stále mám obavu ešte z tej maličkosti, ktorá nám ostala v § 107, kde sme sa nejako nevedeli zhodnúť, či to má ostať, alebo nemá ostať. Názory sa rôznia. To znamená, keď súd rozhodne o osvojení, či tento osvojiteľ alebo to dieťa, ale keď je malé, asi o tom netuší, môže ešte toto svoje rozhodnutie zmeniť v priebehu pol roka. Hovorím to zámerne, pretože si myslím, že máme iné inštitúty, ktoré títo ľudia môžu použiť, náhradnú rodinu alebo starostlivosť alebo ešte mnoho iných, a stále si myslím, že pre mňa je to veľmi citlivá téma, aby si niekto dovolil ešte po tom čase, keď má dieťa u seba, dnes je navrhovaný rok, ja dám jeden pozmeňovák, ale aj to je dostatočný čas na to, aby bol s tým dieťaťom a nerozhodne sa a nevie, že s ním ešte nechce byť. Potom tu má ešte čas 3 alebo 6 mesiacov, závisí od toho a od situácie, kedy ešte stále nevie? Súd rozhodne, všetko sa môže vybavovať, dieťa môže byť v úžasnej rodine a my mu dávame šancu, skôr si myslím, že je to šanca pre tých osvojiteľov niečo na tom zmeniť v ďalšom polroku života dieťaťa? Myslím si, že človek, ktorý nie je silný v „kranflekoch“ na takúto vec, nemá vôbec čo adoptovať dieťa a radšej nech hľadá iné formy, ako by mohol pomôcť. Nedávam k tomu pozmeňujúci návrh, hovorím svoj názor, lebo vám to už nechcem komplikovať, aj keď si viem predstaviť a myslím si, že tento môj názor je fakt správny, lebo cítim s tými deťmi a mám to zažité. Viem si predstaviť, že to v budúcnosti, čo donesie život, nejakým spôsobom upravíme. Skôr si myslím, že tam to jednoducho nemá svoje opodstatnenie. Takže toto je ešte taká záležitosť. Čo sa týka utajovaných pôrodov, ja som niekoľkokrát hovorila, že nie som spokojná s tým, že sme neupravili vzťah maloletej, ktorá nemá spôsobilosť na právne úkony k tomuto utajovanému pôrodu. Viem si totiž živo predstaviť situáciu, že nám maloleté dievča dôjde do nemocnice, viem, že chceme zachrániť každý možný život spoločne, len si neviem predstaviť, ako s ňou tam budú jednať, keďže my vôbec nemáme v tomto zákone ustanovené, či môže, alebo nemôže pristúpiť takáto dievčina bez spôsobilosti na právne úkony k utajovanému pôrodu ako takému. To znamená, nechcem riskovať situáciu, že dievčina nám dôjde do nemocnice a doktor jej povie, že je nám ľúto, ale takto to nemôže ísť, doneste mamu. Lenže to nie je v zákone, či má tú mamu doniesť, alebo môže odrodiť a odísť, a teda mi v tejto súvislosti napadá, že toto sme nedotiahli do konca. Ak sa ešte vieme nejako zhodnúť na tom, čo si myslím, že skôr bude na diskusiu nabudúce, nebránim sa, podstata je, aby sme mali aspoň kostru k tomuto, ale bojím sa týchto situácií, čo nastane. Lebo momentom, keď sa doktor nemôže oprieť o zákon, tak nám dievčinu pošle preč a my riskujeme, že nám to dieťa za rohom uškrtí. Lebo zas tie inkubátory, ktoré budú po Slovensku, budú len v troch nemocniciach, a keď bude mladá dáma z Hornej Myšle, tak asi to bude mať dosť ďaleko k tomu najbližšiemu inkubátoru. Navyše bude asi v šoku po pôrode a podobne. Myslím si, že asi tu nebudeme mať problém sa nezhodnúť. Takže toto je také do pléna ešte azda na diskusiu alebo azda do budúcnosti, aby sme túto záležitosť upravili, aby sme predišli neželateľným stavom. Už nebudem príliš rýpať do tohto zákona, pretože v podstate ho pokladám za krok vpred. Som len smutná, že sme nenašli dostatok ambície zmeniť v tých základných zásadách, v tej filozofii to, čo som hovorila na začiatku, uznať aj všetkých ostatných, ktorí v tejto krajine žijú, platia dane, platia odvody a dodržiavajú pravidlá tejto spoločnosti, aby sme ich uznali za rovnoprávne rodiny, ako sú tie manželské, a to ma veľmi, veľmi mrzí. Našli sme s pánom ministrom istú dohodu, z ktorej možno ani jedna strana, ani druhá strana nie je úplne najšťastnejšia, ale viem si predstaviť, že s takouto dohodou viem existovať. Ak dovolíte, teraz by som rada ešte navrhla procedurálny návrh. Pán spoločný spravodajca, rada by som predniesla procedurálny návrh, v ktorom by som chcela vyňať na osobitné hlasovanie bod 11, bod 21 spoločnej správy, samozrejme, bod 24, bod 25 a bod 33. V ďalšom kroku by som rada prečítala tri pozmeňujúce návrhy, z toho dva vychádzajú zo vzájomnej dohody ministerstva spravodlivosti s mojou maličkosťou. Tak môžem čítať? Pozmeňujúce návrhy k vládnemu návrhu zákona o rodine a o zmene a doplnení niektorých zákonov. 1. V článku I článok II znie: „Rodina založená manželstvom je základnou bunkou spoločnosti. Spoločnosť všetky formy rodiny všestranne chráni.“ Odôvodnenie: Právo preferuje rodinu založenú manželstvom, zdôrazňuje sa spoločenský význam manželstva. Vedľa tejto doteraz všeobecne prijatej spoločenskej normy chovania sa navrhuje expressis verbis doplniť rozšírenie ochrany spoločnosti na všetky formy rodiny, napr. osamelý rodič a tzv. faktické súžitie muža a ženy. To je jeden návrh. 2. V čl. I v § 23 sa dopĺňa nový ods. 3, ktorý znie: „(3) Súd pri posudzovaní miery rozvratu vzťahov medzi manželmi prihliada na porušenie povinností manželov podľa § 18 a 19 tohto zákona.“ Odôvodnenie: Explicitne sa dopĺňa ďalšia hmotnoprávna podmienka rozvodu týkajúca sa intenzity kvalifikovaného rozvratu vzťahov medzi manželmi. Cieľom povinností vyjadrených v § 18 a 19 je smerovať k naplneniu účelu manželstva a vytvoriť predpoklady na plnenie spoločenskej, ekonomickej a biologickej funkcie rodiny. Navrhuje sa výslovne zakotviť, aby súd pri rozhodovaní o rozvode prihliadal aj na porušenie týchto povinností. A tretí návrh k tomuto zákonu o rodine. V § 103 ods. 1 sa slová „jedného roka“ nahrádzajú slovami „deviatich mesiacov“. Odôvodnenie k tomuto je, že aj lehota 9 mesiacov na pobyt dieťaťa v starostlivosti budúceho osvojiteľa je postačujúca a skrátením lehoty sa urýchli proces osvojenia. Ja vám zatiaľ ďakujem za pozornosť, a teda pevne verím, že nakoniec tento zákon prejde. A aj keď nie som úplne najšťastnejšia s našimi dohodami, viem s nimi žiť a podstata pre mňa v tomto zákone je to, aby sa pomohlo najmä deťom, o ktorých sme si vraveli. Ďakujem.