M. Vášáryová, poslankyňa: (2010-03-09):
Pred rokom som tiež vystúpila a ak si pamätáte, pán minister, vtedy ste boli čerstvý minister, upozorňovala som na nebezpečia historickej politiky. Vtedy som dostala od vás világoš, aby som sa po slovensky vyjadrila, dokonca ste s rukou na srdci prehlásili, že ste veľký Slovák, ale dúfam, že aspoň rozumní ľudia dnes pochopili, na aké nebezpečenstvo som upozorňovala, keď som hovorila o historickej politike. Nie je to len naša slovenská záležitosť, bratia Kaczynskí túto historickú politiku používajú aj vo svojej zahraničnej politike. Upozorňovala som na to, že z dlhodobého hľadiska je to veľmi nebezpečné a pre kvalitu slovenskej zahraničnej politiky veľmi ohrozujúce. A tak chcem si aspoň myslieť, že ste ma dnes už pochopili, pán minister. Ale dnes v mojom vystúpení by som sa chcela pozrieť na iné aspekty týchto dvoch materiálov, ktoré som si dovolila spojiť v diskusii. Samozrejme, ide o štandardné materiály, ktoré vypracováva ministerstvo zahraničných vecí každý rok. A je to urobené veľmi dobre. Pán minister, vaši pracovníci odviedli skutočne dobrú prácu. Dokonca som nenašla ani žiadne chyby v slovenčine, to už tiež je čo povedať, vidieť, že si na tom dali vaši pracovníci záležať. Ale predsa pri bližšom prečítaní si človek uvedomí niektoré veci. A dovoľte, aby som na to ctené plénum upozornila. Je zaujímavé, že tento materiál schválila vláda Roberta Fica bez pripomienok, pretože v tomto materiáli v porovnaní so všetkými materiálmi od roku 2007 konštatujem absolútnu absenciu vlajkového hesla Smeru v zahraničnej politike: „Budeme presadzovať zahraničnú politiku na všetky svetové strany či vektory.“ To malo znamenať, a by som to pretlmočila, že jednoducho už nebudeme natoľko dobrými spojencami v NATO ani v Európskej únii, ale budeme sa, dovoľte mi to slovo, zaliečať Ruskej federácie. Ešte si pamätáme, aspoň si pamätám plamenné a neuveriteľné obhajoby takejto zahraničnej politiky štyroch svetových strán z úst niektorých poslancov. Vtedy na naše otázky reagovali veľmi hnevlivo, ale neboli schopní účinnej obrany svojich plánov. Dovoľte preto, aby som s radosťou skonštatovala, že tento pokus o zničenie výsledkov úspešnej zahraničnopolitickej stratégie predošlých vlád Mikuláša Dzurindu a tak úspešne presadzovanej našimi diplomatmi v zahraničí sa v tejto správe i v zameraní nevyskytuje o tejto trajektórii slovenskej zahraničnej politiky ani slovkom. Preto to nechajme tak, pán minister, nerozdrapujme tieto rany a v tichosti sa s touto hlúposťou rozíďme raz a navždy. Len tak sa môžeme znovu zaradiť, ako ste to povedali vo svojom slove, medzi úspešné diplomacie a prestaneme šokovať našich priateľov a spojencov v euroatlantických štruktúrach nezmyselnými vyhláseniami. Hawk, skončila som, nemienim na túto tému už povedať ani slovo, pretože to bol naozaj nebezpečný pokus. To ale neznamená, že by sme nemuseli konštatovať, že pri nejasných aktivitách niektorých našich predných predstaviteľov, ktoré sa dotýkajú bezprostredne našej zahraničnej politiky, nemusia dodnes naši špičkoví odborníci, diplomati sa skrúcať a donekonečna vysvetľovať, že sa to nepovedalo tak, ako sa to povedalo, lebo sa to tak nemyslelo, ako si oni myslia, my radšej budeme potom vydávať vyhlášky, ako sme to mysleli, a tie vyhlášky budú dokonca objemnejšie než samotné zákony. Pretože toto je neplodné trávenie času našich diplomatov a stojí veľa námahy a peňazí, potom na ostatné činnosti nezostáva dostatok energie ani entuziazmu. A preto chcem upozorniť na ďalšie nebezpečie. A to je nebezpečie úradníckej diplomacie. Čo to je? Sme požiadaní o materiál, vypracuje sa, schváli sa, postupuje sa podľa neho, úradníci to prednesú na príslušných miestach, nikto nediskutuje a nakoniec si všetci urobíme čiarku. Úradnícka diplomacia nie je vašou úlohou, pán minister, ani diplomatov na ministerstve zahraničných vecí. Korene takejto neplodnej diplomacie výdatne zalievajú naši traja najvyšší ústavní činitelia. V materiáli sa pýšite, uviedli ste to povinne, samozrejme, tomu rozumiem, synergickými efektmi práce našich troch najvyšších predstaviteľov. Tak sa pozrime na tú synergiu. Po štyroch rokoch vládnutia prezidenta Gašparoviča, predsedu parlamentu Pašku a predsedu vlády Roberta Fica môžeme ich schopnosť synergie pre našu zahraničnú politiku naozaj už zhodnotiť dostatočne objektívne. Konštatujme z tohto miesta veľmi chladnokrvne a bez emócií, že prezident Gašparovič nemá záujem a ani sa nijakým spôsobom neangažuje v zahraničnej politike. Na jednej strane to pochopme. Nikdy sa jej nevenoval, nepripravoval sa na ňu, nemá predpoklady, ktoré by ho na to predurčovali. Svojou neznalosťou problematiky, jazykov, nedovzdelanosťou histórie Európy nemôže byť partnerom dnes špičkovo pripraveným európskym politikom. Občania Slovenska v prezidentských voľbách dali jasne najavo, že od  nášho prezidenta nevyžadujú žiadne zahraničnopolitické aktivity, inak by ho neboli bývali zvolili. Im stačí občasná prítomnosť prezidenta pri otváraní nejakých inštitúcií a, keby som chcela byť ironická, tak spomeniem aj prítomnosť na hokeji a na poľovačkách. Teda väčšine voličov neprekáža, že slovenský prezident ide na celý týždeň na olympiádu do Vancouveru, čo si môže dovoliť teda len máloktorý demokratický politik na severnej pologuli v Európe, nielen preto, že by takíto politici a prezidenti boli pod veľkou paľbou kritiky opozície, daňových poplatníkov, že to veľa stojí, ale najmä preto, lebo nemajú čas a musia pracovať. Ale, a toto je ten problém a jeden z príkladov, že preto, aby mohol byť týždeň vo Vancouveri, zignoruje nástup prezidenta najväčšej susednej krajiny. To, sa obávam, zdvihlo obočie aj vám, pán minister. A veľmi vás v tom podporujem a rozumiem tomu, pretože vy sa v zahraničnej politike vyznáte a viete, čo to znamená, čo znamená takáto ignorácia a aké bude mať následky. Som veľmi nepríjemne prekvapená, že človek, ktorý sa venuje v Smere zahraničnej politike, to dokonca ešte aj hlúpo ospravedlňoval, lebo vraj ani Holanďania nevyšlú svoju kráľovnú. Nuž, dobre, no nevyšlú ju, prezident Janukovyč nie je kráľom, ale Holandsko nesusedí s Ukrajinou, pokiaľ viem, a nemá s ním ani žiadne mimoriadne vrelé a ani žiadne problémové vzťahy. My vzťahy máme s Ukrajinou a snažíme sa o priateľské kontakty. Nielenže sme kontaktnou ambasádou NATO v Kyjeve, nielenže máme 100 km spoločnej hranice, ktorá je zároveň hranicou NATO a Európskej únie, ale aj sedíme na spoločných rúrach pre ropu a plyn, dovážame cez slovensko-ukrajinskú hranicu mnoho surovín, cez Ukrajinu by mali hrmieť tie širokorozchodné vlaky, ktoré majú prefrčať Slovenskom a skončiť vo Viedni a priniesť prácu Viedenčanom, nie nám, podľa plánov terajšej vlády. Po odznení krízy Ukrajinci môžu predstavovať ďalší prúd návštevníkov našich turistických destinácií. A nechcem vymenovať ďalšie veci, ktoré nás s Ukrajinou spájajú. Každý, kto len trochu rozmýšľa, pochopí, že rozvoj východného Slovenska nie je možný bez úspešne sa rozvíjajúcej Ukrajiny, ktorá nebude od nás oddelená železnou oponou, ale bude štátom, ktorý sa síce pomaly, ale isto bude približovať svojimi reformami a politickými krokmi a deklaráciami k Európskej únii. Náš pán prezident nepodporil svojou viditeľnou prítomnosťou ani našich podnikateľov, ktorí v budúcnosti môžu hľadať trhy u nášho východného suseda. Ale to je iba jeden z čerstvých príkladov prezidenta, ktorý z môjho pohľadu uprednostňuje svoje záľuby pred povinnosťami. Následky sa pre zahraničnú politiku dostavia. To vieme. Darmo bude v zameraní niekoľkokrát veľmi správne zdôraznené pracovníkmi ministerstva zahraničných vecí, že prioritou našej zahraničnej politiky musia byť dobré a plodné susedské vzťahy s Ukrajinou. Zdá sa, že do prezidentského paláca tieto volania ešte neprenikli. Zato dovoľte, aby som upozornila, keď hovoríte o veľkej dynamike v kontaktoch našich vysokých predstaviteľov, že jediná krajina, kde boli všetci traja naši vysokí predstavitelia za štyri roky, je Vietnam. Ja nemám nič proti upevňovaniu kontaktov s touto socialistickou krajinou, ale dovoľujem si upozorniť, že vzájomný objem obchodu medzi Slovenskou republikou a Vietnamom sa vlani pohyboval na úrovni 100 mil. dolárov, z čoho Slovensko vyviezlo podľa poslednej tabuľky ministerstva hospodárstva do Vietnamskej republiky tovar v hodnote 9,5 mil. dolárov. To sa nedá nazvať ani kvapka v mori v našich obchodných kontaktoch so štátmi Európskej únie. Poviem len pre oživenie pamäti, podľa zdroja z ministerstva hospodárstva za rok 2008 sa zo Slovenskej republiky vôbec vyviezol tovar v hodnote 47,72 mld. dolárov. Prosím pekne, spojte si to s tými 9,2 mil. dolárov v súvislosti s Vietnamskou republikou. A vývoz do krajín Európskej únie tvoril 85,2 % celkového nášho vývozu. A do krajín OECD predstavuje náš vývoz 86,2 %. Pritom naši traja najvyšší predstavitelia v niektorých európskych a OECD krajinách neboli ani raz za celé štyri roky. A tam zrazu boli všetci traja. Je to zvláštny fenomén, ktorý vo mne vyvoláva skôr predstavu turistických výletov ako skutočné presadzovanie slovenských záujmov. Alebo predstavuje presadzovanie niečo iného? Ja nie som proti návštevám Ďalekého východu, proti otváraniu ďalších trhov. Proti tomu rozhodne nie som. Ale som za to až po splnení hlavných povinností tu, s našimi najdôležitejšími partnermi. Pritom bol vo Vietname pán Paška v januári 2010, pán predseda Fico v októbri 2008, vtedy plédoval, aby sem prišli Vietnamci pracovať, to ešte nevedel, že ide kríza, a Gašparovič v októbri 2006. Pritom okrem troch rýchlych návštev premiéra na začiatku svojej vlády v troch najdôležitejších štátoch Európskej únie, od ktorých závisí aj to, ako dlho sa budeme potácať v kríze, u našich naozaj najväčších strategických obchodných partnerov, vo Veľkej Británii, tú navštívil v júni 2007, Francúzsku, navštívil ho v novembri 2007 a septembri 2008, a Nemecku, navštívil ho v apríli 2007, do týchto štátov našich spojencov sa cestovalo mimoriadne zriedka. A ja si kladiem otázku: Čím sa to stalo, nie je to náhodou nový druh akejsi ostrakizácie, ktorej sme boli svedkami za čias Mečiarových vlád? Ale to je len moja otázka. Dúfam, že mi na ňu odpoviete. Predseda vlády. Veľvyslanci každý rok, ako to viete, boli ste sám veľvyslancom, píšu správy o tom, ako vyzerajú vzťahy bilaterálne a multilaterálne, hlavne čo sa týka Európskej únie, každý rok každý veľvyslanec musí napísať taký materiál hodnotiaci. A jednou z prvých vecí je, že urobia štatistiku, ako často a ako významne sa predseda vlády stretával so svojimi partnermi. To je hlavné kritérium. Všetci veľvyslanci našich spriatelených zemí a všetkých zemí, ktoré tu majú veľvyslanectvá, museli v prvej vete napísať, že Slovenskú republiku za štyri roky vlády Roberta Fica nenavštívila kancelárka Nemeckej spolkovej republiky Angela Merkelová. Ani to neplánovala. Za štyri roky tu nebol žiadny vysoký predstaviteľ na bilaterálnej návšteve. Nezastavila sa u nás, aspoň symbolicky, Hillary Clinton ako ministerka zahraničných vecí Spojených štátov amerických. Jediné, čo je dnes zabezpečené, je predvolebná pomoc pre politickú stranu Smer od ruského prezidenta Medvedeva. Ten príde, ten nás navštívi počas volebnej kampane. To mi pripomína, že nám na Slovensko v roku 1998 odkazoval vtedajší ruský prezident Jeľcin, ako veľmi si praje, aby sme zvolili znovu jeho priateľa Mečiara. Uvidíme, či bude prezident Medvedev úspešnejší vo svojom lobingu pre svojho priateľa. Mám správy, že sa ministerstvo zahraničných vecí veľmi usiluje, aby premiér Fico získal aspoň tri minúty stretnutia s americkým prezidentom Obamom v Bielom dome pred svetoznámym krbom, aby mal a mohol prezentovať fotografiu so stisnutými rukami, dokonca bez rozhovoru. Rozumiem aj rade, ktorá predchádzala túto prosbu, že keď Slovensko príjme troch väzňov z Guantánama, bude ľahšie vyrokovať tú fotografiu. Chápem to. Taká fotografia by mala vyvážiť najmä u mladej generácie na Slovensku jednoznačný príklon k ruskej politike tejto vlády. Ako bývalá diplomatka ale, dovoľte, začínam pochybovať, pán minister, či sa tento krok ministerstvu zahraničných vecí, aj keď sa veľmi snaží, podarí, lebo čas plynie. A štandardní demokratickí politici sa nikdy viditeľne nemiešajú do predvolebnej kampane tak, ako to chce urobiť na Slovensku prezident Medvedev. Ak budeme mať šťastie, môže prezident Medvedev dopadnúť ako Claudia Schifferová. Premiér Fico by ho ale mohol zobrať na východné Slovensko do prekladísk tovaru zo širokorozchodnej trate na užšie koľajnice európske, kde obnovený Mečiarov voľakedajší starý projekt širokorozchodnej trate cez Slovensko až do Viedne adoptovaný touto vládou chce zobrať prácu tisícke ľudí na východnom Slovensku. Som zvedavá, či sa aspoň pri Medvedevovej návšteve dozvieme, pán minister, to, čo v týchto materiáloch nie je, a to, aký je vlastne náš postoj, teda postoj slovenskej vlády k novej ruskej bezpečnostnej stratégii pre Európu namierenej proti NATO, ktorého sme členom. Materiál obsahuje aj veľmi jasne zdôraznenú prioritu Východného partnerstva, čo veľmi vítam. Píšete, že by to malo byť kľúčové pre našu zahraničnú politiku. Áno, pán minister, vrelo s tým súhlasím. Ale znovu sa pýtam a pýtala som sa to už aj pred rokom, prečo sme sa nezapojili do projektu skôr alebo aspoň v priebehu jeho vytvárania. Predsa Poliaci na tom pracujú už dávno a partnerov si museli hľadať mimo svojich susedov a mimo svojho južného suseda. Materiály sľubujú, že sa Východnému partnerstvu budeme odteraz veľmi intenzívne venovať, ale nevieme dodnes, pán minister, ako znelo posolstvo, ktoré ste niesli prezidentovi Bieloruska Lukašenkovi, keď ste ho v septembri 2009 navštívili. Možno by ste nám teraz mohli povedať, vlastne čo bolo to hlavné posolstvo, ktoré ste mu niesli. A keď hovoríme o Ukrajine, položme si otázku, kedy bol náš premiér oficiálne v Kyjeve. Ja tým nemyslím tých 20 minút, ktoré strávil čakaním na premiérku Tymošenko počas plynovej krízy a kde na otázku premiérky, poznám ju osobne, viem, aká vie byť ostrá, „na základe akej zmluvy tu so mnou rokujete“, mohol iba mlčať. Prečo sme Ukrajincom ukazovali najprv svaly v kauze röntgenovania vagónov, aby sme potom v tichosti uznali čiastočne, že majú pravdu a ustúpili? A kedy bol oficiálne na návšteve pán premiér v Poľsku? Vy ste, ja som veľmi kvitovala, že po návšteve z Poľska, vy, pán minister, ste povedali, že by bolo dobré zdynamizovať naše vzťahy s Poľskom. Dávala som pozor, či sa zdynamizovali. No nemám ten pocit, aj keď teraz bol ten most s Donaldom Tuskom v televízii. Ale to bol skôr taký paralelný rozhovor, než skutočný rozhovor. V oboch materiáloch je štandardne a veľmi správne kladený dôraz na úlohu Slovenska ako vyspelého štátu v zahraničí. Vy ste o tom sám hovorili vo svojom vystúpení, že: „Budeme posilňovať demokraciu, právny štát, budeme propagovať ľudské práva, a to najmä menšín, budeme odmietať rasizmus, xenofóbiu, agresívny nacionalizmus, antisemitizmus.“ Sú to veľmi správne a krásne ciele. A aká je skutočnosť? Poslanci z politickej strany, za ktorú ste, minister zahraničných vecí, hlasovali za tlačový zákon, ktorý pobúril všetkých našich spojencov, za jazykový zákon, ktorého dôsledky sú a budú monitorované vysokým komisárom OBSE. Ministerstvo kultúry naďalej financuje časopisy, v ktorých sa pravidelne propagujú xenofóbne názory, nacionálnosocialistické myšlienky, antisemitizmus, agresívny nacionalizmus a ovládnutie verejnoprávnych médií. A nakoniec k tomu sa celkom otvorene priznal, že to je jeho cieľom, pán premiér Fico. Toto je v skutočnosti tvár našej soft power. A ako sa veľmi líši od tých krásnych slov na papieri. Ale ja som rada, že sú aspoň na tých papieroch. Ale na chvíľku by som sa chcela zastaviť ešte pri ďalšej vlajkovej lodi, Ficovej zahraničnopolitickej koncepcii. A to je ekonomizácia diplomacie, alebo ekonomická dimenzia diplomacie. Veď ja rozumiem požiadavke, aby sa veľvyslanci venovali viacej aj obchodu, nielen politike. Ale veď každý duchaprítomný veľvyslanec usporadúva konferencie o hospodárskych problémoch. A roky si to píšu všetci veľvyslanci na niekoľkých stranách aj do svojich zámerov pred vycestovaním na post. Dokonca sa to každý rok vyžaduje, aby veľvyslanci dávali odpočet z tejto svojej činnosti. A vyžaduje sa to odjakživa, aspoň ja som bola veľvyslankyňou už v roku 1990 a tiež sa to odo mňa vyžadovalo, ale chápem, že bolo treba povedať niečo, čo by tak dobre znelo pre ľudí, ktorí sú v diplomacii laici. Dokonca som si to našla, dala som si, pán minister, tú prácu, a zistila som, že to nie je originálna myšlienka, s touto myšlienkou prišiel veľmi neslávny slovenský diplomat Šesták ešte za čias vlády Vladimíra Mečiara. A tak som si dnes otvorila noviny a dozvedela som sa, že tento škodca slovenskej zahraničnej politiky pán Šesták, ktorý sa roky počas ministrovania pána ministra Kukana ponevieral po ministerstve, dnes už sedí ako generálny konzul v Istanbule. Čo z toho plynie? Môžete byť škodcom zahraničnej politiky Slovenska, môžete byť človekom, ktorý veľmi aktívne presadzoval, aby Slovensko nebolo v NATO ani v Európskej únii, a nakoniec skončíte na pohodlnom mieste generálneho konzula v Istanbule. Je to úžasná kariéra. Tak sa pozrime na výsledky štyroch rokov ekonomickej dimenzie diplomacie, ako stúpla prosperita Slovenska, ako nám diplomacia Slovenska pomohla udržať rozvoj Slovenska, ako nám stúpli zahraničné investície, ako sme podporili znalostnú ekonomiku, bez ktorej jednoducho ďalší rozvoj Slovenska nie je možný, ako sme rozvíjali silu privátneho sektora, aby sme mohli viacej proste nadväzovať kontakty so susedmi, ako sme rozvinuli cez diplomaciu pracovné príležitosti pre našich občanov, čo hovoria podnikateľské združenia na neustále znižovanie kvality podnikateľského prostredia na Slovensku, ako sa podarilo vám, ministrom za Smer, vám, pán Lajčák, vášmu predchodcovi Kubišovi a pánu ministrovi Jahnátkovi zjednotiť výkon zahraničnej služby medzi ministerstvom zahraničných vecí a ministerstvom hospodárstva. Máte to v programovom vyhlásení. Nedávno predseda vlády Fico vyhlásil, že: „Lajčák musí o tom presvedčiť Jahnátka.“ To čo znamená? Dvoch ministrov za Smer sám predseda Smeru vyzýva, aby sa nejakým spôsobom dohodli? Ako sme zatraktívnili Slovensko? Ako podporujeme small business act? Však chodím po Slovensku a likvidujeme zákonom, ktorý prijala koalícia poslancov v tomto pléne, malé penzióny, malé domovy sociálnych služieb po celom Slovensku. Znovu musím s celou vážnosťou povedať, že tá Šestákova myšlienka posilňovania ekonomického rozmeru našej diplomacie zostáva balónikom pre neinformovaných, lebo štát, ktorý klesol v hodnotení všetkých medzinárodných ukazovateľov, nemôže pritiahnuť investície nejaké veľké, nemôže byť atraktívny. Naše súdy si sprivatizovalo HZDS, ktoré je v zahraničí dobre známou firmou, súdy sú vnímané ako skorumpované a neúčinné vo väčšine, naša legislatíva sa prepadá do najhlbšieho dna. Vtedy ani zbor geniálnych diplomatov nemôže urobiť nič. Na posilnenie tejto prirodzenej dimenzie zahraničnej politiky potrebujú slovenskí diplomati úspešné Slovensko, nie Slovensko, ktoré sa prepadlo vo všetkých ukazovateľoch OECD. A nie všetko sa dá ospravedlniť krízou. A teraz pár slov o energetickej politike. Po minuloročnom januári bolo dlho v móde vyjadrovať sa na tému našej jednostrannej závislosti od jedného dodávateľa, čo, samozrejme, myslím, každý pochopí, že je to veľmi nebezpečné, aj keby to bol náš spojenec. A nevýhodné je to vzhľadom na monopol, na možnosť monopolistu diktovať ceny a podmienky. Dnes téma stratila mediálnu príťažlivosť a nikto sa už nepýta, ako to vyzerá s našou pokračujúcou závislosťou. Zato sa vynorili staronové myšlienky, ktoré poznáme z čias Mečiarovej vlády. A uveďme si len jeden príklad, pretože nechcem hovoriť dlho. Premiér Fico vyhlásil, že založíme ako štát, Slovenská republika, spoločný podnik s ruským Gazpromom. My sme sa pýtali: Založíme konkurenciu vlastnému, štátom vlastnenému SPP? Prečo by sme to mali urobiť? Potrebuje snáď Ruská federácia založiť nejaké nové RosUkrEnergo alebo Iteru, ktoré slúžili na vyťahovanie ziskov z plynárenských obchodov do súkromných vreciek a nie zriedka, samozrejme, pomocou týchto peňazí na vyvíjanie tlaku na nezávislé vlády prostredníctvom financií takto nazhromaždených? Keď sa predsa dohodla v októbri 2008 Julia Tymošenková s Vladimírom Putinom na eliminovaní RosUkrEnerga na trhu, my máme byť teraz na rade, aby sme založili podobnú organizáciu? Prečo nie sme zapojení v projekte Nabucco, ako my to svätosväte tvrdil minister hospodárstva Jahnátek pred, no, dobrým rokom? Aký je náš oficiálny postoj k Nord Stream, South Stream, teda postoj k plynovému obídeniu Slovenska? Tieto dva projekty definitívne vyradia tranzitnú polohu Slovenska, jeho význam ako význam tranzitnej krajiny pre celú západnú Európu. Čo bude tiecť našimi plynovodmi? Dovoľujem si tých, ktorí nie sú informovaní, upozorniť, že máme najväčšiu kapacitu vôbec, 90 mld.  metrov kubických. Aj pri tej najväčšej konjunktúre sme ju boli schopní naplniť len na 72 %. Čo bude tiecť teda týmto naším plynovodom? Bude to moroženoje? Odpovede na tieto strategické otázky vo vašich materiáloch, pán minister, nenájdeme. Ale ja si myslím, že sú kľúčové. Nie je to chyba diplomatov, ktorí robili tento materiál. Odpovede by sme mali dostať od predsedu vlády a ministra hospodárstva. A v tomto tichu sa dozvieme zrazu, že štátny podnik, teda 51 % vlastnený štátom SPP žaluje Gazprom za finančnú ujmu, ktorú mu spôsobil výpadok dodávok plynu v januári 2009. Naša vláda nepodnikla žiadne kroky, aby sme získali kompenzácie? Podporuje naša vláda túto žalobu SPP na Gazprom? To je aký signál pre ekonomickú dimenziu našej diplomacie a pre našu zahraničnú politiku ako takú? A ešte jeden posledný bod, prezentácia značky Slovenska v zahraničí. Tento bod sa objavuje u ministra kultúry, u vás, objavuje sa roky. A dozvedela som sa, že zase budeme vytvárať koncepciu prezentácie Slovenska v zahraničí. Veď nemám nič proti tomu, ale už koľká koncepcia to bude? Vraj sa predložia varianty na diskusiu, citujem z vášho materiálu. Pán minister, obávam sa, že to už nestihnete. A pred vami vaši predchodcovia to už toľkokrát urobili, že to predložili na diskusiu. Problém nie je, pán minister, v koncepciách. Koncepcie máme, je ich niekoľko dobrých, ja ich mám asi tri doma. To nezávisí od ministerstva zahraničných vecí ani od schopných slovenských diplomatov, to je rozhodnutie vlády a schopnosť nás všetkých dohovoriť sa na niečom vôbec niekedy. Kvalitná prezentácia Slovenska jednotne vedená a plná fantázie si vyžaduje štyri štandardné kroky. A ja si ich dovolím tu uviesť. Po prvé. Vyžaduje si to vedomie, že nemôžeme prezentovať neúspešnú krajinu ako úspešnú, bodka. Dnes je Slovensko, prepáčte, skôr vypĺznutou mačkou než tým tigrom, ktorý oslňoval celú Európu a bol príkladom svojimi reformami aj pre mnohé neeurópske krajiny. Poznáte niekoho, kto by chcel dnes kopírovať náš jazykový alebo tlačový zákon, že by sem chodil a pýtal sa, ako ste  urobili taký úžasný tlačový a jazykový zákon? Alebo poznáte niekoho, pán minister, kto by prišiel a chcel si vyžiadať od nás kroky rušenia 2. piliera dôchodkového zabezpečenia, lebo to chcú tiež urobiť? Alebo že by niekto chcel okopírovať náš variant mýtneho systému? Poznáte takého niekoho, kto by sem prišiel zo zahraničia? Alebo že by niekto si chcel vyžiadať informácie o sociálnych podnikoch, ktoré založilo ministerstvo práce a sociálnych vecí? A to sú kroky našej vlády, ktoré nemôžeme ospravedlňovať krízou, tie nemajú s krízou absolútne žiaden súvis. To sú naše, originálne riešenia. Kto by ich chcel kopírovať na rozdiel od rovnej dane alebo reformy Zákonníka práce alebo reformy zdravotníctva, o ktorú sa dnes zaujímajú mnohé naše susedné krajiny a z ktorých možno aj mnohé budú realizovať? Poučenie teda znie, pán minister, najprv musíme mať čo prezentovať a potom sa môžeme dohodnúť, ako to máme urobiť. Ja viem, poviete hneď, ale máme náš folklór. Áno, náš folklór je nádherný, ale dnes už s folklórom nevystačíme. Po druhé. Koncepciu nemôžu vymyslieť úradníci za stolom pri bežnej práci. To je nemožné, na to treba vytvoriť malý kolektív tvorivých mozgov a potom nechať jeden z nich napísať koncepciu. To sú pravidlá úspešných projektov. Ja vám poviem jeden úspešný projekt, veleúspešný projekt. Pamätáte sa na to? No vy ste príliš mladí. Ale bol i v Česko-Slovensku, v roku 1967 na svetovej výstave v Montreale fantastický projekt, ktorý urobil z vtedy už trošku otepľujúcich sa pomerov Česko-Slovenska hviezdu na celom svete. Ten projekt sa volal kinoautomat. Viete, kto bol jeho autorom? Boli to traja ľudia, pán Činčera, Slovák pán Roháč a pán Svitáček. A dodnes neprekonaný projekt priniesol svetovú slávu nielen tvorcom. Týchto tvorcov, samozrejme, po roku 1968 doma zlikvidovali alebo teda sa aspoň o to pokúšali, ale tento projekt bol fantastický. Bol inovačný, všetkých očaril. Mnohí sa potom snažili kopírovať ho. Normalizácia, samozrejme, spôsobila, že nemal pokračovanie. Ale je príkladom spolupráce troch ľudí, ktorým na krátky čas zabezpečili tvorivý priestor, slobodu pre ich nekonečnú fantáziu. A dokonca sa našlo aj pár rozumných politikov v roku 1967, ktorí sa ich pokúsili pochopiť. A, po tretie, vybavili im na to financie. Žiaden projekt nie je možné realizovať bez financií, bez nich je každý projekt odsúdený na zánik. A s dnešným stavom verejných financií by sme si na také dačo ako na skutočne zmysluplnú prezentáciu v zahraničí ani nemali robiť chute, najprv treba naštartovať predsa ekonomiku, potom treba zabezpečiť dôchodky, na jeseň, trvalejší rast. Možnože keby sme nemuseli vydať tých 6,5 mld. Sk, ktoré náš rozpočet stratil pri mýte, dali by sa urobiť malé zázraky na niekoľko rokov. Keby sme k tomu pripočítali sumu z nevyplatených a podvodne predaných emisií, to by bolo fajn. Ale to vieme dnes, že to sú už stratené príležitosti. A už len na koniec pár slov k verejnej alebo kultúrnej diplomacii. Konštatujem, že sa niečo, jeden krok udial na ministerstve zahraničných vecí, pán minister, ktorý je veľmi dobrý. A chcem to naozaj veľmi pochváliť. Dnes keď sme vyriešili všetky hlavné problémy našej zahraničnopolitickej orientácie, alebo aspoň sme si to mysleli, že sme ich vyriešili, a vstúpili sme do euroatlantických štruktúr, naše ministerstvo zahraničných vecí dnes kladie dôraz na vzdelávanie diplomatov. A ja to podpisujem všetkými rukami, ktoré mám, pán minister, skutočne. Veľmi to vítam, ale mám k tomuto projektu jednu základnú otázku. Voľakedy to bolo tak, že keď sa chlapec zamestnal na ministerstve zahraničných vecí, zostal tam celý život. Túlal sa po ambasádach a bol čiastočným odborníkom na pár vecí, pár jazykov, ale v ničom naozajstný skutočný expert nebol. Moja otázka je: Kde si dnes buduje ministerstvo zahraničných vecí kapacity, skadiaľ bude brať odborníkov, ktorých potrebujeme? A myslím tým najmä akademický priestor a priestor NGO, teda mimovládnych organizácií. Ako si to zabezpečujete? To naozaj ma veľmi zaujíma. My budeme potrebovať nielen balkanológov, ale aj sinológov, arabistov a mnohých iných odborníkov. A mali by sme vedieť, kde ich nájdeme a kde ich podporuje ministerstvo zahraničných vecí v ich raste. Dnes už nestačí, že sa človek zamestná ako dvadsaťjedenročný na ministerstve zahraničných vecí a odíde stadiaľ ako dôchodca. Ministerstvo zahraničných vecí by malo byť otvorené a flexibilné a ľudia by mali prichádzať a odchádzať, lebo ináč budeme mať i do budúcnosti iba zopár diplomatických celebrít a potom veľkú šedú zónu priemeru. A to by som bola veľmi nerada. A  pravdu povediac, pán minister, mne by stačilo, keby sme zaviedli aspoň jedno kritérium, ktoré majú naši susedia vo Viedni. Sú to tri svetové jazyky. Bez ich ovládania sa tam nikto na ministerstvo zahraničných vecí nedostane. Samozrejme, sú to angličtina, francúzština, španielčina alebo portugalčina, alebo príp. čínština. A sú to aj dve dobré vysoké školy ako podmienka. Ale ja by som sa dodnes uspokojila s tou, vtedy mnou ako štátnou tajomníčkou presadzovanou povinnou angličtinou a skúškou na univerzite z angličtiny. Ale, bohužiaľ, to neprešlo. A naposledy, je to už len posledná veta, mám jednu starosť, pán minister. A myslím si, že vy ju asi zdieľate so mnou. Zahraničná politika a fundované správy o zahraničnej politike sa čím ďalej, tým viacej vytrácajú z našich médií. Tak kde sa majú ľudia dozvedieť, že nežijeme sami na tomto svete? Dala som si tú prácu pred týmto vystúpením a pozrela som si najhlavnejšie správy, aj správy Slovenskej televízie. Je to strašné vidieť a počuť, kde sa ocitá zahraničná politika a čo sa o nej hovorí. Bola by som veľmi rada, keby bolo bývalo ministerstvo prispelo viacej k propagácií zahraničnej politiky, hoci viem, a pozrite sa, toto obsadenie sály je jasným dôkazom, že zahraničná politika je stále na Slovensku luxus, a pritom od nej tak veľa závisí. Nechcela by som, aby sme my, občania Slovenska, sa zaoberali len sami sebou a nevnímali svet okolo, pretože potom nemôžeme počítať s akoukoľvek, hocakou marginálnou úlohou Slovenskej republiky vo svete. Ďakujem veľmi pekne za pozornosť.