E. Antošová, poslankyňa: (2004-03-16):
Po prvé. Rezort pod vedením Ivana Mikloša postupuje proti princípom parlamentnej demokracie v Slovenskej republike. Ako vzor tohto tvrdenia slúži rozpočet Najvyššieho kontrolného úradu, ktorý schvaľuje Národná rada Slovenskej republiky. Rezort financií však obmedzuje NKÚ pomocou platných rozpočtových pravidiel. Čiže zásada nezávislosti NKÚ v praxi neplatí, pretože rezort financií má možnosť viazať a aj viaže jednotlivé položky rozpočtu Najvyššieho kontrolného úradu. Zástupcovia NKÚ už dlhší čas márne žiadajú, aby aj rozpočtové pravidlá minimálne vo vzťahu k NKÚ schvaľovali poslanci Národnej rady Slovenskej republiky. Nestalo sa tak dodnes. Je snáď princípom parlamentnej demokracie, že zástupca exekúcie vedome obchádza zákonodarný zbor? Po druhé. Vrcholná politika a osobitne taká, ktorú jej autori chcú vnútiť verejnosti ako reformnú, sa nedá donekonečna robiť arogantne. Signifikantným, prepáčte, že som si vypožičala obľúbený výraz neprehliadnuteľného profesora ekonómie Václava Klausa, sa mi v tejto súvislosti vidí spôsob informovania o zámere ustanoviť rovnú daň pred Výborom Národnej rady Slovenskej republiky pre rozpočet, financie a menu. O tomto zásadnom rozhodnutí ministerstva financií členov výboru informoval jeden z autorov, ktorý v tej dobe podľa vlastných slov nemal dokončené vysokoškolské vzdelanie ekonomického zamerania. Ako sa teda dá nazvať skutočnosť, že o krokoch, ktoré majú ďalekosiahly dôsledok na celú spoločnosť, spolurozhoduje a gestorský výbor o nich informuje nedoštudovaný expert? Dokonca podľa môjho názoru aj Miklošovi naklonený týždenník uverejnil o ňom, že má trochu arogantné správanie. Aká je náhoda, že práve v aktuálnom čísle je uverejnený veľký rozhovor s ním spolu s tendenčným komentárom. Mnohí by si arogantné správanie ani nevšimli, pokiaľ by pán minister aj spôsobom, ako svoju prácu zvláda, resp. nezvláda, negatívne nezasahoval a nespôsoboval chaos v prebiehajúcich reformách v oblasti verejnej správy, v sociálnej oblasti, v daňovej oblasti, v školstve i v zdravotníctve. Po tretie. Minister financií zrejme nepozná niektoré základné pojmy ekonómie. Usudzujem tak z toho, že už prvá veta dokumentu s názvom „Odhad vplyvu niektorých reforiem na čistý reálny príjem vybraných typov rodín“ a tak ďalej, predkladá ho Ivan Mikloš vo funkcii ministra financií znie: „V roku 2004 sa uskutočňujú zmeny vo fiškálnej oblasti.“ Tento nesprávny výraz použil Ivan Mikloš viackrát aj vo svojich televíznych vystúpeniach. Podľa Slovníka cudzích slov rozpočtovú politiku označuje pojem fiskálna politika. V tom istom slovníku slovo fiškál buď označuje zaniknutú funkciu štátneho úradníka zastupujúceho pred súdom štátnu pokladnicu a neskôr štát vôbec, alebo v bývalom Uhorsku týmto názvom označovali advokáta. V súčasnej spisbe je pojem fiškál pejoratívny výraz označujúci prešibaného právnika. Viaceré konkrétne kroky Ivana Mikloša vo funkcii ministra financií, napr. ním predkladané návrhy štátneho rozpočtu, svedčia o tom, že nás ťahá do temnej minulosti nielen pojmami. Ba zdá sa, že ako fiškál chce prekabátiť nič netušiacich občanov Slovenska. Skutočnosť, že Ivan Mikloš vo funkcii ministra financií nesprávne používa minimálne tento základný pojem ekonomiky, je ešte zarážajúcejšia, lebo sa nedávno dožadoval ospravedlnenia za článok, ktorý ho označil o. i. za zlého ministra aj tým, že dosiahol červený diplom v časoch socialistického režimu. Už sme tu mali ministerku financií, ktorá tieto pojmy tiež používala nesprávne. Ako nominantka ľavicovej, dnes už neparlamentnej strany navrhovala rozhodnutia s výrazne negatívnymi dôsledkami na občanov. Zrejme nie je dôležité, čo politik o sebe tvrdí, ale v čí prospech prijíma rozhodnutia. Podľa môjho názoru výsledky posledných dvoch Dzurindových vlád naznačujú, že nerozhodovali v prospech občanov Slovenska. Po štvrté. Minister financií, tak ako zlyhal vo funkcii podpredsedu vlády zodpovedného za pokračovanie reformy verejnej správy, zlyháva dnes ako minister pri jej finančnom zabezpečení. Pripomínam, že Ivan Mikloš sa za prvej Dzurindovej vlády vzdal zodpovednosti za pokračovanie reformy verejnej správy. V demokratickej krajine je takýto krok neprijateľný. Vládnej úlohy sa nemožno vzdať. V súčasnej vláde, ktorá je takisto široko spektrálna, zlepená privatizačným ošiaľom, však prijal úlohu ministra, ktorý ju má finančne riadiť, opakujem, riadiť, nie doriadiť. Takáto bezzásadovosť podľa mňa naznačuje, ako keby cieľom jeho rozhodnutí nebolo úspešné uskutočnenie reformy. Skôr sa mi vidí, že vzniká chaos, ktorý by mal slúžiť na odpútanie pozornosti od privatizácie. Ak v tom nie je zámer, potom si myslím, že už zostáva len jedna možnosť a to je nekompetentnosť. Ani jedna alternatíva nie je, bohužiaľ, však výhodná pre občanov Slovenska. Uvedomuje si vôbec, do akých ťažkostí sa môže dostať Slovensko ako štát, keď raz bude musieť čeliť množstvu súdnych sporov, pretože vláda svojimi rozhodnutiami neraz ohrozuje zdravie, životy, sociálne istoty a vzdelanie občanov? Za všetky nespočetné príklady spomeniem len nedofinancované školstvo, ktoré nemá dostatok financií o. i. ani na zaplatenie faktúr za spotrebované energie. Kde sme sa to dostali, že o dĺžke školského roka rozhoduje vývoj počasia? Takto je to aj v zdravotníctve, v sociálnom zabezpečení a všade tam, kde je občan odkázaný na štát. Po piate. Minister financií dopustil nevyvážený vývoj ekonomiky. Tento argument na odvolanie Ivana Mikloša potvrdzujú aj citáty z článku s názvom „Copperfieldi útočia na odpočet“, ktorý do marcového Automagazínu napísal Michal Berko: „V roku 2003 bolo na Slovensku registrovaných 1,3 mil. osobných automobilov, avšak ich priemerný vek je 15 rokov. Tí, čo sa v politike radi oháňajú kritériami Európskej únie, akoby v tomto prípade, a ja dodávam, že nielen v tomto prípade, nevideli a nepočuli. Sú ako už tu spomínané 3 čínske opice, nevidia, nepočujú, nehovoria. Je to paradox. Na jednej strane sa ideme priam zblázniť pri lámaní investorov svetových automobiliek rôznymi úľavami. Pritom na strane druhej dusíme daňami väčšiu časť národa, ktorá by chcela mať konečne nové auto. Dokonca ešte aj to málo, čo tomu môže pomôcť, si chce štátny fiškus strčiť do vrecka.“ Na inom mieste autor zase píše: „Spôsob, akým sa zapchávajú diery v rozpočte, sa už prejavil, nielen stagnáciou obnovy motoristického parku na Slovensku, ale aj zmrazením ekonomickej aktivity najmä malých a stredných podnikateľov a drobných živnostníkov.“ Po šieste. Minister financií má mimoriadnu neschopnosť pochopiť a konštruktívne reagovať na reálny vývoj sociálnych podmienok najslabších skupín obyvateľstva. V novej verzii materiálu vlády, ktorého názov začína „Odhad vplyvu niektorých reforiem na čistý reálny príjem vybraných typov rodín v roku 2004“, je uvedená nasledovná cynická veta: „Prekvapenie nepriniesli ani údaje za slabšie príjmové skupiny a dôchodcov.“ Čo si však o prekvapeniach pre dôchodcov myslia ich zástupcovia, najlepšie vyjadril Kamil Vajnorský, keď uviedol, že priemerný starobný dôchodok od 1. februára je 6 736 Sk, v tejto výške však poberá dôchodok iba cirka 50 % a 50 % je pod touto úrovňou, tzv. starodôchodcovia. V číselnom vyjadrení teda cirka 400 000 dôchodcov je pod uvedeným priemerom. Náklady na stravovanie dôchodcov dosahujú hodnotu cirka 35 % z ich príjmov. Náklady na bývanie stúpli v rodine viac ako o 500 korún. Náklady na energie sa zvýšili viac ako o 300 korún. Ak nepočítame výdavky na kultúru, ošatenie a pod., výdavky jedného dôchodcu sa od 1. 1. 2004 zvýšili o cirka 600 korún na osobu, v rodine dôchodcu je to teda o 1 100 až 1 200 Sk. Pripomínam, že zvýšenie dôchodku od 1. februára je však v priemere len 260 korún na osobu a 520 korún na rodinu. V žiadnom prípade teda nemožno tvrdiť, že reálny prepad v rodinách dôchodcov je len 1 %. Priemerný dôchodok je len 45 % z priemernej mzdy v národnom hospodárstve. Z nedostatku financií dôchodcovia na zimu napr. odhlasujú autá, nemajú na poistky, v domoch začínajú kúriť tuhými palivami namiesto plynu, čerpajú vodu zo studní a podobne. Do tohto desivého scenára treba ešte započítať zdraženie liekov, ako aj to, že na hranici biedy nežijú len dôchodcovia, ale aj ich deti, dnešní nezamestnaní. Cynické vládnutie dokazujú aj parametre hmotnej núdze, ktoré sú nastavené tak, že na príspevky nemajú nárok takmer žiadni dôchodcovia. Uvediem napr., že takým je príspevok na bývanie. Vážené dámy, vážení páni, takýchto príkladov nie z vládnych kresiel, ale zo života našich občanov by sa dalo uviesť oveľa, oveľa viac. Ale myslím si, že argumenty, ktoré tu doteraz zazneli, oprávňujú logicky zmýšľajúcich ľudí zahlasovať za odvolanie ministra financií Ivana Mikloša. Ďakujem pekne. (Potlesk.)