I. Šimko, poslanec: (2005-01-18):
Zároveň si myslím, že argument o komunistickej megalománii v súvislosti s novostavbou Národného divadla je veľmi subjektívny. Neberiem nikomu, ak sa mu projekt či jeho realizácia nepáči, mne sa zas páči. Pamätám si súťaž a pamätám si aj to, že vyhral naozaj dôstojný a pekný návrh. A podľa neho sa stavia. Je to iste veľká stavba, ale známe diela, za ktorými vo svete ľudia ako turisti cestujú, spravidla nepatria k tým skromným. Ale obyvatelia metropol či krajín, v ktorých tieto stavby sú, ich nezvyknú nazývať megalomanskými, naopak, bývajú na ne hrdí. Ja som presvedčený, že ak sa Slovenské národné divadlo, teda jeho budova dostavia, nebudeme sa musieť za ňu hanbiť ani my. Toto je môj postoj k veci a som rád, že o nej rokujeme. Veľký učenec úsvitu novoveku Pascal však pripomína, že na konci každej pravdy spravidla jestvuje aj pravda iná. Musím preto poctivo priznať, že si uvedomujem, že názor, ktorý som prezentoval, môže niekto označiť aj ako starosvetský a romantický. Dnešná doba je iná, ako bola doba, v ktorej si Česi spoločne postavili svoju zlatú „kapličku“, keď si jednoduchí ľudia odtŕhali od úst i z toho mála, čo mali, aby vybudovali stánok svojej národnej a kultúrnej identity, čoho sme ochotní zrieknuť sa pre národný a kultúrny symbol dnes my. Preto argumenty, ktoré do spoločenskej diskusie vniesli predstavitelia vlády, treba tiež brať vážne. Je mi jasné, že ani vláda nechce, aby Národné divadlo nemalo kde hrať. A taktiež stavba, do ktorej sa už investovali miliardy, by nemala zostať ležať ľadom. Preto prišla s riešením, ktoré by azda mohlo fungovať, technokratickým. Mne sa nepáči, ale uznávam, že i tak by sa to dalo urobiť. Dokonca mohlo by fungovať bez toho, aby sa ubralo z toho, čo sa vyzbiera na daniach a čo by takto mohlo slúžiť iným verejným účelom. Taktiež som si vedomý toho, že otázka kultúrnej identity sa dnes kladie inak, ako tomu bolo v 19. storočí. Vtedy bolo divadlo centrom komunikácie tých najaktuálnejších a najcitlivejších tém. Túto komunikačnú funkciu však už dávno v modernej spoločnosti plnia hlavne médiá, niekedy dobre, niekedy zle. To je však téma na inú rozpravu. Poslanie divadla je v dnešnej dobe hlbšie, vnútornejšie a azda menej masové. Preto otázka dokončenia novostavby Slovenského národného divadla a spôsobu budúcej prevádzky nie je jednoduchá a nemá jednoznačné riešenie. Argumenty jestvujú i pre jedno, i pre druhé. Môžeme o tom viesť politický zápas, môžeme sa navzájom kritizovať, ale ak chceme byť poctiví, mali by sme vedieť uznať, že jedno i druhé videnie má svoju pravdu. A tu by asi bolo najsprávnejšie riešenie opýtať sa ľudí, čo chce väčšina. Toto je téma pre ľudové hlasovanie. Je to dôležitá otázka verejného záujmu, tak ako to požaduje ústava? No iste, je, veď by sme o tom asi inak ani dnes nerokovali. Tak by bolo asi najlepšie, aby o tom priamo rozhodli ľudia. Bolo by to demokratické a dôstojné. Občania by mohli mať možnosť demokraticky rozhodnúť o ďalšom osude našej prvej scény. Takýto návrh bez širšej konzultácie by však nemal nádej na úspech, preto som sa rozhodol predniesť ho len ako námet na uvažovanie. Pokiaľ ide o predložený návrh uznesenia, som rozhodnutý hlasovať podľa svojho presvedčenia, to znamená, že tento návrh podporím. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)