Verešová, Anna, poslankyňa NR SR (2019-05-21):
Ďakujem za slovo. Vážený pán predsedajúci, vážená pani komisárka, vážené kolegyne, kolegovia, ja neviem, čo mám povedať po mojich dvoch predrečníčkach, po Soni Gaborčákovej aj po Natálii Blahovej. A nielen preto, že sa nám tie témy spájajú a prekrývajú, vôbec nie preto. My tu už druhý deň počúvame správy komisárok. A počuli sme aj správu z Najvyššieho kontrolného úradu. No nech sa snaží byť akokoľvek pozitívna a objektívna zároveň, tak ja si uvedomujem a musím to povedať, že tento stav, tieto správy sú správami o stave našej krajiny voči deťom, voči zdravotne znevýhodneným a voči vlastne všetkým ľuďom, občanom, ktorým sú porušované základné ľudské práva. O tom tu počúvame. A dokonca tu boli mnohé z týchto dokázané práve aj kontrolami z Najvyššieho kontrolného úradu. Však tu by mala, tu by mal zasadať krízový štáb po takýchto dvoch dňoch! V akom stave je teda naša krajina? A vôbec, ak sme teda už niečo premeškali, lebo počty sú počty. Aj jednoduchá matematika prvej triedy, pred 10 rokmi, pred 15 aj 20 rokmi a pred každou vládou, jednoducho vždy stojí tá požiadavka vytvoriť nejakú stratégiou, čo bude o 20 rokov, o 30 rokov a o 40 rokov. Však je to strašne jednoduchá, to ani nechcem povedať, matematika, to sú počty prvej triedy. Však sociológovia, demografi jasne hovoria, čo nás čaká o 20 – 30 rokov. Dnes vieme, že o 40 rokov tu budeme mať o 800-tisíc ľudí starších ako 65 rokov viac. Dnes sa niečo deje? Ako som presvedčená, že dnes by mali všetky rezorty pripravovať stratégiu. Čo tu bude o 10, o 20, o 30 a o 40 rokov vzhľadom na ten stav, že budeme mať o milión ľudí starších viac ako 65 rokov? Zasadá nejaký štáb, robí sa nejaká stratégia? Lebo my teraz tu tak, že ako áno, nič sa teda, nejak sme to možno omeškali. Možnože sme mali iné plány na to, ako budeme, čo budeme na trhu práce, čo v zariadeniach sociálnych služieb a neviem čo. Ale, ale a ja nevidím žiadny razantný krok, ja nevidím žiadnu víziu, ja nevidím žiadnu prácu na tom, aby sme rozprávali o budúcnosti. Tak potom tu stále máme 200-stranové správy, ktoré sú v podstate katastrofálne. Tu sa hovorí o chudobe ľudí, klienti žijú v chudobe. Soňa to povedala, Natália tu hovorila, kolegyňa, o tom. Tak moc nádeje nemám a predsa vyzývam. Ja vyzývam vládu, aby v tejto chvíli skutočne na rezortoch buď prekontrolovali, preverili všetky tie strategické dokumenty do budúcnosti. Veď tu máme nejaké stratégie 2030, tak už sa má pripravovať aj 2040, však to je o chvíľu. Máme prvýkrát v histórii na Slovensku v roku 2018 102 seniorov na 100 detí do 14 rokov. 102 ľudí nad 64 rokov a 100 detí do 14 rokov. Vrátim sa k správe. Pani komisárka, ja nechápem, ako môže byť najväčší problém, aby ste sa vy ako komisárka, aby ste neboli zahrnutá do okruhu osôb, ktorým sú sprístupňované údaje zo zdravotnej dokumentácie. To je aký problém? To je čo za veľký problém? Veď ak vy naozaj chcete zisťovať reálne stav dodržiavania práv osôb so zdravotným postihnutím, tak toto je jedným z nástrojov, ktorý vy musíte vidieť. A ministerstvo zdravotníctva, píšete, že neboli, neakceptovali vašu zásadnú pripomienku, a pritom je táto pripomienka o to aktuálnejšia a naliehavejšia s prihliadnutím k príprave návrhu na podpis Opčného protokolu Dohovoru OSN proti mučeniu a inému krutému, neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu alebo trestaniu a tiež zriadeniu širšej pracovnej skupiny za účelom vytvorenia národného prevenčného mechanizmu. Tak prečo je toto problém? Veď to je tá najjednoduchšia vec, ktorá nestojí ani peniaze, ani nič nemusíme robiť s rozpočtom. Ďalšia vec. Najviac podnetov sa týkalo neschválenia zdravotníckej pomôcky, invalidného vozíka. Že prosím? To naozaj, naozaj sa ľudia nemôžu dostať k invalidnému vozíku v roku 2018, dnes, v súčasnosti? Najviac podnetov, čo vám posielajú? To je neuveriteľné, ak my hovoríme, že naša krajina, v našej krajine je o každého postarané, tak toto je nonsens. Ja by som povedala, že to tak patrí do minulého storočia a možno aj 40 – 50 rokov dozadu, ale nie dnes. Ďalej bariérové vstupy do budovy. Však my to poznáme práve od kolegyne Silvie Shahzad, ktorá sa dostala do parlamentu ako invalidná. Počúvame od nej, koľko jednoduchých návrhov, ktoré nikoho nič nestáli, už tu predložila. Ako je to možné, kolegovia, kolegyne, že my máme stále takéto problémy s elementárnymi, s elementárnymi pomôckami, to, čo by sme my už, o tomto by sme už vôbec nemali rozprávať. Ďalším množstvom, ja som si to tu tak vypísala, ale len vyberám. Vylučovanie detí so zdravotným postihnutím zo vzdelávacieho procesu v škole. Úplne aktuálne. Včera sa na mňa obrátila matka, s ktorou bývam v jednej nejakej takej, v regióne. Že jej syn autista, dostala zamietnuté stanovisko, že sa nedostane do škôlky, pretože; a pritom tam, myslím, chodil na nejakých pár dní; pretože pani riaditeľka má objektívny dôvod, že či má nafúknuť tú škôlku. Ale to sme my nevedeli? My to naozaj nevieme zo žiadnych údajov sociológov, demografov a všetkých odborníkov, že nám rastie počet autistov, že nám rastie počet takýchto detí s rôznymi poruchami? Ja chápem, že nie je všetko v kompetencii štátu, však ja chápem, ja som poslankyňa VÚC-ky, tak ja viem, že za čo je zodpovedná regionálna samospráva, chápem aj, za čo je, zodpovedné sú mestá a obce. Ale kto je ten garant, ten gestor? Však gestor musí byť ministerstvo. To nás nepustí, aj keď je samospráva autonómna. Pán riaditeľ Najvyššieho kontrolného úradu tu vo svojej správe píše o tom, že koncepcie samosprávnych regionálnych samospráv aj miestnych a mestských a obecných samospráv, tieto koncepcie sociálnych služieb nie sú vôbec v súlade s tou národnou koncepciou a s tou stratégiou. Ale kto je gestor? Však gestor musí byť ministerstvo. Takže tu jasne, jasne zlyháva hlava a všetko to smrdí naozaj od hlavy, tak ako to máme v tom našom porekadle. A už tak na konci sa chcem ešte dotknúť vášho monitoringu v zariadeniach sociálnych služieb s celoročnou pobytovou formou, 34 zariadení, to ste za aký, za aké obdobie? (Reakcia komisárky.) Pani kolegyňa, za rok 34 kontrol v zariadení sociálnych služieb, jeden inštitút komisárky pre osoby so zdravotným postihnutím. Bodka, nedodávam nič viac. Len chcem povedať, že viem, že ste boli aj v Žilinskom kraji v zariadeniach sociálnych služieb. Tam sa nové vedenie na vašu prácu díva tak, že môže to byť pre nás nápomocné, všetky tie vaše správy zo zariadení a vôbec to nebolo len o chvále. Musím priznať, že jedno zariadenie v Žilinskom kraji a v zriaďovateľskej pôsobnosti VÚC, dobre hovorím (?), bolo že v katastrofálnom stave, priznávame, a druhé bolo zase, myslím, výnimočné, že stala sa takáto, takáto vec. A však každý normálny gazda, šéf, rodič, však každý normálny človek je rád, keď dostane tú spätnú väzbu, keď to nie je kontrola o pokutách, ale keď je to v podstate supervízia na to, aby som odstránil tieto, tieto nedostatky. Tak ja som rada, že aj my, aj s novým vedením, aj poslanci Žilinského kraja sme takto k tomu pristúpili, a verím, že aj sme tam nejaké opatrenia už prijali aj pri tom zariadení, ktoré bolo teda nieže dobré, bolo katastrofálne. Pani komisárka, ja som videla pri vašej prezentácii správy na vašej tvári mnoho emócií. Bolo tam aj roztrpčenie, aj úsmev, aj smútok veľký, keď ste; lebo vy ste tých ľudí videli. Ale aj guráž a stále taký optimizmus napriek všetkému. Tak ja vám želám, aby ste mali tú guráž, lebo robíte dobrú vec, bojujete za tých ľudí, bojujte! A snáď mi zostáva dúfať, že také tie základné, jednoduché, matematiku a jednoduché počty konečne zoberie v úvahu aj vláda a tí, ktorí sú zodpovední, lebo my sa naozaj musíme pripraviť na to, čo nás čaká o päť rokov, o desať, to znamená už v krátkodobom výhľade, a na to, čo nás čaká o 30 rokov a o 40, hoci my tu nebudeme. Napriek tomu sme povinní všetky tieto stratégie pripraviť v spolupráci s regionálnymi samosprávami a s mestami a obcami. Ďakujem pekne.