M. Dzurinda, predseda vlády SR: (2002-02-13):
Tento návrh, ktorý iste poznáte písomne a ktorý vlastne aj pán poslanec Kozlík uviedol v piatich základných bodoch, potom ešte vo svojom vystúpení doplnil o niekoľko ďalších dôvodov. Dovoľte mi teda, aby som v reakcii na tento návrh postupoval podobne, že sa najprv vyjadrím k tým dôvodom, ktoré skupina poslancov považuje za relevantné a sú uvedené v písomnej forme, a potom aby som sa vyjadril aj k tomu, čo pán poslanec Kozlík uviedol ústne. Ja len stručne zopakujem, že ten prvý bod je téma ekonomického rastu, druhý je miera nezamestnanosti, tretím je vývoj v oblasti reštrukturalizácie bánk, štvrtým vývoj v oblasti deficitu verejných financií a piatym stav obchodnej a nadväzne i platobnej bilancie. Tak teda k prvému, k vývoju nášho hospodárstva. Hospodársky rast za obdobie 1995 až III. štvrťrok 1998, ktorý uvádza skupina poslancov, sa dosahoval nežiaducim spôsobom. Jednak nadmerným prehrievaním ekonomiky verejnými investíciami a jednak nadmerným zvyšovaním domáceho dopytu. Takto sa dosahovali vyššie prírastky hrubého domáceho produktu. Miery rastu v rozmedzí 6,2 a 6,7 %, ktoré boli vykázané v rokoch 1995 až 1997 však prekročili možnosti hospodárstva a zapríčinili vysokú nerovnováhu ekonomiky. Prekračovaním možnosti investovania vznikla nerovnováha medzi mierou úspor a investovania. Navyše vzrastala zadlženosť štátu vyvolávajúca vysokú dlhovú službu. Inými slovami, tieto rasty z väčšej časti boli dosahované na úkor zrýchľujúceho sa zadlžovania. Je všeobecne známe, že hospodárska politika, ktorú prijala súčasná vláda, musela v prvom rade zastaviť zhoršovanie nerovnováhy a znížiť mieru investovania. Podporiť vývoz pri udržaní alebo miernom zvýšení spotreby domácností. Prijatá politika sa prejavila v znížení miery rastu v roku 1999. V ďalších rokoch sa rast prispôsobil možnostiam hospodárstva a globálnym podmienkam zahraničného obchodu i svetovej ekonomiky. Vláda Slovenskej republiky pri formulovaní svojho stanoviska k návrhu skupiny poslancov Národnej rady pokladá za opodstatnené využiť aj hodnotenia nesporných autorít s vysokým medzinárodným kreditom. Pri týchto hodnoteniach možno predpokladať vysokú mieru objektívnosti, ktorá je daná ťažko spochybniteľnou prestížou inštitúcií. A čo je najdôležitejšie, stanoviská týchto inštitúcií sú vyjadrením tých kritérií, ktorých naplnenie je rozhodujúce na prijatie Slovenska do Európskej únie. Teda na splnenie cieľa, ktorý podporuje drvivá väčšina obyvateľov. Cieľa, ktorý z dlhodobého hľadiska rozhoduje a bude rozhodovať o perspektívach našej vlasti. Z týchto hodnotení možno uviesť niekoľko stručných citátov, ktoré tvrdenia obsiahnuté v návrhu skupiny poslancov značne oslabujú až vyvracajú. Ako prvý dokument, z ktorého krátko zacitujem, je pravidelná správa Európskej komisie za rok 1997. Táto správa nepovažovala Slovensko za funkčnú trhovú ekonomiku. V hodnotení v roku 1997 okrem iného napísala: „Aby Slovensko dokázalo čeliť konkurenčným tlakom a trhovým silám v Európskej únii v strednodobom horizonte, sú potrebné transparentnejšie a viac trhovo orientované politiky.“ Tento postoj alebo hodnotenie Európskej komisie sa v podstate zopakoval aj v pravidelnej správe za rok 1998. Nasledujúci rok v pravidelnej správe za rok 1999 Európska komisia uviedla: „Súčasná slovenská vláda zdedila veľmi ťažké ekonomické podmienky. Príliš vysoké úrovne verejných investícií, zahraničného zadlžovania a bankových úverov poskytovaných v nekomerčných podmienkach umelo podporovali hospodársky rast, ktorému však chýbali zdravé základy. Hospodárska politika súčasnej vlády priniesla jednoznačnú zmenu a snahy o reformy sú značné.“ V ďalšej časti ešte komisia v hodnotiacej správe za rok 1999 uviedla: „Slovensko je blízko k tomu, aby sa stalo funkčnou trhovou ekonomikou.“ To boli citáty. V ďalšom hodnotení už je zreteľne ocenený dosiahnutý pokrok. Európska komisia ten ďalší rok v pravidelnej správe za rok 2000 už napísala, opäť citát: „Politika vlády zameraná na makroekonomickú stabilizáciu priniesla očakávané výsledky. Slovensko môže byť považované za funkčnú trhovú ekonomiku. Kroky urobené na konsolidácii funkčnej trhovej ekonomiky zlepšili strednodobú konkurencieschopnosť Slovenska. Predpokladateľnosť ekonomického prostredia sa zvýšila vďaka vyššej makroekonomickej stabilite, väčšej transparentnosti, predstavení konzistentného strednodobého makroekonomického rámca a lepšej koordinácii politík.“ K podobným záverom dospel aj Medzinárodný menový fond, ktorý vo svojej každoročnej správe o Slovenskej republike v júli 2000 uviedol: „Vláda, ktorá nastúpila do funkcie koncom roku 1998 a zdedila ekonomiku s vysokou pravdepodobnosťou krízy, hoci rast ekonomiky v rokoch 1995 až 1998 v priemere prevýšil 6 %, pre ekonomiku boli charakteristické veľké makroekonomické nerovnováhy a štrukturálne problémy. Nová vláda urobila významné kroky k redukovaniu makroekonomických nerovnováh a k naštartovaniu potrebných štrukturálnych reforiem.“ Panie poslankyne, páni poslanci, tieto citáty nielenže spochybňujú mýtus o dynamickom rozvoji slovenskej ekonomiky v rokoch 1994 až 1998, ale hovoria aj o veľkej miere predurčenosti budúceho vývoja. Prekonanie tejto negatívne orientovanej predurčenosti stálo vládu po jej nástupe v októbri 1998 veľa síl. Opodstatnene možno povedať, že k tomuto všeobecne oceňovanému obratu významne prispel aj pán podpredseda vlády Ivan Mikloš. Tento záver sa neopiera o subjektívne hodnotenie ovplyvnené politickými hľadiskami. Tento záver vychádza z hodnotení inštitúcií, ktoré sú všeobecne rešpektované a ktorých postoje sú rozhodujúce pre hodnotenie prointegračných snáh Slovenska. Len podotýkam, že tieto inštitúcie sme rešpektovali vždy, či sme vo vláde, alebo sme boli v opozícii. Vyznenie týchto citátov sa diametrálne odlišuje od tvrdení obsiahnutých v návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky. Tieto tvrdenia totiž z kontextu vytrhávajú niektoré kvantitatívne parametre. Nič nehovoria o spôsoboch, ktoré z krátkodobého hľadiska umožnili dosiahnuť uvádzané relatívne vysoké tempá rastu ekonomiky v rokoch 1995 až 1998. A čo je, myslím, celkom najdôležitejšie, tvrdenia obsiahnuté v návrhu skupiny poslancov nič nehovoria o dôsledkoch, ktoré mala táto politika umelo podporovaného rastu z dlhodobejšieho hľadiska. Tieto negatívne dôsledky si všíma dokument s názvom Spoločné hodnotenie strednodobých priorít hospodárskej politiky, ktorý vo februári 2000 podpísali vláda Slovenskej republiky a Komisia Európskej únie. Za komisiu pán komisár Folbes, za vládu Slovenskej republiky práve pán vicepremiér Ivan Mikloš. Tento materiál obsahuje opatrenia hospodárskej politiky, ktoré sú nevyhnutné na ukončenie transformácie ekonomiky Slovenska a na jej prípravu na vstup do Európskej únie. V spoločnom hodnotení sa uvádza: „Na rozdiel od ostatných krajín ašpirujúcich na skoré začlenenie do Európskej únie oneskorilo Slovensko riešenie nazhromaždených problémov za celé dlhé obdobie. Výsledkom bola rýchlo zhoršujúca sa situácia v II. polroku 1998 a na začiatku roku 1999 charakterizovaná narastaním makroekonomických nerovnováh a rovnako to bolo napätie vo výmennom kurze. Slovenská republika musela preto prejsť stabilizačným obdobím, počas ktorého budú vytvorené podmienky pre udržateľný hospodársky rast začatím dlho odkladaných štrukturálnych reforiem. Za podmienky, že opatrenia a reformy spomenuté v spoločnom hodnotení budú načas a s nevyhnutnou dôslednosťou uplatnené, obdobie stabilizácie by malo byť obmedzené na roky 1999 – 2000. Prvé pozitívne efekty z reforiem by mali byť viditeľné najskôr v roku 2001 a plný pozitívny dosah na makroúrovni sa dosiahne v roku 2002.“ Toľko citát z uvedeného materiálu Spoločné hodnotenie strednodobých priorít hospodárskej politiky. Tu by som možno dodal a pripomenul, že Slovensko dostalo prvú kompletne, dovolím si povedať, porovnateľnú hodnotiacu správu Európskej komisie porovnateľnú s krajinami, ktoré rokujú o začlenení do Európskej únie práve v hodnotení Európskej komisie za minulý rok. Tam sa už slovenská ekonomika charakterizuje ako ekonomika trhová, ekonomika so všetkými predpokladmi konkurovať ostatným ekonomickým silám v zjednocujúcej sa a integrujúcej sa Európe. Z toho, čo som dosiaľ uviedol, by som mohol zjednodušene uviesť, že na rozdiel od rokov 1994 až 1998, keď bol vyšší hospodársky rast, v rokoch 1999 až dosiaľ vláda nekonzervovala to, čo bolo potrebné reformovať, nebála sa aj nepopulárnych opatrení, ktoré boli dlhé roky odkladané, ktoré boli nevyhnutné, aby Slovensko bolo ekonomicky konkurencieschopné, aby sme založili strednodobejšie a dlhodobejšie trendy zdravého, trvalejšieho hospodárskeho vývoja. Panie poslankyne, páni poslanci, toto bola reakcia vlády na prvý dôvod vyslovenia nedôvery pánu podpredsedovi vlády Miklošovi. K miere nezamestnanosti. Je, myslím, nespornou skutočnosťou, že vývoj nezamestnanosti na Slovensku sa vyvíja znepokojivo. Preto vláda Slovenskej republiky tomuto problému venovala a aj venuje kľúčovú pozornosť. Mohol by som dlho hovoriť a vypočítavať celý rad opatrení, ktoré by vo svojom súhrne mali viesť k postupnému obratu. Základom na formulovanie princípov politiky v tejto oblasti sú analýzy príčin, ktoré viedli k výraznému rastu nezamestnanosti po roku 1998. Je preukázané, že rast miery nezamestnanosti úzko súvisí s úpadkom veľkých firiem, s odkladaným uvoľňovaním nadbytočných zamestnancov. Zdržiavanie prejavu týchto faktorov pred voľbami v roku 1998 malo nie ekonomické, ale, myslím, rýdzo politické príčiny. K týmto vplyvom, ktoré sa prejavili zriadeným časovým odkladom, pribudli aj vplyvy ďalšie, ktoré majú objektívny charakter. Je to najmä dôsledok minulého demografického vývoja a z neho plynúcich silných ročníkov prichádzajúcich na trh práce. Nie zanedbateľnú úlohu má aj urýchľovanie štrukturálnych zmien bez najmenšej snahy zmenšovať veľkosť problému nezamestnanosti, jej traumatizujúci vplyv na jednotlivcov a skupiny obyvateľstva. Treba povedať, že pri jeho objektívnom hodnotení nemožno nevidieť, že vývoj v tejto oblasti sprevádzajú javy, ktoré hodnotenie do istej miery aj skresľujú. Je to najmä rozsah čiernej práce a v niektorých nie nepočetných prípadoch je to aj zneužívanie sociálneho systému. Často som sa o tom neraz presvedčil nielen na úradoch práce, ale aj medzi občanmi. Prekonávanie týchto vplyvov nemá, treba priznať, potrebné tempo. Je to úloha, s ktorou sa vláda vysporadúva iba postupne. Určujúci smer politiky zamestnanosti však vedie po línii aktívnych opatrení. Po línii vytvárania nových pracovných miest. Významný pokrok sa dosiahol v oblasti vstupu priamych zahraničných investícií. V tejto oblasti možno v porovnaní s predchádzajúcim obdobím hovoriť o obrate. Nové výrobné kapacity spojené so zahraničnými investíciami by mali podnecujúco pôsobiť na rozvoj malých a stredných podnikov, na vznik nových pracovných príležitostí. Na rozvoj malého a stredného podnikania bude mať dynamizujúci vplyv reštrukturalizácia bankového sektora a s ňou spojená výraznejšia dostupnosť finančných zdrojov. Podobne pôsobiacich čiastkových faktorov tvoriacich súčasť politiky zamestnanosti, ktorú vláda rozpracovala a ktorú sa snaží dôsledne uplatňovať, je možné vymenovať nepochybne viacero. Problém nezamestnanosti má mnohé príčiny, majúce svoje korene v dávnejšej minulosti pred rokom 1990, v hospodárskej politike uplatňovanej pred rokom 1998. Má ju aj vo vonkajších vplyvoch, iste. Nejestvuje preto možnosť sa s ním, s kumuláciou jeho často odložených prejavov vysporiadať v historicky krátkom období. Je to možné iba koncepčnou hospodárskou politikou postupne prekonávajúcou vplyv tých faktorov, ktoré sa vo svojom súhrne prejavili vo vysokej miere nezamestnanosti. Práve presadzovanie tohto prístupu, ktorý má za cieľ dynamizáciu ekonomiky, je charakteristické u podpredsedu vlády Ivana Mikloša a vždy som takéto prístupy aj oceňoval. Tretím dôvodom na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Ivanovi Miklošovi, ktorý sa nachádza v písomnom návrhu skupiny poslancov, je oblasť reštrukturalizácie bánk. Výsledky, ktoré vláda dosiahla pri reštrukturalizácii bankového sektora v rokoch 1999 až 2001, umožňujú tvrdenia obsiahnuté v návrhu skupiny poslancov na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Ivanovi Miklošovi jednoznačne, dovolím si povedať v tomto prípade, celkom jednoznačne a aj razantne odmietnuť. Do konca roku 1998 sa problémy v bankovom sektore iba kumulovali. Tento stav je azda všeobecne známy. Všeobecne známe je aj to, že práve intenzívne úsilie vlády s využitím know-how zo zahraničia, predovšetkým od Svetovej banky, umožnili prekonať tú obrovskú prekážku ďalšieho priebehu transformácie ekonomiky, ktorú predstavoval stav bankového sektora. Pritom si treba uvedomiť, že táto operácia sa podarila v relatívne krátkom čase. Zvládla sa pri plnom rešpektovaní všetkých zásad transparentnosti. Bankový sektor sa z brzdy transformácie ekonomiky premenil na jej potenciálny impulz. Tie banky, ktoré prešli procesom reštrukturalizácie, majú dnes majiteľov, ktorí sú zárukou stability, ktorí prispeli k tomu, že reštrukturalizovaný bankový sektor má nesporne tie najsolídnejšie európske parametre. Z výhrad k reštrukturalizácii bankového sektora možno súhlasiť s tvrdením, že náklady na tento proces predstavujú bremeno pre daňových poplatníkov. Toto, prosím, iste nemožno obísť. Ale rovnako treba súhlasiť s tým, že podstatný základ tohto bremena, t. j. zlé hospodárenie bánk, nespadá v nijakom prípade do obdobia po októbri 1998. Myslím, že aj základná slušnosť si žiada tento argument prijať. Ak reštrukturalizácia bánk predstavovala zložitý proces, ktorý ešte napokon pokračuje v činnosti konsolidačnej agentúry, azda ešte zložitejším procesom je reštrukturalizácia podnikateľskej sféry. Prístupy k tejto reštrukturalizácii sa precizujú aj v spolupráci s podnikateľskými zväzmi. Je pravdou, že tempo v tejto oblasti zaostáva nielen za potrebami ekonomiky, ale aj za často alebo neraz našimi predstavami vlády. Príčin je viac. Všetky majú však jeden spoločný menovateľ. Ide o mimoriadne zložitú úlohu, zložitú pre jej nákladnosť, pre nevyhnutnosť rešpektovať všetky tie obmedzenia, ktoré v tejto oblasti jestvujú. Dôležité je však to, že pre reštrukturalizáciu podnikovej sféry sa urobili predpoklady vo viacerých oblastiach vrátane tej, o ktorej hovorí návrh skupiny poslancov, a to je reštrukturalizácia bánk, reštrukturalizácia nášho finančného sektora. Štvrtou výhradou alebo dôvodom na vyslovenie nedôvery pánu vicepremiérovi Miklošovi je vývoj v oblasti deficitu verejných financií. Pri hodnotení vývoja verejných financií treba, myslím, na prvom mieste uviesť, že deficit v roku 1999 sa znížil z úrovne 4,6 % hrubého domáceho produktu na 3,6 % hrubého domáceho produktu. Dosiahlo sa teda výrazné zníženie, ale pôvodný zámer vlády bol ešte ambicióznejší. Chceli sme dosiahnuť dve 2 % hrubého domáceho produktu. Pod túto hodnotu sa podarilo znížiť deficit štátneho rozpočtu, ktorý predstavoval v uvedenom roku 1,8 % hrubého domáceho produktu. Na rok 2000 sa vo finančnej politike sledoval zámer znížiť deficit štátneho rozpočtu na 2 % hrubého domáceho produktu, skutočný deficit bez nákladov na reštrukturalizáciu bol však ešte o kúsok nižší, 1,7 % hrubého domáceho produktu. Pre fanúšikov by som však chcel doplniť, že ak by sme zohľadnili aj náklady na reštrukturalizáciu, tak by to boli 3,1 % hrubého domáceho produktu. Postupná konsolidácia verejných financií v rokoch 1999 a 2000 pozitívne ovplyvnila stabilizáciu ekonomiky a najmä situáciu na domácom finančnom trhu. Vytvorila predpoklady na znižovanie úrokových sadzieb na nové úvery. Sadzby postupne klesali z priemernej úrovne 19,3 % v roku 1998 na 9,6 % v priebehu roka 2001. Rád by som to ešte podčiarkol: z 19,3 v roku 1998 na 9,6 v priebehu minulého roka. Východisková vysoká úroveň úrokových sadzieb v roku 1998 bola vyvolaná práve zvýšeným dopytom na domácom finančnom trhu zo strany vlády. Na rok 2001 sa vo finančnej politike sledoval zámer znížiť deficit štátneho rozpočtu na 1 % hrubého domáceho produktu. Podľa zákona o štátnom rozpočte na rok 2001 sa deficit štátneho rozpočtu prechodne zvýšil na úroveň 3,8 % hrubého domáceho produktu a deficit verejného rozpočtu na 3,9 % hrubého domáceho produktu – opäť bez nákladov na reštrukturalizáciu bánk. Skutočný vývoj deficitu odráža najmä intenzívnejšie realizované daňové úpravy na strane príjmovej, ako aj sektorové reformy, ktoré ovplyvnili výdavkovú stránku. Vyšší deficit štátneho rozpočtu je ovplyvnený aj nákladmi na aktivity súvisiace s integračným procesom. Osobitný charakter mali náklady na reštrukturalizáciu bánk. Tieto náklady sú naozaj vysoké, majú špecifický charakter. Nevyplývajú zo zlého hospodárenia s verejnými financiami, ale sú spojené s nevyhnutným ozdravným procesom vo finančnom sektore. Pozitívne efekty tohto ozdravenia by sa mali prejaviť iste s časovým posunom. A napokon je tu piata oblasť, a to zhoršenie vývoja obchodnej a s tým nadväzne súvisiacej platobnej bilancie Slovenskej republiky. Deficit zahraničného obchodu, podobne ako iné ekonomické veličiny, sa nevyvíja bez súvislosti s celkovým vývojom ekonomiky. Pri hodnotení vývoja obchodnej bilancie v minulom roku, v roku 2001, na prvom mieste treba vidieť, že rast deficitu zahraničného obchodu je spojený s ekonomickým rastom a z neho rezultujúcim rastom agrárneho dopytu. Najmä v tejto súvislosti sa prejavuje negatívny dôsledok zaostávania štrukturálnych reforiem. (Reakcia z pléna.) Je to naozaj pravda, agregovaného dopytu. Ďakujem pekne. Domáca ponuka nie je zatiaľ v postačujúcej miere konkurencieschopná, čo znamená tlak na rast dovozov. Rovnaký dôsledok má aj rastúci prílev zahraničných investícií a s ním i spojený investičný dopyt. Na strane druhej štrukturálne problémy slovenskej ekonomiky ovplyvňujú aj vývoz, ktorý nemá potrebnú dynamiku. Riešenie je spojené predovšetkým s prekonávaním štrukturálnych problémov ekonomiky, k čomu by mali významne prispieť zahraničné investície. Úsilie vlády Slovenskej republiky v tejto oblasti prináša, myslím, nesporné výsledky. Panie poslankyne, páni poslanci, analýza vývoja obchodnej bilancie, ktorú vykonala vláda, ďalšie rozbory vykonané s relevantnými inštitúciami mi umožňujú urobiť dva zásadné závery. Prvý z nich oprávňuje k tvrdeniu, že terajší deficit bežného účtu platobnej bilancie má iný charakter ako z kvantitatívneho hľadiska veľmi podobná situácia v roku 1996. Hlavným zdrojom na financovanie deficitu v tom čase boli pôžičky, dlhodobé finančné úvery. Rastúci schodok bežného účtu je teraz krytý prebytkom na kapitálovom účte platobnej bilancie. Inými slovami, na prekrytie alebo zaplatenie, prefinancovanie tohto deficitu si nepotrebujeme požičiavať, pretože máme priame zahraničné investície. Rastúci schodok bežného účtu je teda, ako som povedal, krytý prebytkom na kapitálom účte. To bol prvý záver. Druhý záver, ku ktorému vývoj v plnej miere oprávňuje, hovorí, že deficit bežného účtu platobnej bilancie nebude mať negatívny vplyv na ekonomický vývoj a neovplyvní nominálny výmenný kurz. Napriek tomu, že vývoj obchodnej bilancie nepredstavuje akútne riziko, vláda sa tejto oblasti intenzívne venuje. Opatrenia, ktoré prijala po hĺbkovej analýze vývoja v tejto oblasti v novembri 2001, by mali podporiť presadzovanie pozitívnych tendencií vo vývoji obchodnej bilancie. Môžem k tomu dodať len to, že práve v týchto dňoch sa na rokovanie vlády dostane ucelený materiál už z predbežných čísel vývoja obchodnej bilancie, platobnej bilancie za uplynulý rok a vláda bude prerokúvaniu tohto dokumentu venovať náležitú pozornosť. Panie poslankyne, páni poslanci, toľko bola moja reakcia, reakcia vlády, ktorú dnes vláda Slovenskej republiky schválila ako odpoveď na dôvody na vyslovenie nedôvery podpredsedovi vlády Ivanovi Miklošovi, ako ich čítate v návrhu skupiny poslancov. Faktom je aj to, že pán poslanec Kozlík potom nad rámec týchto písomných dôvodov uvádzal ešte viaceré ďalšie. Rád by som sa, samozrejme, vyjadril aj k nim. V prvom rade pán poslanec spochybňoval privatizáciu takých inštitúcií alebo podnikov, ako boli Slovenské telekomunikácie, ako sú Slovenské telekomunikácie, alebo povedzme Slovenská sporiteľňa a niektoré ďalšie. Chcem odpovedať pokojne, ale veľmi jasne, bola to omnoho lepšia, správnejšia, pre ľudí omnoho užitočnejšia privatizácia, ako bola v rokoch minulých povedzme privatizácia Východoslovenských železiarní Košice alebo Nafty Gbely, alebo Kúpeľov Piešťany, alebo, ak chcete, aj Pratexu Čadca. Bola to privatizácia prospešná, pretože do týchto firiem prišlo nové know-how, prišiel poriadok, do slovenskej ekonomiky prišli čisté peniaze, ktoré sme mohli využiť na prospech ľudí, na prospech občanov. Informácie alebo náhľady, ktoré uvádza pán poslanec Kozlík, sú jeho, ja mu ich vziať nechcem, ale považujem ich za nepravdivé a falošné. Samozrejme, pokojne by som sa ho mohol opýtať, kde bol vtedy, keď sme prijímali rozhodnutie o privatizácii či Slovenských telekomunikácií, alebo zmienenej Slovenskej sporiteľne. Nikde v tom čase nezaznel jeho hlas ani interpelácia, ani niečo podobné. A ja som si vedomý, že to tak bolo preto, lebo tá privatizácia spĺňala všetky parametre transparentnosti a prospešnosti pre slovenskú ekonomiku a najmä pre občanov Slovenskej republiky. Pán poslanec Kozlík potom hovoril aj o ďalšom segmente našej práce, za ktorý chce robiť zodpovedného pána vicepremiéra Mikloša, a to bola reforma verejnej správy. Fakt je ten, že pán Mikloš odviedol aj v tomto sektore veľmi poctivú prácu a že vlastne plnil funkciu koordinátora až do obdobia, keď to bolo nevyhnutné. Myslím, že práve schválenie zákona o sústave vyšších územnosprávnych celkov bolo obdobím, kedy už takáto z jedných rúk vykonávaná koordinácia nebola potrebná, a preto odmietam konštatovania, že to, že sa vzdal ďalšieho pôsobenia v tejto oblasti, nejakým negatívnym spôsobom doliehalo alebo dolieha na verejnú správu. Reforma verejnej správy má svoj časový harmonogram. Viete veľmi dobre, že podľa zákona o prenose kompetencií tento časový harmonogram predpokladá prenos niektorých kompetencií od začiatku tohto roka, niektoré k 1. júlu tohto roka a vlastne až do polovice roka 2004. Pán poslanec Kozlík sa zmienil aj o inštitúcii, ktorá má dnes problémy v oblasti vzťahu k občanom, hovoril o BMG, hovoril o tom, že neprebiehajú náležité šetrenia a podobne. Tu chcem byť trochu osobnejší a povedať, že pomerne cynicky pôsobia na mňa takéto slová, pretože ministrom financií v tom čase, keď takéto firmy vznikali, bol práve pán poslanec Kozlík. Veľmi cynicky to na mňa pôsobí, nemali by sme takto zneužívať nešťastie ľudí. A ja som vám v informácii, ktorú ste si odo mňa vyžiadali v piatok minulého týždňa, veľmi podrobne poskytol informácie o tom, čo všetko vláda urobila, aby legislatívne zúžila manévrovací priestor takýchto inštitúcií, že sme vyše mesiaca zabezpečovali platenú inzerciu v elektronických médiách, v rozhodujúcich mienkotvorných denníkoch, aby sme upozorňovali občanov Slovenskej republiky na riziká takéhoto podnikania. Rovnako som vás informoval aj o tom, že minister vnútra na základe vývoja zriadil vyšetrovací tím na najvyššej úrovni a že v krátkom čase, len čo budú výsledky šetrenia k dispozícii, vás radi o týchto výsledkoch budeme informovať. Veľmi ma mrzí, že pán poslanec Kozlík skĺzol do takého klamstva, že BMG financovala volebnú kampaň SDK. Panie poslankyne, páni poslanci, mali by sme udržať politickú kultúru. Toto je krajný, totálny nezmysel! Myslím si, že pravda je niekde úplne inde a tá pravda je tá, že v prípade návrhu na odvolanie pána vicepremiéra Mikloša ide o klasický zápas vládnej koalície a opozície. Hnutie za demokratické Slovensko ako hlavná opozičná sila vedie sústredený útok voči vláde, lebo si myslí, že je tu šanca na povalenie vlády. Je to legitímne v každej demokratickej spoločnosti, rovnako ako je legitímne, keď vám poviem, že ja osobne si myslím, že Hnutie za demokratické Slovensko tak robí preto, lebo práve teraz cíti šancu. Cíti šancu na povalenie vlády, cíti šancu na to, že povalením vlády by nedošlo k privatizácii Slovenského plynárenského priemyslu, že by sme túto vplyvnú inštitúciu, dnes značne ozdravenú, nemuseli dať ľuďom, ale že by zostala k dispozícii na podobné nehospodárne počínanie, akému sme tam boli svedkami v rokoch 1994...