V. Palko, poslanec: (2009-12-08):
Dámy a páni, rozhodnutia tohto typu sú prejavom toho, čo sa nazýva súdny aktivizmus. To znamená, že jednotlivé súdy v niektorých kauzách tak voľným spôsobom posudzujú tie žaloby, tak voľným, bezbrehým spôsobom si vykladajú zákony, texty ústav, tak voľne odvádzajú z textov ústav isté logické závery, alebo skôr nelogické závery, že v podstate takýmto spôsobom môžu odôvodniť čokoľvek. V skutočnosti však existuje zásadný rozdiel medzi dvomi vecami. Jedna vec je rovnosť všetkých občanov bez ohľadu na to, či majú nejaké vierovyznanie, aké vierovyznanie majú, alebo či sú bez vierovyznania. Toto je atribút modernej štátnosti novodobého prístupu k ľudským právam, a tak je to v poriadku a tak to má byť. Ale to neznamená, že štát, že my všetci, zákonodarcovia, že sa máme pozerať úplne rovnakým spôsobom na všetky náboženstvá, pretože jednoducho z niektorých sme vzišli, z niektorých vzišla naša kultúra, tradície, ktoré uznávame bez ohľadu na to, či sme kresťanmi, alebo nie sme kresťanmi. Ale uznávame tie tradície, ktoré vzišli z kresťanstva a rozlišujeme medzi náboženstvami zase, s ktorými Slovensko historicky a ani Európa historicky nemá absolútne nič spoločné. Medzi nami v niektorých týchto náboženstvách platí, že identita a kultúra Európy vlastne vzišla zo zápasu s tými inými kultúrami, ktoré vzišli z iných náboženstiev. Čiže toto sú dve rôzne veci. Jedna vec rovnosť všetkých občanov bez ohľadu na to, aké náboženstvo vyznávajú alebo nevyznávajú. A úplne iná vec je, že mali by sme si byť vedomí, z čoho vzišla naša kultúra. Dve úplne rôzne veci.  Európskemu súdu pre ľudské práva tento zásadný rozdiel ako keby nebol jasný. Ale teda keby sa nejaký prišelec z vesmíru pozrel, povedzme, na text slovenskej ústavy, teda myslím záväzný, právne záväzný text, teda nie na preambulu, kde sa spomína cyrilo-metodská tradícia, tak vlastne by nevedel, z čoho vzišla kultúra tejto krajiny, tohto Slovenska. Z kresťanstva, z islamu, šintoizmu, budhizmu?  Z čoho? Nevedel by. Z toho textu totižto nič nevyplýva. Dámy a páni, tento prístup má isté dôsledky, má isté následky. Dámy a páni, rád by som pripomenul, že za posledných desať rokov Slovensko, slovenské ozbrojené sily, slovenskí vojaci sa zúčastňovali troch ozbrojených konfliktov medzi islamom a, dajme tomu, kresťanskou alebo postkresťanskou euroamerickou civilizáciou. To je Kosovo, naši vojaci boli v Iraku, naši vojaci sú osem rokov v Afganistane a o chvíľku môžeme očakávať návrh, ktorý príde z vlády, aby sme ešte zásadným spôsobom navýšili počet našich vojakov, ktorí sa zúčastnia vojenského konfliktu v Afganistane. Pripomeniem, že celý tento vojnový konflikt, Afganistan, Irak nejakým spôsobom súvisí s teroristickými útokmi, ktoré sa odohrali už takmer pred desiatimi rokmi v roku 2001, potom v roku 2004 v Madride, 2005 v Londýne a tak ďalej, pričom ale tieto teroristické útoky neurobili nejakí moslimovia, ktorí by za týmto účelom prišli z krajín, ako je Afganistan alebo Irak. Urobili to moslimovia a ich predkovia, ktorí už dlhé roky žili v Európe. Teda pýtame sa. Nemáme my náhodou problém tu doma? Nie je to náhodou tak, že ten hlavný problém nie je v Iraku? Náš problém nie je v Iraku a Afganistane, ale že náš hlavný problém začína byť tu doma. Teraz, keď hovorím doma, nemyslím priamo na Slovensku, ale myslím tým celý euro-americký priestor. Nezabúdajme, že sme už v postlisabonskom období. Už platí Lisabonská zmluva. Aj v azylovej politike platí to, že môžeme byť prehlasovaní. Rozhoduje sa nie konsenzom, rozhoduje sa hlasovaním. Čoraz viac sa ozývajú hlasy, ktorým sa už pri tomto spôsobe hlasovania nebudeme môcť ubrániť, že každá krajina musí znášať to bremeno imigrácie, každá krajina by mala mať nejakú kvótu, koľko by mala prijať azylantov a tak ďalej a tak ďalej. Čiže každá krajina vrátane Slovenska bude čeliť problému, ktorým je migrácia, problému príchodu tisícov, státisícov, miliónov ľudí do Európy z iných kontinentov, ktorí si prinášajú svoju kultúru, svoje náboženstvo. A tieto kultúry budú s našou kultúrou konkurenčné. To je proces, ktorý už vidíme dávno v západnej Európe. Ja len pripomeniem. V tomto je západná Európa ďaleko pred nami, povedal by som, v negatívnom zmysle. Pripomeniem napríklad, že v západnej Európe a v Spojených štátoch pre existenciu už mnohopočetnej kultúrnej a náboženskej menšiny alebo menšín, ktoré pochádzajú z iných civilizácií, už je problematické, povedzme, pre politikov, pre štátne orgány, aby sa verejne zmieňovali o kresťanskom pôvode Vianoc. V angličtine je to veľmi viditeľné, v slovenčine v slove Vianoce nie je priamo slovo Kristus, kresťanstvo, v angličtine veselé Vianoce je Mary Christmas, Kristovo meno je tam, tak toto si už politici tam dávno zakázali. Ak to použijú, tak sú za to kritizovaní. Už podliehajú sami autocenzúre. Pripomínam, že vyučovanie telesnej výchovy na školách sa v otázke oblečenia moslimských žiačok prispôsobuje islamu. Verejné plavárne, kde sú spolu muži a ženy, tak to už niekde sú, ale už inde vznikajú verejné plavárne, kde sú hodiny pre ženy, hodiny pre mužov a tak ďalej. Policajtom, ktorí slúžia v moslimských štvrtiach niekde v Londýne alebo Bruseli a tak ďalej, sa odporúča, aby neprovokovali tým, že budú v nejakej prestávke konzumovať bravčové mäso, najmä počas ramadánu a taj ďalej a tak ďalej. Vzniká tlak moslimských menšín na akceptáciu islamského práva šariátu v tých lokalitách, kde vlastne sú len moslimovia a tí západní politici tomu ustupujú. Keď som bol ako minister vnútra v Rade ministrov, tak náš holandský kolega vtedy hovoril, no tak asi áno, čo sa s tým dá robiť, treba postupne akceptovať. V roku 2007 v Nemecku súd riešil kauzu rozvodu moslimky, ktorá zažívala domáce násilie zo strany manžela a tento nemecký súd pri zamietnutí žiadosti citoval korán a odôvodňoval zamietnutie aj tým, že proste v moslimskej komunite sú iné zvyklosti ako v komunite nás Európanov. Tým, ako narastá počet moslimov v západnej Európe, narastá antisemitizmus, to je úplne jasné a logické, často sa u moslimov, ktorí sú pritom nie v prvej, ale v druhej, tretej generácii, objavujú sa odmietnutia takej základnej lojality voči štátu, ktorý bol hostiteľským štátom voči ich rodičom. Napríklad sa objavuje odmietnutie plnenia služobnej povinnosti. Bol britský moslimský policajt, ktorý odmietol strážiť izraelskú ambasádu, pred dvoma rokmi niekoľkí rakúski moslimovia odmietali v armáde vzdať poctu rakúskej vlajke a tak ďalej. Čo sa týka mešít, ktoré sa veľmi rozrástli, tak často sú v nich radikálni imámovia, ktorí otvorene hlásajú násilie proti Európanom, no a sú tu, samozrejme, tie teroristické útoky, o ktorých sme už hovorili. A ako sa na to pozeráme my Európania? Vidíme, že menšiny, ktoré prichádzajú, prichádzajú z veľkej časti ako odhodlané podržať si svoju kultúru a svoje zvyklosti. A my Európania sa tvárime, že vlastne jediná naša zvyklosť je, že akceptujeme úplne všetko a ustúpime vo všetkom a vlastne nevieme stanoviť žiadne normy, ktoré by mali byť záväzné pre všetkých tých, ktorí prídu sem k nám. Ale hostiteľské krajiny majú nejaké práva. Mimochodom tento pojem sa asi po prvýkrát objavil aj v Pápežskej encyklike, ostatná encyklika Caritas in Veritate obsahuje pojem práva hostiteľskej krajiny voči prisťahovavším sa menšinám. Ale ak budeme pristupovať takýmto spôsobom k vlastnej histórii, k vlastným dejinám, k vlastnej kultúre, tak potom budeme trpieť nedostatkom sebaúcty vo vzťahu k menšinám. Naopak, tie menšiny budú nesmierne sebavedomé. Už teraz napríklad platí dvojitý štandard, ako sa Európania a Američania postavia, povedzme, k posvätným symbolom kresťanstva, k posvätným symbolom islamu. To ukázali karikatúry Mohameda v roku 2006. Pár úplne nevinných karikatúr spôsobilo veľké nepokoje na uliciach na celom svete aj v Európe. Násilie na uliciach, rozbíjanie výkladov, podpaľovanie áut a tak ďalej a tak ďalej. Bol tu film Da Vinciho kód, populárny film, kde hlavná téma bola, že Ježiš Kristus mal sexuálny pomer s Máriou Magdalénou a nikoho to nejako nevzrušovalo. Každý vedel, že kresťania nebudú podpaľovať autá na uliciach a rozbíjať výklady. Ale voči moslimom si už po tej skúsenosti s karikatúrami nikto nič také nedovolí. To už je absolútne dvojitý štandard. My už nemáme absolútne žiadnu sebaúctu voči vlastnej kultúre, vlastným tradíciám. O chvíľočku príde do kín katastrofický film. Volá sa 2012, režisérom je Roland Emmerich, natočil Deň nezávislosti a takéto veci. No tak tam dôjde k nejakej veľkej prírodnej katastrofe a mestá sa budú rúcať ako domčeky z kariet, tak Roland Emmerich tam natočil efektné zábery, ako sa rúca Chrám svätého Petra v Ríme, Sixtínska kaplnka sa búra a v Riu de Janeiro veľká socha Krista Spasiteľa, tá padá. Roland Emmerich, režisér sa priznal, že mal zámer, že by aj ukázal, ako v Mekke ten posvätný kameň moslimov Kaaba, ako sa to všetko nejako prepadá, ale že si to rozmyslel. Aj to verejne povedal, že bol nerád, keby niekto vydal fatvu, kliatbu a niekto by sa ho potom pokúšal zavraždiť. A takéto zmýšľanie je proste symptomatické, charakterizuje Európu dnešných čias. A teraz je otázka. Čo by s tým bolo treba urobiť? Vážené pani poslankyne, ja ešte raz zdôrazňujem, toto sa všetko deje v postlisabonskom období po schválení Lisabonskej zmluvy, keď sa už o všetkom hlasuje a nikde neplatí skoro právo veta ani v týchto otázkach migrácie a azylu. Toto všetko sa bude týkať aj Slovenska v najbližších rokoch. Ako sa teda postaviť k aktivistickému rozhodnutiu Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorý de facto zakázal kríže v celej Európe v štátnych inštitúciách? Treba povedať, že takéto aktivistické rozhodnutia sú možné aj preto, lebo väčšinou ústavy európskych krajín sa naozaj tvária, že nevieme, z akej kultúry sme vzišli. To je pointa problému. Ešte raz. Keby došiel Marťan, čítal by slovenskú ústavu okrem preambuly, ktorá nemá právnu záväznosť, nevedel by, z čoho vzišla kultúra Slovenska a Európy. Či to bol islam, kresťanstvo, šintuizmus, budhizmus, šamanizmus, proste nevedel. Rozumiete? Pokiaľ fakticky obyvateľstvo elity uznávajú, uznávajú tie kultúrne tradície, tak absencia odkazu na kresťanstvo v ústave nie je problém. Ale problém začína vtedy, keď si začínajú vykladať ústavy a zákony aktivistickí sudcovia a majú to uľahčené, ak znenie ústavy neobsahuje žiadny odkaz na kresťanstvo. Tento problém navrhujeme my konzervatívni demokrati Slovenska riešiť tým, že do Ústavy Slovenskej republiky sa vsunie jednoduchá veta: „Slovenská republika uznáva kultúrne dedičstvo kresťanstva.“ Nič zo súčasného znenia ústavy nechceme vyhodiť, naďalej tam zostáva formulácia, že všetci občania sú si rovní bez ohľadu na vierovyznanie. Pridávame tam len toto jednoduché znenie, pretože ono to nie je ničím iným než samozrejmým prihlásením sa voči našej kultúre, voči našim koreňom, voči našim tradíciám v čase, keď v Európe a vo svete dochádza k istým zrážkam a napätiam medzi kultúrami. Navrhujeme len, aby sme sa prihlásili k vlastným koreňom. Ďakujem vám za pozornosť.