E. Angyalová, poslankyňa: (2005-03-21):
Ale na úvod chcem povedať, že pán minister pri predkladaní tohto návrhu zákona sa rozhodol prísť k nám aj do Smeru a presviedčať nás o pozitívach reformy, tak chcela som len toľko povedať, že považujem to za smutné, že je to až pri treťom návrhu zákona, a takisto to považujem za smutné, že to vôbec nebolo pred začiatkom toho, ako sa začalo diskutovať o celej reforme. Že neprišiel hneď s konceptom, s úvodnými tézami, pretože už sú vyhranené názory, je úplne jasné, kto je na akej strane rieky a myslím si, že predhodiť niečo, čo už má veľmi presné kontúry a je veľmi ťažké vyňať z toho nejakú kocôčku a nedať ju tam a hovoriť o tomto akože, tak poďte mi toto podporiť a vlastne ponúkať takmer žiadny kompromis, je pre mňa minimálne zvláštne. Ak ste, pán minister, chceli diskutovať, bolo by naozaj fajn, keby ste boli prišli vtedy, keď ste formulovali tie koncepty. Ale teda k veciam, ktoré ja považujem trošku tak za mýty tejto reformy. Za prvý mýtus považujem to, že sa vlastne jednak už ani nehľadá, ale v čase, keď ešte taká otázka bola kladená, tak sa tvrdilo, že vlastne neexistuje alternatíva, že proste platiť treba. Tak vám chcem povedať, že tak ako existuje alternatíva, kde by sa neplatilo, tak existuje aj alternatíva platenia, iného platenia. Tá prvá alternatíva, o ktorej hovorím, je alternatíva, ktorú preferuje Smer a ktorú preferujem aj ja osobne, pretože som presvedčená, že už sa v praxi dokázala ako pravdivá. Za posledné myslím si, že tri roky, opravte ma, ak nie, bolo do školstva naliatych podstatne viac peňazí, aj keď stále nie je dosť na to, aby sa vyriešili všetky problémy. A tohto roku po prvýkrát univerzity, okrem tuším troch, hospodária so ziskom. Okrem toho boli nastavené nejaké parametre, ako sa majú správať, ako majú proste fungovať vo svojom účtovníctve a zrazu tie univerzity sa majú lepšie a zrazu naozaj vedia hospodáriť. Takže na úvod asi toľko k tomuto mýtu, že to nie je riešenie. Čo navrhuje Smer, myslím si, že to riešenie je, že naozaj ide o to, aby školstvo dostalo viac peňazí, aby tam boli nastavené presné vnútorné mechanizmy, ako s nimi má narábať a čo za nich má prinášať. Ale keď sa hovorí, že neexistuje alternatíva, aj čo sa týka platenia, tak takúto alternatívu by som vám tiež chcela popísať. Ten prístup sa volá takzvaný investičný prístup ku vzdelaniu a ide v zásade o to, že sa neplatí školné, ktoré musíte zaplatiť predtým, než vstúpite na fakultu v čase, keď podávate prihlášku, alebo keď vás prijímajú, ale že sa nastaví takým spôsobom, že sa počká, až kým sa umiestnite na trhu práce, a ak dosahujete určitú výšku mzdy, tak potom po vopred dohodnutý počet rokov, vo vopred dohodnutej výške odvádzate odvod. Takéto odvody sa potom normálne klasickým spôsobom zúčtujú podobne, ako to je v prípade daňového priznania, ale má to jednu veľkú nespornú výhodu, okamžite to ide na účet školy, to po prvé a po druhé to zaťažuje toho študenta až v čase, keď si to môže dovoliť. Ten dlh sa nekumuluje, ale naozaj zaťaží toho študenta až v čase, keď už to predstavuje, väčšinou ten model funguje tak, že je to od 3 do 5 percent jeho príjmu, a naozaj to plní ten účel, ktorý primárne, ak čítam dobre dôvodovú správu, spoplatnenie plniť má. To znamená v motivácii študenta, aby vedel, že má nejakú väzbu na to vzdelanie, že za to má nejaký osobný prínos, a preto si to má zaplatiť. Chcem len povedať, že to považujem za lož, že neexistuje alternatíva, že toto musí byť predložené práve takto. Chcem povedať, že, a odpustite mi tie tvrdé slová, ale ja som s pánom ministrom viedla jednu korektnú diskusiu v jednom nemenovanom médiu a ja som si potom znova a znova prezrela na počítači, aby som počúvala, čo on vlastne hovoril. Ak niečo nemám rada, tak sú to lži, sú to klamstvá. A pán minister použil pár takých argumentov, ktoré neboli pravdivé. Takže ak budem používať trošku tvrdšie slová, odpustite mi, ale trošičku sa ma to dotklo. Takže si myslím, že minister klame, ak hovorí, že väčšina akademickej obce v podstate podporuje reformu, lebo to odznelo v tej diskusii. Takže ako to je? Rada vysokých škôl na poslednom zasadnutí 21. januára uznesenie č. 5, pokojne si to pozrite na internete, je proti spoplatneniu denného štúdia. Študentská rada vysokých škôl, a to už nemusím menovať, koľko to bolo médií, TA3, Rádio NAJ, Žurnál, Rádio Regina, Lumen, webové stránky, SITA, TASR sú proti. Ak sú za niečo, tak sú za systém štipendií a za systém pôžičiek, ktoré sú ochotní prijať preto, lebo si uvedomujú, že naozaj existujú študenti, ktorí nemajú v tej chvíli peniaze a chcú ich použiť na iné účely ako na poplatok, ktorý pôjde priamo škole a v podstate prejde mimo ich rúk. A rektorská konferencia, tam sú rozporuplné názory. Netvrdím, že nevyšlo jedno súhlasné stanovisko ako za celú rektorskú konferenciu, ale keď sa pozriete na vyjadrenie jednotlivých ľudí, napríklad pána profesora Sinaja, keď sa pozriete na to, ako sa stavajú k rovnakému zaobchádzaniu so súkromnými a verejnými školami, keď sa pozriete na ďalšie aspekty, tak prídete na to, že to zďaleka nie je tak, ako to povedal pán minister, totižto, že väčšina akademickej obce v zásade podporuje reformu. Myslím si, že je to klamstvo. Chcem povedať aj to, že si myslím, že nie je pravdou, ale iba neoverenou hypotézou pána ministra, že sa zvýši kvalita a dostupnosť vysokých škôl. A keď si to chceme ukázať v praxi, pretože to je asi najlepšie, tak sa skúsme pozrieť na to, akým spôsobom sa vyvíjalo externé štúdium za posledných päť rokov, čo je asi obdobie, odkedy sa skryte platí, pretože to, bohužiaľ, legislatívne prostredie umožnilo. Externé štúdium za posledných päť rokov, a som ochotná to tvrdiť generálne napriek tomu, že som nemala šancu vidieť každú fakultu, išlo dole, vzďaľuje sa od denného štúdia, je tam stále horšia výučba, stále horší absolventi, a napriek tomu, že platia. Tak teda kde je tá pevná väzba medzi človekom, individuálnym jedincom, ktorý platí, a tým, že si akoby za to platenie pýta kvalitu. Kde? Povedzte mi, pán minister, ktorý študent externého štúdia to dokazuje a ukážte mi takých, ktorí budú štatisticky významní. Počet, ktorí bude naozaj reálne ukazovať, že to naozaj platí, že väzba medzi platením a pýtaním si individuálnej kvality platí. Myslím si, že to nie je pravda. Navyše vám chcem povedať, že som približne pred rokom a čosi bola v Spojených štátoch amerických a keď sme sa bavili o rôznych systémoch, ktoré v našich krajinách fungujú, naozaj sú v mnohom odlišné, tak ak nám niečo hlboko neodporúčali, hlboko, tak to bol systém, ktorý majú zavedený v školstve a v zdravotníctve. Obávam sa, že toto má hodne blízko americkému modelu a zďaleka menej európskemu modelu. A keď sa chcem baviť o dostupnosti, tak som ochotná prijať tú argumentáciu, že možno, aj keď som veľmi na pochybách, či to bude naozaj tak, že by sa zvýšila dostupnosť pre tie najnižšie vrstvy, ale za cenu ich zadlženia, za cenu psychologickej bariéry, ktorý nie ste ochotný, pán minister, prijať, ale je to tak. Ak ste v tej relácii, opäť sa k nej vraciam, argumentovali tým, že veď si na východe Slovenska, kde je najviac ľudí v tých nižších príjmových skupinách, berú úvery aj teraz, no tak si ich berú. Viete, prečo si ich berú, pán minister? Pretože nemajú aktuálne voľné peňažné prostriedky. A keďže si potrebujú zabezpečiť také statky dlhodobej spotreby, na ktoré jednoducho nevedia naakumulovať peniaze, neostáva im iná možnosť ako tá, ktorú trh ponúka, totižto, že si ten úver zoberú. Viete, ako sa to skončí o 15 rokov? Ja vám tu garantujem. Prídu sem spoločnosti, ktoré zase budú zarábať na tom, že budú konsolidovať dlhy týchto ľudí. Myslím si, že to pre nich nie je riešenie. A ešte chcem jednu vec povedať. Ak hovoríte, že kvalita a dostupnosť sa dá dosiahnuť iba týmto, tak sa pýtam, čo robia krajiny ako Nórsko, Švédsko, Fínsko, Dánsko, Nemecko, Francúzsko, Veľká Británia, Česká republika a nebudem už ďalej menovať. Všetci títo majú nekvalitné a nedostupné vzdelanie? Vôbec si to nemyslím. Hovorievate, že vzdelanie je tovar a že má zmysel  takým spôsobom ako na trhu s ním narábať. Tak vám chcem teda prečítať charakteristiky tovaru. Tovar je výrobok alebo služba, ktorá sa spotrebiteľovi predáva prostredníctvom trhu. Tovar je určený na výmenu a  jeho cena sa tvorí vzájomným pôsobením dopytu a ponuky. Pritom prístup na trh má byť voľný, aj výstup z neho, mal by existovať dostatok substitútov a určite by nemal vládnuť monopol. Nebudem vymenúvať tie jednotlivé veci, ale myslím si, že zďaleka, zďaleka vzdelanie tieto charakteristiky nespĺňa. Vzdelanie je niečo iné. Vzdelanie je ekonomický statok, ktorý má zmiešanú povahu. Je tak súkromný, ako aj verejný. Je tak súkromný, ako aj verejný - má verejné prínosy a má aj súkromné prínosy. Verejné prínosy má v tom, že sa spoločnosť celkovo vzmáha, že tí ľudia, ak dokončia vysokú školu, pravdepodobne budú platiť vyššie dane, pretože budú mať aj vyššie príjmy, pravdepodobne svoje deti budú vychovávať tak, že opäť pôjdu na vysokú školu, veľmi pravdepodobne väčšina ľudí, ktorých zamestnáva a tvorí i pracovné miesta, sú takí ľudia, ktorí majú vysokoškolské vzdelanie, skrátka a dobre, toto sú prínosy vysokoškoláka, čo sa týka verejných. A súkromné, samozrejme, v tom, že sa mu vzmáha životná úroveň. Ale opäť hovorím, zaplatili to jeho rodičia vo svojich daniach a zaplatí to on vo svojich daniach a tým, že tie verejné prínosy spoločnosti donesie. Nie je dôvod zaťažovať ho takým veľkým spoplatnením, ako to navrhujete. Inak s vašou logikou alebo teda s logikou, že vzdelanie je tovar, by sme si mohli povedať jedného dňa, že ja nechcem platiť za verejné osvetlenie. Nechcem, lebo ja vlastne večer nechodím  von a mne to prekáža, že tých lámp je veľa, tak ja nechcem platiť za verejné osvetlenie. Tak mi vráťte ten kúsok dane, ktorý ide na verejné osvetlenie. Povedzte mi, ako to je možné? Nie je to možné. Dane majú takú povahu, že ak sa dohodne spoločnosť o určitej výške, tak sa  vyberajú sa v jednom balíku a potom sa vydávajú na statky, ktoré pre súkromný sektor z rôznych dôvodov nemá zmysel plniť, pretože jednoducho to nie je preň výnosné. Ale to vôbec neznamená, že ich spoločnosť nepotrebuje, a preto sa ja ako jedinec nemôžem rozhodnúť, že nebudem platiť za verejné osvetlenie. A práve tak si myslím, že je úplná hlúposť robiť pevnú väzbu medzi tým, že nie všetci sa majú zbierať na vzdelanie tých konkrétnych jedincov. Dohodli sme sa, a dokonca to máme v ústave, že je to pre nás dôležité, je to pre nás hodnota, aby ľudia v tejto spoločnosti boli vzdelaní, a preto sa zbierame v daniach aj na túto službu štátu. Považujem to za nonsens spájať to, že tak už teraz títo nech sa nezbierajú svojimi daňami a nech sa zbierajú len tí, čo tu fyzicky študujú. Pán minister, len pred chvíľou ste spomenuli Ústav informácií a prognóz školstva, myslím si, že sa takto volá. Ja som mala šancu vidieť celú správu, celý ten prieskum, ktorý vykonal ústav. Videla som aj prieskum, ktorý vykonal rok dozadu. Tak by som chcela povedať, že podľa môjho názoru je dokonale, ale dokonale nereprezentatívny. A aby ste mi verili, tak tí, ktorí sa zaoberáte štatistikou, budete tomu veľmi dobre rozumieť, ale myslím si, že aj tí, ktorí nie. Po prvé. Prieskum bol robený prostredníctvom študentov zo Študentskej rady vysokých škôl. Dostali dotazníky a mali ich na jednotlivých fakultách rozdať. Rozdali ich tak, že z prvého ročníka tam boli 4 percentá ľudí a z piateho ročníka 1 percento. Čiže všetci študenti, ktorých chceli, boli skúmaní, boli z druhého, tretieho a štvrtého v zásade, teda väčšina. Keď sa pozriete na percento respondentov podľa mesta, kde študujú, 41 percent z Bratislavy. Keď sa pozriete na percento respondentov, ktorí bývajú v podnájme, v prenájme so spolužiakmi alebo inde ako na internáte a u rodičov, tak je to spolu len  9 percent. Keď sa pozriete na prieskum, ktorý sa zase týkal súboru respondentov zo stredných škôl, kde sa zisťovalo, akým spôsobom sa stavajú k budúcej reforme, tak by ste prišli na to, že študentov mužov bolo 30 percent, žien bolo 70. To som povedala len niektoré veci. Som o tom presvedčená...