M. Sabolová, poslankyňa: (2009-09-10):
K tomuto zákonu sa vraciame opäť po nejakom čase a naše tvrdenia, naše názory a argumenty a pozmeňujúce návrhy predkladáme už od minulého roku už pri prerokovaní zákona ako-takého, ktorý sme schválili v tomto parlamente v októbri minulého roku a nadobudol účinnosť 1. januára tohto roku. Po nadobudnutí jeho účinnosti a jeho praktickej skúsenosti sa hneď v začiatku ukázalo, že zákon nie je dobre koncipovaný a vstupuje do istých právnych vzťahov, ktoré by mali byť garantované pre občana Slovenskej republiky nielen ústavou, ale aj ďalšou legislatívou. Ja si dovolím vrátiť sa k jednému článku a odcitujem veľmi kratučko z denníka Pravda ešte z apríla 2009, keď sme o tejto novele po platnosti a účinnosti tohto zákona hovorili: „Dostať sa do domova dôchodcov je ťažšie ako vlani, ako v roku 2008. Spôsobil to zákon ministerky práce Viery Tomanovej, ktorý platí od januára. O umiestnení dôchodcu do domova rozhodujú podľa nových pravidiel obce. Tie radšej zapíšu občana do čakacieho zoznamu na preplnený štátny domov „u verejných poskytovateľov“ ako by ho poslali do neštátneho, ktorý má voľné kapacity. Dôvodom je, že za pobyt penzistu musia priplatiť. Na novú právomoc však od štátu nedostali ani cent.“ Môžem súhlasiť. „V neštátnych teda, či už cirkevných, súkromných, v inej zriaďovateľskej pôsobnosti, ako sú obce a VÚC, sa už uvoľňujú miesta a na štátny sa čaká stále dlhšie.“ Tu je vyjadrenie a citát jedného zriaďovateľa takýchto zariadení: „K nám od začiatku roka neposlali ani jedného občana za štyri mesiace tohto roku, hoci si nás mnohí vyslovene žiadajú. Namiesto toho ich zaradili do čakacieho zoznamu na štátny domov dôchodcov, v úvodzovkách štátny, u verejných poskytovateľov,“ tvrdí jeden z riaditeľov, ktorý takéto zariadenie má. Minulý rok si penzisti vyberali domov sami, dotáciu im následne poskytli vyššie územné celky a obce. Obce, na ktoré nová právomoc prešla, sa obávajú, že im na to obecná kasa stačiť nebude a preto radšej dôchodcu pošlú na čakací zoznam, ako by ho mali dať do zariadenia, kde by mohol už tú službu, ktorú potrebuje a ktorú na základe ohodnotenia a odporúčania mal dostať. A teraz trošku k samotnému návrhu. Táto novela, ktorú predkladáme, sa snaží odstrániť diskriminačný postup pri uplatňovaní si finančného príspevku a nároku pre neverejných poskytovateľov a aby bol zachovaný rovnaký prístup pre verejných a neverejných poskytovateľov, aby bol rovnaký príspevok pre všetkých, pretože aj neverejný poskytovateľ je registrovaný a má také isté a plné právo byť priorizovaný ako všetci ostatní, pokiaľ splní zákonné podmienky. V druhom bode by som povedala, je to slobodná voľba, aby sa občan mohol sám rozhodnúť, kde chce byť, pretože ináč a podľa tohto zákona, stratil slobodné právo na výber poskytovateľa či výber zariadenia, do ktorého chce byť umiestnený, ak ho potrebuje a má o tom riadne rozhodnutie na to, že na to nárok má. Súčasný zákon ale uprednostňuje bez výhrady verejných poskytovateľov sociálnych služieb či zariadenia, ktoré sú v pôsobnosti VÚC a obcí a tie majú nedostatočné kapacity. A dnešný zákon ani neumožňuje teda klientovi, aby, ak žije v istom území, mal právo vybrať si poskytovateľa, ktorý nemá naplnenú kapacitu, môže mu túto službu poskytnúť a nedostať sa tak, ako som na začiatku hovorila, len do čakacích zoznamov. Ak by klient, starý človek postihnutý, ktorý potrebuje túto službu, podľa takého prirodzeného, poviem, sociálneho postavenia mal by vlastne ostať v domácom prostredí, pretože tam má najlepšie a najprirodzenejšie vytvorené podmienky. Vieme, že toto nie je trend dnešnej doby, napriek tomu, že sme o tom hovorili. Aj táto vláda ako sociálna vláda o týchto podmienkach hovorí, ale my nevytvárame tieto podmienky. Dokonca v programovom vyhlásení vlády sme dali, že budeme zriaďovať radšej ústavy, ako vytvárať podmienky na to, aby klient mohol ostať vo viacgeneračnom bývaní v rodinnom prostredí. Ale už aj keby, hovoríme o zákone, ktorý vytvára podmienky ústavné, čiže klient vlastne nemôže ostať mnohokrát v tom, už keď nie v domácom, aspoň regionálnom prostredí, pretože ak verejný poskytovateľ kapacity nemá, ale má ich iný samosprávny kraj, ktorý dobre spolupracuje s iným samosprávnym krajom, umiestnime občana do iného regiónu, do úplne iného zariadenia, na inom konci republiky, kde je dostupnosť jeho najbližších oveľa sťažená, napriek tomu, že neverejný poskytovateľ a dokonca ešte vybraný klientom mu nemôže túto službu poskytnúť, pretože nedostane na ňu príspevok. By som sa možno trošku rada vrátila aj k tomu rokovaniu, keď sme predkladali tú novelu v minulosti a ešte vlastne a možno ešte predtým, kedy kolegyňa, pani poslankyňa Vaľová sa vyjadrila v parlamente aj pre médiá a bola to v tom čase aj citácia z médií, že ak sa klient rozhodne a vyberie si poskytovateľa sám, príde o možnosť získať príspevok. Bude si musieť zaplatiť tú službu sám. Pýtam sa, no čo to je za sociálny štát, keď ešte ani zákon nebol schválený v októbri, bolo to ešte predtým, ešte sme nevedeli, ako môže dopadnúť rokovanie v parlamente, aj keď koalično-opozičné prijatia noviel a pozmeňujúcich návrhov poznáme, bolo to ešte v októbri minulého roku a taký výrok zaznie, že si bude musieť službu zaplatiť sám, a nevieme, ako zákon bude platiť. Čiže čistý monopol verejných poskytovateľov a dovolím si povedať, že ide o akúsi „privatizáciu štátu“, zoštátnenie. Ešte snáď možno práve pri tomto jedna poznámka. Ak ten zákon nie je dobrý a vieme, že v praxi prináša mnoho problémov a opozícia alebo aj, nielen opozícia, ale aj poskytovatelia, minimálne vyše 50 inštitúcií, ktorých sa tento zákon a táto novela dotkla, vyjadrili pochybnosť nad jeho uplatnením, proste mohli sme radšej ostať pri starom zákone pri 195-ke a možno, že by sme boli oveľa lepšie aj financovali, aj poskytovali služby občanom. Bol to zabehnutý model a, bohužiaľ, tento model, ktorý je v tomto návrhu zákona, má len veľa úskalí a koalícia ich nerieši, napriek mnohých prísľubom pani ministerky pri stretnutiach s predstaviteľmi cirkví, pri stretnutiach s predstaviteľmi neverejných poskytovateľov. Čiže ešte niekoľko poznámok. Zaznieva veľa argumentov, že neverejní poskytovatelia sú druhí, že neverejní poskytovatelia neposkytujú služby. Áno, tak ako neverejní, tak aj verejní. Viď posledný prípad, medializovaný, verejný poskytovateľ, pričom nechcem ani len malý súd vyniesť, pretože verím, že všetci pracovníci, ktorí pracujú vo všetkých zariadeniach, majú dobrý úmysel a že pacienti, ktorí sú v tých zariadeniach, sú v takom stave, že je niekedy nepredpokladateľné, čo sa môže udiať. Ale takisto problémy u verejných a neverejných sa môžu vyskytnúť a môžu byť veľmi postihujúce. Rada by som vlastne pripomenúť ešte jednu poznámku z predošlého rokovania. Práve pred rokovaním sme aj s kolegyňou diskutovali, že očakávame, aké zmeny doznajú kritériá regionálneho operačného programu, ktorí poskytovatelia, aj súkromní, budú mať nárok na príspevky zo štrukturálnych fondov, lebo v čase, keď sme prerokovali tento návrh, boli to poskytovatelia len do kapacity 50, kde je vyššia ako 50 miest, uchádzať sa len takéto zariadenia. Čiže, toto je jedna veľká otázka, ktorá do budúcnosti tu vyvstáva, či opäť aj tu v tomto vytvoríme rovnaké podmienky alebo budeme priorizovať svojich. A ešte sa vrátim v závere k dvom poznámkam. Jedna je tá, ktorú píšu odborníci, že zákon samotný, ako je dnes postavený, zasahuje do dôstojnosti žiadateľov o služby, pretože ich núti robiť rozhodnutia v rozpore s vlastnou vôľou. Osoby, ktoré majú úradný posudok o odkázanosti na sociálnu službu a na základe osobného poznania, či dôveryhodných informácií si vybrali zariadenie, v ktorom chcú žiť, môžu s ním uzavrieť zmluvu bez problémov len vtedy, ak ide o verejného poskytovateľa. A tam sú čakacie doby, ako som hovorila, oveľa vyššie a my ich ale budeme tlačiť tam. Čiže, ešte si počkajú viac ako 60 dní na rozhodnutie a v prípade, že si vybrali neverejného poskytovateľa, môžu byť žiadatelia šikanovaní úradným postupom až do tej miery, že budú musieť platiť plnú úhradu za poskytnuté služby. To im bolo odkázané, ako som hovorila už na začiatku, koalíciou. Čiže, aký sociálny štát? Pritom platí, že právo občana na poskytnutie sociálnej služby má univerzálny charakter. V rovnakej a ešte horšej situácii sa ocitnú aj tí, nielen tí starkí, o ktorých tu mnohokrát hovoríme, ale aj obete domáceho násilia či obchodovania, či ľudia v krízových životných situáciách, ktorí potrebujú intenzívnu, dôvernú intervenciu odborníkov a zákon od nich žiada návštevu samosprávneho kraja, všetky úradné povinnosti a proste nezachováva im istú integritu osobnosti, ktorá by mohla byť a mala by byť čiastočne aj utajená alebo neverejná. A druhá poznámka. To by bol taký apel na pani ministerku, že tento zákon tak, ako je koncipovaný, narušuje aj istú slobodu svedomia a náboženstva. Cirkvi, náboženské spoločnosti v súlade so zákonom č. 308/1997 Z. z. môžu zriaďovať účelové zariadenia na poskytovanie všeobecnoprospešných služieb, vzdelávanie, zdravotná starostlivosť, sociálne služby. Zákon o sociálnych službách, ktorý platí od 1. januára, výrazne obmedzuje o sociálne služby pri slobodnom výbere poskytovateľa potrebných služieb, a to znamená, že občania, ani tí, ktorí sú duchovní či príslušníci rádov, či náboženských spoločností, nemôžu slobodne uzatvoriť zmluvu o poskytovaní služieb so sociálnym zariadením, ktoré je zariadenie spravované cirkevnou charitou, napríklad katolíckou, evanjelickou diakóniou, lebo hrozí týmto zariadeniam sankcia v podobe plnej výšky náhrady nákladov, pretože poskytli službu nie u verejného poskytovateľa po rozhodnutí nejakého štátneho orgánu. Kde sme sa to dostali, páni poslanci? Ak tu máme zo zákona zariadenia a služby, ktoré splnia podmienky a ktoré tu fungujú 20 rokov, nevznikajú teraz, len teraz, myslím si, že by mali byť vyvážené na financovanie týchto zariadení a zároveň mala byť vyvážená možnosť klienta vybrať si zariadenie v mieste, ak je tam miesto, v zariadení a v priestore, ktoré mu je najbližšie, lebo vtedy to bude zákon o sociálnych službách. Potom to bude direktíva a potom občan je na 150. mieste. Preto vás chcem poprosiť, páni poslanci, aby ste predloženú novelu zákona posunuli do druhého čítania a aby sme všetky prísľuby, ktoré tu garantovala pani ministerka, ako bude ústretovo počúvať tých, ktorých sa tento zákon dotýka, mohli vo výbore, vo verejnosti komunikovať a prijať dobrý zákon a aby sa, keď mám byť veľmi nadnesená s pátosom, aby sa tento sociálny štát stával realitou, a nie, aby bol karikatúrou. Ďakujem pekne.