B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-01-30):
A. Rakús, poslanec: Vážený pán predsedajúci, milé kolegyne, vážení kolegovia. Keď Aristoteles uvažoval o formách vlády v štáte, dospel k záveru, že sú možné tri dobré formy vlády. Prvou je monarchia, kde vládne jeden najvyšší vládca, druhou je aristokracia, kde existuje väčšia alebo menšia skupina elitných vládcov a napokon treťou je politeia, teda v našom chápaní demokracia. A hoci podľa Aristotela každá z týchto troch foriem vlády je potenciálne dobrá, každá z nich nesie podľa neho v sebe riziká, že sa môže zmeniť, skĺznuť, zvrhnúť na zlú vládu. Monarchia sa môže zvrhnúť na tyraniu, aristokracia môže skĺznuť na vládu len niekoľkých vyvolených, ktorí si privlastnia štát, právo na pravdu a svojvoľné rozhodovanie, dnes by sme to nazvali vládou chunty, a demokracia, tento výkvet politického usporiadania, sa môže zmeniť na vládu, a nepoužívam svoj výraz, na vládu spodiny. Čo však rozhoduje o tom, že sa určitá, potenciálne dobrá forma vlády zvrhne? Čo spôsobuje, že monarchia sa môže stať tyraniou, aristokracia chuntou a demokracia vládnou spodiny? Nie je to samotný politický systém vládnutia, teda samotná forma vlády, je to predovšetkým morálny a kultúrny systém spoločnosti, ktorý štát ohrozuje a môže spôsobiť, že aj demokracia bude bezmocná voči skĺzavaniu do polohy, v ktorej by politiku a spoločenský život vôbec mohla čoraz viac presakovať mentalita zla, lži, nespravodlivosti a nekultúrnosti. Jestvujú tri základné systémy, ktoré charakterizujú usporiadanie a fungovanie spoločnosti, respektíve štátu. Systém politický - napríklad demokracia, systém ekonomický - napríklad trhové hospodárstvo a systém morálno-kultúrny. Prikláňam sa k názorom, podľa ktorých je pre usporiadanie a fungovanie spoločností určujúci jej morálno-kultúrny systém. Hoci je na prvý pohľad najmenej nápadný, práve on je akousi nezávisle premennou vo vzťahu k ostatným dvom. Práve on rozhoduje, akým spôsobom, pomocou akých hodnôt a noriem sa bude štrukturovať a inštitucionalizovať individuálne a kolektívne správanie aj v oblasti ekonomiky a politiky. Defekty v morálno-kultúrnom systéme podľa toho zákonite povedú aj k defektom v ekonomickom a politickom systéme spoločnosti a vo všeobecnosti skôr či neskôr povedú k najrozmanitejším prejavom narušeného spoločenského fungovania a k prejavom sociálnej patológie. Zamyslime sa teda nad tým, aký morálno-kultúrny systém prevláda na prelome druhého a tretieho tisícročia a akú spoločenskú klímu a dobovú mentalitu formuje. Zdá sa, že v ostatných desaťročiach tu čoraz významnejšiu úlohu zohráva fenomén, ktorý dostal pomenovanie postmodernizmus. Postmodernizmus má v súčasnej západnej civilizácii rozličné, pozitívne i negatívne podoby a prejavy, ktoré sa objavujú v najrozmanitejších formách a oblastiach od každodenného života a populárnej kultúry, ako je móda, film, televízia, populárna hudba až po také kultúrne výtvory, ako je architektúra, literatúra a umenie vôbec. Predovšetkým však ide o určitý intelektuálny svetový názor. V oblasti stanoviska voči vede a vedeckého prístupu k realite ho napríklad charakterizuje kritický, až odmietavý postoj, ktorý sa dakedy označuje ako antiscientizmus. Ideológia postmodernizmu odmieta v období osvietenstva zrodený a v modernej dobe rozvinutý ideál racionálneho poznania pravdy a v konečnom dôsledku i existenciu nespochybniteľnej pravdy ako takej. Postmoderné idey, postoje a hodnoty formujú čoraz viac a zreteľnejšie dobu, v ktorej žijeme - postmodernú éru. Z hľadiska predchádzajúcej modernej doby, éry modernizmu, je postmodernizmus do istej miery jej vyústením, rozvinutím a dozvukom, no zároveň i jej popretím a odmietnutím. Odborníci sa často nedokážu zhodnúť v názore, čo všetko pod pojem postmodernizmus patrí. Sú však zajedno v tom, že tento fenomén predstavuje koniec jednotného, univerzálneho pohľadu na svet. Vzpiera sa proti jednotiacim a všeobecne platným vysvetleniam, vyznačuje sa, naopak, úctou k rozdielnosti a je akousi oslavou lokálneho a jednotlivého na úkor univerzálneho. Charakteristickými znakmi postmoderného postoja k svetu je preto relativizmus a pluralizmus. Postmoderný relativizmus a pluralizmus sa odlišuje od relativistického pluralizmu, ktorý sa objavil v neskorých fázach éry modernizmu. Ten bol totiž striktne individualistický - každý má právo na svoj vlastný názor. Postmoderný postoj sa však orientuje na skupinu a spoločenstvo, kladie dôraz na lokálnu povahu pravdy, názory sa považujú za pravdivé v závislosti od spoločenstva, ktoré sa k nim hlási. Takéto chápanie pravdy vedie potom k tomu, že už tak veľmi nezáleží na systematickom a logickom uvažovaní. Preto ľuďom postmodernej éry neprekáža zmiešavať prvky tradične nezlučiteľných názorových systémov. Napríklad postmoderný kresťan sa podľa toho môže hlásiť ku kresťanským tradíciám a zároveň veriť v reinkarnáciu. Postindustriálna informačná spoločnosť a jej prakticky celosvetový komunikačný systém, masmédiá, najmä televízia, ale napríklad aj internetovská počítačová sieť vytvára z našej planéty akúsi globálnu obec. Napĺňa jej obyvateľov vedomím kultúrnej rôznorodosti ľudstva a povzbudzuje ich tak k prijímaniu nového pluralistického postoja, ktorý je viac než toleranciou voči iným zvyklostiam a názorom. Povzbudzuje ich k prijatiu eklektického svetonázorového spektra a jemu zodpovedajúceho životného štýlu. Azda najtypickejšou ukážkou takéhoto eklektického zmiešavania názorových systémov je v súčasnosti v duchovnej oblasti hnutie New Age. Postmoderný človek v súčasnosti sa tak ocitá v situácii, v ktorej každý svetový názor je rovnako dobrý, alebo rovnako pravdivý, preto vlastne nepotrebuje nijaký svetový názor. To ho vedie k popretiu jednotného sveta ako predmetu poznávania. Stačí mu hovoriť o mnohých názoroch, a tým vlastne akceptovať existenciu „mnohých svetov“. Poznávanie a poznanie sveta sa nahradzuje výkladom, „všetko je len interpretácia“ a „všetko je možné“. Vzniká tak situácia, ktorá za kritérium správnosti interpretácie nepovažuje jej pravdivosť, ale užitočnosť, pričom sa tvrdí, že vyjsť za rámec interpretácie sa vlastne ani nedá. Svet totiž nepoznávame, ale konštruujeme svojimi interpretáciami. Ako hovorí jeden z našich popredných vedcov, a toto adresujem za vaše vystúpenie predovšetkým vám, pán poslanec Weiss, nie vo všeobecnosti ľavicovo-sociálne zmýšľajúcim ľuďom a nie takpovediac radovým členom bývalej komunistickej strany. Teda neprekvapuje, že pri kolíske európskeho postmodernizmu stáli sklamaní ľavicoví intelektuáli a že postmodernizmus nachádza živnú pôdu v postkomunistických krajinách. Je prejavom kultúrnej rezignácie a zároveň apologetikou tejto rezignácie. Môže slúžiť ako sebaospravedlňovanie pre teoretikov, ktorí otročili marxisticko-leninskej ideológii. Ironicky parafrázujúc Lenina by sa dal postmodernizmus označiť za najvyššie štádium vývoja marxizmu-leninizmu vo filozofii. V trošku inej funkcii vystupuje postmodernizmus v Spojených štátoch amerických, napríklad. Crommer ho radí do kategórie erozívnych hnutí vedľa konštruktivizmu, multikulturalizmu, radikálneho feminizmu, ekoradikalizmu a hnutia takzvanej politickej korektnosti. V postmodernej spoločenskej mentalite sa dobre darí relativizovať nielen poznanie a pravdu, ale i dobro, krásu, ba i právo. Všimnime si, ako sa táto mentalita odzrkadľuje pri formulácií argumentov, ktoré sa do značnej miery aj ako prejav etatistického a kolektivistického cítenia obracajú na štát v mene rovnosti a v mene ľudských práv. Najčastejšie ide pri tom o obhajobu práv takzvaných znevýhodnených skupín. Argumentácia má obyčajne postupnosť štyroch krokov. Prvý krok je charakteristický úsilím formulovať nejaké skupinové želanie, napríklad možnosť uzatvárať homosexuálne manželstvá, ako právo, želanie ako právo. V druhom kroku nasleduje argumentácia, že ak je niečo právom, potom rovnosť prístupu k nemu je tiež právom. V treťom kroku ďalej nasleduje argumentácia, že ak je rovnosť prístupu k novoformulovanému právu právom, potom každá odchýlka od štatistickej rovnosti medzi skupinami je ipso facto dôkazom odopretia určitého práva, teda diskrimináciou. A napokon, po štvrté, nasleduje tvrdenie, že ľubovoľná skupina, trpiaca podľa uvedenej schémy diskrimináciou, môže oprávnene vyžadovať od štátu aktivity, ktoré by im príslušné práva zabezpečili. Ak sa prijme takáto argumentácia, expanzia stále nových práv, v skutočnosti však často iba želaní, je takmer nezastaviteľná. Už definícia znevýhodnenej skupiny je väčšinou dosť svojvoľná. Aaron Vildavsky v tejto spojitosti ironicky poznamenal, že skupiny, ktoré v Spojených štátoch amerických sa takto označujú, predstavujú spolu viac ako 300 % amerického obyvateľstva. Spoločnosť sa tak stáva aglomeráciou do seba zahľadených skupín, ktoré sami seba prehlasujú za ľudí trpiacich takou či onakou formou diskriminácie. Jadro najpálčivejších problémov súčasného sveta je etické. Pritom je zrejmé, že postmoderný relativizmus nepostihuje azda nijakú oblasť spoločenského života tak zreteľne ako práve oblasť etiky a morálky. Vo svojej pozoruhodnej a dnes už slávnej knihe Democracy Discontent považuje Mark Hendels z Harvardskej univerzity za najcharakteristickejšiu črtu súčasnej postmodernej spoločnosti boj medzi ľuďmi, ktorí sa až fundamentalisticky nazdávajú, že morálka je k ničomu alebo zbytočná, a tými, ktorí ju považujú za danú a záväznú. Je to podľa neho boj, ktorý v ľuďoch vyvoláva nespokojnosť s demokraciou...