Záhumenský, Marian, poslanec NR SR (2011-02-10):
Ďakujem pekne. Vážený pán predseda, vážený pán minister, ctené kolegyne, kolegovia, myslím si, že k predloženému návrhu zákona bolo tu povedané už veľmi veľa. A čo sa týka tej odbornej stránky, tak pán doktor Chaban aj s ďalšími kolegami z koalície podporený, pánom doktorom Kalistom alebo aj pánom poslancom Novotným, taktiež lekárom, jasne povedali, že psychologické testy neriešia problém, ktorým má vlastne táto novela zákona napomôcť znižovaniu násilných trestných činov spôsobených strelnou zbraňou. Čiže nechcem hovoriť o detailoch tohto zákona. Myslím si, že všetci predrečníci sa dosť detailne venovali aj jednotlivým paragrafovým zneniam, kde tento zákon, ktorý, tak ako je predložený, skutočne nevyrieši ten cieľ a, myslím si, legitímny cieľ pána ministra, ktorý zobral, že treba znížiť riziko podobných tragédií, aby sa nestali podobné tragédie, aké sa udiali v Devínskej Novej Vsi. Ale skôr by som chcel upriamiť vašu pozornosť aj na to, keď toto je vlastne tým spúšťacím mechanizmom tejto novely zákona, či neboli zle vyhodnotené závery z tejto ľudskej tragédie, keďže vieme dobre, že páchateľ tohto trestného činu sa domáhal od štátu ochrany pred neoprávneným zasahovaním do jeho súkromného života. A chcem to dokladovať na svojom vlastnom príklade, čo je to, ak človek je vystavený spolužitiu alebo bývaniu v okolí sociálne neprispôsobivých občanov, nechcem povedať, Cigánov, lebo nie všetci Cigáni sú sociálne neprispôsobiví a nie všetci bieli sú občania slušní, takže budeme hovoriť o sociálne neprispôsobivých občanoch. Dovoľte mi povedať skutočný príbeh, lebo myslím si, že človek, ktorý to prežije, vie zhodnotiť, čo to je peklo na zemi, keď sa do takej situácie dostane a keď nevidí východisko, ako odtiaľ von. V minulom roku jeden občan predal dom presne oproti môjmu rodinnému domu Cigánom. Predal ho, dovolím si povedať, úžerníkom, ktorí nasťahovali doň rodinu, ktorá mala v správe alebo v opatere 9 detí, kde cez deň nebolo vidieť nikoho, ale pravidelne každý večer po desiatej hodine nastala diskotéka veľkosti 200 decibelov, kde nielen celé okolie v tejto pokojnej ulici, ale takmer celá dedina si mohla vypočuť celú noc diskotéku, kde sa zišlo ďalších 10 áut a prišlo ďalších 100 ľudí, kde boli bitky pouličné do skorého rána, kde jednoducho nebolo možné spať a kde ľudia, ktorí tam žili, zažívali peklo. Ja som ho zažíval dva mesiace. A bol som pred neriešiteľným problémom, čo sa dá vlastne s tým urobiť. A všetci ľudia, ktorí v tomto okolí žili, prežívali toto peklo. A ja verím, že na Slovensku je strašne veľa rodín, ktoré toto zažívajú, a tých rodín pribúda. A myslím si, že štát svojím spôsobom zlyháva pri ochrane súkromného života a rodinného života a práva na pokoj. A keď je legitímny cieľ pána ministra, aby minimalizoval možnosť opakovania takej tragédie, ako sa stala v Devínskej Novej Vsi, tak myslím si, že poučenie z tejto tragédie by malo viesť k tomu, aby sa našlo riešenie, ako vlastne ochrániť občanov. A hovorí to aj čl. 19 ods. 2 ústavy, ktorý hovorí, že každý má právo na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života. Riešenie vlastne nastáva v mojom prípade len dvakrát, buď sa odsťahujem z tejto ulice a nájdem si iné bývanie a presťahujem sa s rodinou niekam inam, alebo tento dom neobývateľný a zničený odkúpim. Pán minister, musel som ho kúpiť. Musel som ho kúpiť, aby som zachoval dôstojný život a pokoj pre nielen moju rodinu, ale aj okolie. A, bohužiaľ, som musel investovať peniaze do niečoho, čo nepotrebujem, ale investoval som ich preto, aby rodina mohla žiť v pokoji. No a našťastie títo ľudia porušili zmluvu a bolo možné preplatiť túto zmluvu a kúpiť tento dom, ktorý skutočne mi je nanič. Ale bolo to urobené len a len v záujme toho, že dva mesiace sme prežívali peklo na zemi. A môžem vám povedať, že za tie dva mesiace som niekoľkokrát volal políciu, keďže sa tam nedalo skutočne žiť. A ja si myslím, že ráno treba ísť pracovať a väčšina poctivých ľudí chodí ráno pracovať do práce. Po nevyspaných nociach asi ťažko si viete predstaviť vykonávať prácu. Polícia prišla. A musím povedať, že tu je priestor na to, aby ste zamedzili takýmto možným skratom ľudí, ktorí konajú skutočne niekedy v zúfalej situácii, že treba vyzbrojiť policajtov vyššími právomocami, lebo oni, bohužiaľ, nemôžu vstúpiť ani pri rušení a vážnom rušení nočného kľudu do tohto obydlia. Musia chudáci vykrikovať a vystávať pri bráne, či si niekto všimne v tomto hurhaji, že ktosi ich prišiel napomenúť, že rušia nočný kľud. Potom pol hodinu je pokoj, doťahovanie sa s políciou. Možno poriadkovú pokutu im dajú. Samozrejme, ju nezaplatia, lebo nemajú z čoho, všetci sú nezamestnaní v drvivej väčšine prípadov. Keď odídu, zábava pokračuje ďalej. A toto sa opakuje donekonečna. Čiže ak chceme zabrániť takým tragédiám, ako sa stali aj v Devínskej Novej Vsi, tak si myslím, že štát musí začať reagovať na to, aby zabránil takémuto konaniu a aby naplnil článok 19 ústavy a každému občanovi umožnil právo na pokojný život. Čiže ak chceme minimalizovať riziko aj násilných trestných činov konaných skutočne vo vypätých situáciách, tak nemyslím si, že vedie cesta cez šikanovanie tisícok poctivých držiteľov strelných zbraní. Ale hľadajme riešenia a vyhodnoťme prípad. Ak robíme túto novelu na základe kauzy z Devínskej Novej Vsi, tak vyhodnoťme ju aj z tohto hľadiska, či toto nebol spúšťací mechanizmus tohto problému, ktorý sa tam stal. A aj keď nijako nedá sa ospravedlniť tá vražda, ktorá sa v Devínskej Novej Vsi stala, tak viem sa plne vžiť do situácie človeka, ktorý možno aj niekoľko rokov trpel takýmto správaním. A vôbec si neviem predstaviť život v bytovke, že máte za suseda takúto rodinu v byte alebo v činžiaku, kde rovno vás delí od nej iba stena. Ja nepoznám detaily v Devínskej Novej Vsi, ale ak to bolo tak, ako som to mal možnosť sám zažiť na vlastnej koži, tak si dovolím predstaviť, že po piatich rokoch ten človek musel byť psychicky na dne a že siahol po ten najkrajnejší a najnemožnejší spôsob riešenia, ak štát zlyhal v prípade jeho ochrany. Čiže ja by som bol rád, keby sme to nevyhodnotili tak, že teraz postavíme 170 000 držiteľov zbrojných preukazov do šikany. Ale najmä mi je ľúto poľovníkov, aj sám som poľovník, ktorí poľovali desiatky rokov, a hlavne starších poľovníkov, ktorí sú v dôchodkovom veku a pre ktorých je česť a hrdosť prísť medzi kolegov raz za rok so zbraňou na nejakú spoločnú vianočnú poľovačku. A týchto ľudí chceme dohnať pred psychológov. A pritom vaši kolegovia z koalície jasne povedali, že psychologické testy nič nevyriešia. Keby to bolo riešením, tak by to povedal pán poslanec Gál. Keby psychologické testy len o percento znížili možnosť vzniku alebo páchania takých trestných činov, tak som za návrh. Ale ja som presvedčený o tom, že o ani jedno percento neznížime takéto riziko. Čiže naženieme veľký kšeft pre psychológov, počuli ste čísla, každoročne koľko tých posudkov by museli vykonať, keďže ich je málo na Slovensku. A treba vykonať desaťtisíce psychologických posudkov. Pri dnešných cenách je to 3,3 mil. eur. Dovolím si povedať, že keď bude dopyt na trhu po psychologických posudkoch, tak tá cena sa môže zdvojnásobiť. To znamená vynikajúci kšeft, riešenie pre zníženie rizika násilných trestných činov páchaných so zbraňou žiadne, šikanu pre poctivých a slušných občanov, ktorí dodržiavajú zákony. To je dosah tejto novely zákona. Ale pritom som vnútorne presvedčený, že váš cieľ je úprimný a legitímny, že máte snahu znížiť riziko páchaných trestných činov. Bol by som rád, keby sa to znovu prehodnotilo a skôr sme riešili ochranu slušných občanov a ich nešikanovali. Ďakujem.