J. Slota, poslanec: (2009-12-09):
K nášmu vlastenectvu sme sa nemohli hlásiť stáročia, dokonca nielenže hlásiť, ale bolo to aj nežiaduce a boli obdobia, keď to bolo zakázané či dokonca trestné. Po národe našom a vlasteneckých citoch sa šliapalo bagančami, dokonca sa kvôli tomu strieľalo a vešalo. Za národ nás nepovažoval napr. ani taký Lajos Kossuth, ktorý do 21 svojich rokov nevedel ani po maďarsky, ale potom urobil maďarskú revolúciu v roku 1848, pretože väčšinu vlastne tých maďarských revolucionárov predstavujú vlastne pomaďarčení Slovania, a ktorý vyhlásil už ako Maďar a šéf revolúcie: „V Uhorsku majú právo a povinnosť byť národom len Maďari. Slováci, Rumuni alebo Srbi sú len ľud, a nie národ.“ Ale nemusíme ísť ďaleko do minulosti. Napriek potláčaniu prejavov vlastenectva, vlastenectvo žilo a silnelo. Stalo sa motivačným prvkom prežitia, základom rezistencie, motorom individuálnych i spoločenských úsilí o premeny, ale aj prvkov kultúry, literatúry, umenia či ľudovej tvorivosti. Paradoxne dnes, keď už máme svoj suverénny štát, pomaly a isto sa nám vedomie štátnosti a jeho znaky vytrácajú nielen z činnosti štátnych a verejných úradov, ale aj verejnoprávnych médií, súčasťou zábavy sa stáva iná móda, výsmech zo všetkého, čo je naše, slovenské. A tým, ktorí sa za tento ušľachtilý cit nehanbia, čo im zostáva, byť vlastencami, disidentmi vo vlastnom štáte? Budeme sa s pocitmi viny hlásiť k tomu, že sme Slováci a slovenskí vlastenci, resp. patrioti? Národ bez vlastenectva a občan bez základov vlastenectva je čím? Pýtam sa. Nechcem odpovedať, pretože by som sa musel vulgárne vyjadriť. Skutočne tí, ktorí nie  sú vlastenci, by sa mali nachádzať v tých chlievoch. Ale ja som presvedčený, že drvivá väčšina mojich kolegov v tomto parlamente sú vlastenci a sú správni slovenskí patrioti. Všetky naše veľké národné hnutia by neboli ničím bez vlastenectva. Veľké veci v dejinách už nebudú prýštiť z hodnoty, ktorú predstavuje vlasť? V dnešnej dobe čo sa nosí? Antivlastenectvo sa stáva posledným útočišťom darebákov, ak už nevyčerpajú všetky témy na kritiku svojich politických oponentov či súperov. To je proste moderné v dnešnej dobe. Ten, kto sa hlási k vlastenectvu, je pomaly zločinec. Naše dejiny nikdy nevytvorili rámec pre to, aby sa mohla sformovať a uplatniť národne orientovaná elita, pretože nám to jednoducho nedovolil hegemón, ktorý nás držal vo svojom područí, hegemón, ktorý do nás strieľal, trebárs v Černovej, kde bolo 15 mŕtvych obetí nevinných ľudí, ktorí boli postrieľaní ako divá zver. Vážené dámy, vážení páni, láska k vlasti a hlboké národné presvedčenie sú významnými hybnými silami nielen v osobnom živote každého jedinca, ale aj pri rozvoji celej spoločnosti. Výchova presvedčených a oduševnených vlastencov je jedna z najkrajších aj najčestnejších úloh školy. Môj koaličný partner a premiér Robert Fico v Martine v roku 2008 povedal: „Musíme sa vážne zamyslieť, ako vzrušíme slovenskú mládež pre poznanie vlastnej národnej histórie, lebo najťažšou chorobu v súčasnosti je ľahostajnosť, na ktorú sa zomiera už počas života.“ Som skutočne veľmi vďačný svojmu kolegovi, pánovi premiérovi, že sa takto veľmi pekne vyjadril. A v každom prípade som presvedčený, že, samozrejme, aj drvivá väčšina členov Smeru má identický názor ako ich predseda. V dnešnom svete viac, ako inokedy človek potrebuje svoj domov, svoj rodný kraj, ktorý dávno pred ním obývali jeho predkovia. V láske k vlasti je človek spojený sám so sebou, svojimi predchodcami, blízkymi, s ktorými ho spája spoločný jazyk, spoločná domovina a spoločné dejiny. To spojenie je také prirodzené, jednoduché a samozrejmé, že by nebolo vôbec potrebné pripomínať ho, keby sa neobjavili vplyvné sily, ktoré nás tohto spojenia chcú zbaviť. Dlhoročné spájanie všetkého slovenského s negatívnymi nálepkami ako nacionalizmus, nacizmus, xenofóbia a vtĺkanie tejto dokázateľnej lži do povedomia Slovákov spolu s dnes ešte oveľa rafinovanejším podprahovým znásilňovaním podvedomia prostredníctvom médií zanechalo viditeľné a dlhodobé jazvy a následky, ktoré možno považovať za deštrukčnejšie ako AIDS spôsobujúci totálne zlyhanie organizmu, pretože aj národ je organizmus. Počas dlhého obdobia bez vlastnej štátnosti sme zaplatili cenu najvyššiu, ktorou je vypestovanie si poddanskej duše. A sústavným mediálnym ohlupovaním je naša mládež v tomto omyle ponechávaná a utvrdzovaná. Mnohí dnes žijú svoje životy poznačené extrémnym relativizmom a sekularizmom. Žijú životy, ktorým dominujú viac impulzy a pocity, užívanie a zhýralosť než intelekt alebo duch. Žijú v nekonečnej prítomnosti bez ohľadu na budúcnosť alebo obzretie sa do minulosti. Za slobodu pritom považujú odtrhnutie sa a pohŕdanie akýmkoľvek etickým systémom, morálnymi normami či národnými väzbami. Nepociťujú spojivo, ktoré ide späť nekonečné množstvo generácií. Nie je zriedkavé vidieť jav, keď populárne osobnosti hanobia štátnu zástavu, bojujú proti vlastnému jazyku, zosmiešňujú štátnu hymnu, znevažujú históriu. Za týmito symbolmi sa skrýva úsilie generácií, ktoré v nich videli význam a ktorých formu dokázali naplniť konkrétnym obsahom. Dejiny Slovákov sú dejinami bojov za svoju svojbytnosť a štátnosť. Celé stáročia sme snívali o vlastnom štátnom útvare, ktorý bude suverénny a rovnoprávny s inými štátmi a národmi. Aristoteles povedal: „Vo vlastnom štáte sa necíti dobre iba cudzinec.“ Koľkých takýchto cudzincov skrýva naša vlasť a koľkí z nich sedia tu v parlamente? Niektorí ľudia skutočne žijú na Slovensku ako cudzinci. Tu sa síce narodili, tu pracujú, hovoria slovenským jazykom, ale bližší vzťah k slovenskému národu nemajú. Nepoznajú jeho minulosť, nevidia nič pekné v jeho histórii. Táto forma kozmopolitizmu je na Slovensku známa, mladými dokonca považovaná za modernú. Podobne to vyjadril Martin Rázus: „Opravdivo milovať môže len ten, kto cíti, že korene jeho bytosti sú zapustené v milovanej pôde. Kto je všade doma, nemá domov nikde. Kto sa domnieva, že mu je vlasťou celý svet, v skutku je bez vlasti.“ To je na margo tým globalistom, ktorí si myslia, že sú Európania, resp. obyvatelia alebo zemeguľčania alebo ako by som to nazval. To je proste choré na hlavu, čo niektorí nepriatelia patriotizmu a vlastenectva vymýšľajú, pričom degradujú úroveň vlastenectva skutočne na úroveň niečoho zlého, chorobného. Vlasť je našou spoločnou matkou. Aký má byť teda žiak opúšťajúci školu z pohľadu vlastenectva? Určite hrdý na svoj národ, vzdelaný v histórii, ovládajúci kultúru a reč svojho ľudu. Vlastenectvo ako kategória sama osebe je významnou črtou mravnosti jedinca. Láska k vlasti a hlboko vlastenecké presvedčenie sú významnou hybnou silou pri budovaní lepšej obce, mesta a celej krajiny. Prijatie tohto zákona by nemalo byť predmetom politikárčenia, ale splatením dlhu celej našej histórii, dlhu voči najvýznamnejším slovenským dejateľom, ktorí by dnes nesporne stáli na strane prijatia tohto zákona. Jeho prijatie je dnes v čase jasne čitateľných snáh o potlačení suverenity národných štátov nanajvýš aktuálne. Tento zákon sa v žiadnom prípade nebije so zákonmi Európskej únie. Podobné zákony majú aj iné štáty Európskej únie. Dokonca aj ten najsilnejší štát a najdemokratickejší štát na svete, v Spojených štátoch amerických, tam tiež sa proste skladá sľub vernosti, kde sa hovorí: „Sľubujem vernosť zástave Spojených štátov amerických a republike, ktorú predstavuje jeden národ pred bohom nedeliteľný so slobodou a spravodlivosťou pre všetkých.“ Ďalšie môžem hovoriť, o tom, ako napr. v roku 2009 minister zahraničných vecí Izraela pripravil zákon, ktorý viaže izraelské občianstvo na sľub vernosti. A tu stále niekto u nás chce byť múdrejší a múdrejší a rozprávať o tom, že vlastenectvo je vlastne niečo čo je prežité a čo je nepotrebné. S princípom občianskym sa pritom nijako nevylučuje. Pojem občan sa okrem istých univerzálnych hodnôt vždy viaže ku konkrétnemu štátu, územiu, národu, ktoré nazýva svoja vlasť, samozrejme. A to je tá podstata, občan môže byť len občanom niektorej republiky, kráľovstva alebo neviem čoho. Ale vždy to musí byť nejaký útvar, ktorý sa jednotne nazýva vlasťou. Pojem svetoobčan ani pojem euroobčan neexistuje, keďže Európska únia sa skladá zo suverénnych štátov a ide vždy o občana  konkrétneho štátu alebo národa. Argumentom či budú deti počúvať slovenskú hymnu ako čosi, čo počúvať nechcú, demaskujeme svoj vlastný postoj k slovenskej štátnosti. To nie je ich vina, ale naša. Tie deti niekto takto vychoval, resp. nevychoval, čo je ešte smutnejšie. Takéto správanie bude len zrkadlom nás a našich hodnôt a vlastného vlasteneckého cítenia. Slovenská národná strana je presvedčená, že väčšine lojálnych ľudí vrátane mladých nebude robiť problém povedať „áno, sľubujem vernosť tejto republike,“ okrem možno niektorých trebárs primátorov a starostov, napr. bývalého primátora Komárna, ktorý rozprával, poďme na tých tótov s cepmi a vidlami a s kosami. No tak tam to bude už trošku problematickejšie, trebárs pre niektorých, ktorí trebárs pri veľkých sviatkoch si miesto hymny slovenskej púšťajú hymnu maďarskú, i keď je to v meste na Slovensku a na území suverénneho štátu Slovenskej republiky. Tak tým to bude asi problematické. Ale som presvedčený, že je to potrebné. Médiá, lživé komentovanie zákona. Trafené husi zagágali, to sa rovná väčšine novinárov a majiteľov médií, ktorá nemá rada Slovenskú republiku. Pri hraní hymny im asi naskakuje husia koža. Skutočne všetko, čo je vlastenecké, čo je slovenské, je zosmiešňované a zase vysmiate. Čo sú to za médiá? Čo sú to za slovenské médiá? Áno, to je ten výsledok tej globalizácie. Drvivá väčšina tých médií je v zahraničných rukách, ktorým všetko vlastenecké a všetko slovenské je ako ihla v oku. A proti tomuto, samozrejme, musíme nejakým spôsobom bojovať, lebo veľmi zle dopadneme. SNS ide o úctu k štátnym symbolom, k hymne, k štátnemu znaku či vlajke. Čo je na tom otrasné alebo nenormálne? Kde to žijeme, keď dovolíme napr. útoky hanobenia Ústavného súdu, keď redaktor, veľký Juraj Hrabko, už ani neviem, z ktorého časopisu je, nazval Ústavný súd ústavným údom. Tak to skutočne neviem pochopiť, že sa nič nedeje, keď, nechcem to ďalej rozvádzať, v konečnom dôsledku tie útoky, ktoré sa vedú proti všetkému vlasteneckému a slovenskému, sú nevyberané a skutočne veľmi vulgárne. Máme napr. aj krízové ústavné orgány Slovenskej republiky, ktoré plnia úlohy v čase ohrozenia bezpečnosti štátu. Úcta je uznanie vážnosti, autority, niečoho alebo hodnoty niečoho. Pre Slovenskú národnú stranu sú štát, štátne symboly hodnotou a skutočne hodnotou takou, ktorá je pomaličky drahšia ako život. Ak si chce niekto ísť za najväčšou slobodu, nech ide do USA. Tam zistí, že musí zložiť skúšku zo štátneho jazyka a historických reálií USA a jeho deti budú každé ráno prisahať na vlajku USA. Tam to žiadny človek nezosmiešňuje, lebo keby to zosmiešňoval, tak sa nájde v base. Vari elementárna úcta k prírode nie je vyjadrená legislatívnou normou, zákonom o prírode? Vari prirodzená úcta k rodine či rodičovstvu nie je rovnako vyjadrená zákonmi? Napr. v zákone o rodine sa konštatuje, že spoločnosť tento jedinečný zväzok všestranne chráni a napomáha jeho dobro. Vari civilizačná úcta k zosnulým nie je tiež ošetrená v právnom poriadku? Poškodzovanie a hanobenie pietneho miesta je dokonca trestným činom. My nijaké sankcie v tomto zákone nenavrhujeme, ani tam nie sú uvedené. Obsahom sľubu vernosti je zachovať v každej situácii vernosť Slovenskej republike, jeho ústavnému zriadeniu, osobný záväzok, chrániť územnú celistvosť, zvrchovanosť v suverenite štátu, štátny jazyk a mať v úcte štátne symboly Slovenskej republiky. A možno tu je to čertovo kopýtko, kde to niektorým našim kolegom tu v slovenskom parlamente vadí, pretože podľa môjho názoru a podľa názoru Slovenskej národnej strany, samozrejme, zradili sľub poslanca slovenského parlamentu tým, že sa zúčastňujú trebárs na stretnutiach alebo zjazdoch poslancov tzv. Karpatskej kotliny, kde doslovne verbálne podliehajú predsedovi parlamentu, maďarskému parlamentu. Jednoznačne zrádzajú, zrádzajú svoju vlasť, Slovenskú republiku. A ako poslanci slovenského parlamentu by tu nemali čo robiť a Strana maďarskej koalície by nemala čo robiť v podstate ani v tom politickom spektre Slovenskej republiky. Spájanie prijatia zákona s akýmikoľvek osobnými averziami je ukážka malosti a deficitu politickej múdrosti, ktorý nám budúce generácie neodpustia. Často počúvam účelové odmietanie tohto zákona podmieňované spájaním so Slovenskou národnou stranou. V tejto súvislosti ma napadá otázka: Sú tieto námietky namierené proti podstate tohto zákona alebo len jeho predkladateľom? Ak prijímame takýto zákon, nerobíme tak pre Slotu, ale z vlastného presvedčenia, ktoré vyviera z hlbokého vlasteneckého citu, z dlhu voči minulým generáciám a záväzku voči tým budúcim. Spochybňovaním a relativizovaním tak vzácnej hodnoty, ako vlastenectvo a výchova k nemu bezpochyby je, spochybňujeme samých seba. Ak sú vám tieto pojmy cudzie, nezakrývajte ich rôznymi účelovými prirovnaniami ani ničím iným, ale povedzte to nahlas a jasne. Prekonajme malichernosti a politické šarvátky a zahlasujme za zákon, ktorý nie je otázkou najbližších dní, týždňov či rokov, ale vysokou mravnou kategóriou ďaleko presahujúcou tento parlament a nás samých. Vážené pani poslankyne, páni poslanci, dnes máme šancu ukázať, ako to s vaším vlasteneckým cítením naozaj je, tí, ktorí ste nezdvihli ruku v roku 1992, dnes máte šancu na reparát. Dnes máme všetci šancu ukázať, že Slovenská republika je skutočne vaša vlasť, naša spoločná vlasť. Ďakujem. (Potlesk.)