J. Kužma, poslanec: (2002-05-15):
Ako spravodajca konštatujem, že uvedený návrh spĺňa po formálno-právnej stránke všetky náležitosti uvedené v § 67 a 68 zákona o rokovacom poriadku a ďalej konštatujem, že obsahuje dôvodovú správu a z návrhu je zrejmé, že je v súlade s návrhom zákona s Ústavou Slovenskej republiky a z jej súvisiacimi zákonmi a medzinárodnými zmluvami. Zákon obsahuje v osobitnej časti dôvodovú správu a doložku zlučiteľnosti s právom Európskej únie. S ohľadom na oprávnenia, ktoré pre mňa ako pre spravodajcu vyplývajú, odporúčam po rozprave, aby Národná rada predložila tento zákon v druhom čítaní. Súčasne odporúčam v zmysle § 74 ods. 1 zákona o rokovacom poriadku a rozhodnutím predsedu Národnej rady Slovenskej republiky č. 1685 z 26. 4. 2002 prideliť predmetný návrh týmto výborom: ústavnoprávnemu výboru, výboru pre verejnú správu, výboru pre kultúru a médiá. Za gestorský výbor navrhujem v súlade s citovaným návrhom predsedu Národnej rady Slovenskej republiky výbor pre kultúru a médiá a odporúčam, aby predmetný návrh bol prerokovaný v lehote do 30 dní a gestorský výbor do 32 dní od predloženia návrhu tohto zákona. Pán predsedajúci, prosím, aby ste k tomuto návrhu otvorili rozpravu. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem, pán poslanec, zaujmite miesto pre spravodajcu. Otváram všeobecnú rozpravu k tomuto bodu programu. Písomne nikto prihlásený. Ústne sa hlási jeden poslanec, Ivan Hudec. Nikto viac. Končím možnosť prihlásiť sa do rozpravy ústne. Dávam slovo poslancovi Ivanovi Hudecovi. I. Hudec, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážení páni ministri, vážené pani poslankyne, páni poslanci, hostia. To, že je predložený tento návrh zákona, treba rozhodne privítať. Je veľkou príležitosťou urobiť aj v našom štáte rázne legislatívne opatrenia, ktoré by zabezpečili nápravu veľmi zlého stavu v pohybe kultúrnych pamiatok, najmä teda mobiláru, ktorý je vo veľmi vážnom ohrození. To, že smernica v roku 1993, príslušná smernica je citovaná predkladateľom, uzrela svetlo sveta, ešte neznamenalo, že všetky štáty, ktoré sú viazané, respektíve ktorým sa odporúčalo prijať legislatívu, ktorá by upravovala tieto záležitosti, ju aj využili, a preto ma trošku mrzí, že predložený vládny návrh zákona ide na dolnom limite všetkým odporúčaní, ktoré táto smernica odporúča členským štátom Európskej únie. Hovorím to aj zo skúsenosti, ktorú sme mali možnosť zažiť, pretože v roku 1997 sa práve v Slovenskej republike uskutočnilo stretnutie ministrov kultúry Európskych krajín na túto tému a veľký záujem štátov, či už členských štátov Európskej únie alebo štátov, ktoré kandidujú na členstvo v Európskej únii, svedčil o tom, takisto bohatá diskusia a konkrétne námety, že táto téma je veľmi žeravá a, jednoducho, dotýka sa drvivej väčšiny štátov, ktoré raz budú tvoriť konsolidovaný celok európskych štátov. Myslím si, že keď prijmeme tento vládny návrh zákona s modifikáciami, ku ktorým, dúfam, príde, a zrejme viacero poslancov bude navrhovať doplnenia tohto textu vládneho návrhu zákona, budeme môcť trošku pokročiť. Škoda je však, že sa nevyužili konkrétne príspevky takých štátov, ako v roku 1997 veľmi jasne koncipovali niektoré svoje názory, akým je napríklad Grécko, Nórsko, Švajčiarsko a iné štáty, pretože keby boli využité tieto ich pripomienky, tak tento vládny návrh zákona mohol byť o niečo kvalitnejší. Opakujem však, že je dobré, že tento návrh zákona je na svete a prax veľmi rýchlo ukáže, že budeme musieť nasledovať zrejme také krajiny, ako je Česko. Viete, že Česko, možno viete, možno nie, bolo predsedajúcim štátom UNESCO, ktoré vytvorilo svoju štruktúru, ktorá práve sledovala návrat kultúrnych pamiatok do krajín svojho pôvodu a vďaka tomu napríklad sme mali tú česť doviezť, síce za výmenu, ale predsa len doviezť Bojnický oltár na Slovensko. Možnože keby Česká republika vtedy nepredsedala práve tomuto výboru a nebola tak vystavená, povedal by som, skúške vzoru, tak možno by sa nám to ani nebolo podarilo. Treba však pokračovať v týchto tendenciách, pretože Slovenská republika vlastní niekoľko zoznamov vyvezených, neprávom vyvezených, a myslím, že aj právne domáhateľných kultúrnych pamiatok, ktoré sa nachádzajú najmä v Maďarskej republike, v Českej republike, ale aj v Ruskej republike, ale aj v iných štátoch. Tieto zoznamy jestvujú, bohužiaľ, stalo sa, že ministerstvo kultúry, ešte predtým Slovenskej socialistickej republiky, potom po vzniku druhej Slovenskej republiky už aj u nás vždy akosi stratilo tieto veľmi vzácne dokumenty, ktoré boli ťažko získavateľné, pretože jednoducho išlo viac-menej o excerptáciu údajov z periodickej tlače, z konkrétnych výpovedí konkrétnych osôb, ktoré boli svedkami alebo vlastnili svedectvá o tom, ako sa tieto vzácne kultúrne pamiatky zo Slovenska maličkými alebo väčšími podfukmi dostali do vlastníctva iných štátov. Myslím si, že takisto by bolo vhodné pri koncipovaní tohto návrhu zákona ešte veľmi rýchle preštudovať už spomínané niektoré dokumenty príslušnej komisie UNESCO, pretože tam sa napríklad hovorí aj o tom, ako treba vykladať tú situáciu, keď sa isté kultúrne pamiatky z terajšej krajiny vyviezli z tých bývalých štátnych celkov za účelom alebo na takzvanú reštauráciu a jednoducho trvalo desaťročia a trvá to aj dodnes, že sa na svoje pôvodné miesto nevrátili. Možnože by sa bolo treba vrátiť aj k ešte k definovaniu pojmu nie štátneho vlastníctva, ale obecného, aj trebárs národného, samozrejme, ale najmä obecného umiestnenia tejto konkrétnej kultúrnej pamiatky. Každá kultúrna pamiatka totiž vždy bola v nejakom meste alebo v dedine, teda v obci a to by, myslím, podstatne uľahčilo aj súdne konanie, ktoré bude musieť skúmať všetky náležitosti, ktoré treba na súdne rozhodnutie. Myslím si, že teda ani krátkosť času by nemala byť prekážkou na to, aby sa ešte doplnil tento vládny návrh zákona o tieto možnosti. Ďakujem za pozornosť. I. Presperín, podpredseda NR SR: Ďakujem. Vyhlasujem rozpravu za skončenú. Pýtam sa pána ministra, či chce reagovať na vystúpenie pána poslanca. Pán spravodajca, prosím, máte možnosť.