Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2013-10-29):
Vážená pani predsedajúca, kolegovia a kolegyne, zvlášť vítam aj Richarda Vašečku, jeho vzácnu osobnosť, že rozšírila toto úctyhodné auditórium. Hneď sa ľahšie dýcha a lepšie rozpráva a je lepšia motivácia. Martin, aj teba, samozrejme, to ako ty patríš tiež k tej rozmanitosti. Pokiaľ niektorí z kolegov poslancov a poslankýň sledujú legislatívne iniciatívy tria Brocka, Přidal, Kvasnička, nakoľko nejde o prvú novelu tohto typu, zaiste si spomeniete na nedávno pochovanú možnosť dobrovoľne asignovať časť dane v prospech rodičov, a tak zlepšiť ich ťažkú dôchodkovú situáciu, teda novelu, ktorú ľudovo nazývame o troch grošoch, zaiste im neunikla filozofia našich návrhov, ktorá nie je v dôvodovej správe explicitne uvedená, možno čosi z toho, čo Julko Brocka hovoril ako o duchovných a etických otázkach, ktoré s takýmito návrhmi zákonov súvisia. Pod touto filozofiou rozumiem predovšetkým sociálne i morálne žiaducu potrebu solidarity. Dnes je to podľa viacerých politologických koncepcií najvýznamnejšia civilizačná kvalita, o ktorej Richard von Weizsäcker povedal, citujem: „Len solidárny svet môže byť spravodlivý a žiť v mieri.“ Myslím, že v sociologickom kontexte ju prvýkrát etabloval francúzsky sociológ Émile Durkheim vo svojom diele O spoločenskej deľbe práce. Je to práca klasická dnes už, z roku 1893. Vychádzajúc z vtedajšieho spoločenského kontextu, definoval spoločnosti s nízkou mierou deľby práce, ktoré drží pohromade mechanická solidarita skupiny či kmeňa, alebo daného celku, a odlíšil ich od spoločností s pokročilou deľbou práce, kde vznikajú rôzne dobrovoľné spojenectvá, ktoré tak vytvárajú nový typ solidarity. Durkheim ho nazval organickou solidaritou. Vzdialeným predchodcom takejto organickej solidarity bol kresťanský imperatív vzájomnej lásky, pomoci a vzťahu k blížnemu. Nech sa už hranice medzi mechanickou a organickou solidaritou akokoľvek modifikovali a prestupovali, solidarita nestratila energiu, ak môžem použiť obľúbený kultúrny termín Dominika Tatarku, kultúru obcovania, teda vytvárania obce, society, spoločenstva a v prenesenom význame i rodiny, generácie rodu a totum pro parte národného organizmu. Bunečnou formou obcovania v tomto zmysle je prirodzený, rozumom i prírodou požehnaný vzťah medzi mužom a ženou. Kde by ste hľadali viac solidárneho tmelu, než v tejto bunečnej vzorke spoločnosti? V našom zákone toto presvedčenie vyjadrujeme aj rečou ekonomického jazyka, kolega Brocka ukazoval aj graf vývoja týchto súvislostí, keď chceme umožniť, aby ženy pri zaopatrovaných deťoch, môže to platiť aj naopak – v manželstve, mohli byť finančne saturované daňovou úľavou alebo daňovou asignáciou svojho manžela a nemuseli tak byť nespravodlivým a nesolidárnym predmetom tzv. konsolidácie verejných financií. Tomuto hovoríme totiž šetrenie na nesprávnom mieste, čo vlastne ani nie je šetrenie, iba zakladanie nášľapných mín už pre blízku budúcnosť s rozvoľnenou predstavou o rodine. Náš predchádzajúci zákon sa vyznačoval rozmerom medzigeneračnej solidarity detí voči svojim rodičom, aj keď sa o rodičovskej láske, ak je pravá a múdra, hovorí, že vzniká a žije bez podmienok a nič si nežiada. Prítomný zákon sa vyznačuje solidaritou, ktorú by som nazval intergenderovou, medzirodovou. Táto terminológia je dnes veľmi populárna, no ja ju v tomto kontexte používam v úplne inom význame. Nie ako zameniteľnosť, nivelizáciu, výberovosť, selektívnosť pohlavia ako stieranie biologických rozdielov, ale ako fyziologickú danosť, ktorá jestvuje mimo akejkoľvek diskusie vo svojej jedinečnej a nenahraditeľnej dvojpólovej komplementárnosti, teda tak, ako ju zamýšľal inteligentný dizajn Stvoriteľa. Necítime nijakú potrebu rivalizovať. Oba tieto antropologické póly, na čo v konečnom dôsledku doplácajú obe strany medzirodovej transakcie, a zvlášť vtedy, ak sa tejto problematike venujú vysokí štátni úradníci v zajatí nátlakových skupín, ktoré chcú zvrátiť prirodzený poriadok manželstva, rodiny a spoločnosti. Je to boj v mene slobody proti slobode. Je to fenomén tzv. novej tolerancie, ktorá sa snaží redefinovať ľudské práva, a v mene takejto tolerancie chystá našej kresťanskej civilizácii nové otroctvo. Ak muža symbolicky aj reálne vraciame k žene, a ženu nielen platonicky, ale aj v ekonomickom vyjadrení i konkrétneho zákona prinavraciame k mužovi, tak len preto, že zákony o rodine a ochrane manželstva nepovažujeme len za povinnú legislatívnu a programovú jazdu, ale za pilier našej civilizácie bez verbálneho cirkusu všakovakých inakostí. Aj preto by som chcel požiadať o podporu prítomného návrhu zákona z dôvodov, ktoré som uviedol a, samozrejme, aj z dôvodov ekonomických, finančných, sociálnych. Dovoľte mi, aby som na záver svojho krátkeho vystúpenia k prítomnému návrhu zákona uviedol jeden hlboký poznatok, ktorý svedčí o záchrannej povahe tejto medzirodovej solidarity a o posvätnom pute medzi mužom a ženou v manželstve. Uplynulé leto som strávil pár dní na festivale Pohoda v Trenčíne. Žiadny z umelcov a hudobníkov nehovoril a nespieval o tomto vzťahu muža a ženy presvedčivejšie ako Marek Eben so svojím bratským bandom. Stále vidím tie čisté, empatické oči, múdry úsmev, ktorý vie, čo je bolesť, pristrihnutú ofinu a hrabličky zubov, charizmu bez hystérie, bez potreby verejnej onánie a mediálnej exhibície. Možno viete, že táto hviezda Českej televízie a šoubiznisu, idol mnohých českých žien podľa prieskumov, žije temer tri desiatky rokov s Markétou Fišerovou, niekdajšou hereckou divou a vychýrenou krásavicou, ktorá v roku 1986 prekonala ťažkú cievnu príhodu, kómu a následnú úpornú rehabilitáciu, po ktorej, našťastie, prežila, hoci naveky pripútaná k invalidnému vozíčku. Nepoznám veľa takýchto manželských príbehov skutočnej lásky, solidarity a vernosti. Prepáčte, že som si na to spomenul, keď hovoríme o takej, o takej konsolidácii verejných financií, ktorá z našich žien, manželiek a mám robí sociálnych invalidov. 	Ďakujem veľmi pekne.