J. Berényi, poslanec: (2007-03-27):
1. medzinárodná regionálna stabilita v zmysle čo najrýchlejšieho dosiahnutia trvalo udržateľného riešenia pre Kosovo, 2. podpora medzinárodných inštitúcií, najmä OSN, Európskej únie a Severoatlantickej aliancie a 3. solidarita s menšinovým obyvateľstvom a jeho podpora. Súhlasné stanovisko s doterajšími aktivitami pána Marttiho Ahtisaariho navrhujeme prijať v rámci predloženej deklarácie práve preto, lebo sme v nich našli odzrkadlenie hore uvedených troch principiálnych bodov, ktoré vzhľadom na okolnosti priviedli splnomocnenca OSN k návrhu obmedzenej nezávislosti pre Kosovo. Vážené kolegyne, kolegovia, dovoľte mi, aby som v ďalšej časti môjho prejavu pokračoval výkladom týchto troch princípov. Čo sa týka uplatňovania princípu medzinárodnej a regionálnej stability, najviac kladené otázky doteraz súviseli s tým, či Ahtisaariho obmedzená nezávislosť nevyvolá nekontrolovateľné reakcie v celom regióne a či nebude precedensom pre iné separatistické pokusy vo svete. Ohľadne objasnenia regionálnej stability vychádzajme z faktov. Kvôli zásahu juhoslovanskej armády v Kosove v rokoch 1998 až 1999 zhruba 850-tisíc kosovských Albáncov opustilo Kosovo, z toho okolo 350-tisíc uniklo práve do Macedónska. Ak by nebolo došlo k zásahu zo strany NATO, tak títo utečenci by sa pravdepodobne nikdy neboli vrátili domov, ale boli by žiadali trvalé usadenie. Macedónsko má zhruba 2 mil. obyvateľov. Takýto náhly nárast obyvateľstva by bol krajinu nielenže destabilizoval z dôvodu sociálnych požiadaviek, ale by bol vážne narušil aj etnické zloženie obyvateľstva. Z existujúcej 25-percentnej menšiny by sa bola stala takmer 40-percentná komunita so všetkými možnými politickými dôsledkami. Dnešné prípadné neriešenie, oddialenie rozhodnutia alebo zlé riešenie môžu znovu vyvolať masívny odchod obyvateľov Kosova. Regionálna stabilita môže byť teda potenciálne ohrozená skôr z pohľadu migrácie kosovského obyvateľstva do susedných krajín v prípade opakovania otvorených konfliktov v Kosove. Tí, ktorí dávajú Kosovo do súvislosti s Abchádzkom, s Podnesterskom a Náhorným Karabachom, taktiež nevychádzajú z faktov. V týchto troch prípadoch ani OSN, ani NATO, ani ďalšie medzinárodné inštitúcie nepodnikli žiadne podobné kroky, najmä čo sa týka vojenského zásahu a následného zavedenia medzinárodného protektorátu na určitom území štátu, ako to bolo v prípade Kosova. Preto kosovské riešenie ani doteraz nebolo, a tým pádom ani v budúcnosti nebude pre nich precedensom. Na záver princípu stability mi dovoľte ešte poukázať na to, že od stiahnutia juhoslovanskej armády v roku 1999 kosovskí Albánci s pomocou medzinárodných organizácií vybudovali svoje správne orgány prakticky bez vplyvu Belehradu. Uznanie obmedzenej nezávislosti dnes neznamená nič iné len legitimizáciu už de facto existujúceho stavu. Prečo považujeme podporu medzinárodných inštitúcií za druhý nevyhnutný princíp? Dnešný svet funguje, po prvé, na základe medzinárodných dokumentov, z ktorých najdôležitejšia je nepochybne Charta OSN a paralelne, po druhé, pod vplyvom medzinárodných organizácií, najmä OSN, NATO a EÚ, ktoré tieto dokumenty zo svojej moci uplatňujú. Dnes už vieme, že medzinárodné spoločenstvo v tejto veci zastúpené splnomocnencom OSN pánom Ahtisaarim, Kontaktnou skupinou a čiastočne už aj Zahraničným výborom Európskeho parlamentu sa stotožňuje s názorom, že vďaka historickému vývoju mierové spolunažívanie kosovských Albáncov a Srbov je bez väčšej zmeny pravdepodobne naďalej nemožné. Preto ako riešenie navrhujú obmedzenú nezávislosť Kosova. Slovenská republika môže odmietnuť takýto návrh, odvolávajúc sa na Chartu OSN, tým ale de facto napomáha k oslabeniu medzinárodných organizácií, ktorých je členom a ktoré garantujú udržiavanie mieru a stability vo svete vrátane strednej Európy. Preto si kladiem otázku: Čo je viac v záujme bezpečnosti Slovenska – interpretácia o nenarušiteľnosti územnej celistvosti povojnového, ale nesúdržného štátu Srbska s Kosovom alebo posilnenie medzinárodných organizácií a napomáhanie v hľadaní konsenzu v rámci Európskej únie a krajín Severoatlantickej aliancie? Pri tejto myšlienke mi dovoľte trošku aj odbočiť. Na zasadnutí Parlamentného zhromaždenia Rady Európy 18. septembra 2006 sme prerokovali materiál lorda Russela Johnstona ohľadom aktuálnej situácie v Kosove. Návrh rezolúcie predkladaného návrhu obsahoval aj zmienku o tom, že nezávislosť Kosova s určitými podmienkami je jediným možným riešením pre región. Na návrh srbskej delegácie bola táto veta z textu odstránená aj s hlasom celej slovenskej delegácie vrátane mňa, zástupcu Strany maďarskej koalície. Dokonca nielenže som hlasoval za vypustenie tejto myšlienky, ale vystúpil som vo frakcii európskych ľudovcov, mám na to svedkov prítomných, aby hlasovali podobne. Konal som tak práve preto, lebo materiál sme prerokovali osem dní predtým, ako Ahtisaari predložil svoj návrh Kontaktnej skupine a zainteresovaným stranám. Nenarušenie koncepcie splnomocnenca OSN Kontaktnej skupiny som považoval aj vtedy, aj dnes spolu s ostatnými poslancami SMK za kľúčové v procese hľadania riešenia pre Srbsko a Kosovo. Tým som chcel naznačiť aj to, že SMK nepresadzovala a nepresadzuje nezávislosť Kosova za každú cenu. Cenu v našich očiach má konzistentné uplatňovanie hore uvedených troch princípov, ktoré dnes, je pravda, vedie k obmedzenej nezávislosti Kosova. Ale vrátim sa k pôvodnej otázke o princípe podpory medzinárodných organizácií. Dovoľte mi pokračovať tým, že väčšina poslancov Národnej rady Slovenskej republiky vrátane SMK už aj pred vstupom Slovenskej republiky do Severoatlantickej aliancie v roku 1999 počas bombardovania juhoslovanských cieľov vojenskými lietadlami NATO prostredníctvom parlamentnej deklarácie vyjadrila presvedčenie, citujem, „že dodržiavanie ľudských práv je záležitosťou celého medzinárodného spoločenstva, ktoré sa nemôže nečinne prizerať k ich masívnemu porušovaniu, masakrovaniu civilného obyvateľstva, etnickým čistkám a rastúcemu prúdu utečencov v Kosove“. Len podotýkam, že taktiež táto deklarácia konštatuje, že rozhodnutia, ktoré v súvislosti s bezpríkladnou krízou v Kosove urobila vláda Slovenskej republiky, sú v súlade s dlhodobými štátnopolitickými záujmami Slovenska. Za tento návrh vtedy v parlamente, v roku 1999, hlasovali aj pán poslanec Vladimír Maňka, ktorý je v súčasnosti poslancom Európskeho parlamentu za stranu SMER, hlasovala aj pani Diana Štrofová, súčasná štátna tajomníčka na ministerstve zahraničných vecí, a pán Jaroslav Wolf, ktorý je zástupca SMER-u v Správnej rade Slovak Telecom. Preto sa pýtam, že keď, kolegyne, kolegovia z vládnej koalície, prijmete predložený váš nový návrh, ktorý pripomína, že rozhodnutia vlády Slovenskej republiky z roku 1999 prispeli k destabilizácii regiónu západného Balkánu, ktorá deklarácia bude relevantná pre tých troch vašich bývalých poslancov? Náš postoj sa nezmenil ani štyri roky po vstupe Slovenskej republiky do Severoatlantickej aliancie, aj v roku 2007 hovoríme to isté ako v roku 1999 a nemalo by to byť inak ani v prípade Národnej rady Slovenskej republiky. Totižto kontinuita v základných princípoch bezpečnostnej politiky Slovenskej republiky je nemenej dôležitá ako kontinuita v základoch zahraničnej alebo hospodárskej politiky. Preto podporujeme Ahtisaariho plán a žiadame vás o hlasy v prospech našej deklarácie. Realizácia tretieho princípu podpory menšinového obyvateľstva. Platí pravidlo, že počas hocijakého vojnového konfliktu nie je jedna zo zapojených strán sveta a tá druhá výlučne vinná. Nie je to inak ani v kosovskom konflikte. Strašné krivdy boli napáchané na obidvoch stranách. Pred prijatím dnešného rozhodnutia si však treba pripomenúť aj to, že kosovskí Albánci od roku 1990 disponovali územnou autonómiou. Po odňatí tohto práva protestovali skôr mierovými prostriedkami. Ani počas srbsko-slovinskej, srbsko-chorvátskej a bosnianskej vojny nepodnikli agresívne kroky. K radikalizácii situácie v Kosove došlo až potom, ako medzinárodné spoločenstvo nereagovalo na ich požiadavky počas tzv. daytonských rokovaní o Bosne – Hercegovine v roku 1995. Tento otvorený vojnový konflikt si následne vyžiadal najviac ľudských životov a vyvolal najväčšiu humanitárnu katastrofu v Európe po 2. svetovej vojne. Počas konfliktu zahynulo zhruba 10-tisíc kosovských Albáncov a 2-tisíc Srbov. Zhruba milión ľudí opustilo Kosovo a z toho 200-tisíc boli kosovskí Srbi. V roku 1999 boli bojujúce strany pod medzinárodným tlakom prinútené k rokovaniam vo francúzskom Rambouillet. Navrhnutú dohodu o znovuzavedení kosovskej autonómie a umiestnení 30-tisícovej mierovej jednotky v Kosove podpísali 8. marca 1999 len zástupcovia kosovských Albáncov a medzinárodných organizácií. Srbská delegácia podpísanie dohody vtedy odmietla. Podľa môjho názoru to bola fatálna historická chyba a zároveň pravdepodobne posledná šanca na zachovanie územnej integrity súčasného Srbska. Len poznamenávam, že vtedajším srbským ministrom zahraničných vecí bol ten istý Vuk Draškovič, ktorý zastáva tento post aj teraz. Pri hľadaní príčin neochoty kosovských Albáncov prijať dnes autonómiu treba vnímať aj v takýchto personálnych súvislostiach. Až keď 22. marca medzinárodní pozorovatelia boli stiahnutí z Kosova a srbská strana pochopila, že vojenský útok zo strany NATO je reálny, 23. marca srbský parlament súhlasil so znovuobnovením autonómie pre Kosovo, ale už bolo neskoro. Chavier Solana, vtedajší generálny tajomník NATO, po súhlase členských krajín 24. marca dal pokyn na bombardovanie juhoslovanských cieľov leteckými silami Aliancie. Vážené kolegyne, kolegovia, naša solidarita sa ale nekončí len podporou kosovských Albáncov, preto sme do našej deklarácie zahrnuli ochranu ľudských a menšinových práv kosovských Srbov, ako aj dôležitosť prístupnosti a ochrany náboženských a kultúrnych pamätníkov Srbov v Kosove. Splnenie týchto požiadaviek by malo byť popri získavaní medzinárodnej podpory alfou a omegou pre kosovských Albáncov. Riešenie pre Kosovo za precedens nepovažujeme. Celý konflikt však vnímame ako relevantné ponaučenie pre každého, bez ohľadu nato, či je Slovák, Angličan, Maďar alebo Srb. S menšinovou politikou treba narábať opatrne a s citom a nie na základe dennodenných politických záujmov. Na záver mi dovoľte vyjadriť sa k otázke, ktorú nám kladú najmä naši európski partneri. Prečo práve na Slovensku po Srbsku prebieha najostrejšia diskusia v Európe o budúcom postavení Kosova? Niektorí hovoria, že je to vďaka prirodzenej solidarite z dôvodu slovanskej spolupatričnosti. Iní hovoria, že je to vďaka národnostným pomerom na južnom Slovensku, ďalší zase, že prostredníctvom kosovskej témy sa dá najviac poukázať na obmedzenú akcieschopnosť súčasnej slovenskej vlády v medzinárodných inštitúciách. Bohužiaľ, nemôžem odobriť ani jeden z týchto prístupov. Aj keď kvitujem pozitívne hodnoty slovanskej spolupatričnosti, ani táto silná väzba by zástupcov Slovenska nemala oslepiť a nevnímať vďaka nej realitu a, nedajbože, oklamať seba aj našich partnerov. To, čo bolo možné ešte v roku 1999 v Rambouillete, dnes už možné pravdepodobne nie je. Za chyby sa platí aj v osobnom živote, aj v živote národov. Nebolo to inak ani po prvej, ani po druhej svetovej vojne, ani po novodobej balkánskej vojne. Ak chce byť Slovenská republika Srbsku naďalej nápomocná, treba sa orientovať na členstvo v EÚ a naďalej poskytovať zvýšenú oficiálnu rozvojovú pomoc tak, ako sme začali v roku 2003. Čo sa týka južného Slovenska, sme veľmi radi, že téma Kosova sa spája stále menej, aspoň navonok a otvorene, so slovenskými Maďarmi. Toto spojenie je pre mňa inak až také absurdné, že spomeniem len toľko: Srbsko na rozdiel od Slovenskej republiky nie je súčasťou Európskej únie a Severoatlantickej aliancie a zároveň, krátko a výstižne, Slováci nie sú Srbi a slovenskí Maďari kosovskí Albánci. Preto poukázať na južné Slovensko pri odmietnutí Ahtisaariho plánu je zavádzajúce a nebezpečné z hľadiska budovania tohto štátu. Nakoniec téma Kosova sa priam ponúka pre opozíciu, aby poukázala na horšie postavenie súčasnej vlády v zahraničí. Áno, poukázať na chyby vlády je síce ústavou predurčená úloha opozície, ale nástroj Kosovo je veľmi zlý a nebezpečný. Na Balkáne už stáročia ľudia riešia svoje konflikty častokrát aj so zbraňami, preto do vnútroštátnych straníckych a parlamentných zápasov by sme nemali zahrnúť takéto medzinárodné vojenské konflikty a povojnové riešenia. Inak sa môže stať, že takto vygenerovanými parlamentnými stanoviskami vyvoláme zbytočné očakávania z jednej alebo z druhej konfliktnej strany, čo môže viesť k nepredvídateľným následkom. Nato, aby sme poukázali na vládnu silu v Európskej únii, máme k dispozícii stále dosť iných politických tém v záujme štátu, ako napr. daňová politika či využívanie jadrovej energetiky atď. A úplne na záver mi dovoľte poznamenať, že doterajšia, miestami až trošku hektická domáca diskusia o Kosove nebola prínosom pre Slovenskú republiku. Nielenže vyvolala zbytočné otázky o našich euro-atlantických partneroch, ale tichým a skrytým spôsobom rozširovala z najvyšších štátnych miest pocit nedôvery voči slovenským Maďarom. Jedna nevydarená, alebo možno pre niektorých vydarená, mediálna debata môže za neuveriteľne krátku dobu zničiť dlhú konštruktívnu mravčiu robotu odvedenú v prospech slovensko-maďarského porozumenia. Toto je nezodpovedné, toto by sme robiť nemali. Strana maďarskej koalície ľutuje, že nakoniec nedošlo k predloženiu spoločného textu deklarácie najmä preto, že keby došlo k malej zmene predkladaného návrhu, posledného návrhu vládnej koalície v prvom paragrafe a keby odvolávka na rok 1999 bola vynechaná, mohli by sme zvážiť hlasovanie aj za tento návrh. Škoda, že širšia politická zhoda nebola dôležitá pre súčasnú vládnu koalíciu. Vážené kolegyne, kolegovia, Strana maďarskej koalície vás žiada o podporu nami predloženého návrhu, ktorý obsahuje v súčasnosti jediné možné riešenie pre Kosovo a zároveň posilňuje medzinárodné inštitúcie, ktorých súčasťou je aj Slovenská republika a ktoré inštitúcie v medzinárodnom kontexte zabezpečujú bezpečnosť našich občanov a garantujú územnú integritu tohto štátu. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)