Drucker, Tomáš, minister zdravotníctva SR (2017-11-29):
Ďakujem pekne. Nechcem to ja dlho naťahovať, ale aj tá téma si zaslúži, aj by som rád na niektoré veci zareagoval. V prvom rade chcem sa poďakovať a pôjdem od konca, pretože v závere sa mi zdala, že tá téma alebo debata bola odborná, že niektorí si prečítali tu koncepciu a niektorí hovorili, že tú koncepcia chýba len preto, lebo si ju neprečítali. A potom musím povedať znova, mne je to ľúto, pani Cigániková, ale ja fakt neviem, kto vám radí, a stačí si možno niečo len prečítať alebo sa na to opýtať, lebo to bola spleť veľmi veľkých, by som povedal, až nezmyslov, ktoré ste prečítali od niekoho, a budem postupne na to reagovať. V prvom rade to, čo vám bolo povedané od iných, štát je zlý vlastník. Častokrát to je pravda, pretože toto je ale nie dôsledok nejakého manažéra, toto je práve nedostatok ambície, ktorú ste aj týmto vyhlásením povedali, že rezignujeme na vzťah k veciam verejným. A pokiaľ budeme naňho rezignovať a dehonestovať tie veci a nemať ambíciu tie veci zlepšovať, no tak to bude vždy trvalo pravda. A súkromné že sú lepšie? Ani to vôbec nie je pravda. Ja vám dám príklad. Pri prepoisťovaní Všeobecnej zdravotnej poisťovne, Dôvery a Unionu, napr. teraz v rámci prepoistenia, čudujte sa, ale poistenci alebo osoby, ktoré sú ekonomicky nákladné, lebo to pekne vidíme, a to úrad aj zverejnil, prichádzajú do Všeobecnej zdravotnej poisťovne. Nikto ich tam nenúti ísť, oni tam idú, lebo vedia, že Všeobecná zdravotná poisťovňa uhrádza zdravotnú starostlivosť pre nich. A tí, ktorí sú ekonomicky nenároční, v živote nepotrebovali v zásade nejakú nákladnú zdravotnú starostlivosť, tak tí odchádzajú, pretože boli v dobrej marketingovej kampani, a to je dôkaz toho, že štát si plní svoje záväzky. Napríklad konkrétne aj keď budeme porovnávať Všeobecnú zdravotnú poisťovňu, dobrá správa je, hoci som to ešte nezverejnil, Všeobecná zdravotná poisťovňa pravdepodobne v tomto roku dosiahne vyrovnané hospodárenie, lepšie povedané, v nejakom pozitívnom pluse. A podarilo sa nám za rok sa popasovať s tou nelichotivou situáciou, za ktorú, som aj povedal, nesie nejaká miera zodpovednosti výpadku financií, ktoré boli. No a čo sa týka, ešte možno taká malá, drobná otázka. Ja by som bol fakt zvedavý, keby ste mali komplikáciu, a to je jedno, či by to išlo o pôrod, alebo inú komplikáciu, či by ste išli do súkromnej nemocnice. Nešli by ste a to nerobia ani pacienti, dokonca aj tie nemocnice. Ja som mal debatu s niektorými súkromníkmi, ani AGEL, ani Svet zdravia to nebol, a sami povedali, je to pravda, keď je to komplikovaný pacient, my ho radšej pošleme do univerzitnej nemocnice. A ja nie som proti vôbec, ja sa teším tomu. Pošlite ho do univerzitnej nemocnice, aspoň budeme špecializovať tú náročnú, medicínsky náročnú zdravotnú starostlivosť, len to treba financovať. Ukončená hospitalizácia je veľký prežitok, ktorý je nezásluhový, to je pravda, ale na druhú stranu nám to aspoň nezvyšovalo financie, pretože DRG, o ktorom teda sa tu rozpráva, ako pán Jurzyca povedal, niekoľko rokov. Od 1. januára sme ho zaviedli, samozrejme, že ten, aby sme nedestabilizovali ten systém. Nemci ho implementovali 12 rokov, my sme ho naplánovali na päť rokov na plnohodnotný prechod na DRG. DRG nás bude všetkých nútiť k tomu, že čím komplikovanejšia záležitosť, tým viac peňazí dostanete. Sadne si štatutárny orgán, jedno, či to bude predstavenstvo, alebo rada riaditeľov, budú vidieť, aké majú náklady, a povedia si, no, chalani, tak len aby sme to dokázali zarobiť, tak musíte robiť tieto zložité veci. Pred rokom som mal jedného riaditeľa, ktorý mi hovorí, že ide zrušiť ortopedické oddelenie a bude robiť artroskopie, lebo to dobre zarába. Veď to je choré! Celý systém, o ktorom ak hovoríme, že tu je, ktorý tu bol vytvorený za ostatné roky, je postavený na výkonoch, na tom, že proste dostane špecialista peniaze za to, keď bude proste liečiť. On sa nebude venovať pacientovi 45 minút, keď príde o peniaze, bude sa mu venovať 30 minút, lebo musí vybodovať. To isté dnes zavádzame do nemocníc. Ten systém sa nedá zmeniť nejakou jednoduchou zmenou. Samozrejme, pripravujeme štandardy, v tomto roku budú predstavené štandardy, zmena odmeňovania za výsledky, aj zdravotných poisťovní, aj poskytovateľov. Ale to je o niečom inom, ako je oddlženie, o ktorom dnes hovoríme. A dovoľte mi ešte zareagovať aj na takých pár vecných faktorov. 647 mil. eur je dlh po lehote splatnosti k 31. 12. Áno, žiadame a pýtame si súhlas Národnej rady na použitie štátnych finančných aktív. Niektorí z vás vedia, čo sú štátne finančné aktíva, že to nie sú rozpočtované peniaze. Dobrá správa dokonca je to, že ministerstvo financií muselo v rámci Eurostatu do deficitu každého roka dať aj dlh nemocníc, takže v zásade nemá to dopad ani na verejné financie, nemá to dopad ani na deficit štátneho rozpočtu a dlh, pretože priebežne sa tieto peniaze účtovali. A je pravda, že to je účet. Ten účet nie je konečný. A ja som písal veľa častí v tom dokumente, v tej koncepcii, a v mojom úvodnom slove som hneď povedal, oddlženie nie je štandardným nástrojom, nie je to dobré, že sme tu, ale riešiť to musíme. A keďže to musíme riešiť, tak to chceme vyriešiť čo najlepšie. A rovnako hovorím, že jednorazovým oddlžením sa to nezmení, pretože tie príčiny, ktoré tu sú, potrebujeme poodstraňovať. Vy ste, pán poslanec Jurzyca, hovorili o niekoľkých dôvodoch alebo teda opatreniach, ale tých opatrení tam bolo oveľa viacej, ktoré sme spustili a realizujú sa. Mnohé z tých dôvodov sú aj nehospodárnosť, možno znížený záujem realizácie niektorých zmien. Ja som pani ministerku spravodlivosti asi začiatkom roka poprosil, aby sme zosúladili aj hmotnoprávnu zodpovednosť štatutárnych orgánov, pretože podľa mňa nie je rozdiel, či je to príspevková organizácia, alebo akciová spoločnosť, keď bola donedávna taká alebo onaká. Ale rovnako nechcem útočiť na tých manažérov, veď oni sú každú chvíľu vystavovaní pocitu, že sú zlodeji, nemôžu byť nejakým spôsobom odmenení, a potom rozprávame, že ako nám chýbajú tí zlí manažéri. Koho tam chceme nájsť? Veď nikto nepríde pracovať do takého prostredia, keď každú chvíľu sú tí ľudia osočovaní a nemôžu byť ani zaplatení. A tak ako povedal aj pán predseda výboru pre zdravotníctvo, pokiaľ nebudeme schopní ufinancovávať naše záväzky a ak máme 80 % nákladov mzdových, no tak proste tam môže prísť aj čarodejník a niektoré veci neurobí. Ale tieto veci aj v jednotlivých opatreniach, ktoré sú dostatočne podľa mňa detailne popísané, v koncepcii sú napísané a ak chceme zabrániť ďalšiemu zadlžovaniu, no tak sú opatrenia, áno, ozdravný plán je len terminus technicus práve na konkrétne exaktné opatrenie, ktoré sa posudzuje. Ja nemám žiadny problém, aj som to povedal, predkladať či cez výbor pre zdravotníctvo, aktuálny stav jeho plnenia, ale sú tam aj konkrétne sankcie za jeho nedodržiavanie. Je to o štatutárnom orgáne, nie o riaditeľovi, takže ak je to kolektívny orgán, nútime, aby bol, aby sa kontrolovala tá vec, teda plnenie ozdravného plánu. Sú tam aj sankcie personálu, nielen voči manažmentu. My musíme aj tým zamestnancom povedať, že ak sa nebude dodržiavať plán, tak musia znášať spoluzodpovednosť, nebudú sa valorizovať mzdy nad rámec zákonom ustanovených povinností. Každý musí cítiť, že tá spoluzodpovednosť je, každý sa nejakým spôsobom len zbavuje zodpovednosti, ukazuje to, však to niekto vyrieši. Nie je pravda, že ten dlh sa spôsobil len za vlád SMER-u. Ten dlh tu je, odnepamäti sa tu generujú dlhy a práve zlým nastavením každoročne, čím pravidelnejším oddlžovaním, a to je jedno, či v päťročných, alebo trojročných intervaloch. No tak všetci to vedia a keď tu bola debata o dodávateľoch špeciálneho zdravotníckeho materiálu, ktorí dlžia najväčšiu časť dlhu, moja otázka, ja som s nimi niekoľkokrát rokoval, prečo dodávate? Prečo proste akceptujete to, že vám niekto tri roky dlží? Oni mi povedali, no lebo my držíme to zdravotníctvo. Hovorím, tak ho nedržte! Tak vyeskalujte tú situáciu, že nebudete dodávať. Veď to je choré, ako to niekto si môže proste v normálnom systéme dovoliť, lebo vedia, že sa to oddlží. Všetci sú nastavení na to, že to vedia, že sa to oddlží. Ten neporiadok je tu dlhodobý a, samozrejme, aj tie riešenia, ktoré sú na zmenu, tak sú také, že ich ani nikto nechce proste prijať. Na konci dňa nikto nie je ochotný nejakým spôsobom urobiť akýkoľvek ústupok a zmenu, ani dodávatelia, ani zamestnanci, ani regióny. Ale ten návrh, ktorý tu dnes máme, je, že tu máme problém so zadlžením zdravotníctva, ktorý musíme riešiť. Ja som vôbec nie rád, že ho musím. Bol by som radšej, keby tu nebol. Ale alternatíva je, prosím vás, aká? Že to nebudeme riešiť? Že necháme, aby to zlikvidovalo naše nemocnice? Pýtajme sa, či tie opatrenia sú dostačujúce, čo urobíme v zásade preto, aby sa to neopakovalo. Vopred pán minister financií, keď som mu prvýkrát povedal, že nečakaj odo mňa, že keď ty, teraz oddlžíme, že zajtra to prestane generovať dlhy. Za minulý rok sa nám podarilo o 20 mil. znížiť zadlžovanie. To znamená, že tempo rastu zadlžovania klesá. Tu boli nejaké také, že to najrýchlejšie a zároveň tempo rastu. Toto sú, neviem, čo sú to za vyjadrenia. Buď tempo rastu klesá, absolútna hodnota dlhu môže stúpať, však to je jasné, keď tempo rastu klesá, tak absolútna hodnota môže byť väčšia. Podstatné je, či nám klesá tempo zadlžovania. V tomto roku očakávame síce len o 10 mil. nižšie zadlženie, ale treba povedať, že sme mali len vo fakultných a univerzitných nemocniciach zvýšené náklady za mzdy o 16 miliónov. Boli tu opatrenia Všeobecnej zdravotnej poisťovne napríklad na zníženie cien za výkony CT rádiodiagnostiky, až o 20 % išli ceny. 60, 70 % týchto CT vyšetrení sa realizuje v nemocniciach. Nikto im to nevykompenzoval. A nie je to jednoduché tlačiť, samozrejme, aj na ľudí, aby zo dňa na deň proste sme zrazu buď prepustili ľudí, alebo zreorganizovali. Preto hovorím o piatich rokoch, o postupnej konvergencii k tomu, aby tieto nemocnice sa nezadlžili. Neklamem, ani vás nebudem zavádzať, že sa to urobí zo dňa na deň. A môžme o tom rozprávať. Tu sa často používajú správy NKÚ. Všimli ste si, za aké obdobie hodnotené sú tie NKÚ? Za roky 2011 a ´15 a dávame ich v roku sedemnástom. Komisia teraz dávala správy z roku 2014. A neviem, prečo sa samobičujeme v tomto. Treba povedať, že máme nejakú ambíciu a víziu to zmeniť, a treba potom hodnotiť, či tie zmeny sa realizujú alebo nie. Ja som kedykoľvek pripravený vám ukazovať konkrétne veci, ktoré sa tu dejú, a nedá sa to hádzať politicky, že to je nejaká strana. Nikto nemal záujem, ani dnes ten záujem neni ani medzi samotnými zamestnancami, ani prednostami, ani primármi opustiť svoje pozície a niečo zmeniť. Keď som sa s pánom prezidentom; pardon, poslednú vec; Gašparovičom minule rozprával, koľko vymenoval profesorov za jeho obdobie, povedal mi, že okolo 600, 700 profesorov a drvivá väčšina bola v zdravotníctve. 95 % tých profesorov sú z verejného zdravotníctva a z ošetrovateľstva. Tak kde je ambícia ľudí pracujúcich v sektore byť profesorom alebo docentom špecializácie, ktorú zastupujeme? Kde je ambícia vychovať si docentov a profesorov v tých špe...? To je problém ministra? To vôbec nie je problém ministra. Divíme sa, že nám odchádzajú ľudia, ale veď oni nevidia svoju budúcnosť. Keď vidia ešte tie priestory, súhlasím s vami. Ale keď nevidia tú sebarealizáciu vďaka tomu, že sami my, národ, ľudia, ktorí tu žijeme, sa proste bičujeme a nemáme záujem nič urobiť pre zlepšenie, len poukazujeme na niekoho tretieho, ako to zle, tak sa nemôžme čudovať v tomto. A už končím, pardon, ja som presvedčený, že sa nám podarí veci posunúť vpred aj mnohými. A chcem sa poďakovať aj dnes za zmenu zákonov, aj za tie prechádzajúce. Nedá sa, neverím na revolúcie v tomto systéme, ak chceme mať nejakú mieru stability, ale dám vám príklady. Sú to ľudia známi, nemusím ich ani citovať alebo teda menovať. Nedávno sme mali prípad, kedy zrazil, bola jedna dopravná nehoda v Bruseli, pomerne vysoko postaveného človeka, mal opuch mozgu, drenáž. Keď už bol pri vedomí, všetko a išli ho, išli mu to vybrať, tak v podstate pri vedomí zvracal, zadusil sa, zástava srdca, niekoľko minút neokysličený mozog. V zásade má mozgovú smrť a povedali v Bruseli, že tak, je nám to ľúto, ale keď sa nepreberie, pôjde do eutanázie, pretože máme schválený, máme zákon o eutanázii. Toto by sa na Slovensku v živote nestalo! Nedávno bol operovaný jeden náš kolega, nazvem to, v Paríži, kde šesť hodín čakal na, s bolesťami a nakoniec mal perforáciu slepého čreva. Ledva ho zachránili. Toto by sa nestalo na Slovensku aj napriek tomu, že máme v zlom stave proste mnohé nemocnice. Ja netvrdím, veď máme 70 mil. každý rok nastavené peniaze, v rozpočte ideme obnovovať. Ak si myslí, že to Drucker alebo niekto iný takto (minister luskol prstami) za deň vylepší, no nevylepší to. Bude to trvať roky. Keď máme problém s nedostatkom špecializačných lekárov, ktoré sme si sami zrušili a povedzme si kedy, atestácie prvostupňové. A dnes nám chýbajú pedopsychiatri, chýbajú detskí dermatológovia, no chýbajú, lebo nám chýba prvostupňová atestácia detská. Ale to budú roky, kým tí ľudia budú mať päť rokov špecializáciu, kým prídu. A to nebudem rezignovať za to, že ten výsledok vám neviem preukázať dnes, že to nerobíme spoločne. Ďakujem pekne. (Potlesk.)