Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2013-04-30):
Dobré popoludnie. Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, ďakujem za udelené slovo. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, vážený pán minister, vážený pán spravodajca, počúvam pozorne a myslím, že nie som celkom uzrozumený s tým, aká je tu dnes atmosféra. Iste, som jej súčasťou a nechcem sa stavať bokom, ale mám pocit, že sme voľajakí nenáležití. Ja by som použil také prirovnanie, že máme horiaci dom, je v ňom ohrozených pomerne veľa obyvateľov a my ako hasiči nezachraňujeme ľudské životy, ale beháme kdesi po obývačke, pozeráme do knižnice a dohadujeme sa, ktorý zo zväzkov treba zachrániť, ktorý nie, čo je vzácnejšie, a akoby nám tie životy boli druhoradé a bavíme sa o niečom, čo by vôbec nemalo byť tým hlavným programom. A presne to si myslím v súvislosti so všetkými nuansami, ktoré vznikajú okolo voľby generálneho prokurátora a okolo, okolo tohto stavu, ktorý vzniká dnes, keď sa snaží vládny SMER nájsť spôsob, ako situáciu, ktorú ste nazvali mnohí patovou, nie je to dôležité, ako ju vyriešiť. Ja som presvedčený, že toto skrátené legislatívne konanie netreba napádať, ale treba ho ešte viacej skrátiť. Ak myslíme na tých ľudí, ktorí horia, a nie na tie knižočky, ktoré, budeme sa baviť o tom, ktoré sú cennejšie, ktoré viac a ktoré menej, tak musíme urobiť len jednu jedinú vec a ja si myslím tak, ako som tu už raz povedal v tejto súvislosti, že celkom reálnu, aj keď možno pre mnohých nepredstaviteľnú. To skrátenie skrátenia tohto konania vidím v tom, aby po všetkom, čo sa udialo, a po všetkých tých prestrelkách, ktoré, ja si myslím, že tých horiacich ľudí vôbec nemôžu zaujímať v tejto krajine, aby pán prezident pristúpil k tomu, čo mal urobiť už dávno, aby legálne zvoleného generálneho prokurátora jednoducho vymenoval. Ak by sme to dokázali urobiť, zachránili by sme veľmi veľa. A vôbec nejde o to, že ktorá strana tohto parlamentu, tejto snemovne bude mať navrch, pretože o to predsa vôbec od počiatku nikdy nešlo. Tu ide o to, že v tejto krajine, ak sme si to nevšimli, ľudia prestali veriť v spravodlivosť, že v tejto krajine strach víťazí nad odvahou, lotroviny nad svedomím, že v tejto krajine je toľko prípadov a príkladov, ktoré, keď sa pustíme do ich menovania, tak nedôjdeme na ich koniec, že nám tu hynú ľudia s prepichnutými krkmi, že sa nám tu úplne drzo rozkrádajú milióny pod rúškom akýchsi pochybných projektov, že sa na rozhodnutie v základných veciach čaká celé roky. Opakujem, ľudí vôbec nemôže zaujímať, ako sa tu budeme a dokedy budeme ešte rozprávať o tom, ako treba tento proces skrátiť, ako ho vyriešiť, aké nuansy. Iste, vystúpilo tu veľa právnikov a ja nepochybujem, že všetci mali svoju pravdu, ale nepochybujem ani o tom, že táto pravda, naozaj, tých, ktorí nás sem poslali, nezaujíma v tej miere, aby sme jej prikladali až takú veľkú vážnosť, ale, naopak, že sme povinní nájsť spôsob, a ja ho ešte raz zopakujem, spôsob, aby vznikla teda atmosféra, ktorá bude veľmi veľkorysá. To bude veľmi dobré, ak dokáže vládny SMER s pánom prezidentom nájsť riešenie, ktoré jednoznačne bude riešenie pre túto krajinu a nie pre stranu, jednu, druhú alebo tretiu. Vidíte v tom niečo nereálne? Som ozaj až taký naivný? Pánovi prezidentovi končí za chvíľočku volebné obdobie. Za chvíľu sa stane súčasťou histórie tejto krajiny. Utŕžil veľa rán, mnohé mu budú životopisci vyčítať. Má jedinečnú šancu životopis si veľmi dobre vylepšiť. Čo keby tí, čo majú naňho vplyv, mu to poradili. Nejde mi vôbec o to, aby som zachraňoval niečí životopis, ale o to, aby to, čo trápi ľudí, ktorí prestali veriť v spravodlivosť v tejto krajine, ktorí sa boja, ktorí sa boja mnohokrát prehovoriť, ktorí sa boja poukázať na zlo, lebo oprávnene sa domnievajú, že veľa riskujú, aby konečne našli toho rozhodcu. Musí to byť veľmi, veľmi, veľmi nenápadný a nestranný človek. Ideál nenájdeme. Ja vôbec nie som oprávnený hodnotiť pána Čentéša. Neviem, nikdy som ho ani naživo tuším nevidel, ale som presvedčený, že lepšia voľba v tejto situácii, ako dodržať zákonný proces, ktorý tu bol, a tohto nenápadného a možno ozaj zákonu a zákonnosti oddaného človeka do tej funkcie postaviť. Viete, v roku ´82 boli Majstrovstvá sveta v Španielsku vo futbale. Pamätám si, mali sme tam vtedy svojho zaujímavého reprezentanta, bol to rozhodca Christov, ktorý pískal tuším finále. Ja nie som veľmi veľký fanúšik športu, skôr taký turista, nesledujem to, ale vtedy ma to zaujalo a pozval som pána Christova na besedu do Medzilaboriec, kde som vtedy pôsobil. Prišiel a bola to zaujímavá diskusia. A pri večeri po besede sme sa tak bavili, už aj vtedy to bolo relatívne módne, o korupcii vo futbale. O tom, že za koľko sa dá kúpiť zápas a koľko treba, a on hovorí, áno, tu možno v Československu, vtedy to bolo ešte hlboké Československo, aj to tak možno býva, ale poviem vám pravdu, v tých veľkých zápasoch, keď prídem ako rozhodca, nikdy sa nestane, že by si ma chcel niekto kúpiť. A nielen kvôli tomu, že by tá morálka tam víťazila tak excelentne nad tou našou vtedajšou československou, ale im sa to jednoducho neoplatí. Ono to všetko lepšie funguje s tým, keď sa snažia aj tí, ktorí by mohli mať záujem na kúpení si môjho verdiktu, keď sa snažia o nestrannosť, lebo vedia, že v konečnom dôsledku, ak by ma dneska zaplatili, zajtra ma zaplatí niekto iný, že by to bolo veľmi drahé, nevýhodné, že by to proste nefungovalo. Nie z morálneho pohľadu, ale z pohľadu funkčného pohľadu na svet futbalu. Nuž prepáčte túto odbočku, ale ani neviem, do akej miery teda pán Christov vtedy to povedal ozaj s plným presvedčením, nikdy som sa viac s ním nestretol, len si myslím, že práve takého arbitra, ktorý nám nebude sympatický a ktorý nebude náš alebo ich, ktorý bude jednoducho nad vecou, takého strašne potrebujeme. Nie my tuto stopäťdesiati s relatívne slušným a pokojným spôsobom života, kde nám mnohokrát unikajú starosti bežného dňa, ale potrebujú to občania tejto krajiny, ktorí, opakujem po tretíkrát, strácajú vieru a sú presvedčení, že sa to neoplatí. Neviem, s akými vy sa stretávate reakciami, ja možno som nejaký atypický diskutér so svojimi, nechcem povedať priaznivcami alebo voličmi, ale proste s ľuďmi, s ktorými sa stretávam, a ako keby sa dohodli na jednej ohromne skeptickej vete: „Že sa ti to ešte chce, veď to je úplne stratené.“ No, samozrejme, sme tu kvôli tomu, aby sa nám chcelo, a preto apelujem na riešenie, ktoré som navrhol, ako na riešenie, ktoré, keď by ste sa tak rozhodli, toto krídlo, a keby ste si povedali, áno, budeme tí politickí frajeri, ktorí to dokážu, a prekvapíme všetkých a možnože získame také body, ktoré nik ani by neočakával, že ich nemôžme získať, keby ste sa na tom zhodli. Ja osobne by som, a bez ohľadu na iné súvislosti, vám veľmi zo srdca zatlieskal za takéto riešenie, ktoré vidím ako schodné a veľmi potrebné. Skončím možno s tým, že pripomeniem, ak som dobre pochopil kolegu pána poslanca Hlinu, spomínal si tú budovu, ktorá sa ti zdá na tej Štúrovej ulici, že je voľáka ponurá, alebo ako si to povedal? A chcem, možnože si mi tak trocha nahral takú analógiu, tá budova od známeho slovenského architekta Emila Beluša, rodáka zo Slovenskej Ľupče, ktorý má veľa diel, práve nedávno, pred pár dňami bolo vyhlásené jeho ďalšie dielo vo Zvolene pri malej stanici za významné lesnícke miesto. Chcem povedať, že táto budova je stále nedokončená, vnímate to okno hore na fasáde, mala tam byť vraj socha boha Hermesa, boha, ktorý bol patrónom obchodníkov a zlodejov, a možno aj z toho dôvodu sa tam táto socha nikdy zatiaľ nedostala. Nebudem horliť za to, aby sme tam dali teraz, v týchto časoch, sochu božstva, ktoré je patrónom zlodejov, bola by to veľmi priehľadná prvoplánová analógia. Skôr si myslím, že keby sa tam dostala tá justícia a keby mala poriadne zaviazané oči, že by ozaj nerozlišovala ani SMER, ani OĽaNO, ani iných, jednoducho, aby sme tam dostali symbol a pod tým symbolom generálneho prokurátora, ktorý bude plniť to, čo, opakujem, nie my stopäťdesiati, ale ľudia tejto krajiny potrebujú, lebo sa oni potrebujú prestať báť a potrebujú začať veriť v spravodlivosť. Máme to v rukách a ja vás o to prosím. Ďakujem. (Potlesk.)