Jarjabek, Dušan, poslanec NR SR (2013-02-07):
Príjemný dobrý deň, vážená pani predsedajúca. Vážená pani podpredsedníčka, dámy a páni, ja mám trošku iný názor na tú problematiku ako pani Vášáryová, čo je pochopiteľné. A aby sme nepodľahli dojmu, že dejiny sa začínajú vstupom podaktorých z nás do politiky, chcem vám porozprávať jeden starší príbeh, ktorý veľmi úzko súvisí s tým, ktorý tuná títo predkladatelia práve predkladajú. Pred dvadsiatimi rokmi, krátko po novembri 1989 niektorí slovenskí umelci zaútočili na umelecké fondy. Hovorili vtedy o tom, že fondy prejedajú príspevky umelcov na nehoráznych platoch úradníkov, že fondy rozdávali milióny na štipendiách a odmenách obľúbencom socialistickej vlády, a zdôrazňovali, že v novej demokratickej spoločnosti každý nesie zodpovednosť za seba samého, a teda niet dôvodu, aby sa tvorila akási umelecká vzájomná podporná pokladnica. No a jedným z mužov, ktorí sa veľmi usilovali o zrušenie fondov, bol vtedy aj istý dlhoročný kolega spolupredkladateľky návrhu, ktorý máme na stole. A predstaviteľom Literárneho fondu dosť dlho trvalo – (Vystupujúci sa obracia na predkladateľku.) poviem aj to meno, aby ste potom, môžete sa mračiť, a teraz aspoň rozmýšľajte o tom, kto to bol, teraz chvíľočku je na vás pekný pohľad – jedným z mužov, ktorí sa veľmi usilovali o zrušenie fondov, bol vtedy aj istý, ako som povedal, dlhoročný kolega spolupredkladateľky návrhu, ktorý máme na stole, a predstaviteľom Literárneho fondu dosť dlho trvalo, kým mu na základe dokladov vysvetlili, že o použití prostriedkov vo fonde nerozhodovali a nerozhodujú papaláši a úradníci, ale že tu funguje systém komisií, do ktorých vysielajú svojich zástupcov profesné združenia tých umelcov, ktorých príspevky príslušná komisia aj rozdeľuje, a iba a výlučne tieto komisie rozhodujú o tom, kto dostane cenu, prémiu, štipendium, príspevok na tvorivý pobyt či na cestu na festival alebo na konferenciu, alebo iný druh podpory. S veľkým prekvapením vtedy ten kolega predkladateľky zistil, že umelecký fond všetky zdroje získané z dvoch percent odvodov z honorárov vracia týmito formami umelcom a že platy, nájomné a údržbu si musí uhradiť z iných príjmov. Potom zasiahol osud. A onen kolega pani predkladateľky mal vážne zdravotné problémy, ktoré ukončili jeho umeleckú kariéru. A Literárny fond bol tou organizáciou, ktorá na neho, na rozdiel od iných, nezabudla, ktorá mu opakovane prispievala na liečebné a rehabilitačné pobyty a pomáhala riešiť aj sociálne problémy, ktoré jeho nútenou nečinnosťou začali vznikať. Z vášnivého bojovníka za likvidáciu fondov sa na sklonku života stal jeden z ich najplamennejších obrancov. Pochopil, aké je dôležité mať aj kolegov, ktorí vás nehodia cez palubu. Maco Debnár to bol inak, aby ste nemuseli dlho rozmýšľať. V dôvodovej správe predkladatelia argumentujú takzvaným dodatočným zdanením umelcov. Vnímajú ako nespravodlivosť, že umelci zo svojich príjmov okrem dane odovzdávajú zo zákona 2 % umeleckým fondom. Je pravda, že socializmus si podporu alebo aspoň poslušnosť umelcov kupoval aj tak, že im z honorárov nevyruboval také dane ako iným občanom. A možno je niektorým za tými časmi skutočne aj smutno. Ale rovnako je pravdou, že už v roku 1920, keď vzniklo Slovenské národné divadlo, vznikla v Bratislave aj pobočka Jednoty českého herectva a každý člen divadla zo svojej gáže odvádzal do spoločnej pokladnice pravidelné príspevky určené na podporu vdov a sirôt po divadelníkoch. A prispievali všetci, aj Borodáč s manželkou, aj Oskar Nedbal, aj Bagar. Dokonca aj kapitalistický divadelný podnikateľ, vžitý symbol buržoázneho znásilňovania kultúry v mene komerčného úspechu, Antonín Drašar povoľoval vo svojom Slovenskom národnom divadle pravidelné usporadúvanie benefičných predstavení, z ktorých zisk používala stavovská organizácia na podporu tých, ktorí boli sociálne odkázaní. Takže, takže by možno bolo namieste premýšľať, ako je možné, že naši divadelníci boli v 20. a 30. rokoch kolegiálnejší a sociálnejšie cítiaci ako slovenskí umelci na začiatku 21. storočia, v mene ktorých v Národnej rade Slovenskej republiky pani Vášáryová a pán Beblavý predkladajú svoj návrh zákona. Vážené kolegyne a kolegovia, nechcem plytvať, samozrejme, vaším časom, ale predpokladám, že len málokto z vás si preštudoval napríklad na webe dostupné výročné správy Hudobného, výtvarného a Literárneho fondu. Keď som sa zahľadel do spisov, ktoré Literárny fond publikoval pri svojich päťdesiatinách v roku 2004, z množstva čísel a mien, kam sa strácali peniaze umeleckého fondu, ma zaujalo napríklad, že tvorivé štipendium v roku 1974 napríklad dostal Dušan Hanák, v roku 1983 Vladimír Števko, Ladislav Volko či Ernest Weidler. Výročné ceny Literárneho fondu dostali napríklad Miloš Pietor, Mária Kišoňová – Hubová, Dominik Tatarka, Martin Holý, Juraj Jakubisko, Igor Luther, Alfonz Bednár, Jozef Króner, Gustáv Valach, Viliam Záborský, Eva Krížiková, Ján Solovič, Elena Kitnárová, Leopold Haverl, Stanislav Párnický, Marián Labuda, Ľubomír Vajdička, Miroslav Luther, Ivan Mistrík, Emília Vášáryová, Martin Huba, Milan Kňažko, Peter Mikulík, Marián Zednikovič, Ctibor Filčík, Blahoslav Uhlár, Dušan Jamrich a mnohí iní. Mimochodom, všetci menovaní tie prémie a ceny dostali pred rokom 1989. Za desaťročie, 1994 až 2003, rozhodla príslušná sekcia fondu vyplatiť v 152-ch prípadoch 1,87 mil. Sk na tvorivých štipendiách. Ocenila vyše 400 umeleckých výkonov v celkovej výške 6,31 mil. Sk a na prémiách za jednotlivé mimoriadne umelecké výkony prizná na návrh divadiel 6,3 mil. Sk. Napríklad v roku 1998 dostal štipendium Literárneho fondu jeden z predkladateľov návrhu pán Beblavý na umelecký preklad divadelnej hry. Dovoľte, aby som túto vetu zopakoval. Napríklad v roku 1998 dostal štipendium Literárneho fondu jeden z predkladateľov návrhu pán Beblavý na umelecký preklad divadelnej hry. Hudobný fond opakovane podporil tvorbu nových slovenských hudobných diel napríklad cez štipendiá Iľjovi Zelienkovi, Jurajovi Hatrikovi, Egonovi Krákovi, Norbertovi Bodnárovi, Vladimírovi Bokesovi, Víťazoslavi Kubičkovi, Vladimírovi Rusó, Ľubici Salamon – Čekovskej, Matúšovi Jakabčicovi, Ivanovi Paríkovi, Petrovi Machajdíkovi, ale aj ocenil interpretačné výkony napríklad, a naozaj len výberovo spomeniem, Daniela Vuranovského, Jozefa Ľuptáka, Dievčenský zbor gymnázia a základnej školy Maraya z Košíc, profesora Jána Vladimíra Michalka, Eugena Procháca, dirigenta Rastislava Štúra, akordeonistu Borisa Lenka, ale podporuje aj slovenskú populárnu hudbu a odmenil napríklad Ivana Táslera za piesňovú tvorbu pre jeho skupinu, Mariána Jasovského, za vydanie CD Jara Filipa, Luciu Piussi niekoľkokrát za viacero CD skupiny Živé kvety, Martina Valihoru za reprezentáciu našej džezovej hudby, Petra Zagara a mnohých iných. Fond výtvarných umení udelil výročné ceny napríklad Jozefovi Cesnakovi, Ivanovi Popovičovi, Ladislavovi Kušnírovi, Matúšovi Dulovi, Dane Bořutovej, Ondrejovi Zimkovi, Dagmar Srnenskej, ale podporil aj mnoho študijných ciest slovenských výtvarných umelcov a architektov za dôležité, na dôležité zahraničné výstavy, prispel na usporiadanie desiatok výstav a tvorivých pobytov. Aby bolo jasné, opakujem, to bolo len pár náhodne vybraných mien a čísel z výročných správ fondov, o ktorých je dnes reč. Ale aj tých pár mien a čísel naznačuje, že umelecké fondy od svojho vzniku v roku 1954 zohrávali veľmi významnú a naozaj niekedy nezastupiteľnú úlohu pri podnecovaní nových tvorivých činov. Napokon už prvý výbor Literárneho fondu, ktorému predsedal Pavol Horov, a jeho členmi boli Ľudo Zúbek, Margita Figuli, doktor Andrej Mráz a Juraj Špitzer, naznačil, že to s podporou tvorby myslí vážne. Veď prvými štipendistami fondu boli Rudolf Jašík, Zuzka Zguriška, Štefan Králik, Janko Alexy, Viktor Egri... (Hlas predkladateľky.) Buďte taká láskavá, pani Vášáryová, nebuďte nervózna, chvíľočku ma počúvajte v tichosti, ako som počúval ja vás. Je to také okrem iného aj slušné. A o tej slušnosti vy veľmi rada a často hovoríte. (Vystúpenie prerušené predsedajúcou.)