B. Bugár, podpredseda NR SR: (2005-06-30):
Takže týmto vyhlasujem rozpravu za skončenú. Chce zaujať k rozprave stanovisko navrhovateľ? Nech sa páči. J. Langoš, predseda Správnej rady Ústavu pamäti národa: Ďakujem pekne za slovo. Vážená Národná rada, pán predsedajúci, pán minister, dámy a páni, dovoľte mi, aby som stručne zhrnul a odpovedal na názory a otázky, ktoré ste položili k predloženej správe v rozprave. Vystúpenia poslancov mali rôzny charakter a ja som si ich dovolil zhrnúť do troch oblastí: Jedny vyjadrovali zásadný odpor voči zákonu o pamäti národa a voči existencii ústavu a voči úlohám a výsledkom plnenia úloh, zákonom uložených, ústavom. Druhé postoje a názory alebo druhú oblasť tvorili osobné útoky a v tretej časti alebo v tretej oblasti vystúpení poslancov sa poslanci zaujímali o tzv. zväzkovú agendu Štátnej bezpečnosti a o úlohu tajných spolupracovníkov, o to, či boli a neboli. Zaznelo niekoľko podnetov. Pán poslanec Heriban, ja som sa zaviazal už vo výbore, že sa ústav bude usilovať jasnejšie rozdeliť zverejnené registre zväzkov. Musím povedať, že je to veľmi zložitá technická úloha, je riešiteľná, ale nedá sa to urobiť z večera do rána, pretože sú zverejnené bitové mapy stránok a my musíme všetky záznamy vložiť do textovej databázy a tú potom organizovať. Takže je to riešiteľná úloha, ale bude trvať nejaký čas. Ja sa veľmi ospravedlňujem, že to takto časovo prišlo. Chcem ešte povedať svoje stanovisko ku kritike výdavkov alebo štruktúry výdavkov ústavu, ktorá tu odznela. Ústav pamäti národa má Správnu radu, má Dozornú radu, každoročný vykonávaný externý audit a účtovnú uzávierku predkladá ministerstvu financií, takže vlastne financovanie z hľadiska úloh ústavu, z hľadiska dohľadu, z hľadiska riadenia Správnou radou, ktorá je zvolená Národnou radou a vymenovaná prezidentom a vládou. V podstate my máme výsledky hospodárenia schválené štátnymi orgánmi a audítorom a myslím si, že účtovníctvo je úplne v poriadku. Dámy a páni, je mi ľúto, ale musím povedať k tej druhej oblasti názorov a postojov, že tzv. zväzková agenda produkovaná Štátnou bezpečnosťou, teda nielen Štátnou bezpečnosťou, ale aj ÚŠB, má pre historické skúmanie epochy nacizmu a komunizmu, čo je hlavná úloha Ústavu pamäti národa, v našich moderných dejinách marginálny význam. Iste je pravda, že udavačstvo v čase nacizmu a v čase komunizmu je považované verejnosťou za morálne odporné a vzrušuje verejnosť a zaujíma novinárov, ale hovorím, že skúmanie tohto denného vplyvu Komunistickej strany a jej politickej polície na spoločnosť sa stane predmetom záujmu odborníkov, až keď začnú skúmať každodenný život ľudí v epoche komunizmu. Táto činnosť Štátnej bezpečnosti vlastne pod politickým riadením Komunistickej strany znamenala každodenný dohľad nad spoločnosťou. Aj ako jedna z politických línií Komunistickej strany. Základnú evidenciu zväzkov ŠtB sme zverejnili ako prvú preto, lebo nám to ukladá zákon a registračné protokoly ŠtB sme prevzali od Slovenskej informačnej služby medzi prvými dokumentmi, a to v tom poradí, v akom sme ich spracúvali a zverejňovali – Krajská správa Košice, Krajská správa Banská Bystrica, Krajská správa Bratislava. A aj preto, lebo na Slovensku nebol vykonávaný lustračný zákon a ľudia podľa nášho názoru, ale aj podľa názoru zákonodarcu, v rozprave vedenej v roku 2002, majú právo poznať minulosť tých, ktorí im vládnu. To je základná téza, ktorá bola schválená slovenským parlamentom pri schvaľovaní zákona. Tieto protokoly ešte doplníme na internetovej stránke o register agentov z päťdesiatych rokov bratislavskej správy ŠtB, o registre pražskej centrály, teda centrály II. správy a X. správy ŠtB, Hlavnej správy vojenskej kontrarozviedky a Hlavnej správy rozviedky. Spracúvame ich. Zverejnili sme 75 000 záznamov krajských správ a v konečnom dôsledku, keď zverejníme ostatné registračné protokoly centrálnych správ, tento počet sa zvýši o približne 100 000 záznamov. Čiže konečná fáza naplnenia tohto ustanovenia zákona, tejto povinnosti, bude znamenať nárast o ďalších 100 000 záznamov. V dohľadnom čase uzavrieme túto zákonom stanovenú čiastkovú úlohu Ústavu pamäti národa. Chcem povedať, že hlavnou úlohou ústavu, a o tom sme hovorili, aj v správe je to dostatočne dokumentované, je odborná verejná činnosť na obnovení našej pamäti a pamäti ďalších generácií o takých významných historických skutočnostiach, ako boli deportácie obyvateľstva, ako boli veľké transfery majetku, teda informácie o arizácii a ďalších neskorších konfiškáciách súkromného majetku, údaje a historické fakty o väznení ľudí v koncentračných táboroch bez právoplatných rozsudkov, o politických procesoch a vraždách civilného obyvateľstva. Zámerom slovenského parlamentu v roku 2002 bolo a základnou úlohou ústavu je, aby osobné tragédie stoviek tisícov nevinných ľudí, ktoré spôsobil nacistický a komunistický režim, a ich mená a mená vinníkov zostali v našej pamäti a v pamäti budúcich generácií, aby sa také režimy už nikdy na Slovensku nedostali k moci. A ak budeme môcť toto rozšíriť aj na strednú Európu, aby sa v strednej Európe a v Európe nedostali k moci. Podľa môjho názoru najvýznamnejším nepochopením zámeru zákonodarcu, teda zámeru zákona a kľúčovej úlohy ústavu, bol názor vyslovený v rozprave, že v štvrtej časti správy, ktorá má názov Analýza pojmov a dokumentácia nacistických a komunistických zločinov, „je nezmyselný“, citujem, „exkurz do histórie, jedna z vedeckých prednášok Ústavu pamäti národa, vôbec sa netýka činnosti, o ktorej má podávaná správa hovoriť“. Preto sa za všetky ostatné nedorozumenia pokúsim vysvetliť skutočný zmysel a význam tejto zásadnej časti správy. Dámy a páni, po porážke nacizmu nastala predovšetkým v Nemecku, ale aj v iných krajinách doba denacifikácie spoločnosti, ktorá spôsobila, že celých 60 rokov je nacizmus ako zločinecká ideológia neobnoviteľný a ani neboli pokusy ho obnoviť v západnom svete. Pri vedomí zločinov spáchaných komunistickým štátom po roku 1945 je dôležité hovoriť, aspoň hovoriť o dekomunizácii ako obdobe denacifikácie. Po páde protiprávneho a nemorálneho komunistického režimu, obdobne ako denacifikácia po vojne, aj vyrovnanie sa s týmto režimom stojí na tom, či demokratický právny štát Slovenská republika splní základné predpoklady na obnovenie práva a spravodlivosti a či si zapamätáme zločiny a ich obete tak, aby sa už nikdy neopakovali. Sú to štyri predpoklady, na ktorých bola postavená aj denacifikácia: - rehabilitácia obetí, - reštitúcia majetku obetí, - odsúdenie vinníkov a - zákaz výkonu štátnych funkcií pre predstaviteľov totalitného režimu. Nemecký filozof Karl Jasper vo svojej zásadnej povojnovej práci Otázka viny definoval štyri druhy viny, a to vinu politickú, kriminálnu, morálnu a metafyzickú. Ústav pamäti národa zhromažďuje dokumentáciu o politickej a kriminálnej vine za spáchané zločiny, ktorých sa dopustil štát HSĽS a štát KSČ v čase neslobody, tak ako ich definuje medzinárodné trestné právo. Zopakujem zo správy, že „zločin proti ľudskosti znamená vraždu, deportáciu alebo násilný presun obyvateľstva, uväznenie alebo iné závažné zbavenie osobnej slobody, porušujúce základné pravidlá medzinárodného práva, mučenie, prenasledovanie akejkoľvek identifikovateľnej skupiny alebo kolektívu z politických, rasových, národnostných, etických, kultúrnych, náboženských dôvodov alebo z iných dôvodov, ktoré sú všeobecne uznávané ako neprípustné podľa medzinárodného práva a nedobrovoľné zmiznutie ľudí,“ a druhá časť definície, „ak bol spáchaný ako súčasť rozsiahleho alebo systematického útoku namiereného proti civilnému obyvateľstvu s vedomím takého útoku podľa vopred dohodnutého plánu, teda osnovanie zločinov proti ľudskosti“. Aspoň stručne zmienim fakty o nacistických a komunistických štátnym režimom organizovaných a vykonaných zločinoch v čase neslobody na Slovensku, v Česko-Slovensku, a teda aj na Slovensku. Je ich tucet: 1. Arizácia židovského majetku. Hodnota židovského podnikového majetku okolo 10 000 likvidovaných podnikov a 2 500 arizovaných podnikov sa odhadovala na 530 mil. Sk. Ďalej bol arizovaný domový, teda súkromný majetok Židov, ktorého hodnota sa odhaduje na 950 mil. Sk. Výška priznaných arizovaných bankových vkladov činila približne 350 mil. Sk. Na území slovenského štátu bolo okrem Bratislavy 8 872 obytných domov v úplnom a 143 v čiastočnom vlastníctve Židov. Arizovaných bolo aj približne 100 000 ha pôdy. Tento majetok predstavoval približne 38 % národného bohatstva. Zmenil majiteľa. 2. Druhý zločin. Židovské a cigánske koncentračné tábory na Slovensku. V koncentračných táboroch v Jarabej, Ilave, Ústí nad Oravou, Hanušovciach nad Topľou, Revúcej, Nižnom Hrabovci a Dubnici nad Váhom bolo od roku 1941 sústredených 37 000 Rómov kočujúcich alebo usadených v osadách. Presnejšie vyčíslenie nie je možné, pretože v koncentračných táboroch boli internovaní ako asociálne živly. Židia boli internovaní v koncentračných táboroch v Žiline, Poprade, Seredi, Patrónke, Novákoch a Vyhniach. Po vypuknutí povstania boli Rómovia vystavení represáliám a likvidácii zo strany okupačných jednotiek. V Tisovci bolo popravených 44 osôb, v Čiernom Balogu 60 osôb, v Ilii-Kremničke bolo popravených 109 osôb. Hrubý odhad vypracovaný po vojne uvádza približne 11- až 16-tisíc zavraždených Rómov. 3. Deportácia časti občanov z koncentračných táborov na územie ríše. V prvej vlne deportácií v roku 1942 bolo do ríše deportovaných okolo 57 000 Židov, v druhej vlne v roku 1944 bolo deportovaných približne 13 000 Židov. Takmer všetci boli zavraždení, takmer nikto sa nevrátil domov. 4. Ľudia odvlečení príslušníkmi SMERŠ a NKVD v rokoch 1944 – 1945 do Sovietskeho zväzu. Po prechode frontu cez územie Slovenka bolo príslušníkmi SMERŠ a NKVD odvlečených do sovietskych koncentračných táborov 6 937 občanov zo Slovenska, z nich v Sovietskom zväze zomrelo 528. 5. Odsun občanov nemeckej a maďarskej národnosti. V rokoch 1947 – 1949 bolo zo Slovenska deportovaných do Maďarska 89 660 Maďarov a v rokoch 1946 – 1947 bolo deportovaných 43 538 Maďarov do Čiech. Do konca októbra 1945 bolo zo Slovenska deportovaných 32 450 Nemcov, z Česko-Slovenska podľa nemeckých zdrojov bolo deportovaných 2 900 000 Nemcov, z nich 300 000 v dôsledku deportácií zahynulo. 6. Koncentračné tábory po roku 1948. Medzi rokmi 1948 – 1954, pre jednoduchosť, bolo bez rozsudkov internovaných v koncentračných táboroch 80 000 ľudí. 7. Akcia B. V tzv. akcii B bolo deportovaných ako nepriateľské osoby 4 739 osôb, ktoré žili v 1 838 rodinách. Bola to deportácia rodín. 8. Politické čistky na vysokých školách. Po roku 1948 stratilo prácu viac ako 600 pedagógov. Akčné výbory vyhnali z vysokých škôl 10 000 poslucháčov. Ďalšie stovky tisícov uchádzačov nemohlo študovať pre zlý kádrový posudok. 9. Likvidácia súkromníkov. Do roku 1953 sa ocitla polovica z 380 000 súkromných roľníkov v JRD. Podstatná časť nedobrovoľne. Na konci 70. rokov súkromne hospodárilo v Česko-Slovensku iba 3 000 ľudí. Vyhnaných bolo viac ako 2 000 roľníkov. Zaniklo niekoľko stotisíc živností, v roku 1949 bolo zatvorených 65 000 obchodov. 10. Politické vraždy a politické súdne procesy. Popravených bolo najmenej 247 politických väzňov. Boli to justičné zločiny. Vo väzniciach skončilo z politických dôvodov viac ako 26 000 ľudí, mimosúdne bolo perzekvovaných 300 000 občanov. V táboroch a väzniciach dozorcovia umučili na smrť okolo 44 000 nevinných ľudí. Tajná polícia prenasledovala tisíce veriacich. Pri najväčšom záťahu na cirkev bolo v roku 1950 zatknutých 1 500 rímskokatolíckych kňazov. Boli zrušené rády a gréckokatolícka cirkev. 11. Vraždy na hraniciach. Pri pokuse o emigráciu do slobodného sveta na hraniciach s Rakúskom a Nemeckom zahynulo najmenej 262 utečencov. 174 bolo priamo zavraždených pohraničnou strážou. Na elektrických drôtoch pod napätím 3 000 V zahynulo 80 ľudí. O život prišlo aj 645 členov pohraničnej stráže, mladých vojakov, pri stretoch s utečencami bolo zabitých 70, ostatní spáchali samovraždu alebo nedopatrením umreli na elektrických drôtoch a na mínových poliach. Dokumentovať, uchovať v našej pamäti a v pamäti budúcich generácií tieto tragické udalosti je hlavnou úlohou Ústavu pamäti národa. 12. V roku 1968 bolo Česko-Slovensko vojensky okupované a až do roku 1990 bola na čele štátu kolaborantská komunistická vláda dosadená a udržiavaná cudzou okupačnou mocou. Podľa môjho názoru sa na Slovensku skončila vojna až pádom protiprávneho a nemorálneho komunistického systému v roku 1989 a odchodom posledného sovietskeho generála z územia Slovenskej republiky na jar v roku 1991. Dámy a páni, považujem za životne dôležité, aby sme my žijúci, ale aj budúce generácie vnímali hodnotu a cenu osobnej slobody a čo znamená jej strata pre nás osobne a pre celú spoločnosť a trvali na povinnosti štátu chrániť ju. Považujem za životne dôležité, aby sme vnímali hodnotu a zmysel štátnej suverenity, zvrchovanosti a nezávislosti republiky. Lebo to sú hodnoty, ktorých by sme sa nemali vzdať za žiadnu cenu. Dámy a páni, tieto strohé historické fakty odzneli prvýkrát na pôde Národnej rady Slovenskej republiky a za túto príležitosť vám zo srdca ďakujem. (Potlesk.)