Osuský, Peter, poslanec NR SR (2011-09-14):
Vážený pán predseda, vážení členovia vlády, vážená snemovňa, keď hovoril jeden z mojich predrečníkov o našom včerajšom teambuildingu a v tesnom závese potom o prvých lezeckých úspechoch svojho batoľaťa, alebo ako by sa po slovensky správne povedalo lezúňa, tak ma napadlo, keď som potom sledoval priebeh ďalšej debaty, aby ho nepostihlo to, že hrdá manželka mu bude ukazovať chodiace dieťa. Zdá sa, že sa tá rozprava chýli ku koncu, ale pokladám si za povinnosť, že keď už niekto so mnou robí teambuilding, tak tú hodenú rukavicu prijmem, a teda zúčastňujem sa teambuildingu. Diskusia sa dotkla všetkého. Všetkého, čo sa len spomenúť dalo. Chvíľami to bola dosť tristná debata. Blato lietalo na všetky strany a pre mňa z toho ako sediment zostáva to, že sa vlastne i tuná, i v týchto časoch odohráva historicky jeden z prvých pokusov skúsiť vytrhnúť našu krajinu Slovensko, no môžem povedať, že sa to netýka len nás, z akéhosi takmer historického marazmu. A aby som nevzbudzoval komplexy v súčasníkoch, vrátim sa viac do histórie. Veľký Tomáš Garrigue Masaryk musel poznať svojich ľudí, keď im hovoril: „Nebát se a nekrást.“ Musel vedieť a poznať svojich pappenheimských, a ja si, s dovolením, toto heslo prisvojujem a hovorím si: „Nekradni a potom sa nemusíš báť.“ Prvá republika mala svoje liehové aféry. Mala svoje uhoľné aféry. Potom sme zbavili majetku a poslali na smrť 70-tisíc spoluobčanov. A kradli sme. Potom prišiel režim, ktorý mal lúpež vo svojom takmer hesle. A potom bola nádej, že táto krajina by sa mohla konečne vydať na lepšiu cestu. To, že tá cesta existuje, nám úspešne predcvičujú naši nordickí európski bratia. Predcvičujú nám to politici v tých krajinách, ale aj ich občania. Občania, pre ktorých je politik dopúšťajúci sa toho, že kradne, morálnou mŕtvolou. V tejto krajine sme odtiaľ strašne ďaleko. Neexistuje tlak na nekradnutie. Neexistuje nekorupčnosť. Existujú nepochybne jedinci, ktorí sa snažia v duchu tohto žiť, a táto doba by mala byť príležitosťou, aby sme sa pokúsili, každý začnúc od seba, otočiť kormidlo  lode z bahnitej plytčiny kamsi inak, kamsi lepšie. V nemčine je také krásne slovo, ktoré vec vystihuje, tí, ktorí sa zaoberáte staršími, najčastejšie plachetnicami, viete, že pod predným vodorovným sťažňom je často žena vyrezaná v dreve, často umelecky, často pikantne. Nemčina tomu hovorí „Galionsfigur“. Mal som pocit – a mám ho doteraz a nestratil som ho –, že Iveta Radičová pri všetkej ženskosti, emotívnosti, dramatičnosti by mohla a mala byť Galionsfigur, s ktorou by slovenská flotila mohla vyraziť do čistejších vôd. Mám pocit, že ma nesklamala. Áno, Iveta Radičová nie je despota, nemá nás na palici ako hryzúcich psov. Nie je ani autokrat a dokonca nie je ani technológ moci. Iveta Radičová je a bola a bude, a verím tomu, nádejou preto, aby sme sa pohli z toho, v čom sme nielen my, ale naša spoločnosť. Pretože naša spoločnosť potrebuje rovnako statočných sudcov, ako statočných futbalových sudcov. Naša spoločnosť potrebuje statočného Wänkeho a potrebuje statočných všetkých tých, ktorí ju tvoria. Ľudí, ktorí nie sú pripravení dávať peniaze alebo protihodnoty a korumpovať tak, ako ich to naučil život, ale pokúsiť sa ísť niekam ďalej. A preto sa nebudem vôbec šíriť k osobám ani k veciam, ale mal som pocit, že ak niečo od nežnej revolúcie bolo tou najťažšou prehrou, tak to bolo to, že v ľuďoch, v každom z nás, sme sa nepokúsili a rovnako oni v nás ako my v nich vykresať to prosté čaro rozprávky, v ktorej je v zásade zlo potrestané a dobro víťazí. Tí ľudia okolo nás a my s nimi sme za dvadsať rokov nedokázali vykročiť k spoločnosti, kde sa drzosť nevypláca, kde sa kradnúť nevypláca a kde prestane platiť, že kto nekradne, okráda svoje deti. (Potlesk.)