V. Mečiar, poslanec: (2008-09-17):
Ak sa historické udalosti preklenuli k tomu, že zmeny vo Francúzsku, napoleonské vojny začali búrať tróny v celej Európe, súčasne okrem politických zmien  prinášali aj posolstvo nových zmien v demokracii, v postavení občanov, novému priestoru pre rozvoj remesiel, manufaktúr a ďalšieho. Samozrejme, tento politický zápas, ktorý išiel celou Európou, mal pozitívne i negatívne tendencie v jednotlivých štátoch. V Uhorsku nebol prijímaný ako revolučná zmena, bol prijímaný ako návrh uskutočňovania zmien konštitučnou cestou, cez monarchu, ktorý mal občanom darovať slobody politické, hospodárske a, očakávalo sa, i národné. Ak táto konštitučná cesta nenapĺňala očakávania nikoho zo stredných a nižších vrstiev ľudí, viedla logicky k nepokojom. Tieto nepokoje, ktoré mali takisto svoju vývojovú cestu aj na území Uhorska, viedli k tomu, že nespokojnosť bola v strednej vrstve, v nižšej šľachte, v remeselníkoch, ale aj medzi roľníkmi. Tento nepokoj nebol, pravda, vo všetkých oblastiach jednotný, predstavoval niekde rozdiely náboženské, napr. medzi evanjelikmi a katolíkmi, niekde rozdiely politické, medzi radikálmi, monarchistami a republikánmi, niekde rozdiely v názoroch na demokraciu aj pravidlá ekonomického vývoja v tejto oblasti. Samozrejme, ak monarchia nenapĺňala tieto ciele, rozhodli sa radikáli pre radikálne riešenie aj na území Uhorska. Uhorsko v tom čase bolo štátom, v ktorom bolo 40 % obyvateľov maďarskej národnosti, 60 % obyvateľov nemaďarských národností. Tento fakt je mimoriadne dôležitý preto, aby sme túto históriu sčasti pochopili. Ak začína dochádzať k pohybu všeobecne demokratickému, hospodárskemu, politickému a národnému, tak musíme povedať, že veľká iniciatíva vyšla práve z radov strednej maďarskej šľachty, ktorá sa postavila proti monarchii, začala deklarovať zmeny a sľuby na tieto zmeny, treba povedať, že tieto prvé vystúpenia, ktoré viedol vtedy Lajos Kossuth, boli na Slovensku prijímané s istým zadosťučinením a len po veľmi krátku dobu, kým sa nezistilo, že vlastne je to demokracia pre 5 % obyvateľov alebo demokracia len pre bohatých, demokracia len pre maďarsky hovoriacich. A ak tlmočila všeobecne demokratické a národné požiadavky voči Viedni, tak súčasne tá istá zmena a tá istá politická reprezentácia potláčala tieto demokratické požiadavky vo vzťahu k iným národom, ktoré žili na území Rakúska. Čiže sama chcela viesť boj proti monarchii. A sama si vytvárala vnútorného nepriateľa vo väčšine národov, ktoré vtedy v Uhorsku žili. Tento historický krok nevedela ani pochopiť, ani prekročiť, preto vyvolávala neustále napätie a neustály pohyb aj pred rokom 1848. Tento pohyb vrcholil rokmi 1848 – 1849 a pokračoval potom až po rakúsko-uhorské vyrovnanie v roku 1867. Pokiaľ ide o tieto fakty a hodnotenie vývoja slovenskej politiky a Slovákov v nej, po počiatočnom prihlasovaní sa k zmenám, ktoré boli deklarované ako pozitívne, došlo k rýchlemu vytriezveniu a hľadali sa riešenia iné. Slováci vtedy prvýkrát v Liptovskom Mikuláši v roku 1848 sa zišli reprezentovaní približne 20 až 28 zástupcami a prijímali deklaráciu alebo hlavné zásady, ktoré sa považujú za základ štátnej doktríny a štátnej politiky Slovenskej republiky dodnes, od roku 1848 dodnes je ich všeobecná platnosť. Deklarovali svoje žiadosti a práva. Bolo to vcelku v dvanástich bodoch, z nich sa týkalo osem slobôd národných, tri slobôd ekonomických a posledná sloboda súvisela s prepustením z väzenia niektorých politických predstaviteľov. Táto deklarácia, samozrejme, nezostala bez povšimnutia uhorskou vládou. A hlavných predstaviteľov začali prenasledovať, zbavili občianskych práv, niektorí boli obesení, niektorí vykázaní, mnohí potrestaní. A začala represia voči Slovákom. V tomto období sa časť reprezentácie slovenskej utieka do Viedne a hľadá podporu vo Viedni u cisára, hľadá podporu u ostatných nemaďarských národov alebo slovanských národov, najmä u Srbov, Chorvátov a aj Čechov, kde sa hľadá širšie riešenie. To širšie riešenie časť vtedajšej politickej reprezentácie sčasti predpokladala, že vznikne nejaká austroslavistická monarchia, ktorá bude so zameraním na ochranu Slovanov a potláčanie alebo zatlačenie vývoja na území Maďarska. Časť sa domáha širšieho pochopenia v rámci slovanstva vôbec, utieka sa k ruskému cárovi, aby ten pomohol, a časť hovorí, že musíme si pomôcť sami. Práve voči týmto austroslovanom veľmi ostro vystúpil Ľudovít Štúr a hovorí: „Je Rakúsko a my padáme, ale Rakúsko padne, ale my budeme.“ To jeho posolstvo, ktoré má dodnes platnosť, hovorí, že odkázaní sme na svoju pomoc a spoluprácu s inými. Samozrejme, nespokojnosť tých čias išla a vyústila do ozbrojených povstaní. Také bolo v Sedmohradsku, vzbúrili a chytili sa zbraní Srbi, Chorváti, Česi počas slovanského zjazdu v Prahe a prechádza revolučné nadšenie i na Slovensko a Slováci hľadajú spojencov aj v Srbsku, odkiaľ prichádzajú peniaze na zbrane, pretože sami na vyzbrojenie vlastných ozbrojených síl nemali, a prichádzajú aj rozhodnutia k politickej spolupráci aj s Čechmi. Počas rokovaní s Čechmi a v snahe Ľudovíta Štúra utvrdiť spoluprácu s Čechmi dochádza aj k dohodám s niektorými vojenskými predstaviteľmi v Česku, aby pomohli po vojenskej stránke aj na Slovensku pripraviť ozbrojené vystúpenie. Ak vrcholí príprava na ozbrojené vystúpenie, významný deň je 16. september, keď vo Viedni vzniká Slovenská národná rada. Slovenská národná rada mala štruktúrované usporiadanie, mala svojich predstaviteľov politických, ako boli  Štúr, Hurban, Hodža, mala dvoch vojenských veliteľov, ktorí podliehali politickému vedeniu, a mala dvoch administrátorov. Táto vnútorná štruktúra Národnej rady, usporiadania, pokus o správu štátu, ale aj vedenie ozbrojených síl je verejnosti málo známe. A málo je táto minulosť osvetlená. Máme 160. výročie Národnej rady, ale v podstate o nej aj sami poslanci s výnimkou pár historikov vedia veľmi málo. Preto za obnovenie a vysvetlenie tejto histórie treba zvádzať dlhší politický zápas. Pokiaľ ide o rozhodnutia, ktoré Slovenská národná rada prijíma hneď v úvode, vystupuje zo zväzku s Maďarskom, vyhlasuje neposlušnosť voči maďarskej vláde. Na Slovensko prichádza 450 ozbrojených ľudí, ktorí začínajú ozbrojené povstanie. K nim sa pridávajú ľudia zo západného Slovenska a najmä z Brezovej. Rastie počet dobrovoľníkov, ktorí do dobrovoľníckej armády vstupujú, až dosahuje počet 5 000 až 6 000 mužov. O vojenskom význame vzniku Slovenskej národnej rady a krokov, ktoré podniká, sa nevie skoro nič alebo veľmi málo. Na základe toho, že Slovenská národná rada deklaruje svoje politické požiadavky, pokúsi sa organizovať obyvateľstvo, pokúsi sa koordinovať kroky s Viedňou, je presvedčená, že v jej politike ju Viedeň podporí, minimálne bude neutrálna. Táto kalkulácia bola historicky chybná a nesprávna a nikdy sa nepotvrdila. Ukázala sa ako jedna z chybných kalkulácií v celom historickom vývoji. Samozrejme, vlna prvého vojenského náporu, ktorý dobrovoľníci podnikli, skončila neúspechom, neúspechom aj preto, že boli horšie vyzbrojení aj išlo o dobrovoľníkov, roľníkov, remeselníkov, ktorí nemali vojenský výcvik, aj rôzne okolnosti. To neznamená, že týmto vojenská stránka pôsobenia dobrovoľníckych zborov pod velením Národnej rady na Slovensku skončila. Po prvé, prichádza druhá i tretia vlna... (Ruch v sále.)