Á. Biró, poslankyňa: (2009-06-25):
Pán minister, dobre viete, že zákony, špeciálne zákony neupravujú také oblasti ako oblasť kultúry. Je jedine zákon o štátnom jazyku, ktorý dosahuje a používanie jazykov národnostných menšín upravuje v tejto oblasti. Preto si myslíme, že je potrebné, aby sme sa k tomuto zákonu vyjadrili aj z toho pohľadu, aký bude mať dosah na nás, na národnostné menšiny. To úvodom. A teraz dovoľte mi, aby som hovorila o paragrafoch. Budem sa snažiť byť veľmi pragmatická, aj keď nesľubujem, že budem krátka. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, už pri prvom čítaní som vás vyzvala k diskusii v presvedčení, že budeme viesť odborný dialóg. Odborný dialóg v záujme niečoho a nie proti niekomu. Dúfala som tiež, že v tejto diskusii názor menšiny nebude odsunutý na vedľajšiu koľaj, veď zákon o štátnom jazyku, ako som už povedala, má závažný dosah na používanie jazykov národnostných menšín. Adresovala som túto výzvu najmä vám poslancom z koalície, keďže v programovom vyhlásení vlády bol okrem cieľa chrániť slovenčinu ako štátny jazyk zahrnutý aj cieľ rozvíjať multietnický a multikultúrny charakter spoločnosti. Tieto dva ciele nie sú protichodné, ak právo jedných neslúži na obmedzenie práva iných. Keď si spomínate, úloha ochrany slovenčiny vyplynula z dvoch materiálov predložených ministerstvom kultúry na rokovanie vlády ešte v roku 2007. Tieto materiály poukázali na najmarkantnejšie problémy v používaní štátneho jazyka, ale predovšetkým na klesajúcu jazykovú úroveň písomného a ústneho prejavu v masovokomunikačných prostriedkoch na uprednostňovanie cudzích slov, najmä anglikanizmov a amerikanizmov na úkor domácich výrazov, na častý výskyt jazykových chýb a na neuspokojivú jazykovú úroveň textov legislatívnych noriem a na neuspokojivú jazykovú úroveň v činnosti ústredných orgánov štátnej správy. Boli teda spytovaním svedomia tých, ktorí pôsobia v najvýznamnejších verejných funkciách, tých, pre ktorých je jazyk základným nástrojom výkonu povolania. Kým dôraz v týchto materiáloch ministerstvo kládlo na ochranu čistoty jazyka ako kultúrnej hodnoty, vládny návrh zákona sa zrodil už z inej filozofie, v ktorom jazyky domovských národnostných menšín sú vnímané ako ohrozovatelia nielen štátneho jazyka, ale aj integrity štátu. Dámy a páni, Slovenská republika je suverénnym zvrchovaným štátom, ktorého územnú celistvosť jazyky nemôžu porušiť. Štátny jazyk, teda jazyk slovenský a jazyky národnostných menšín sú prejavom kultúrneho bohatstva našej spoločnosti i všetkých nás. Koľko jazykov vieš, toľkokrát si človekom, poúča nás i múdre staré slovenské príslovie. Slovenská republika ako zvrchovaný štát je členom aj spoločenstva slobodných a demokratických krajín, je členom takých organizácií európskych štátov, ako je UNESCO, OBSE či Rada Európy. Ratifikovalo viacero medzinárodných dokumentov, zmlúv a dohôd, v zmysle ktorých Európa od nás očakáva prijatie opatrenia pre rozvoj viacjazyčnosti, vrátane zachovania, ochrany a podpory používania menšinových a regionálnych jazykov na svojom území. A práve v tejto súvislosti pripomínam, že na stole vlády ležia odporúčania Výboru ministrov Rady Európy prijaté po ukončení prvého monitorovacieho cyklu implementácie záväzkov Slovenskej republiky vyplývajúce z ratifikácie Charty regionálnych alebo menšinových jazykov. V odporúčaniach sa Slovenskej republike navrhuje okrem iného a budem citovať: „aby preskúmala požiadavku, podľa ktorej používatelia regionálnych alebo menšinových jazykov majú predstavovať aspoň 20 % obyvateľov obce pre uplatnenie záväzkov v oblasti správnych orgánov a aby preskúmala obmedzenia v používaní regionálnych alebo menšinových jazykov, ktoré vyplývajú zo zákona o štátnom jazyku“. To bol citát z odporúčania Výboru ministrov Rady Európy. Tieto odporúčania Rady Európy však vláda ignoruje a v druhej správe o implementácii Charty, ktorú predložila koncom roka 2008, v čase, keď už pripravovala novelu o štátnom jazyku, uviedla, že zákon o štátnom jazyku, citujem: „neupravuje používanie menšinových jazykov, teda ani ich neobmedzuje“, koniec citátu. O tom, že zákon o štátnom jazyku neupravuje používanie menšinových jazykov, ubezpečil pán predseda parlamentu, pán Pavol Paška aj pani Katalin Szili začiatkom tohto roka na jar pani predsedníčku Národného zhromaždenia Maďarskej republiky, keď vyslovila obavy z možného sprísnenia zákona o štátnom jazyku. Pán predseda prisľúbil, že počas rozpravy bude osobne – nie je tu – dohliadať na to, aby novelou neboli oklieštené práva národnostných menšín. Sú to jeho slová. Vtedy pani Katalin Szili, a nielen ona, vyjadrenie pána predsedu prijala ako nespochybniteľnú garanciu a povedala, citujem: „Slovo pána predsedu je pre mňa zárukou“, koniec citátu. A nielen ona verila týmto slovám. Dnes mám však vážne obavy a som sklamaná, že slová pána predsedu možno už v čase, keď ich vyriekol, boli po záruke. Veď zákon o štátnom jazyku, o ktorom Národná rada pojednáva, nielen zasahuje do používania jazykov národnostných menšín, ale napriek tvrdeniu aj pána ministra, okliešťuje ich práva. Slová pána podpredsedu vlády, pána Dušana Čaploviča, ktoré tiež budem citovať: „Tento návrh novely zákona nie je robený len pre väčšinový národ v tomto štáte, ale predovšetkým pre menšiny“, koniec citátu, sú už bližšie k pravému úmyslu ministerstva kultúry. Vážená snemovňa, ak je zákon robený predovšetkým pre menšiny a nie proti menšinám, chcem tomu veriť. Nech je nám dovolené vysloviť obavy, svoje obavy, nech je nám dovolené efektívne sa zapojiť do prípravy rozhodnutí, ktoré sa budú týkať identity členov našej národnostnej komunity. Nech je nám to dovolené aj napriek tomu, že pán minister nám adresoval námietku, citujem zase jeho slová: „jedine Strana maďarskej koalície robí to, čo robí neustále, otvára aj na báze tohto zákona problematiku práv národnostných menšín“, koniec citátu. Vážený pán minister, kolegyne, kolegovia, ak sa zákon týka národnostných menšín, tak Strana maďarskej koalície – Magyar Koalíció pártja robí len to, na čo dostala mandát od svojich voličov, teda zastupovať a brániť záujmy a práva národnostných menšín. Súčasne chcem odmietnuť i to, že naša strana by bola jediná, ktorá poukázala na nezmyselnosť a zbytočnosť zákona i jeho novely. Uvediem tu len tri názory, názory tých najpovolanejších. Po prvé jazykovedca profesora Slavomíra Ondrejoviča, riaditeľa Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied, ktorý sa vyjadril v tom zmysle, že nechápe dôvody, ktoré viedli ministerstvo kultúry k návrhu novely zákona o jazyku v predloženej podobe a tvrdí, že slovenčina nikdy nebola v takej dobrej kondícii, ako je teraz. Po druhé názor vedúceho katedry slovenského jazyka a literatúry Pedagogickej fakulty Trnavskej univerzity pána René Bílika, ktorý je toho názoru, že kľúčom k zvýšeniu jazykovej kultúry je zmena obsahu a foriem vzdelávania v materinskom jazyku. A nakoniec pripomínam aj krédo profesora Jána Horeckého, jedného z najvýznamnejších zjavov novodobej slovenskej jazykovedy na Slovensku, ktoré je, citujem: „Keď chcete ľudí vychovávať k láske k jazyku, nesmiete to robiť cez represie“, potiaľ citát. K týmto názorom pripájam už len jeden hlas zo zahraničia a to predstaviteľa OBSE, komisára pre slobodu a médiá pána Miklósa Harasztyho, ktorý zo svojho pohľadu a len zo svojho pohľadu ako komisára pre slobodu a médiá povedal, že zákon v časti týkajúcej sa médií je diskriminujúci a nie je v súlade s príslušnými normami a štandardmi OBSE. A čo na to náš premiér? Pán premiér pri prijímaní programového vyhlásenia vlády sľuboval, citujem: „Len vláda môže prijať nejaké rozhodnutie, ktoré buď pomôže, alebo poškodí. Garantujem každému, že táto vláda nebude prijímať žiadne rozhodnutia, ktoré by niekomu škodili.“ Dovoľte mi na príklade niekoľkých ustanovení zákona poukázať na to, ako sa tieto sľuby pána premiéra plnia. Slová pána premiéra ministerstvo kultúry asi nebralo vážne, keď zmenilo a doplnilo § 1 súčasne platného zákona a rozšíril okruh povinných osôb aj o fyzické osoby. Podľa platného znenia zákona o štátnom jazyku zákon neupravuje používanie jazykov národnostných menšín a etnických skupín. Podľa novely už ustanovenie znie tak, že „ak tento zákon neustanovuje inak“. Teda jej cieľom je upraviť aj používanie jazykov národnostných menšín. Tak toto ustanovenie je zjavným porušením status quo a je v rozpore s Chartou, podľa ktorej, citujem z Charty: „používať regionálny alebo menšinový jazyk v súkromnom a vo verejnom živote sa považuje za nescudziteľné právo“, potiaľ citát. Ďalším porušením garantovaných práv je aj nový § 3a. Toto takzvané spresnenie prehliada záväzok Slovenskej republiky vyplývajúci z odseku 2 písm. g) článku 10 – správne orgány a verejné služby – tretia časť Charty. V oblasti činnosti orgánov územnej samosprávy, v zmysle ktorého Slovenská republika má, citujem: „umožniť alebo podporiť používanie alebo prevzatie tradičných a správnych miestnych názvov v regionálnych alebo menšinových jazykoch a ak je to potrebné, spoločne s pomenovaním v oficiálnom jazyku alebo v oficiálnych jazykoch.“ Tento záväzok Slovensko prijalo pre všetky jazyky domovských národnostných menšín. Národnostným menšinám škodí a vedie ku kategorizácii občanov aj § 5 zákona, ktorým sa upravuje používanie štátneho jazyka a iných jazykov v niektorých oblastiach verejného styku. Tieto niektoré oblasti verejného styku tvoria vlastne oblasť kultúrnu. Oznamy, nápisy, písomné informácie pre verejnosť, kultúrne a výchovno-vzdelávacie podujatia, pričom v novom ods. 7 § 5 sú osobitne vyňaté nápisy na pamätníkoch, pomníkoch a pamätných tabuliach. V súvislosti s týmto ustanovením sa konzervatívny inštitút M. R. Štefánika opýtal za nás všetkých: Čo je vlastne štát do toho, v akom jazyku sa konajú kultúrne podujatia? V akom jazyku sú vytlačené katalógy súkromných galérií? Prečo štát zasahuje do slobody podnikania, do slobody prejavu a do slobody myslenia? Podľa Inštitútu pre verejné otázky nie je to ničím iným ako systematickým posilňovaním úlohy štátu, teda etatizmus činnosti ministerstva aj ministerstva kultúry. Poukážem na to na príklade odsekov 1, 6 a 7 § 5 zákona. Ods. 1 § 5 zákona upravuje povinnosť používať štátny jazyk v rozhlasovej programovej službe a televíznej programovej službe na území Slovenskej republiky, pričom v prípade rozhlasovaného vysielania v iných jazykoch národnostných menšín a etnických skupín je povinnosťou vysielateľov zabezpečiť dvojjazyčné vysielanie alebo simultánne tlmočenie relácií aj zo štátneho jazyka. Táto povinnosť pre menších vysielateľov, najmä regionálnych a lokálnych, bola a je časovo, technicky a finančne nezvládnuteľná, a preto viedla k ich zániku. Výkladová správa v Európskej charte regionálnych alebo menšinových jazykov k tomuto ustanoveniu uvádza: Bod 107, citujem: „Čas a priestor, ktorý si regionálne alebo menšinové jazyky môžu zabezpečiť v médiách, je pre ich ochranu životne dôležitý.“ Správa výboru expertov zo 16. januára 2006, pri hodnotení stavu implementácie charty pre záväzok čl. 11, ods. 1 bod B ii, citujem: „Podporovať a alebo uľahčiť pravidelné vysielanie rozhlasových programov v regionálnych alebo menšinových jazykoch“, potiaľ citát, sformulovala nasledovnú kritiku Slovenska. Bod 263 správy, citujem: „Výbor expertov nedostal žiadne konkrétne informácie o opatreniach zameraných na splnenie tohto záväzku. Výbor expertov preto nemôže vyhodnotiť tento bod a žiada slovenské orgány vziať do úvahy aj to, že povinnosť súkromných rozhlasových staníc mať všetko vysielanie preložené do slovenčiny, predstavuje zrejme bremeno pre komerčný rozhlas.“ Ďalšiu požiadavku na vládu Slovenskej republiky, t. j. zlepšiť možnosť vysielania a tlačových médií vo všetkých regionálnych a menšinových jazykoch sformuloval Výbor ministrov Rady Európy v roku 2007 vo svojom odporúčaní, avšak vládny návrh aj toto odporúčanie prehliada. Podobná záťaž, zrejme bremeno vyplýva aj z ods. 6 § 5 zákona, ktorý vyžaduje dvojjazyčné uvádzanie programov kultúrnych podujatí národnostných menšín, organizované príslušníkmi a pre príslušníkov národnostných menšín. Z pohľadu menšín táto povinnosť neznamená nič iné, ako zákonom nútiť časť občanov, aby si dvojmo vypočuli ten istý text na úkor času určeného pre samotný kultúrny program, pričom každý, kto sa zúčastní na takomto podujatí, ak má skutočný záujem spoznať kultúru tej-ktorej národnostnej menšiny, musí predpokladať, že podujatie sa koná v jazyku menšiny. Poradný výbor pre Rámcový dohovor o ochrane národnostných menšín v dokumente Posudok Slovenska upozornil, že táto povinnosť môže, citujem: „vyvolať mraziaci efekt, ktorý sa dotýka legitímnych aktivít menšín,“ potiaľ citát. Dámy a páni, dávam do pozornosti isté riešenie pre vzájomnú priechodnosť jazykov, ktorú taktiež ponúka charta, ktorá odporúča, aby, citujem: „Zmluvné strany založili svoju politiku, legislatívu a prax tak, aby v prípade záujmu umožnili ovládnutie regionálneho alebo menšinového jazyka osobám žijúcim v oblasti, kde sa regionálny alebo menšinový jazyk používa.“ Toto je však v rozpore s tým, alebo vyjadrenie pána ministra je v rozpore s tým, čo nám charta odporúča. Problematický a konfliktný pre život menšín bude aj nový ods. 7 § 5 zákona, ktorý okrem už naznačených problémov – kategorizácia občanov, mraziaci efekt, odradenie od používania menšinového jazyka – preindikuje aj ústavou zakázanú cenzúru, a to v prípade schvaľovania nápisov ministerstvom kultúry na pamätníkoch, pomníkoch,  pamätných tabuliach. Totiž v zákone niet záruky, že úradníci budú nápisy hodnotiť len z jazykového hľadiska. Obávam sa preto toho, že pamätné tabule a pomníky už nebudú poctou tým, ktorí prispeli svojím životom a dielom do kultúrneho dedičstva národnostnej menšiny, a tým aj do kultúrneho dedičstva tohto štátu, ale pomníkmi novodobého kultúrneho barbarizmu, ktoré budú hlásať podradnosť kultúry menšín na Slovensku. Budú zamestnanci ministerstva kultúry  jazykovo takí zdatní, pán minister, že budú vedieť vydávať kvalifikované stanoviská k textom v iných jazykoch? Budú vaši zamestnanci ministerstva ovládať všetky jazyky domovských národnostných menšín a ešte aj niekoľko svetových jazykov? Lebo bez toho tie stanoviská asi vydať nebudú vedieť. Ods. 7 § 5 zákona ale môže byť zdrojom aj ďalšieho napätia pre možnú výkladovú nejasnosť slova pomník. Pre tento zákon, pretože ak v našej legislatíve platí zásada, že ak zákon neobsahuje legálnu definíciu slova, vychádza sa z jeho všeobecného významu. Slovo pomník podľa Krátkeho slovníka slovenského jazyka je aj náhrobný kameň a v tomto význame o ňom pojednáva aj niekoľko ďalších zákonov, ako napríklad zákon o pohrebníctve, či Trestný zákon. Preto stačí niekoľko horlivcov a v zmysle zákona o štátnom jazyku budú vyžadovať dvojjazyčné náhrobné kamene aj na verejných cintorínoch. Vážené kolegyne a kolegovia, naše výhrady pretrvávajú aj voči ustanoveniu ods. 4 § 8 novely zákona, ktoré ministerstvo kultúry prezentuje ako rozšírenie práv národnostných menšín. Správa výboru expertov o uplatňovaní charty na Slovensku zo 16. januára 2006 poukázala na to, že ustanovenie aj súčasne platného zákona je v rozpore s chartou – bod 288 až 289. Výbor expertov preto vyzval slovenské orgány, aby formálne zabezpečili, aby zariadenia sociálnej starostlivosti, ako sú nemocnice, domovy dôchodcov a ubytovne, mohli prijímať a poskytovať starostlivosť príslušným osobám v jazyku národnostnej menšiny, aj keď ovládajú slovenčinu a aby prijali štruktúrovanú politiku zameranú na zabezpečenie tejto možnosti v praxi vo všetkých tých oblastiach, kde sú osoby hovoriace jazykom národnostnej menšiny prítomné v dostatočných počtoch na účel tohto zákona. Úprava tohto ustanovenia v novele zákona a konštatovanie, že sa tým napĺňa ustanovenie čl. 13 ods. 2 písm. c) charty, vyznieva pre nás priam cynicky, najmä vtedy, ak novou úpravou ustanovenia jazyk národnostnej menšiny môže byť použitý ako prostriedok komunikácie  medzi pacientom alebo klientom a personálom zdravotníckych a sociálnych zariadení len v prípade, ak sociálne či zdravotné zariadenie v obci, kde počet príslušníkov národnostnej menšiny je aspoň 20 %, ak pacient alebo klient neovláda štátny jazyk, ak členovia personálu náhodou ovládajú jazyk národostnej menšiny. Už som o tom hovorila, že úlohou a poslaním týchto zariadení je liečiť. Liečiť a zachraňovať životy a zdravie ľudí a úlohou štátu je riešiť súčasný alarmujúci stav zdravotníctva a zabezpečiť štandardné služby pre všetkých pacientov, a nie to, akým jazykom sa v zdravotníckych a sociálnych zariadeniach hovorí. Voľba komunikačného jazyka medzi pacientom – klientom a personálom týchto zariadení by mala byť vecou dotknutých osôb. Nie je to teda reálne rozšírenie práv národnostných menšín, ako to tvrdí ministerstvo, ale práve naopak, právo nebude právom, len vecou náhody, odvahy, ľudského charakteru. Záverom a veľmi krátko by som sa chcela vyjadriť k ustanoveniam § 9 a § 9a zákona o dohľade a o pokutách. Keď som si prečítala tieto ustanovenia popri ich nezmyselnosti a nejasnosti v súvislosti s mechanizmom a procesnými podmienkami udeľovania pokút, vrátane možnej a vysoko pravdepodobnej subjektivizácii pri rozhodovaní úradníkov ministerstva, pomyslela som si, nie sme na tom až tak zle, ak na túto neľahkú prácu stačia dvaja štátni zamestnanci, osoby poverené výkonom dohľadu, ktoré budú sedieť v Bratislave na ministerstve kultúry. Vzápätí mi napadla otázka, kde zoberieme týchto dvoch novodobých supermanov a jazykových géniov, ktorí ovládajú všetky menšinové a niekoľko svetových jazykov? Veď bez toho nie je možné preskúmať dvoj- a viacjazyčné nápisy, oznamy z hľadiska obsahovej totožnosti s textom v štátnom jazyku. Tieto osoby poverené dohľadom budú musieť byť jazykovo zdatnejší ako konzílium jazykovedcov Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra SAV, aby mohli rozhodovať o tom, ktoré jazykové prostriedky sú v súlade s kodifikovanou podobou štátneho jazyka, ktoré inojazyčné odborné termíny sú v slovenskom texte ešte prípustné a ktoré nespisovné jazykové termíny boli, alebo neboli funkčné v texte. A kto týmto úradníkom zabezpečí prácu? No dozaista celá plejáda dobrovoľných udavačov, neprajníkov, rozhnevaných susedov, ktorí budú oznamovať, kto a kedy sa preriekol, či prehovoril tým alebo oným jazykom. Budeme dávať pokuty úradníkom, ktorí prehovoria v Košiciach, Bratislave jazykom menšiny? Dáme pokutu starostovi napríklad obce Szap, v obci s 98,9-percentným zastúpením menšiny, ak vyhlási oznam – Dnes vykupujem zeleninu pred kultúrnym domom – v opačnom poradí jazykov? 100 eur, teda tá najnižšia sadzba asi sa dostane aj personálu Detského domova v Leviciach, ak sa budú prihovárať napríklad osirelým deťom v ich materinskom jazyku. A nadácie by mali začať so zbierkou peňazí, lebo pokuta ich neminie, ak majú na rováši pamätnú tabuľu venovanú napríklad Imre Madáchovi s textom v maďarčine väčším písmom ako písmo v štátnom jazyku. Bohužiaľ, pán poslanec, toto všetko nie je v súlade s ustanoveniami novely zákona. To znamená, ak budú pokuty, tak budú pokutovaní všetci úradníci, ktorí hovoria jazykom menšiny v tých obciach a mestách, kde počet menšiny nedosahuje 20 %. Pozrite si to. Dámy a páni, mám silné pochybnosti, či tento zákon prispeje k integrácii menšín a k prehĺbeniu ich pozitívneho vzťahu k slovenskému jazyku, ako to predkladateľ v dôvodovej správe predpokladá ministerstvo kultúry. Som si však celkom istá, že tento zákon nenapraví neuspokojivú jazykovú úroveň v činnosti ústredných orgánov štátnej správy, ani nezastaví klesajúcu jazykovú úroveň prejavu v masovokomunikačných prostriedkoch. O jeho zbytočnosti ma presvedčila aj dôvodová správa vtedy, keď vymenovala niekoľko právnych noriem, ktoré majú dohľad a podľa ktorých možno sankcionovať nedodržiavanie zákona o štátnom jazyku už aj v súčasnosti. Je to napríklad zákon o ochrane spotrebiteľa, zákon o reklame, zákon o potravinách, zákon o vysielaní a retransmisii. Podotýkam, že podľa novely pod dohľad ministerstva kultúry nebudú patriť printové médiá, agentúrne spravodajstvo a súdnictvo. Položme si teda otázku, čím táto novela v skutočnosti je. Novela v skutočnosti je, a to vyjadril najpresnejšie pán profesor Miroslav Kusý, ktorý povedal, že „tento zákon je sústredeným útokom slovenskej administratívy na najcitlivejšiu stránku etnickej identity národnostnej menšiny, na jej materinský jazyk,“ potiaľ citát. Aj z uvedených dôvodov konštatujem, že náš klub má zásadné výhrady a máme výhrady k celkovej koncepcii a filozofii zákona a jej novely, lebo nie je v súlade s literou a duchom zákona, duchom článkov 12 a 34 Ústavy Slovenskej republiky a nie je v súlade s medzinárodnými záväzkami Slovenskej republiky vyplývajúcimi z Rámcového dohovoru Rady Európy o ochrane národnostných menších, Charty regionálnych alebo menšinových jazykov a Slovensko-maďarskej základnej zmluvy. Na týchto výhradách naďalej trváme. Podávam preto procedurálny návrh, pani spravodajkyňa, podávam procedurálny návrh, aby Národná rada sa uzniesla v zmysle ustanovení zákona o rokovacom poriadku Národnej rady Slovenskej republiky na tom, že nebude pokračovať v rokovaní o návrhu zákona. Súčasne však podávam aj pozmeňujúce návrhy, ktoré sledujú zmiernenie dopadu zákona na príslušníkov národnostných menšín. Predkladám ich v presvedčení, že v tejto snemovni aj v radoch koalície existuje vôľa konať v súlade s cieľmi programového vyhlásenia vlády a v presvedčení, že multietnický a multikultúrny charakter našej krajiny a jazyková mnohorakosť nie je záťažou, ale bohatstvom a výhodou všetkých nás a celej našej spoločnosti. Prečítam pozmeňujúce návrhy. Ja som musela pozmeňujúce návrhy trošku upraviť, teda išlo o technickú úpravu, preto budem čítať nové znenie. Líši sa to od pôvodného a prvého len tým, že tam, kde boli uvedené písmená, odseky označené písmenami a), b), c), d), dostali teraz čísla. Žiadna iná zmena tam nie je. Je to kvôli tomu, aby sa nám potom o týchto pozmeňujúcich návrhoch hlasovalo lepšie. K čl. I – 1 bod: „V prvom bode sa vypúšťa navrhované znenie § 1 ods. 4.“ 2. V druhom bode v § 1 ods. 5 znie: „(5) Tento zákon sa vzťahuje na štátne orgány, orgány územnej samosprávy v rozsahu a za podmienok ustanovených týmto zákonom, pričom práva národnostných menšín a etnických skupín ostanú nedotknuté.“ Potiaľ citát. 3. V bode štyri v § 3 ods. 1 znie: „(1) Štátne orgány, orgány územnej samosprávy, iné orgány verejnej správy používajú v úradnom styku štátny jazyk, tým nie je dotknuté používanie jazykov národnostných menšín v úradnom styku podľa osobitného predpisu a používanie iných jazykov v úradnom styku s cudzinou v súlade so zaužívanou praxou v medzinárodnom styku.“ 4. „8. bod sa vypúšťa. Doterajšie body sa primerane prečíslujú.“ Odôvodnenie bodu 1, 2, 3 a 4. Navrhujem zachovať status quo. 5. 11. bod: „Nový § 3a sa vypúšťa. Doterajšie body sa primerane prečíslujú.“ Odôvodnenie. Nový § 3a je nadbytočný, keďže používanie geografických názvov dostatočne riešia osobitné zákony, napríklad zákon o obecnom zriadení, o geodézii a kartografii, zákon o označovaní obcí v jazyku národnostných menšín, zákon o používaní jazykov národnostných menšín a zákon 37/2009 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon o výchove a vzdelávaní, teda školský zákon. Vládou navrhnutá zmena je v rozpore s výzvou Výboru expertov Rady Európy a odradila by používanie tradičných a správnych foriem miestnych názvov v jazyku národnostnej menšiny. 6. K bodu 17: „V § 5 ods. 1 písm. f) na konci vety vypúšťa sa čiarka a pripája sa tento text, citujem: „a v jazykoch národnostných menšín a etnických skupín v regionálnom alebo lokálnom vysielaní rozhlasových a televíznych staníc“, potiaľ citát. Odôvodnenie. Navrhujem rozšírenie výnimky vysielania v jazykoch národnostných menšín a etnických skupín verejnoprávnych vysielateľov aj na súkromných vysielateľov a tým aj splnenie záväzku Slovenskej republiky podľa čl. 11 ods. 1 bod b) ii Charty. 7. K bodu 17: „V § 5 ods. 3 sa bodkočiarka a slová“, citujem, „tieto oznamy možno zverejniť aj v inom jazyku po ich zverejnení v štátnom jazyku“, nahrádzajú slovami, citujem, „alebo v štátnom a v inom jazyku obsahovo totožným textom.“.“ Potiaľ citát. 8. K bodu 17: „V § 5 ods. 5 sa vypúšťa druhá veta a bodka na konci prvej vety sa nahrádza čiarkou a pripája sa text“, citujem, „alebo v štátnom a v inom jazyku obsahovo totožným textom okrem písomných informácií o kultúrnych a výchovno-vzdelávacích podujatiach národnostných menšín určených pre príslušníkov národnostných menšín, ktoré sa vydávajú v jazyku národnostnej menšiny.“.“ 9. K bodu 17: „V § 5 ods. 6 sa vypúšťa posledná veta.“ 10. K bodu 17: „V § 5 ods. 7 znie: „(7) Nápisy na pamätníkoch a pamätných tabuliach sa uvádzajú v štátnom jazyku alebo v štátnom a v inom jazyku. Toto ustanovenie sa nevzťahuje na historické nápisy na pamätníkoch a pamätných tabuliach, ktoré podliehajú ochrane podľa osobitného predpisu a na nápisy na pamätníkoch a pomníkoch, ktoré boli osadené pred 1. septembrom 2009.“.“ Odôvodnenie bodov 6 až 10. Navrhujem, aby zákonom nebolo určené poradie jazykov a veľkosť použitého písma v súlade s čl. 12 Ústavy Slovenskej republiky v zmysle rovnosti, v dôstojnosti a právach a v súlade s chartou. Namiesto prekladania textov informácie, oznamy, nápisy môžu obsahovať text v iných jazykoch, ktoré sú obsahovo totožné s textom v štátnom jazyku. V odseku 5 sa vypúšťa slovo „pomník“ pre možnú výkladovú nejasnosť v praxi a upúšťa sa od nadbytočnej povinnosti vyžiadať záväzné stanovisko z hľadiska súladu nápisu so zákonom od ministerstva kultúry, čo by znamenalo štátnu cenzúru v rozprave s ústavou. Navrhujem aj odstránenie retroaktivity zákona, ktorá je v právnom štáte neprípustná. 11. „V 22. bode v § 8 ods. 4 v druhej vete sa bodkočiarka nahrádza slovom „alebo“ a vypúšťajú sa slová, „ak ide o pacienta alebo klienta neovládajúceho štátny jazyk, komunikácia sa môže viesť“. Tretia a štvrtá veta a vypúšťa.“.“ Odôvodnenie. Nie je obvyklé a etické, ak štát určuje jazykovú politiku v zariadeniach poskytujúcich služby spojené s takými intímnymi a výsostne ľudskými vecami, ako je fyzické a psychické zdravie a životy ľudí. 12. „V 24. bode v § 8 ods. 6 znie: „(6) Všetky nápisy, reklamy a oznamy určené na informovanie verejnosti sa uvádzajú v štátnom jazyku. V obciach, kde sa v úradnom styku používa jazyk národnostnej menšiny podľa osobitného predpisu, všetky nápisy, reklamy, oznamy určené na informovanie verejnosti sa uvádzajú popri štátnom jazyku aj v jazyku danej menšiny.“.“ Odôvodnenie. Navrhujem, aby zákonom nebolo určené poradie jazykov a veľkosť písma v súlade s čl. 12 ústavy v zmysle rovnosti a dôstojnosti v právach a v súlade s chartou, ktorá v preambule kladie dôraz na hodnotu kultúrneho prepojenia a viacjazyčnosti. 13. „V 25. bode sa v § 9 vypúšťa ods. 2 a 3, zároveň sa zrušuje označenie odseku 1. Vypúšťa sa znenie poznámky pod čiarou k odkazu 17 a doterajšie poznámky pod čiarou na odkaz 18 sa označuje ako poznámka pod čiarou na odkaz 17.“ 14. „Bod 26 § 9a sa vypúšťa. Doterajšie body sa primerane prečíslujú. Vypúšťa sa znenie poznámky pod čiarou k odkazu 17.“ Odôvodnenie bodov 13 a 14. V právnom poriadku Slovenskej republiky je niekoľko právnych noriem, ktoré majú dohľad nad dodržiavaním štátneho jazyka, vrátane práva a povinnosti sankcionovať porušenie zákona. Z uvedeného dôvodu toto ustanovenie zákona je nadbytočné. 15. „V 19. bode § 11a znie: „Orgány a právnické osoby podľa § 3 ods. 1, právnické osoby, fyzické osoby podnikatelia a fyzické osoby sú povinné do 31. decembra 2009 odstrániť stav odporujúci ustanoveniam § 5 ods. 5 a § 8 ods. 6.“.“ Odôvodnenie. Lehotu je možné splniť len v prípade informačných tabúl, reklám, nápisov pre informovanie verejnosti. To boli pozmeňujúce návrhy. A čo sa týka hlasovania, navrhujem a žiadam, aby sa o každom bode môjho pozmeňujúceho návrhu hlasovalo osobitne a z časti IV spoločnej správy boli vyňaté na osobitné hlasovania body 6, 7, 8 a 11. Dámy a páni, ďakujem vám za trpezlivosť a pozornosť. A dúfam, že dnešné rokovanie i rozhodnutie bude vysvedčením vyspelosti a kultúrnosti nášho politického prostredia i stavu demokracie našej spoločnosti vo vzťahu k národnostným menšinám. Ešte raz vám ďakujem za vašu ctenú pozornosť. (Potlesk.)