P. Hrušovský, predseda NR SR: (2004-11-30):
Krátko ešte predtým, ako pristúpim k svojmu hodnoteniu, by som chcel, pán minister, zareagovať na vašu pripomienku, že dnes nerozhodujeme o tom, či Turecko bude plnoprávnym členom Európskej únie, alebo nebude. Pán minister, rozhodujeme o členstve Turecka v Európskej únii a nehovorme o ničom inom, pretože to nepovažujem za zodpovedné stanovisko. V doterajšej histórii Európskej únie a jej rozširovania neexistuje precedens. Ak Európska únia rozhodla o prizvaní ktoréhokoľvek štátu na rokovaní o plnoprávnom členstve, nestalo sa, že toto rozhodnutie v konečnom dôsledku neznamenalo aj plnoprávne členstvo v Európskej únii. Preto treba k tomuto rozhodnutiu, ktoré dnes máme prijať, pristupovať s takouto zodpovednosťou a plnou vážnosťou. Európska únia sa dnes nachádza v štádiu nebývalého rozmachu, zároveň však prichádza aj k určitej kríze hodnôt a morálnych presvedčení. Tento problém bol pri eufórii z rozširovania do istej miery prehliadnutý. Dnes sa stáva aktuálnym aj pri diskusiách o členstve Turecka. Kým v prípade nových 10 členov, aj v prípade Bulharska, Rumunska či Chorvátska, ktorých prístup je pravdepodobne vecou blízkej budúcnosti, ide o prirodzenú konsolidáciu európskeho priestoru po skončení studenej vojny, v prípade niektorých ďalších krajín – a predovšetkým Turecka – ide o novú fázu rozširovania, ktorá nás stavia pred odlišnú situáciu, keď sme konfrontovaní s nedostatkom historických skúseností a s radom nezodpovedaných otázok. Nehovorím to preto, že by som chcel komukoľvek uprieť možnosť žiť v spoločnom priestore mieru, slobody a prosperity. Keby otázka stála takto jednoducho, neváhal by som podporiť čo najrýchlejšiu integráciu Turecka. Otázky týkajúce sa nových členov sú však v mnohom odlišné od otázok, ktoré stáli pred nami a pred Európskou úniou doteraz. Týkajú sa aj budúcnosti, inštitucionálneho charakteru a fungovania samotnej Európskej únie. To všetko dostáva zvláštnu naliehavosť práve v prípade možnosti plnohodnotného tureckého členstva. Dovolím si preto na začiatok malé zhrnutie. Od roku 1963 prebieha proces približovania sa Turecka Európe. Turecko je pre Európu a pre atlantickú alianciu dlhoročný strategický partner. Nemožno poprieť, že Turecko prešlo od čias prvých rozhovorov s Európskymi spoločenstvami kus cesty, počas ktorej akceptovalo množstvo požiadaviek. Ale vyvíja sa aj samotná Európska únia. Už nejde o Európske spoločenstvá a nejde o 12 alebo 15 štátov, ide o Úniu, ktorá smeruje k ďalšej centralizácii a potenciálne k federalizácii. Ide o Úniu, ktorá je rozdelená sporom okolo prijatia ústavy a radom ďalších problémov, od otázky náboženského a kultúrneho dedičstva až po oblasť ekonomickej politiky. Ide o Úniu, ktorej absorpčné schopnosti dosiahli – aspoň na nejaký čas – svoje hranice. Desať členov, ktorí definitívne pristúpili k Únii v máji tohto roku, teda vrátane Slovenskej republiky, nestojí len pred otázkou, ako si budú naďalej počínať v novom prostredí. Nie je to len Únia, ktorá je výzvou pre nás. Aj my sami predstavujeme výzvu pre Európsku úniu. Možnosti, ktoré pre nás vznikli vstupom do spoločného priestoru Únie, dosiaľ neboli aktualizované. Prienik na spoločný pracovný trh, zapájanie sa do najrôznejších aktivít, diskusií o budúcom smerovaní integračného projektu, presadzovanie národných záujmov, to všetko je úlohou najbližšej budúcnosti, ktorej riešenie však môže trvať veľmi dlho a konečný výsledok nemá jasné obrysy. Nevyhnutné reformy, ktoré prebiehajú v nových krajinách, sa dostávajú do rozporu so záujmami bohatých západných členov Únie, ktorí si chcú udržať vlastnú mieru stability, sociálneho zabezpečenia a sociálneho konsenzu. Nemecko, Francúzsko a ďalšie krajiny jadra Únie stoja pred nutnosťou začatia ekonomických reforiem, ktoré v strednej a východnej Európe s väčším alebo menším úspechom a s väčšími alebo menšími problémami už prebiehajú. Narušenie istôt, ktoré si obyvatelia týchto štátov navykli v uplynulých desaťročiach považovať za nespochybniteľné a trvalo zabezpečené, by mohlo vystupňovať podráždenosť voči novým členom, ktorí sa usilujú dosiahnuť životnú úroveň doterajších členov. V tejto situácii sme boli postavení pred náročnú debatu o európskej ústave. Je to práve európska ústava, ktorá smeruje k užšej integrácii a mení charakter Európskej únie. Politický a hospodársky priestor Únie sa stáva vnútorne užšie prepojený, zložitejší a tým kladie väčší odpor zmenám, ktoré musia, opakujem, musia nastať v prípade, že Únia rozšíri svoje rady o nového člena. Navyše o člena, ktorého populácia je mimoriadne početná, ktorého ekonomická výkonnosť je relatívne nízka, ktorého politické reformy nie sú dokončené, ktorého miera dodržiavania ľudských práv je naďalej diskutabilná a ktorého kultúrna a náboženská odlišnosť spolu s faktom, že hraničí s vysoko krízovými regiónmi Blízkeho a Stredného východu, budí oprávnené obavy o to, ako sa bude nová Únia vyrovnávať s následnými problémami v oblasti vnútornej a vonkajšej bezpečnosti. Užšia vnútorná integrácia Európskej únie vedie k oslabeniu postavenia národných parlamentov a oslabeniu úlohy národných štátov ako nositeľov zvrchovanej moci na svojom území, zdroja lojality a vlastenectva svojich občanov. To všetko spolu s prílivom imigrácie môže prispieť k tomu, že rozpory záujmov jednotlivých členských štátov, ktoré sa až dosiaľ darilo riešiť pokojným spôsobom, sa môžu zmeniť na konflikty sociálnych a etnických skupín. Tie môžu prebiehať vo vnútri jednotlivých štátov, ako aj naprieč spoločenstvami. Môžu ohroziť doterajší úspešný priebeh európskeho zjednocovania, ktoré sa dialo v mene mieru, slobody a prosperity. Nejde tu teda len o obavy o budúce napredovanie integračného projektu, ktoré je predmetom kritických diskusií, ide aj o výsledky doterajšieho zjednocovania. Západná Európa už vo svojej nedávnej histórii zažila a dnes naďalej zažíva, k akým problémom môže viesť prítomnosť prisťahovaleckých komunít, ktorých potreby sú pochopiteľné, ktorých problémy sú reálne, ale v ktorých je spoločná integrácia len čiastočná a je zdrojom mnohých komunikačných porúch, ekonomických a politických problémov. Tieto ťažkosti sa stupňujú vtedy, keď dochádza k spomaleniu hospodárskeho rastu, poklesu životnej úrovne obyvateľstva a strate dlhodobých istôt. Nárast preferencií radikálnych strán v niektorých euroregiónoch je jav, ktorý nemôžeme prechádzať mlčaním. Musíme si uvedomiť, že toto nie je problém vymedzených lokalít a okrajových skupín obyvateľstva, ale môže celý systém dostať do krízy. Vážené poslankyne, vážení poslanci, privilegované partnerstvo pre Tureckú republiku, ktoré navrhujú európske kresťanskodemokokratické strany, by sa mohlo javiť ako rozumné východisko v prechodnej situácii, keď Európska únia musí riešiť v krátkom čase viaceré problémy, ktoré sa týkajú jej vlastných štruktúr a jej vlastného chodu. Ide napríklad o jej rozdelenie na atlantických vzťahoch, riešení konfliktu na Blízkom východe vo veci Paktu stability, schválenia ústavy, imigrácie a spravodlivosti. Som presvedčený, že nerozlišujúce otvorenie sa novým členom s rizikom ohrozenia politických a ekonomických štruktúr, rozpadu sociálnej súdržnosti, etnických a rasových nepokojov, sociálnej demagógie následne ohrozuje nielen dosiahnuté výsledky integrácie, ale potenciálne aj mnohé princípy demokracie, vlády zákona a slobodnej ekonomiky. Čo urobíme potom? Vyhlásime sa za nevinné obete a odvoláme sa na dobré úmysly? Budeme sa vyhovárať na to, že sme iba plnili odporúčania Komisie? Alebo prenesieme možné dôsledky na iných? Budúce generácie voličov nám to iste neodpustia. Existuje riešenie, dámy a páni, ktoré je možno zložité, ale zmysluplné. Európa by sa mala rozpomenúť na dôvody, ktoré kedysi stáli pri zrode integračných projektov, mala by sa rozpomenúť na to, že politika je síce nenahraditeľná, nie je však všemohúca. Národné reprezentácie by si mali ujasniť, či chcú hrať úlohu štátnikov, alebo úlohu manažérov, ktorí demontujú vytvorené inštitúcie vlastných štátov v mene niečoho nového, čo však doteraz nevedeli dostatočne popísať. Európa by sa mala vrátiť k svojim koreňom, mala by znovu objaviť osvedčené hodnoty, ktoré sa z nej strácajú. Patrím k predstaviteľom kresťanských demokratov, ktorí vznášajú pochybnosti o kresťanskom charaktere dnešnej a budúcej Európy. Neraz tým budia rozhorčený odpor a privolávajú na seba obvinenia zo spiatočníctva či fundamentalizmu. No keď sa pozorne započúvate, nie sú to len hlasy kresťanských demokratov. Ako príklad by som rád citoval niekoľko myšlienok predsedu Senátu Talianskej republiky pána Peru, ktorý vyslovil v rozhovore pre denník La Republica. Hovorí: „Dnes aj my liberáli sa musíme deklarovať ako kresťania. Naša Európa je na pohľad pekná, bohužiaľ, je to Európa prázdna, Európa bez duše. Je to Európa rozdelená a odkresťančená, ktorá už nevie, čím je, nevie, odkiaľ prichádza, a nevie, kam chce ísť.“ V súvislosti s prijatím Turecka do Európskej únie predseda talianskeho Senátu hovorí: „Máme strach prijať 80 mil. Turkov nie preto, že nevieme, čo je Turecko, ale preto, že sme ešte nepochopili, kto sme my.“ Koniec citátu. Dovoľte mi povedať ešte niekoľko myšlienok k samotnému Turecku. Turecko je pre Európu a pre celý demokratický Západ dlhoročným partnerom, ktorý sám prešiel mnohými a ťažkými vnútornými skúškami. Sme si vedomí chúlostivého postavenia tureckej reprezentácie vo vzťahu k očakávaniam vlastného obyvateľstva, k problémom transformácie, v ktorej sa nachádza, a v neposlednom rade vo vzťahu k problémom vlastnej národnej bezpečnosti. Musíme však mať na pamäti aj to, aké opatrenia našu spoločnú situáciu zlepšujú a aké by ju, naopak, mohli zhoršiť. Európska komisia vzbudila v obyvateľstve Turecka očakávania, o ktorých vzápätí priznáva, že ich nemôže ľahko a rýchle splniť. To nie je šťastná kombinácia ako východisko pre dlhodobú politiku. Politika opakovaných kritických správ a neurčitého odďaľovania vstupu, ktorá mohla byť úspešná v minulosti rozširovania, nemusí byť úspešná v novej situácii. Argument o tom, že kedykoľvek sme – mysliac tým my Únia – doteraz skočili do bazéna, bola v ňom vždy iba voda, zaváňa velikánšstvom a nemiestnym optimizmom. Je najvyšší čas vysloviť obavu pre politikov, ktorí pokladajú vstup Turecka len za ďalší rutinný krok, pri ktorom neexistujú iné riziká než pri prijímaní Poľska, Slovenska, Bulharska, Rumunska, Chorvátska alebo ďalších štátov. Navyše ani kroky podniknuté na strane Turecka nie sú kompletným zavŕšením transformácie na ceste k plnohodnotnému demokratickému zriadeniu. Pri diskusiách s tureckou stranou nemožno zotrvať len pri rozhovoroch s politickou reprezentáciou. Treba sa zaujímať o rad ďalších subjektov. Ide o stanoviská najmä opozičných politických strán vrátane zakázaných, stanoviská náboženských menšín, stanoviská etnických skupín, stanoviská mimovládnych organizácií, najmä tých, ktoré pôsobia v oblasti ľudských práv. Treba pozorne sledovať vývin vojensko-civilných vzťahov v tureckej spoločnosti a politickom systéme. Treba venovať viac pozornosti otázke vyrovnávania sa Turecka s tienistými stránkami vlastnej minulosti. Ako funguje turecký vzdelávací systém? Aký je špeciálne stav v oblasti výučby humanitných predmetov? Ako sa interpretujú európske dejiny, vlastné dejiny a vlastný historický vzťah k Európe? Spomedzi viacerých chúlostivých historických bodov tu ako znepokojujúci tieň vystupujú kruté perzekúcie a genocída arménskeho národa, o ktorej sa v Európe hovorí pozoruhodne málo a ktorú turecká reprezentácia, žiaľ, dosiaľ obchádza alebo bagatelizuje. Nevyriešený územný spor s Cyprom a napätie vo vzťahu s Gréckom sú ďalšie znepokojivé problémy, bez ktorých riešenia sa integrácia Turecka bude neustále komplikovať. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, vzhľadom na uvedené okolnosti sa musím vysloviť proti otvoreniu prístupových rozhovorov s Tureckom. Európska komisia by sa mala vyvarovať toho, že nás stavia pred hotovú vec tak, že bez jednoznačného súhlasu členských krajín vyhlasuje pripravenosť na rozhovory, ktoré týmto de facto začali bez dodržania riadnej procedúry. Privilegované partnerstvo pokladáme za nie ideálne riešenie, ale v danej situácii za opatrenie, ktoré nám umožní prekonať prechodné obdobie a položiť diskusie o integrácii nových členov na nový, solídnejší základ. Dovoľte mi, aby som vzhľadom na argumenty, ktoré som uviedol vo svojom vystúpení, predložil návrh uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky k materiálu Návrh stanoviska Slovenskej republiky k začatiu prístupových rokovaní Európskej únie s Tureckou republikou takéhoto znenia: „Národná rada Slovenskej republiky A. berie na vedomie návrh stanoviska Slovenskej republiky k začatiu prístupových rokovaní Európskej únie s Tureckou republikou; B. zaväzuje člena vlády Slovenskej republiky, aby v súlade s čl. 2 ods. 3 ústavného zákona č. 397/2004 Z. z. o spolupráci Národnej rady Slovenskej republiky a vlády Slovenskej republiky v záležitostiach Európskej únie nesúhlasiť na rokovaní Európskej rady so začatím rokovaní o vstupe Tureckej republiky do Európskej únie.“ Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)