J. Rydlo, poslanec: (2010-04-27):
Ctený pán podpredseda, ctený pán spravodajca, slávna snemovňa, keď som čajsi pred mesiacom nie bez dojatia písal každej jednej poslankyni, každému jednému poslancovi svoje osobné poďakovanie za kladné hlasovanie, poďakovanie za účasť na hlasovaní či výraz osobnej satisfakcie k prijatiu zákona z 10. marca 2010 o zriadení Slovenského historického ústavu v Ríme, ktorý prijala Národná rada Slovenskej republiky naprieč politickým spektrom 75 hlasmi zo 126, myslel som na „reťaz príčinnú“ tých slovenských i zahraničných vzdelancov, ktorým sa tak splnila večitá túžba mať v Ríme Slovenský historický ústav. A ani vo sne mi nenapadlo, že hlava slovenského štátu, prezident Slovenskej republiky, volený priamo občanmi, tento zákon spochybní, bude ho vetovať a vráti ho parlamentu na opätovné prerokovanie so žiadosťou, aby najvyšší zákonodarný zbor Slovenskej republiky tento zákon odmietol. Z podnetu prezidenta republiky sa teda vraciame k zákonu z 10. marca 2010, ktorým sa zriaďuje Slovenský historický ústav v Ríme. Vzťah prezidenta republiky a parlamentu je jedným zo základných prvkov slovenského politického systému. Ak nás hlava štátu žiada o zamietnutie predloženého textu, tak to ešte neznamená, že mu zákonodarný zbor má vyhovieť. Prezident republiky podľa čl. 102 ods. 1 písm. o) Ústavy Slovenskej republiky má právo vrátiť zákonodarnému zboru návrhy, ktoré tento prijal (v tomto období tak urobil 28 ráz). Zdá sa mi však, že na záver tohto končiaceho sa štvrtého volebného obdobia toto svoje právo priehľadne podriaďuje určitým volebným politickým záujmom, ba objednávkam, pretože parlamentu vracia naraz až šesť (slovom šesť) prijatých zákonov, „valcujúc“ tak ako predstaviteľ výkonnej moci moc zákonodarnú, čo v demokratickom štáte spočívajúcom na striktnej deľbe moci je v mojej optike a v optike mojich voličov počínanie ohrozujúce piliere parlamentnej demokracie na Slovensku. Vo svojom rozhodnutí 1370-2010-BA z 26. marca 2010 prezident republiky hovorí, že sa plne stotožňuje a podporuje myšlienku zriadenia Slovenského historického ústavu v Ríme zákonom, no zároveň navrhuje, aby Národná rada zákon pri opätovnom prerokovaní neprijala ako celok: Capisci chi puoi (Pochop, kto môžeš...)! Textácii zákona vytýka niekoľko bodov, ktoré nám ako predkladateľom sú ťažko pochopiteľné. Ak na jednej strane sme ochotní pripustiť, že niektoré veci sme mohli formulovať aj inak, na tú-ktorú formálnu záležitosť máme však iný právny názor – Quot capita, tot sententiae (Koľko hláv, toľko názorov.). Sme presvedčení, že hlave štátu chýba dobrá vôľa a vrátenie zákona do Národnej rady ako celku považujeme za neopodstatnené, pretože každý z bodov namietaných prezidentom republiky možno vyvrátiť. Úradníci, ktorí štylizovali prezidentovo rozhodnutie, sa akiste riadili Quintilianovou sentenciou: Scribitur ad narrandum, non ad probandum (Píše sa preto, aby sa niečo hovorilo, oznamovalo, dávalo na vedomie, nie aby sa niečo dokazovalo.). Dokonalé zákony nejestvujú nikde na svete, pretože nič, čo je ľudské, nie je dokonalé. Tak zákon o zriadení Slovenského historického ústavu v Ríme prešiel medzi prvým a druhým čítaním pripomienkovaním úseku legislatívy a aproximácie práva našej snemovne, ktorej pripomienky boli do bodky zohľadnené – za toto poradenstvo a ochotu jeho pracovníčkam a pracovníkom opätovne ďakujem. Slávna snemovňa, nie je mojím úmyslom v tejto snemovni robiť rigorózum z práva, na rozdiel od môjho nebohého otca som ho nikdy neštudoval; z vlastnej usilovnosti som sa venoval len filozofii právnych a politických doktrín. Podľa právnikov, ktorí toto rozhodnutie hlavy štátu analyzovali, bola by však potrebná obsiahla dizertácia na to, aby argumenty prezidenta republiky, ak už nemajú byť vyvrátené z úcty k jeho úradu, boli privedené na ich správnu mieru. Ak by však mala hlava štátu korektné úmysly, tak by zákon nevracala ako celok, ale by navrhla zmeniť a vylepšiť jeho dikciu. Dovoľte mi poukázať len na niektoré protirečivé argumentácie hlavy štátu. Prezidentovi nestačí znenie § 1 o predmete zákona, ktorý jasne hovorí, že tento zákon „upravuje zriadenie a činnosť Slovenského historického ústavu v Ríme“. Textácia zákona o Ústave pamäti národa č. 553/2002 Z. z., ktorý akiste nie je dokonalý, má to isté znenie, ale platí a inštitúcia funguje. Podľa hlavy štátu v § 3 definujúcom úlohy ústavu nie je vhodná (opakujem: nie je vhodná) úprava stanovená v odseku 1 písm. a), pretože, citujem: „... akúkoľvek činnosť vrátane vedeckého výskumu nemožno na území iného štátu... vykonávať podľa zákona Národnej rady Slovenskej republiky.“ Neviem, či si z predkladateľov a s ním i z celej snemovne prezidentskí úradníci robia nemiestny žart. Počula hlava štátu či jeho poradcovia niečo o slobode vedeckého bádania, nota bene o slobode historického, knižného, umenovedného či archeologického výskumu, ktorý je na západ od Dunaja absolútnou samozrejmosťou? Slovenská republika nie je náhodou plnoprávnym členským štátom Európskej únie, teda priestorom slobody, kde každý občan sa môže slobodne pohybovať, slobodne pracovať, slobodne podnikať, slobodne bádať, slobodne investovať nielen do hodnôt na burze, ale aj do vzdelania, do vedeckého bádania, do historického výskumu? Alebo ani 20 rokov po páde železnej opony ešte nevieme, čo je to sloboda? Či niekomu záleží na tom, aby slovenskí vedci nemohli ani na počiatku 21. storočia slobodne bádať v archívoch a bibliotékach, mapovať biele stránky našej histórie a túto slobodne interpretovať? Ak chce byť niekto perfekcionistom, nuž sa možno bude chcieť oprieť o určitú medzištátnu zmluvu, dohodu či dohovor, najprv je však potrebný zákon! A čo v takom prípade, kde medzištátnu zmluvu, dohodu či dohovor podpísať možné nie je, lebo druhá strana v tejto oblasti takú prax zavedenú nemá? Mám na mysli prax z Vatikánskeho mestského štátu, ktorá je nášmu štátu známa ešte skôr, ako bola obnovená jeho samostatnosť. Prezidentovi republiky nevyhovujú niektoré formálnosti. Napríklad v § 4 druhého oddielu, ktorý sa zaoberá organizáciou ústavu. Nuž neviem, či je to hľadanie chĺpkov na dlani, alebo vôľa stoj čo stoj si egoisticky presadzovať vlastné byrokratické videnie niektorých vecí. Neviem, či je také dôležité, aby sa namiesto termínu „riadiace orgány“ používal iný termín. Aký iný termín? Vari „vedecká rada“, „predstavenstvo“, „riaditeľ“, ako to taxatívne určuje § 4, nevytvárajú množné číslo? Alebo či pomenovanie „kontrolný orgán“ je vyhovujúce, alebo nie? Čo je dôležitejšie: pomenovanie takéhoto orgánu, alebo to, že takéto teleso existuje, má svoje miesto v štruktúre ustanovizne, má svoju právnu váhu a má možnosť pozitívne vplývať na jej chod? Vytýkať, že riadiace orgány ústavu sú schopné uznášania, ak sa na ich rokovaní zúčastní len nadpolovičná väčšina ich členov, autorov prezidentovej kritiky úplne diskvalifikujú. Ak sa pritom poukazuje na skutočnosť, či tak môže urobiť troj- či päťčlenné predstavenstvo, je to jednoducho zlomyseľnosť – veď už staré pravidlo rímskeho práva hovorí: Tres faciunt collegium! Z pripomienok hlavy štátu stojí za povšimnutie poznámka vymedzenia kompetencií predstavenstva a riaditeľa, ako aj plat tohto vedúceho ustanovizne. Ide však o otázky technického rázu, riešiteľné v štatúte. Opakujem: ak by hlava štátu mala, ak by prezident republiky mal korektné úmysly, tak by zákon nevracal ako celok, ale by navrhol zmeniť a vylepšiť jeho znenie. Takto jeho slová o tom, že sa plne stotožňuje a podporuje myšlienku zriadenia Slovenského historického ústavu v Ríme, sú len prázdnou, bezobsažnou vetou, príležitostnou floskulou určenou pre navrhovateľov. Predkladateľom šlo o to, aby zákon zabezpečoval ustanovizni akademickú samosprávnosť, zaručoval jej slobodný akčný rádius a kontinuitu výskumnú a organizačnú, tak ako je to samozrejmé pri iných v Ríme sídliacich a pôsobiacich národných historických ústavoch združených v Medzinárodnej únii archeologických, historických a umenovedných ústavoch vo Večnom meste. Chcieť dnes predvídať, predpokladať a zákonom stanovovať všetky potreby ústavu, ktoré sa ukážu len v zábehu a len postupným rozbiehaním, je čírou utópiou. Práve preto tento zákon v § 9 predvída štatút ústavu, ktorý pod feruľou ministra školstva upraví, doplní, redefinuje a dotvorí to, čo usus docebit (čím nás poučí skúsenosť). Treba si uvedomiť, že na to, aby Slovenský historický ústav v Ríme plne fungoval, bude potrebné aspoň desaťročie. Začne jedným, dvoma, tromi ľuďmi, ktorí položia jeho základy. Nadviažu na to, čo sa dosiaľ podarilo vykonať, a na tú hŕstku archivárov, knihovníkov, umenovedcov, reštaurátorov, ktorí v tichosti svojich pracovní takmer v zabudnutí pracujú bez toho, že by si ich niekto všimol či ocenil, prekonávajúc ťažkosti, o ktorých sa bežným ľuďom ani nesníva. Slávna snemovňa, každý zákon možno vylepšiť, opraviť, doplniť, spresniť, novelizovať, musí však existovať. Vrátenie prijatého zákona o zriadení Slovenského historického ústavu v Ríme ako celku považujem jednoducho za podraz výkonnej moci voči moci zákonodarnej, za politickú vendetu na politickú objednávku. Správa o prijatí zákona o zriadení Slovenského historického ústavu v Ríme sa stretla s veľmi pozitívnym ohlasom nielen medzinárodnej historickej obce v Ríme, ale aj v diplomatických kruhoch. Jeho neprijatie preto, lebo zákon hlava štátu odmietla podpísať, Slovensko na medzinárodnom fóre opäť trápne zosmiešni. Ba čo viac, spochybní hodnovernosť novembrových udalostí roku 1989. Slávna snemovňa, Národná rada Slovenskej republiky prijala mnoho zákonov, ktoré hlava štátu vetovala či z vlastného rozhodnutia, či na politickú objednávku. Dovoľte mi úctivo vás poprosiť, každú poslankyňu, každého poslanca, naprieč politickým spektrom, aby ste pri opätovnom hlasovaní v Národnej rade o zákone o zriadení Slovenského historického ústavu v Ríme svojím hlasom zákon podporili a pomohli tak prelomiť veto prezidenta republiky. Týmto svojím pozitívnym rozhodnutím pomôžete Slovenskú republiku zaradiť medzi tie civilizované štáty sveta, ktoré odkrývajú korene svojej histórie vo Večnom meste, v kolíske európskej civilizácie. Máloktorý štát takúto inštitúciu potrebuje tak ako Slovensko, ako Slováci a príslušníci národnostných menšín, ktorí v tejto malej, no malebnej krajine majú šťastie v mieri žiť. Veriac vo vaše pragmatické gesto činorodého vlastenectva a vo vaše schopnosti odolávať vnútornému rozkladu sa nádejam, že jednou z trvalých spomienok na štyri roky spoločne strávené v Národnej rade Slovenskej republiky, dobrou vecou pre náš starý národ, dobrou vecou pre náš mladý štát bude aj prijatie zákona o Slovenskom historickom ústave v Ríme, o erigovanie ktorého sa vyše pol storočia usilovali generácie domácich i zahraničných Slovákov na Slovensku i v diaspóre. Slávna snemovňa! „Priatelia, dnes sme jedno v jednej snahe, dnes spojuje sa všetka naša práca na vysnívanej veľkej protiváhe. Čo po tom, že náš vlastný dar sa stráca? Čo po tom, že sme všetko odovzdali? Čo po tom, že z nás niekto vykrváca? Urobili sme iba, čo sme mali. Urobili sme iba, čo sa dalo, a ostatné sme Bohu zanechali. Týči sa stále vysoko jak bralo sĺz našich bašta, našej krve láva: nie je to dosť, no nie ani málo.“ Tieto verše z Testamentu Karola Strmeňa (napísané v roku 1944) sú poslednými slovami, čo som predniesol ako poslanec v tejto snemovni, v ktorej mi ako človeku preživšiemu najplodnejšie roky svojho života v exile, v dobrovoľnom vyhnanstve, bolo mimoriadnou cťou zasadať a zastupovať svojich voličov, voličov najstaršej politickej strany Slovákov, Slovenskej národnej strany, zápoliacej od svojho vzniku v roku 1871 za právo nášho národa na samostatný život slovenský. Ak z Národnej rady Slovenskej republiky dnes odchádzam, a nebojím sa povedať, že po dnešnom dni odchádzam so zmiešanými, ba smutnými pocitmi, dovoľte mi vyjadriť želanie, aby v našom obnovenom štáte každý jeden nositeľ moci zákonodarnej, výkonnej či súdnej mal na zreteli len bonum commune (len spoločné dobro), aby bol mužom, ženou pravdy, práva a spravodlivosti a nikdy nezabúdal na slová Pútnickej piesne kráľa Šalamúna: „Ak Hospodin nestavia dom, márne sa namáhajú tí, čo ho stavajú; ak Hospodin nestráži mesto, márne bedlí strážnik.“ (Žalm 127.) Vďačím sa vám, každej poslankyni, každému poslancovi, naprieč politickým spektrom za pozornosť, ktorú ste štyri roky venovali mojim slovám – čo sa vám páčilo, povedzte, prosím, iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte, prosím, mne. Ďakujem. (Potlesk.)