B. Bugár, podpredseda NR SR: (2004-11-30):
Ako prvý pán poslanec Banáš a potom pán poslanec Zala. J. Banáš, poslanec: Vážený pán predseda, pán minister, kolegyne, kolegovia, prerokúvame tému mimoriadne vážnu. Je to, myslím, prvýkrát v histórii, keď Slovenská republika môže rozhodovať alebo spolurozhodovať o tom, že budeme začínať prístupové rozhovory s ďalšou krajinou. Napriek tomu, že je to vážna téma, dovoľte mi, aby som trošku odľahčil. Chcem povedať, že židia nespoznajú kresťanov vtedy, keď budú jesť bravčové, a kresťania nespoznajú židov vtedy, keď budú piť kóšer borovičku. Spoznáme sa len vtedy, keď budeme vzájomne komunikovať, vzájomne sa poznávať a odbúravať predovšetkým predsudky. Myslím si, že predsudok je to hlavné slovo, ktoré tu takpovediac visí vo vzduchu a takisto aj vo vzťahu niektorých politických strán Európskej únie. Prv než budem reagovať na niektoré diskusné príspevky, urobil som si tu zopár poznámok, chcem reagovať na to, čo povedal kolega Mikloško ohľadom arménskej genocídy. Je nesporné, že k masakrovaniu Arménov prišlo, ja len chcem povedať – aj ty si, Ferko, povedal –, že to bolo v roku 1915 v čase vojny. Ja som ďaleko od toho, aby som ospravedlňoval masakre. Ale chcem povedať, že to bol vojnový stav, chcem povedať, že Arménsko ako jeden z historicky najstarších národov, ktorý mal odvekú túžbu vytvoriť si svoj štát, svoje kráľovstvo, vždy bol, bohužiaľ, na tej spojnici medzi Cárskym Ruskom a medzi Osmanskou ríšou. V roku 1915 stáli Arméni na strane Cárskeho Ruska a boli vo vojnovom stave s Osmanskou ríšou. Ja teraz nehovorím o metódach, ktoré vo vojne Osmani alebo Turci používali, ale to je historický fakt. Keď prišiel v roku 1920 mier v Sevres, to bola štvrtá mierová zmluva s porazenými krajinami, tak bolo ustanovené aj samostatné Arménsko, ktoré bolo podporované verbálne Britániou, Francúzmi. Ale treba povedať, že žiadna z dohodových mocností Arménsko neuznala. Keď v roku 1923, resp. ešte predtým Atatürk odmietol prijať zmluvu zo Sevres a na západe vytláčal Grékov, na juhu Talianov, Francúzov a na severovýchode Rusov a Arménov. V roku 1923 bola v zmluve Lausanne, v novej mierovej zmluve, kde Atatürk odstránil sultána a vyhlásil republiku, bolo jednoducho vyhlásené Turecko viac-menej v tej podobe, ako je dnes. Chcem povedať, že to, čo si povedal, pán kolega Mikloško, čo sa týka masakry, masakry sú historický fakt, ale nemám pocit, že by sme mali my ako Národná rada Slovenskej republiky zaujímať k tomuto stanovisko. Obávam sa, že by sme mohli vyvolať precedens. Trocha mi to pripomína, ako by sme my teraz mali akceptovať vyhlásenie trebárs Národného zhromaždenia Francúzskej republiky a mali by sme sa nejako postaviť k Benešovým dekrétom alebo sa ospravedlňovať Maďarsku a podobne. Potom by sme mohli hovoriť o genocíde na Ukrajine za stalinských čias, kde zahynulo päť miliónov Ukrajincov a podobne. Predovšetkým si však myslím, že by to mala byť úloha pre Turecko samotné, aby sa Turci k tomuto postavili, aby s Arménmi sadli za rokovací stôl. Mám pocit, že Turecko už vyslalo aj pozitívne signály, je pripravené založiť spoločnú komisiu a je pripravené otvoriť archívy. Je to téma veľmi zložitá, je to tragická téma, ale mám pocit, že Národná rada Slovenskej republiky by mala zaujať k tomu stanovisko, až keď sa dohodnú Turci s Arménmi. Dámy a páni, chcem reagovať na niektoré veci, ktoré tu boli povedané. Tie argumenty, ktoré zazneli i vo vystúpení pána predsedu Hrušovského a ďalších kolegov, sú veľmi racionálne a zrozumiteľné. Chcem však poukázať na isté riziká, ktoré by mohli nastať, keby sme Turecko postavili nabok. V roku 1923 začal Kemal Atatürk sekularizáciu Turecka, v tom istom čase začal sekularizáciu aj Rezá Chán v Iráne. Žiaľ, dynastia Pahlaví v Iráne vládla neskutočne tvrdou diktatúrou, a preto v roku 1976 padla. A vrátil sa Chomejní a islamskí, resp. šiitskí mudžahedíni. Atatürk zaviedol veľmi ťažký proces sekularizácie, ktorý má za cieľ priblížiť Turecko k Európe. Chcem povedať, že som mal možnosť pred asi dvoma mesiacmi hovoriť v Ankare aj s premiérom Erdoganom, aj s prezidentom Sezerom, aj s ministrom zahraničia Gülom. Nadobudol som pocit, že to myslia veľmi úprimne, hoci ide o islamskú stranu AKP, s pokračovaním procesu sekularizácie. Treba povedať, že armáda v Turecku napriek tomu, že tu bolo uvedené, že sa jej úloha formálne alebo nominálne znižuje, hrá dôležitú úlohu. A treba povedať, že elitné veliteľské kádre tureckej armády sú všetko odchovanci v podstate západoeurópskych alebo amerických vojenských akadémií. Treba aj to povedať, že nižšie veliteľské kádre, resp. vojaci sú orientovaní viac islamisticky. A obávam sa, že keby sme povedali Turecku, že nie, tak môže nastať totálna demotivácia a frustrácia. Chcel by som položiť niekoľko otázok. Bolo tu povedané, že Turecko nedodržiava ľudské práva, práva menšín, práva žien, otázka Kurdov a tak ďalej. Ja sa chcem spýtať, či si myslíme, že ak nebudeme s Tureckom rokovať, ak Turecko vyčleníme, či teda pomôžeme týmto menšinám, či dokonca pomôžeme tureckým kresťanom, pretože vieme, že aj takí tam sú? Máme skúsenosť s prijímaním Grécka, Portugalska, Španielska, ktoré boli vlastne krajiny, ktoré sa zbavili diktatúr, a jednoznačne ich vstup do Únie podporil mladé demokracie. Chcem poukázať na výraznú úlohu Turecka v čase studenej vojny, keď Turecko bolo hradbou proti expanzii sovietskej totality smerom na oblasť Blízkeho východu. Chcem jednoznačne povedať – a zaznieva to vo všetkých diskusiách –, že rešpekt pred ľudskými právami v Turecku sa posilní len v prizme európskej perspektívy. V tomto zmysle chápem aj odporučenie Európskej komisie ako povzbudenie a odmietnutie by bolo zastavenie reforiem. Chcem poukázať na zástoj a správanie sa Turecka v boji proti terorizmu. Predsa po útoku na dvojičky bolo Turecko jednou z prvých krajín, ktoré okamžite deklarovalo pripravenosť a svoju veľmi efektívnu podporu boju proti terorizmu. Postup, ktorý tam nastával, alebo progres, chcem ilustrovať aj v tom, že v roku 2003 boli v Turecku prvýkrát vyššie výdavky na vzdelanie ako na armádu. Dovoľte, aby som sa zmienil aj o niekoľkých ekonomických aspektoch. Treba povedať, že Turecko je v oblasti, ktorá je energeticky mimoriadne dôležitá pre Európu, pre svet. Vieme, že sa stavia teraz ropovod Baku – Tbilisi – Cejhan. To znamená, že sa dostane Európska únia efektívnejšie k zdrojom nafty v Azerbajdžane. Chcem poukázať na príklad, ktorý tu už máme alebo ktorý sme tu mali, keď boli obavy po pristúpení Španielska, Grécka, Portugalska, ktoré som spomínal, že nastane istá invázia občanov týchto krajín do Európskej únie. Opak bol pravdou. Španieli, Portugalci, Gréci, keďže boli ich materské krajiny prijaté do Európskej únie, sa začali vracať domov. Tento proces dokonca už začína i dnes v Turecku. Bol som v Anatólii, dolu, minule som spomínal, v Šanliufe, v tejto oblasti, kde Turci z Nemecka prichádzajú a otvárajú si tam firmy v očakávaní a v istej nádeji, že Turecko v istom horizonte bude prijaté do Únie. Chcem povedať, že náklady vstupu Turecka sa odhadujú, ale tie čísla sú, samozrejme, veľmi rôzne, na sumu 16 až 28 mld. EUR, čo je 0,1- až 0,17-percentná ročná HDP Únie. Zaznelo tu, kolega Šimko to hovoril, že populácia Turecka je veľmi silná a fertilita je veľmi vysoká. Priatelia, chcem upozorniť, podľa štatistík o 15 rokov bude v Spojených štátoch amerických priemerný vek 37 rokov, v Turecku 28 rokov, ale v Európe 56. Položím rečnícku otázku: Kto bude pracovať na naše dôchodky? – keď mám byť trošku zlomyseľný. Chcem povedať ďalší argument a to je otázka vody. Už som ju raz spomínal. My dnes hovoríme, že nominálne na Blízkom východe je kľúčovo-strategickou surovinou nafta. Aj tu si dovolím trochu zaprovokovať a povedať, že možno v blízkom časovom horizonte na toto budeme zabúdať, pretože strategickou surovinou sa stále viac stáva voda. Chcem poukázať, že Turecko je kľúčová krajina, ktorá kontroluje zásoby vody v tomto regióne. Rieky Tigris a Eufrat pramenia v Turecku, dodnes v Anatólii Turecko postavilo 22 veľkých priehrad v rámci programu Grand Anatolian Project, ale treba povedať, že – a toto už bolo aj použité – kontroluje vodu a bude kontrolovať vodu v oblastiach, kde je nafta. Posledný aspekt, ktorý chcem zmieniť, je aspekt, ktorý sa tu obmieňa, kultúrno-religiózny. Ja som rád, že sa začína zmysluplná debata medzi islamom a kresťanstvom. Chcem povedať, že na území dnešného Turecka je viacej kresťanských pamiatok ako v Taliansku. Chcem povedať, že hlásateľ a šíriteľ kresťanstva Pavol je z Tarsu. Ako vieme, Tarsus je na území Turecka. Chcem povedať, že tureckí moslimovia ovládajú oveľa viac európske jazyky, ako európski kresťania ovládajú arabské jazyky. Chcem povedať možno aj troška úsmevne, že je oveľa viac podobností medzi islamom a kresťanstvom ako to, čo nás delí. Len pripomínam: „nepožiadaš manželku blížneho svojho“, „máš len jedného boha“, „nepokradneš“, dokonca šária hovorí, že „rozvod je to najhoršie riešenie zo všetkých“ – to by, myslím, aj KDH mohlo podporiť. Tisíce kalifov vedia Korán naspamäť, preto je Korán náboženstvo, ktoré sa šíri i tým spôsobom, že nepotrebuje počítače. Ja sa musím spýtať: Koľkí kresťanskí kňazi vedia Bibliu naspamäť? Zaznel tu argument, že Turci nepatria do Európy, lebo ju okupovali. Nuž potom sa musím opýtať: Patria do Európy Nemci, Francúzi, Rusi, Švédi, Poliaci? Každý z týchto národov chvíľu časť Európy okupoval. Chcem povedať, že v kultúre rozdiely medzi Ankarou a Bruselom sú menšie ako medzi Sicíliou a Štokholmom. Ja sa nazdávam, že kresťanstvo by malo byť skromnejšie a nemôžeme si nárokovať my vlastníctvo univerzálnych hodnôt. Ja vidím úlohu Turecka, prijatie Turecka do Únie ako obrovskú šancu na zvrátenie odvekého procesu animozít a nepriateľstiev. Použijem len príklad: V čase bosniansko-srbského konfliktu v meste Zvornik vyhnali Srbi 40-tisíc moslimov a na mieste osmanskej veže, ktorú zbúrali, samozrejme, postavili kresťanský kríž. Táto osmanská veža stála na mieste pravoslávneho kostola, ktorý tam predtým, samozrejme, zase zbúrali Turci v čase Osmanskej ríše. Ja sa chcem spýtať, či práve toto nie je historická šanca začať zmysluplný a vážny dialóg medzi kresťanstvom a islamom, aby sme odstránili to, čo tu vlastne reálne hrozí. A ja to nazývam, hoci to mnohí neradi počúvajú, istá možnosť civilizačného konfliktu. Vezmime si Bosnu, vezmime si Cyprus, zoberme si Zakaukazsko, Ingušsko, Dagestan, Čečensko, Azerbajdžan, Arménia, Turecko, Arménsko, zoberme si Afganistan, Irak, všetky tieto konflikty majú na pozadí na jednej strane kresťanstvo, či už západné, alebo ortodoxné, a na druhej strane islam. A keď nám Turci dávajú ruku, keď nás Turci žiadajú o to, že chcú s nami komunikovať, nazdávam sa, že by bolo veľkou politickou chybou, aby sme túto ruku my pyšne odmietli. Dovoľte, aby som troška úsmevne zakončil moje vystúpenie. Tak ako sa boh po slovensky povie boh, po anglicky sa povie god, po francúzsky dieu, po maďarsky isten, po arabsky sa boh povie allah. Allah nie je žiadny arabský boh, allah je len arabské označenie pre boha ako univerzálnej veličiny. A tak ako sa po anglicky veľký povie great, po nemecky gross, po arabsky sa veľký povie akbar. Chcem povedať, že... (Reakcia z pléna.) Prosím? Celkom to neviem. Chcem povedať, priatelia, že v mnohých arabských krajinách, v samotnej Saudskej Arábii sú aj kresťania, hoci ich je tam málo, a kresťania používajú tento pozdrav. Dovoľte preto, aby som moje vystúpenie ukončil arabským kresťanským pozdravom: „Allahu akbar!“ Ďakujem vám pekne.