D. Lipšic, poslanec: (2009-02-06):
Ako viete, v roku 2005 bola prijatá úprava zákona o preukazovaní pôvodu majetku, ktorú zrušil Ústavný súd. Tento návrh, ktorý sčasti vychádza z talianskej právnej úpravy, je pozmenený vládny návrh zákona z roku 2003, ktorý podporila aj vtedajšia opozícia, resp. jej časť, teda strana SMER, a ktorej cieľom je možnosť odňať majetok osobám, ktoré nevedia preukázať legálnosť zdroja tohto majetku. Dôvodom na vypracovanie návrhu zákona o opatreniach voči osobám, ktoré nadobudli majetok z nelegálnych príjmov, bola potreba zabezpečiť, aby majetok na území štátu bol nadobúdaný z preukázateľných príjmov získaných v súlade s právnym poriadkom nášho štátu a odstrániť disproporcie medzi legálne nadobudnutým majetkom a skutočným reálnym stavom majetku fyzických a právnických osôb. Legitímnym cieľom, od ktorého sa odvíja celá právna úprava obsiahnutá v návrhu zákona, je zabezpečovanie uplatňovania a zachovania verejného záujmu spočívajúceho v zabránení nadobúdania majetku z nelegálnych príjmov. Verejný záujem v danom prípade možno vyjadriť ako snahu štátu zabrániť nadužívaniu až zneužívaniu ústavne garantovanej slobody subjektov súkromného práva nadobúdať majetok a nakladať s ním na úkor ostatných subjektov a štátu v rozpore s platnou právnou úpravou. Tento verejný záujem sa procesnoprávne v návrhu zákona realizuje prijímaním preventívnych opatrení, čo je práve taliansky model, ktoré spočívajú v dočasnom obmedzení nakladania s peňažnou zábezpekou zloženou za majetok nadobudnutý fyzickou osobou alebo právnickou osobou z nelegálnych príjmov. Tieto opatrenia môžu viesť až k postihnutiu tejto osoby prepadnutím zloženej peňažnej zábezpeky v prípade, že v dodatočne určenej lehote nevyjdú najavo dôkazy, pomocou ktorých preukáže, že majetok nadobudla z príjmov získaných v súlade s právnym poriadkom. K obdobným záverom, pokiaľ ide o prijímanie majetkových opatrení proti osobám, ktoré nadobudli majetok z nelegálnych príjmov, došli aj iné vyspelé demokratické štáty, ktoré sa rozhodli nedostatky a medzery v trestnoprávnom postihovaní za protiprávne konania vyplniť zavedením civilnej právnej úpravy umožňujúcej siahnuť na majetok, získanie ktorého nie je v súlade s právnym poriadkom. Inštitút odňatia majetku nadobudnutého z nelegálnych príjmov je obsiahnutý v občianskoprávnych i trestnoprávnych úpravách viacerých európskych i mimoeurópskych štátov, napr. v Taliansku, vo Veľkej Británii, Írsku, Spojených štátoch amerických, Kanade, Hongkongu a Austrálii. Pri príprave návrhu zákona boli využité poznatky najmä z obdobných úprav v Taliansku, Írsku a vo Veľkej Británii. V týchto, ale aj v iných krajinách spoločnosť prostredníctvom štátnej moci pristupuje k zásadným ekonomickým opatreniam v civilnom súdnom konaní, pokiaľ nie je z niektorých neodstrániteľných dôvodov možné osobu pristihnúť iným spôsobom, teda pri páchaní konkrétneho trestného činu. Pri príprave návrhu zákona boli zohľadnené aj príslušné ustanovenia Európskeho dohovoru a judikatúra Európskeho súdu a predtým Európskej komisie pre ľudské práva. Rozhodnutie súdu v občianskoprávnom konaní o nadobudnutí majetku z nelegálne získaných príjmov nie je rozhodnutím o vine osoby za spáchanie trestného činu ani trestnosť za trestný čin. Aj z tohto dôvodu orgány dohovoru, teda Európsky súd a Európska komisia, považujú civilné právne úpravy odnímanie majetku nadobudnutého z nelegálnych príjmov za zlučiteľné s požiadavkami dohovoru, pretože ich hodnotia ako dovolenú kontrolu používania majetku v súlade so všeobecným záujmom. Ťažiskovým ustanovením dohovoru pre oblasť právnej úpravy, ktorú upravuje návrh zákona, je najmä čl. 1 protokolu č. 1 k dohovoru. Z jeho znenia a z výkladu, ktorý sa presadil v rozhodovacej praxi Európskeho súdu zreteľne vyplýva, že štát uplatňuje a môže uplatňovať omnoho širší rámec voľnej úvahy, pokiaľ ide o kritérium verejný záujem, ako je to v súvislosti s hľadiskom nevyhnutnosti demokratickej spoločnosti upravené inými článkami dohovoru, ktoré sa týkajú napr. práva na súkromie alebo práva na slobodu prejavu. Európsky súd pre ľudské práva pri šetrení viacerých prípadov i vo svojich rozhodnutiach vyslovil myšlienku, že dohovor ako celok formuluje požiadavku nastoliť rovnováhu medzi záujmami komunity a základnými právami jednotlivca. Ďalej poznamenal, že v súvislosti s odobratím majetku obmedzením jeho užívania alebo podobnými otázkami je tiež spravodlivé poskytnúť poškodenému jednotlivcovi právo odvolať sa proti rozhodnutiam štátu o zbavení majetku, kontrole jeho užívania alebo kompenzácii. Európsky súd rozpracoval svoje predstavy o rovnováhe medzi záujmami súkromných osôb a záujmom verejným v prípadoch Litgou a iní proti Spojenému kráľovstvu a James a iní proti Spojenému kráľovstvu. Európsky súd vyhlásil: „Pojem verejný záujem je nevyhnutne rozsiahly,“ teraz citujem, „súd považuje za prirodzené, že rámec voľnej úvahy ponechaný zákonodarcovi pri uskutočňovaní hospodárskej a sociálnej politiky by mal byť široký, a preto súd bude rešpektovať zákonodarcu v jeho predstave, čo je verejný záujem okrem prípadu, ak by jeho úsudok zjavne nemal rozumný základ.“ Prevod dotknutého majetku realizovaný v zhode s legitímnou sociálnou, hospodárskou alebo inou politikou môže byť vo verejnom záujme, aj keď spoločenstvo vo svojom celku daný majetok priamo neužíva, resp. nepožíva jeho plody. Z početnej judikatúry a iných rozhodnutí, ktoré majú bezprostredný vzťah k problematike odnímania majetku v občianskom súdnom konaní, je potrebné uviesť rozhodnutie Európskeho súdu vo veci Raimondo proti Taliansku, Welsh proti Spojenému kráľovstvu, Philips proti Spojenému kráľovstvu a ďalej tiež čiastočné rozhodnutia bývalej Európskej komisie o prípustnosti sťažnosti vo veci M proti Taliansku a vo veci Honeckerová, Aksenová, Teubnerová a Josifová proti Nemecku. Uvedené, ako aj ďalšie rozhodnutia boli použité ako podklad na vypracovanie predkladanej právnej úpravy. K vymedzeniu rešpektovania verejného záujmu pri prijímaní a praktickej aplikácii zákonov z hľadiska súladu s ústavou ako základnej právnej formy štátu sa vyjadril vo svojich nálezoch a uzneseniach i Ústavný súd Slovenskej republiky. Vo výroku uznesenia pléna Ústavného súdu z roku 1995 spisová značka PL.US11/95 sa uvádza, citujem: „Pojem verejného záujmu je právne vymedziteľný len vo vzťahu ku konkrétnemu základnému právu alebo slobode. Ak účel zamýšľaný obmedzením práva vlastniť majetok nie je možné dosiahnuť prostriedkami, ktoré zasahujú miernejšie do ústavu chráneného vlastníckeho práva a ak verejný záujem je nadradený a objektivizovaný voči záujmu vlastníka, podmienku verejného záujmu možno považovať za splnenú. Článkom 20 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky sa vlastníkovi priznáva len ochrana majetku, ktorý nadobudol“ – a teraz podčiarkujem – „v súlade s platným právnym poriadkom.“ Uznesením pléna Ústavného súdu z roku 1995 spisová značka PL.US16/95 sa konštatuje, citujem: „Funkcia práva vlastniť majetok a jeho ochrana spočíva v tom, aby sa vlastníkovi poskytla a súčasne aj trvalo garantovala právna istota, že vlastnícke právo k veci, ktoré nadobudol v súlade s právnym poriadkom, s platnými zákonmi, nemôže obmedziť alebo využiť bez právneho dôvodu.“ Z vyššie uvedeného jednoznačne vyplýva, že ochrana vlastníckeho práva sa poskytuje podľa čl. 20 ods. 1 ústavy len vlastníckemu právu, ktoré bolo získané spôsobom, ktorý je v súlade s platným právnym poriadkom. Čl. 20 ústavy totiž chráni len vlastnícke právo nadobudnuté lege artis, teda v súlade so zákonom. Tomu nasvedčuje i dikcia druhej vety odseku 1 tohto článku, ktorá znie: „Vlastnícke právo všetkých vlastníkov má rovnaký zákonný obsah a ochranu.“ V prípade majetku nabodnutého z nelegálnych príjmov však ide o nadobudnutie majetku non lege artis, teda v rozpore so zákonom, ktoré nie je chránené ústavou. Postihnutie osoby vo forme predbežných opatrení, ktorá nadobudla majetok z nelegálnych príjmov, teda fakticky v rozpore s platným právnym poriadkom, rozhodnutím súdu o uložení preventívneho opatrenia zloženia peňažnej zábezpeky s následnou možnosťou jej prepadnutia nie je porušením uvedeného ustanovenia ústavy, o to viac, že o väčšine prípadov nadobudnutia majetku z nelegálnych príjmov možno o vzniku vlastníckeho práva k tomuto majetku odôvodnene pochybovať. Návrh zákona by sa mal používať aj na majetok nadobudnutý pred jeho účinnosťou. Z dôvodu, že finančná polícia, prokuratúra i súd musia vziať ohľad i na majetok, ktorý fyzická alebo právnická osoba vlastnila i pred nadobudnutím účinnosti zákona. V danom prípade sa jedná o takzvanú nepravú retroaktivitu, ktorá nie je v občianskom práve zakázaná. V uvedenej súvislosti ide najmä o ochranu odporcu v konaní, ktorý musí mať šancu brániť sa majetkom a príjmami z minulosti, inak povedané, ťažko si predstaviť situáciu, že napríklad o dva roky niekto postaví dom za 200- alebo 300-tisíc eur a súd bude môcť vziať do úvahy len majetkový prírastok za tieto dva roky, t. j. o účinnosti zákona, a odporca sa nebude môcť brániť preukázateľne nasporeným majetkom z minulosti. Ešte inak povedané. Pri tomto type zákona bod nula nie je a nemôže byť jeho účinnosť. Bod nula nemôže byť určovaný ani iným dátumom, pretože by situácia odporcu bola rovnaká. Bodom nula je tu vlastne začiatok ekonomickej aktivity človeka alebo v niektorých prípadoch aj začiatok života. Dokazovanie musí smerovať teda aj do čias pred účinnosťou zákona. Dôležité je len to, aby majetok existoval v čase po účinnosti zákona, resp. v čase, kedy sa spôsob nadobudnutia majetku začne skúmať. K pojmu a chápaniu retroaktivity vo všeobecnosti je potrebné tiež uviesť niekoľko teoretickoprávnych informácií. Zákaz retroaktivity je založený na presvedčení, že právo pôsobí do budúcnosti. Pri jeho zmysle preto napríklad nikoho nemožno sankcionovať za také správanie sa, ktoré v čase, keď sa uskutočnilo, nebolo sankcionovateľné a tiež nie sú prípustné zákony, ktoré by pôsobili spätne, t. j. ktoré by zakladali alebo zvyšovali občanom akúkoľvek verejnoprávnu povinnosť. Základom tohto prístupu je presvedčenie, že spoľahlivosť správneho poriadku v určitom čase zabezpečuje predvídateľnosť právnych následkov správania sa každého jednotlivca, a tým aj jeho vlastnú zodpovednosť za vedenie vlastného života. V európskom priestore bol obsah tohto princípu vyjadrený už v čl. 8 Deklarácie práv človeka a občana z roku 1789 a neskôr bol zakotvený aj v čl. 2 francúzskeho Občianskeho zákonníka z roku 1804. Uvedené však v žiadnom prípade neznamená, že by štát nemohol od určitého dátumu meniť určité a už existujúce povinnosti do budúcnosti. V súvislosti s problematikou spätnej účinnosti preto neprekvapuje, že právna teória európskych krajín už pomerne dlho rozlišuje medzi tzv. pravou a nepravou spätnou účinnosťou právnych predpisov, teda medzi pravou a nepravou retroaktivitou. Význam uvedeného rozlišovania je založený na skutočnosti, že pokiaľ sa pravá retroaktivita v zásade odmieta ako nezlučiteľná s obsahom princípu právneho štátu, nepravá retroaktivita sa za určitých okolností akceptuje ako prípustný nástroj na dosiahnutie ustanovených cieľov verejnej moci. Pri uvedenom rozlišovaní je nevyhnutné si uvedomiť, že za pravú retroaktivitu sa pokladá také konanie zákonodarcu, pri ktorom tento v novom právnom predpise neuzná práva založené právnymi skutočnosťami, ktoré sa ako právne skutočnosti uznávali na základe skoršieho právneho predpisu. Za nepravú retroaktivitu, ktorá však akceptovateľná v civilnom práve je, sa pokladá také konanie zákonodarcu, pri ktorom tento v novom právnom predpise uzná právne skutočnosti, ktoré vznikli počas platnosti skoršieho zákona, no zároveň priniesli určité zmeny práv, ktoré vznikli na základe týchto právnych skutočností alebo na ich základe zavedie aj nové práva a povinnosti. Nepravá retroaktivita jednoznačne umožňuje zákonodarcovi vstúpiť do tých právnych vzťahov, ktoré vznikli na základe skôr prijatej právnej normy, a meniť ich režim. Nepravá retroaktivita teda nepripúšťa, aby neskoršia právna norma neuznala právne skutočnosti, na základe ktorých došlo k vzniku určitých právnych vzťahov podľa predchádzajúcej právnej normy, no jednoznačne pripúšťa zmeny tých právnych vzťahov, ktoré vznikli na základe prijatej právnej normy. Výsledkom rozlišovania medzi pravou a nepravou retroaktivitou je poznanie, že nie zďaleka každú zmenu, ktorú prinesie nový zákon na právne vzťahy založené v predchádzajúcom zákone, je možné spájať s jeho spätným pôsobením a ako takú odmietať. Ako jeden z mnohých príkladov prístupu k uvedenému rozlišovaniu možno spomenúť aj rozhodnutie Ústavného súdu Spolkovej republiky Nemecko ešte z roku 1961, pri ktorom tento označil zákon, ktorým sa zvyšovali dane z predaja nehnuteľností a ktorého účinky sa vzťahovali aj na predaj nehnuteľností uskutočnené ešte pred jeho prijatím, za zákon obsahujúci pravú retroaktivitu a odporujúci princípu právneho štátu. V ďalšom svojom rozhodnutí pri posudzovaní ústavnosti spolkového zákona, ktorý do budúcnosti zakazoval spájanie činnosti osôb v oblasti daňového poradenstva s niektorými ďalšími aktivitami, však tento orgán dospel k záveru, že neexistujú dôvody na jeho označenie za neprípustne retroaktívny, nakoľko tento neukladal sankcie voči osobám, ktoré v minulosti spojili svoju činnosť v oblasti daňového poradenstva s inými aktivitami. Pokiaľ teda v prvom prípade Ústavný súd Spolkovej republiky Nemecko rozpoznal a odmietol ako neprípustnú pravú retroaktivitu právneho predpisu, v druhom prípade hovoril iba o nepravej retroaktivite, nakoľko zákon, citujem „iba neuspokojoval očakávania, ktoré založil predchádzajúci právny predpis“. Tento návrh zákona zakotvil aj nepravú retroaktivitu, a preto som presvedčený, že je v súlade s textom našej ústavy. Ako viete, po rozhodnutí Ústavného súdu sa vláda rozhodla, že pripraví nový návrh zákona. Tento nový návrh zákona sa ale nepripravuje štandardným spôsobom, ale sa pripravuje legislatívny zámer, ktorý inicioval obrovskú kritiku tohto zámeru, nakoľko pri parametroch tohto legislatívneho zámeru by tento zákon bol zbytočný. Ak by bolo možné uplatniť túto právnu úpravu len v situácii, kedy zároveň prebieha paralelné trestné stíhanie pre konkrétny trestný čin, tak takáto úprava je zbytočná. V Trestnom zákone máme teraz trest prepadnutia majetku, a preto umožňovať viesť civilné konanie na prepadnutie majetku len v súvislosti s rovnako prebiehajúcim trestným stíhaním je absolútne zbytočné a k ničomu nevedie. Preto som presvedčený, že vláda tento návrh zákona do parlamentu v tomto období nikdy neprinesie. A zdá sa mi, že znovu sa jedná o akési divadlo, ktoré vláda predvádza na to, aby predviedla a simulovala svoj záujem prijať takúto právnu úpravu. Hovorím, čo si myslím. Ten legislatívny zámer je absolútne, absolútne zbytočný a predpokladám, že potom, ako boli vznesené výhrady zo strany justičných inštitúcií, tento zámer sa nedostane nikdy ani ďalej do vypracovania paragrafovaného znenia. Dnes tu máme vypracovaný návrh zákona, za ktorý hlasovali poslanci SMER-u v roku 2003 v prvom čítaní, ktorý bol pozmenený v druhom čítaní tak, že sa stal nevykonateľný. Ako minister spravodlivosti som ho vzal späť napriek kritike vtedajšej vládnej koalície a schvaľovaní zo strany SMER. Takže ak chceme byť konzistentní a prejavovať nie v parlamente len divadelné vystúpenia a simulovať nejaký záujem o niečo, čo už podľa mňa ľudí nebaví, tak by sme sa mali začať zaoberať reálnymi vecami, skutkami a tie prejavujú poslanci hlasovaním. Preto by som vás chcel v závere požiadať o podporu tohto návrhu zákona a jeho posunutie do druhého čítania. Ďakujem.