J. Mikolaj, poslanec: (2005-03-21):
Myslím si, že hneď na úvod treba povedať, že nie je tak celkom pravda, alebo vôbec nie je pravda, že školné umožní väčšine počtu študentov študovať. Veď školné a sociálna podpora spolu nesúvisia. Školné bude použité na rozvoj vysokých škôl, prípadne na motivačné alebo prospechové štipendiá, ale sociálne je vec štátneho rozpočtu, čiže štátu. Ak zoberieme alebo si spomenieme, ako sa zavádzalo spoplatnenie univerzít v štátoch Európskej únie, nikdy sa netvrdilo, že spoplatnenie je sociálnym programom, to tam nikde nebolo napísané, ale argumentovalo sa tým, že ide o dofinancovanie univerzít, čo má v podstate zvýšiť i kvalitu. Teda ide o rozvojové projekty, kvalitatívne nové projekty, a nie o projekty sociálne. Možnože, ak by sa znížili nároky na štátny rozpočet zavedením spoplatnenia, potom možnože by sa dalo hovoriť tým, že sa zvýši sociálna úroveň, že by mohlo viacej študentov študovať, ale opäť hovoríme o sociálnom programe a prečo by sociálne programy mali byť rozvojové. Tam si myslím, že je logická chyba, chyba v argumentácii. Keď už hovoríme o kvalite a rozvoji, tak to teda držme,  je to jednak dosť silný argument na to, aby takýto zákon a vôbec, aby spoplatnenie bolo zavedené. Druhé, čo mi prekáža v tomto zákone, je prerozdeľovací systém alebo zavedenie prerozdeľovacieho princípu. Veď študentov spoplatníme a 35 percent alebo 30 percent, teraz neviem,  budeme naspäť prerozdeľovať. To znamená, že jedni študenti budú platiť študentom druhým. A teraz sa pýtam, či sú trúfnete, pán minister, urobiť nejaké optimálne kritérium, v rámci ktorého takéto niečo zavediete, pretože podľa môjho názoru, keď už študent má byť spoplatnený, tak každý by mal financovať svoj vlastný rozvoj. Nemal by financovať iného študenta. Či už to bude financovanie nejakého intenzívneho kurzu francúzštiny alebo angličtiny, alebo nejaké individuálne zdokonalenie sa, povedzme, v informačných technológiách, ale nikdy nie iného druhého študenta, dokonca si dovolím povedať, že takýto prerozdeľovací systém je plánovaná alebo sú často plánované ekonomiky, a to snáď nechceme. A dokonca si myslím, že ak to zavedieme, tak spravíme horšie, ako to bolo doteraz, čiže minimálne tých 35 percent by bolo treba zo zákona vyhodiť, lebo, ešte raz opakujem, prerozdeľovací princíp je v trhovej ekonomike absolútne neprijateľný. Pokiaľ ide o ten zvyšok, tak opäť je tu otázka vzťahu spoplatnenia a poskytovanej služby. Ak niečo spoplatním, tak mám právo vyžadovať príslušný servis a požadovanú kvalitu. Ale opäť je tu otázka, ako je v tomto zákone zabezpečené, že vyššia kvalita naozaj bude? A má vôbec študent právo ísť bez spoplatnenia na univerzitu, povedzme, v nižšej kvalite? V Spojených štátoch, pokiaľ viete, je to tak, že je spoplatnenie, ale sú štátne univerzity, ktoré sú zadarmo. Napríklad Newyorská štátna univerzita, ktorá síce nemá bohvieaké referencie, ale je zadarmo, čiže každý má možnosť takisto si vybrať. Trochu odbočím do diaľnic. Keď spoplatníme diaľnice, v poriadku, za to bude mať každý vyšší servis, čiže bude bezpečnejšie jazdiť, môže mať kratší prepravný čas, čo sú peniaze, ale má možnosť ísť aj zadarmo po ceste prvej triedy, ktorá pôjde súbežne. Toto si myslím v rámci tohto zákona, keď bude po tých dvoch rokoch povinné spoplatnenie, takáto možnosť nie je. Ďalší problém je v tom, že tie peniaze, ten balík, ktorý v jednom balíku univerzity dostanú, sa len doplní k tým prostriedkom, ktoré dnes majú, to znamená, že majú možnosti ich získať zo zahraničných grantov a projektov, z domácich grantov a projektov a z podnikateľskej činnosti. Teraz je tu otázka, či univerzity, keď dostanú v podstate zadarmo ďalší balík peňazí, či jednoducho to nebude na úkor ich podnikateľskej činnosti, pretože jednoducho nemáme trh univerzít, to si treba povedať, opäť nie sme v Amerike, kde sú úplne iné podmienky a kde  trh tých univerzít je, ale u nás nie. Takže sa môže stať, že univerzity si zľahčia svoj život, dokonca si myslím, že časť tých prostriedkov sa môže minúť neefektívne, nechcem teda hovoriť na čo, hoci ako profesor si celkom dobre viem predstaviť, čo by som si ja z tých peňazí vedel zaplatiť, alebo dokonca prilepšiť. Čiže neexistuje opäť metóda. Nie je v tom zákone vyriešené to, ako zabezpečiť, aby prostriedky, ktoré študenti zaplatia, aby sa efektívne využívali. To v tom zákone riešené nie je. Takisto si dovolím povedať, že Lisabonská stratégia, o ktorej sme  tu hovorili, jasne hovorí, že vysokokvalitný vzdelávací systém môže byť len taký, ktorý je založený na skutočných potrebách trhu. Pýtam sa, aký je vzťah akreditovaných študijných programov a potrieb trhu? Dovolím si povedať, že žiaden. Nevychovávame absolventov do zásoby? Ak zavedieme školné, nemôže sa stať, že atraktívnejšie študijné programy, ktoré sú lacnejšie, ako napríklad právo či manažment, budú vychovávať absolventov, pretože univerzity budú otvárať takéto odbory, pretože je o ne záujem, ak môžu získať peniaze od spoplatnenia, ale informačné technológie, ktoré sú veľmi ťažké, veľmi náročné, veľmi drahé na štúdium, tak jednoducho tie, aby sa vyrovnali, povedzme, manažmentu, tak budú musieť ísť do nižších sadzieb, no ale potom zas nebude možné, aby mali kvalitné laboratóriá, čiže dovolím si povedať, je tu nerovný boj a ako keby sme miešali hrušky s jablkami, keď všetky univerzity kladieme do jedného vreca. Otázka sa týka aj samotného princípu spoplatnenia, pretože ja osobne si myslím,  či je vôbec správne, aby sme spoplatnili študenta, keď študent nezarába. Je otázka, či má vlastne zarábať, či by nemohol študovať, veď tlačiť ho, aby šiel, trošku to preženiem, aby šiel brigádovať do Carrerfouru alebo tak, ako keď my sme kedysi, ale my sme chodili preto, aby boli peniaze na niečo iné, cez noc vykladať vagóny, tak dnes je predsa úplne iná doba a študenta nútiť do takýchto vecí nie je možné. Čiže v podstate nespoplatníme študentov, ale spoplatníme ich rodičov a tam sa zase míňa celý princíp a celý základ tohto zákona. Takisto si dovolím povedať z komerčného hľadiska, pretože tiež som sa nad tým zamyslel, keď máme viac ako 160-tisíc alebo 180-tisíc, 150-tisíc študentov a je predpoklad, že dve tretiny si asi budú musieť zobrať pôžičku, tak je to aj otázka komerčného zaťaženia, pretože bude musieť byť otvorených najmenej 100-tisíc nových účtov v bankách, a keď si uvedomíme, že, samozrejme, bude úver, aj keď ten úver je na úrovni úveru Národnej banky, ale je to úver, a keď si spraví každý študent cash-flow, tak zistí, že v podstate či chce, alebo nechce zaplatí na tých úveroch raz toľko, ako bola základná istina plus zaplatí za správu účtov, z čoho dnes žijú všetky banky. Čiže z hľadiska takéhoto biznisu pre banky si myslím, že je to neskutočne  pre nich výhodný systém a takisto treba zvážiť, či chceme, aby študenti aj takéto finančné veci platili, pretože tu už nejde o spoplatnenie, tu ide o finančný biznis. Ďalšia otázka, ktorú si v tomto zákone treba povedať, je otázka optimálneho času. Pán minister, veď ty si matematik, riešil si a učil si optimalizačné metódy. Je dnes optimálny čas na zavedenie školného? Je dnes sociálna únosnosť taká, že môžeme ďalšiu záťaž, musím povedať, že sa to bude týkať študentov, ale najmä rodičov, zaviesť? Pýtam sa. Lekár operuje všetky choroby naraz? No, neoperuje, pretože si musí zistiť, či to pacient unesie, či to vôbec prežije, ale v rámci takéhoto zákona toto nikto neurobil, a dovolím si povedať, že sa to robí, nechcem povedať, že chaoticky, ale robí sa to proste všetko naraz a žiadna optimalizačná metóda ani dosahy, ani dopady urobené neboli. Jednoducho sa to hodí do pľacu a je snaha, aby sa to presadilo. K tým súkromným školám poviem iba dve vlastné myšlienky. Myslím si, že je naivné si myslieť, že sem prídu učiť vysokokvalifikovaní zahraniční profesori, pretože tie platy, ktoré sú na Slovensku, to je tak jedna  desatina ich platov plus strata času, ktorý im na Slovensku vznikne, čiže budú učiť naši ľudia, naši odborníci, akurát ide o to,  či si nebudú robiť kšeft v rámci čiastočných úväzkov, alebo v rámci nejakých projektov. Ale keď zavedieme alebo pustíme sem súkromné univerzity, no takisto treba povedať aj to b,  musia byť dotiahnuté podmienky tak, aby súkromné aj verejné univerzity mali tie isté podmienky, a tie nie sú, pretože pre verejné univerzity platia stovky predpisov, ale pre súkromné univerzity neplatí v podstate nič. Takže nie sú vytvorené zo zákona také podmienky, aby tu mohla byť rovnaká súťaž, zase je tu len jedna alebo dve vety, ktoré hovoria, áno, pustíme sem súkromné univerzity, ale nepovie sa to b, ako pripraviť trh a podmienky, aby to bolo férové aj pre verejné, aj pre súkromné školy, a to opäť v tomto zákone nie je urobené. Ďalší principiálny problém, a to, čo mi prekáža, je v tom, že my na Slovensku sa tu ako keby na niečo hráme, ale v Českej republike, v Maďarsku a v Poľsku to tak nie je. Tam je štúdium zatiaľ bez spoplatnenia a my dvaja, pán minister, sme zo Žiliny, tak vieš aj ty, že do Krakova je bližšie ako do Bratislavy, to znamená, že je možné predpokladať, že veľa študentov odíde buď do Poľska, alebo odíde do Čiech len z toho dôvodu, že tam spoplatnenie nie je. Tak sa pýtam, či by nestálo za námahu aspoň v rámci V4 si sadnúť a urobiť jeden koordinovaný postup tak, aby aspoň v tejto oblasti spolupráca so zahraničím bola a neutekať niekde dopredu, najmä tam, kde to nemáme pripravené a dovolím si povedať, že ani domyslené, čiže ja sa prihováram  za koordináciu aj v tomto zmysle. Čo mi veľmi prekáža je spoplatnenie doktorandského štúdia. Veď mladí ľudia, ktorí rozvíjajú základný výskum, to nie je len o tom, že  oni sami budú študovať, ale to je aj o tom, že štát, že Slovensko potrebuje rozvíjať základný výskum. Dnes tí chlapci a tie dievčatá majú hrubý plat taký, že keď sa odrátajú odvody, tak sa dostávajú na minimum. Ak chceme, aby, dovolím si povedať, táto špička budúcej inteligencie tu tri, štyri roky živorila na takýchto malých príjmoch, no, tak špička nám odíde, pretože si nájde oveľa lukratívnejšie miesta s päť- až desaťnásobným príjmom a kto nám bude robiť ten základný výskum, keď nie je tá špička. A mám niekoľkých doktorandov, tak viem, v akej sú ekonomickej situácii a som presvedčený, že keď ich spoplatníme, alebo ich ešte dokonca dnes zadlžime, no tak nám odídu, a tu je systémová chyba, pretože tu nejde len o nich, ale tu ide, ako som povedal, aj o štát, aby sa základný výskum zabezpečil. To znamená, že tu musí byť množstvo ďalších programov a projektov a balíkov alebo grantov, ktoré takisto musí pripraviť či už štát, alebo rôzne fondy, alebo verejný sektor, alebo neštátne organizácie, ale musí to byť tak, ako je to v zahraničí, kde spoplatnenie  doktorandov je, aby si tí študenti z hľadiska rozvíjania vedy a výskumu jednoducho mohli zarobiť, alebo sa dostali k takým príjmom, ktoré by boli porovnateľné s príjmami v komerčnom hospodárstve. Na záver poviem toľko, že je mi trošku aj ľúto, pán minister, keď sme spolu rozprávali pred mesiacom a hovoril som ti, príď do Žiliny, zoberieme 50 profesorov, 200 docentov, 1 000 odborných asistentov, veľa študentov a rozdáme si to, deň, dva, a rozdáme si to a povieme, a keď presvedčíš túto akademickú obec, lebo to sú ľudia, ktorí sú predsa vzdelaní, sú inteligentní, keď ich presvedčíš, tak ja potom som ochotný zahlasovať za tento zákon. Ale vzhľadom na to, že nie sú dotiahnuté tie veci, o ktorých som hovoril, že je povedané  a, ale nie je povedané b, tak si myslím, že tento zákon je nedotiahnutý, nie je pripravený, a keď to takto zavedieme, ako je to,  a dovolím si ešte jedno povedať, podľa mňa veľmi zjednodušujúco, ak zavedieme školné, tak urobíme určite viacej škody ako osohu, takže, pán minister, nedá sa za tento zákon zahlasovať. Ďakujem pekne. (Potlesk.)