Horecký, Ján, dočasne poverený minister školstva, vedy, výskumu a športu SR (2023-02-09):
Vážený pán predsedajúci, vážený pán poslanec, ďakujem za slovo, zastupujem teda pani ministerku a odpoveď je takáto: Zákon o mediálnych službách reflektuje existenciu všetkých hráčov na mediálnom trhu, pričom nezavádza žiadne byrokratické povinnosti nad rámec európskych požiadaviek. Zámerom ministerstva kultúry bolo, naopak, sprehľadniť procesy evidovania jednotlivých obsahových služieb podľa zásad rovnakého zaobchádzania, tak aby poskytovali, poskytovatelia služieb neboli diskriminovaní, a zaviesť účinné pravidlá na zabezpečenie trhového dohľadu podmienok transparentného financovania médií a verejnej kontroly, transparentnosti personálnych a majetkových vzťahov na trhu. Zákon o mediálnych službách transponuje európske požiadavky aj v oblasti výkonu dohľadu tak, aby bol dosiahnutý účel smernice. Vyplýva to koniec koncov aj z tabuľky zhody k predmetnej smernici 2018/1808, ktorá bola súčasťou parlamentnej tlače a kde je zaznamenaná úplná zhoda so smernicou. Procesy administratívnej evidencie sú bežným nástrojom slovenského práva, ktorý zaručuje regulovaným subjektom nielen právnu istotu, ale aj významné procesné práva, napríklad právo na preskúmanie. Zákon o mediálnych službách sa pritom pri administrácii striktne pridržiava znenia smernice, a preto sa evidenčné povinnosti vzťahujú výlučne na audiovizuálne služby, ktoré sú predmetom podnikania, resp. majú hospodársku povahu v zmysle európskej definície služby. Na porovnanie ministerstvo kultúry uvádza, že audiovizuálna služba, prostredníctvom ktorej subjekt podniká, má pre podnikateľa rovnaký význam ako prevádzkareň. Nik pritom nespochybňuje skutočnosť, že hoci ma oprávnenie podnikať, každú prevádzkareň musí podľa živnostenského zákona evidovať osobitne, pričom neoznámenie zriadenia prevádzkarne zákon pokutuje sumou do 663 eur. Princíp, na ktorom je smernica o audiovizuálnych mediálnych službách založená, je krajina pôvodu audiovizuálnej mediálnej služby. Každá audiovizuálna mediálna služba bez ohľadu na to, či je jej poskytovateľ osoba s miestom podnikania, bydliskom alebo sídlom na Slovensku alebo mimo neho, má iba jednu jurisdikciu. V praxi to znamená, že poskytovateľ služby sa nemusí pri jej poskytovaní riadiť 27 právnymi poriadkami členských krajín Európskej únie, ale len právnym poriadkom krajiny pôvodu. Vo vzťahu k tej časti, v ktorej tvrdíte, že zákon ide nad rámec, ministerstvo kultúry si dovolí odkaz na znenie napríklad v čl. 2 ods. 5a smernice, podľa ktorého je Slovenská republika povinná prostredníctvom svojho právneho poriadku zabezpečiť, aby národného regulátora poskytovatelia mediálnych služieb informovali o všetkých zmenách, ktoré môžu mať vplyv na určenie právomocí Slovenskej republiky. Administratívna povinnosť podľa smernice leží na poskytovateľovi obsahovej služby, nie na regulátorovi, preto existencia príslušného administratívneho konania, v ktorom sa validuje jurisdikcia krajiny, je v súlade s požiadavkou smernice. Konanie zároveň umožňuje preskúmať založenie jurisdikcie alebo odmietnutie jurisdikcie, čo je tiež v súlade s požiadavkou smernice na preskúmanie rozhodnutí regulátora. Stanovenie jurisdikcie krajiny pôvodu je pritom zásadnou požiadavkou smernice, od ktorej sa následne odvíja aj vecná príslušnosť slovenského regulátora. Bez stanovenia jurisdikcie nie je možné splniť ciele smernice, čím by Slovenská republika vykazovala rozpor s právom EÚ. Bez stanovenia vecnej príslušnosti nie je možné vykonávať dohľad a bez efektívneho dohľadu nie je možné naplniť povinnosti členského štátu podľa smernice, čo je tiež v rozpore s právom Európskej únie. Povinnosťou Slovenskej republiky totiž nie je len implementovať smernicu do právneho poriadku, ale aj vymôcť dodržiavanie povinností... (Zaznievanie gongu. Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)