K. Sárközy, poslankyňa: (2007-06-26):
Nechceme nič iné, len chceme to, aby, ako zdôvodňoval, prišla pomoc vtedy, keď tú pomoc niekto najviac potrebuje. Myslím si, že v živote človeka je viac pekných alebo krásnych chvíľ. Medzi tú prvú patrí v každom prípade príchod nového človeka, či je to už v rodine alebo v spoločnosti, a medzi tú druhú najkrajšiu chvíľu patrí, keď niekomu môžete pomôcť. Pozmeňujúcim návrhom chceme dosiahnuť to, aby sme mohli pomôcť každému, kto o to prosí. Sledovala som diskusiu po tom, ako môj kolega predložil tento pozmeňujúci návrh vo výbore pre verejnú správu a regionálny rozvoj, a teraz citujem, nebudem presná: Čo zase SMK chce? Chce, aby sa tu každý zase učil po maďarsky a podobné záležitosti. Nechceme nič iné, len chceme to, aby sa dostalo do návrhu zákona, že v tých krajoch, kde podľa osobitného predpisu občania maďarskej národnosti sú viac ako 20 %, teda ich obyvateľov je viac, aby v tom operačnom stredisku, kde je v podstate 9 ľudí, sa našiel jeden, ktorý zodvihne telefón, keď na druhom konci linky niekto hovorí jazykom národnostnej menšiny. Nechceme nikoho prinútiť k tomu, aby sa naučil jazyk tejto národnostnej menšiny, my chceme pomôcť tým ľuďom, ktorí majú okolo 80-ky, žiaľbohu, nie je ich veľa, a ktorí, keď sú v šoku alebo keď potrebujú pomoc, tak nevedia nájsť súvislé vety, aby to povedali. Nevie to nájsť človek ani vtedy, keď ovláda spisovnú slovenčinu. A keď som minule pozerala správy, keď bola veterná smršť na východe, musím povedať, že ja som nerozumela ani tým, ktorí hovorili, boli to osemdesiatroční dôchodcovia, ktorí s plačom rozprávali o tom, že ich zasiahla veterná smršť, pretože hovorili po šarišsky. A ten, kto ovláda spisovnú slovenčinu, tomu nerozumie. Takže chceme týmto dosiahnuť len to, aby pomoc prišla vo vhodnej chvíli, pretože tu, keď potrebujú pomoc, niekedy ide o minúty. A dovoľte mi povedať ešte dva argumenty k tomu. Ten prvý je ten, a preto som sa zapojila do diskusie, pred dvoma týždňami pán premiér Fico bol v Anglicku, vo Veľkej Británii, kde sa stretol s odstupujúcim premiérom Blairom. Ja som si myslela, že budú rokovať o dôležitých veciach, pretože pán premiér Blair patrí medzi osobnosti Európy, teraz odchádza, myslela som, že bude reč o európskej ústave, nuž ale európska ústava, citujem klasika, „nezaujíma nikoho a nikto nevie, čo v nej je“. Náš pán premiér mal najdôležitejšiu otázku pre pána Blaira, ktorý je odstupujúcim premiérom Veľkej Británie, aby pre tých ľudí, ktorí robia vo Veľkej Británii, teraz hovorím obyvateľov Slovenskej republiky, vydali letáky v slovenčine, pretože, citujúc ho, „títo ľudia neovládajú pravidlá anglického jazyka“. Dokonca my im pomôžeme prekladom a distribúciou týchto letáčikov. Ľudia odchádzajú do Veľkej Británie a je ich okolo 100-tisíc preto, aby sa tam naučili po prvé jazyk, hlavne tí mladí ľudia, a potom tí starší, aby si tam privyrobili. Slovenská republika pre týchto ľudí ponúka, že im spraví preklady, teda naši daňoví poplatníci budú platiť za tieto preklady. Na Slovensku žije 10 % obyvateľov maďarskej národnosti, tu žijú, tu sa narodili, sú to daňoví poplatníci. Tí ľudia, ktorým chceme pomôcť, sa nemali možnosť naučiť po slovensky, pretože ešte raz spomínam, ide o osemdesiatročné babičky a dedkov, pretože bez toho, aby prekročili prah svojej dediny, žili alebo žijú už v piatej krajine. Neboli k tomu donútení. Takže to je jeden môj dôvod. A druhý. Dovoľte mi povedať jeden môj zážitok, ktorý sa stal niekedy koncom 70. rokov, keď som s kolegami z ročníka čakala na stáž na chirurgickej ambulancii na bývalej Partizánskej, Partizánska ulica existuje, ale už chirurgická ambulancia tam nie je, kde medzi nami nebol žiaden problém, medzi Maďarmi a Slovákmi, zhodou okolností v krúžku sme boli traja študenti medicíny, ktorí boli maďarskej národnosti, a bolo ich tam asi pätnásť, ktorí boli slovenskej národnosti. Rozprávali sme sa a nejako prišla na pretras slovensko-maďarská otázka, vtedy to ešte nebolo také zvyčajné ako teraz a jeden môj kolega medik povedal, že ja vám môžem povedať tu, že ja neošetrím ani jedného pacienta maďarskej národnosti, pokiaľ sa nebude vedieť so mnou rozprávať po slovensky. Hovoril to medik, odvtedy je z neho lekár s viacročnou praxou, dokonca bol aj riaditeľom nemocnice začiatkom 90. rokov na východe. Tento môj kolega, bývalý medik a terajší kolega, bol a je silný diabetik. A ja som sa ho spýtala: Prosím ťa pekne, keď sa dostaneš na služobnú cestu alebo pôjdeš na dovolenku do Maďarska a dostaneš diabetickú kómu, ako sa k tebe postavia lekári, možnože bude medzi nimi niekto taký, ktorý povie, že ja neošetrím nikoho, kto nebude vedieť po maďarsky. V tom nastalo hrobové ticho, kolega uznal to, čo som povedala, teda dal mi za pravdu, a viackrát sa medzi nami táto otázka nevyskytla. Ja apelujem na vás, na poslancov, ktorí máte v názve svojej strany „demokratické“, aby ste pri tomto návrhu zákona hlasovali jednak rozumom, ale aj srdcom. A už len posledná veta. Na argumenty, ktoré predniesli kolegovia vo výbore, kde sa prvýkrát tento pozmeňujúci návrh objavil, tak pracovníci ministerstva vnútra, ja už presne neviem, kto to bol, ale zrejme nejaký sekčný šéf alebo generálny riaditeľ povedal, že nie je potrebné meniť túto novelu zákona, lebo to, čo predložil pán kolega Berényi, pretože sa pripravuje norma na ministerstve a bude riešiť túto záležitosť už v anglickom, nemeckom a rozmýšľa sa, že aj v rómskom jazyku. My nič iné nechceme, len aby sa k tomu dal aj jazyk národnostných menšín. Ďakujem pekne.