Nicholsonová, Lucia, poslankyňa NR SR (2014-10-29):
Ďakujem veľmi pekne za slovo, pán predsedajúci. Ďakujem aj kolegyniam a kolegom, ktorí sú pri tomto bode, ktorý prerokúvame, ja sa vopred ospravedlňujem, tá moja reč bude dlhšia a bude dlhšia preto, že som to sľúbila rodičom, ktorým sa v dôsledku pochybenia lekára narodilo postihnuté dieťa, a veľmi rada si plním túto povinnosť. Najskôr vám chcem povedať niečo k tomu, ako je to riešené, celá táto problematika, v jednotlivých krajinách. Vypichnem hlavne Spojené štáty americké, ktoré majú štandardizované postupy lekárov pri jednotlivých diagnózach. To znamená, že ku každej diagnóze majú pridelené veľmi jasné medicínske postupy, a potom celé to dokazovanie pred súdom, či lekár pochybil alebo nepochybil, je pomerne jednoduché, pomerne a relatívne jednoduché, ale je to vždy o tom, že sa robia fajky pri tom, vykonal si tuto tento test, vykonal si toto, ak nie, tak, samozrejme, že súd vynesie rozsudok, ktorým uzná lekára za vinného. Ja som ale pri tomto mojom návrhu zákona vychádzala z nemeckej legislatívy, v Nemecku existuje samostatné právne odvetvie zvané Artzhaftung zaoberajúce sa zodpovednosťou lekára voči pacientovi za zavinené konanie, ktorá vyplýva z výkonu ich lekárskej činnosti. Častokrát sú symptómy ochorenia nejasné, preto dochádza k chybnému stanoveniu diagnózy. Súdy berú kvôli narastajúcim sťažnostiam do úvahy len také správanie lekára, pokiaľ sa dopustil hrubého porušenia medicínskych pravidiel. V Nemecku sa týmito prípadmi zaoberajú znalci, mediačné služby lekárskych komôr, ktorí vedú proces a riešia prípady údajného zanedbania lekárskej starostlivosti. Tento proces je v každej spolkovej krajine organizovaný odlišne. Obvykle proces skončí vypracovaním znaleckého posudku, ktorý popiera alebo deklaruje chybu lekára. Každý poistený pacient sa zároveň môže obrátiť na svoju zdravotnú poisťovňu, ktorá je povinná pomáhať poistenému v prípade podozrenia na zanedbanie povinnej lekárskej starostlivosti. Posledným východiskom je súdna cesta. Toto sa stalo, prakticky k tejto zmene prišlo v roku 2004 a tá zmena spočívala práve v tom, že sa dôkazné bremeno prenieslo z pacienta na lekára. Dovtedy aj v Nemecku mali to dôkazné bremeno na pacientovi a ten musel preukázať, že lekár porušil svoje povinnosti pri liečbe pacienta, čo bolo veľmi problematické. Týmto rozhodnutím z roku 2004 Najvyššieho spolkového súdu však dochádzalo k zmene dôkazného bremena a dôkazné bremeno odvtedy v Nemecku spočíva na lekárovi. Samozrejme, vidíte, že celý ten systém majú postavený úplne inak, my si musíme vystačiť s Úradom pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou. A teraz k tomu prípadu, ktorý ma teda priviedol k tomu, aby som vôbec predkladala takýto návrh zákona. Ja nie som lekár, ja som veľmi málokedy pacient, to je pravda a ja musím na úvod povedať, že ja mám veľmi dobré a pozitívne skúsenosti s lekármi a s celým zdravotníckym personálom, kedykoľvek som bola hospitalizovaná, čímkoľvek som prechádzala, a bolo to dávno predtým, ako som sa stala poslankyňou Národnej rady, takže nie je to o tom, že mám vo vrecku preukaz poslanca, a aj momentálne riešime teda v mojej rodine vážne zdravotné problémy jedného člena mojej rodiny a musím povedať, že pokiaľ ide o starostlivosť, konkrétne doktorov a personál z Národného centra srdcovocievnych ochorení v Bratislave, musím sa im poďakovať a veľmi ich prácu oceniť. Ale ako medzi všetkými povolaniami, učiteľmi, inštalatérmi, trénermi, kuchármi, aj medzi lekármi sú takí, ktorí k výkonu svojho povolania nepristupujú zodpovedne. Keď urobí chybu inštalatér, naďalej nám kvapká voda z kohútika a jeho mizernú prácu môžeme reklamovať. Keď urobí chybu klampiar, zateká nám do domu, jeho chybu môžeme reklamovať, poprípade si zaplatiť iného klampiara, ktorý to proste jednoducho opraví. Ale keď urobí chybu lekár, tak to vyzerá inak. A ja vám teraz poviem, rozpoviem jeden príbeh dvoch mladých ľudí, ktorí sa rozhodli založiť si rodinu, ktorú chránime v ústave a, žiaľbohu, zavinením lekára to dopadlo pre tú rodinu katastrofálne. Toto je prípad, ktorý ešte nebol medializovaný a stal sa prakticky nedávno. 18. júla 2013 mladej matke, ktorá bola v perfektnej kondícii na základe všetkých testov, doktor skonštatoval, že je približne v siedmom týždni tehotenstva a má prísť na kontrolu, predpísal jej kyselinu listovú, odporučil užívať doplnkové vitamíny pre tehotné ženy. 19. augusta 2013 pri kontrole jej bola vystavená tehotenská knižka s termínom pôrodu 25. 2. 2014. Absolvovala prvý ultrazvukový skríning a odber krvi a všetky výsledky boli absolútne v poriadku. Počas tehotenstva absolvovala 3 ultrazvukové skríningy: 19. 8. 2013, 15. 10. 2013, 17. 12. 2013. Všetky odbery krvi, vyšetrenia moču, vyšetrenia vaginálnej flóry boli v absolútnom poriadku a nič nenasvedčovalo žiadnemu problému alebo komplikácii. Počas celého tehotenstva absolvovala 12 kontrol v poradni u konkrétnej doktorky. Pri všetkých kontrolách bola ubezpečovaná, že jej zdravotný stav je absolútne dokonalý a v poriadku a že dieťa sa vyvíja tak, ako má. Slová ako ukážkové a stopercentné boli súčasťou verbálneho hodnotenia všetkých lekárov. 19. novembra 2014, teda v 26. týždni tehotenstva absolvovala niekoľkohodinové nadštandardné vyšetrenie 3D a 4D ultrazvukom, ktoré rovnako potvrdilo, že plod sa vyvíja bez problémov a nič nenasvedčuje akejkoľvek komplikácii. Termín pôrodu stanovili už na 20. 2. 2014. 14. februára 2014 absolvovala vyšetrenie u ďalšieho doktora, ktorého výsledok bol v poriadku. 18. februára absolvovala kontrolu prietokov v pupočníku s diagnózou naznačeným oligohydramniom. Oligohydramnion, to je stav, kedy má žena menej plodovej vody, ako by mala mať, a podľa dostupných medializovaných informácií, podľa informácií, ktoré som dostala od rôznych lekárov, gynekológov, tento stav predpokladá, že matka musí byť monitorovaná, mala by byť hospitalizovaná, pokiaľ ide tú nižšiu graviditu, to znamená, že dieťa ešte nie je donosené a nemôže byť vyvolaný pôrod, robí sa všetko pre to, aby sa to tehotenstvo predlžovalo, pokiaľ dôjde k takémuto úbytku plodovej vody v čase, keď by už dieťa malo byť donosené a mohol byť vyvolaný pôrod, okamžite je vyvolaný pôrod, pretože nechať matku, resp. dieťa bez plodovej vody môže mať fatálne následky. 18. februára 2014, kedy prvýkrát vznikol takýto problém alebo náznak toho, že môže mať menej plodovej vody, to dieťa už bolo riadne donosené. Kedykoľvek mohol byť vyvolaný pôrod, pretože termín stanovený pôrodu bol na 20. februára. 24. februára napriek tomuto zisteniu teda ju poslali domov, 24. februára absolvovala CTG s výsledkom 10, 10; teda všetko v poriadku, ako aj poslednú kontrolu v poradni, ktorá dopadla tiež v poriadku. Dostala termín do ďalšej poradne na 28. 2., na 28. 2, čo už bolo po termíne s tým, že podľa nej už do toho termínu aj tak porodím. Doktorka dodala, že je málo takých fyziologických tehotenstiev, ako bolo to moje, a že aj pôrod bude určite v poriadku. Počas posledného mesiaca pred pôrodom absolvovala päť CTG vyšetrení, ktoré boli v poriadku a ohodnotené doktormi na známku desať z desiatich, až do 25. 2. 2014. 25. februára 2014 absolvovala vyšetrenie prietokov v pupočníku s diagnózou oligohydramniom s abrupciou placenty so slabým prietokom, na základe čoho ju okamžite hospitalizovali v nemocnici v Brezne. Následne jej bolo urobené ďalšie CTG vyšetrenie so suspektným nálezom, po podaní infúzie magnézia bolo vyšetrenie opakované a nález bol upravený. 26. februára 2014 ráno o 5.00 hod. sa zobudila na prudké bolesti v bruchu a na krvácanie. Žiadna plodová voda jej neodtiekla. Tento, táto veta je veľmi dôležitá pre to, čo budem hovoriť následne. Boli jej urobené ďalšie vyšetrenia, vyšetrenie prietokov v pupočníku a na základe všetkých výsledkov vyšetrení bola indikovaná akútna sekcia. Ráno okolo 6.45 hod. stihla akurát zatelefonovať manželovi, že ide rodiť sekciou, o pár minút bol pri nej, stihli sa objať a o 7.35 hod. ju zobrali na sálu, samozrejme, bez prítomnosti manžela, okolo 7.50 hod. jej oznámili, že má syna. Po pôrode ukázali syna mužovi, volá sa Peter Alexander, na pár minút so slovami, že je všetko O. K., aj keď je pomerne malý, aj keď slabý, menej reaguje, má sivastú farbu, ale že po takomto pôrode to tak býva. Malého Petra uložili do inkubátora s tým, že je pravdepodobne omámený anestetikami, ktoré prešli do jeho krvného obehu cez pupočník počas sekcie. Keď sa však ani po pár hodinách stav nezlepšil, kontaktovali doktorov z neonatologického pracoviska v Banskej Bystrici, ktorí rozhodli, že syna pre istotu hospitalizujú a vyšetria u nich. Doniesli jej ho ukázať asi na pol minúty, keď sa prebrala z narkózy, a potom ho už videla len cez dvere, keď ho v inkubátore prevážali do Banskej Bystrice. Otca dieťaťa nikto nekontaktoval. Viackrát matka žiadala v nemocnici v Brezne, či je možný preklad aj jej ako pacientky do Banskej Bystrice, aby mohla byť pri synovi, bolo je povedané, že ju môžu prepustiť najskôr na piaty deň po pôrode, ak nebudú nijaké komplikácie. V prípade, že by chcela ísť so synom do Banskej Bystrice, prepustia ju na vlastnú žiadosť s tým, že v Banskej Bystrici bude prijatá len ako doprovod, a nie ako pacientka, ktorú treba po sekcii niekoľko dní sledovať. Ochota lekárov dohodnúť sa s nemocnicou v Banskej Bystrici bola nulová. Bolo jej povedané, že ak si to vybaví sama, tak ju môžu preložiť, avšak nie prevoz sanitkou, ale musí si zabezpečiť vlastnú dopravu. Nasledujúcich 5 dní bolo ako zlý sen. Odlúčenie a neistota, strach a zúfalstvo matky. Denne telefonovala do neonatologického centra v Banskej Bystrici a informovala sa ohľadom stavu syna. Osobne za ním chodil aj jej manžel počas doby, ktorú ona strávila v nemocnici. Po piatich dňoch bola prepustená a v Banskej Bystrici jej bolo povedané, že majú miesto a môžu ju hospitalizovať ako doprovod. Od 3. 3. 2014 bola teda spolu so synom hospitalizovaná v Banskej Bystrici. Stav syna sa menil doslova z hodiny na hodinu a bolo to viac než vážne. Od narodenia bojoval s infekciami, ktoré zjavne dostal práve v nemocnici. Mal akútny endokarditický zápal srdca, mal zápal mozgu, niekoľkokrát prekonal sepsu celého organizmu. Bol hypotonický, hypotonický, to sa hovorí o deťoch, ktoré sú ako handrové bábiky. Kvôli nepriechodnosti čriev mu museli asi po troch týždňoch od narodenia, urobiť vývod z hrubého čreva, čo bola náročná invazívna operácia, lumbálnu punkciu absolvoval trikrát v priebehu siedmich týždňov. O realizácii druhej lumbálky sme nevedeli. Množstvo antibiotík, barbiturátov a inej chémie – ani nemajú odvahu ich vymenovať. Odbery krvi nášho syna – teda ich syna, ja to čítam v prvej osobe, lebo to písala matka – boli robené tak často, že už ich nebolo možné ani počítať. Veľa nepríjemných vyšetrení a zákrokov pre dospelého človeka, a nieto ešte pre narodené dieťa. Nedá jej nenapísať aj to, čo všetko sa dialo v Banskej Bystrici, a že to bolo do istej miery ovplyvnené aj lekárskou správou z pôrodu v Brezne, kde pri pôrode bol záznam „bez plodovej vody“. Keď ju rodili, bol tam záznam od lekára, že bola úplne bez plodovej vody, to dieťa ležalo v jej tele minimálne osem dní úplne nasucho, úplne nasucho, zatiaľ čo pri predkladacej správe už bolo uvedené, že plodová voda číra. Tu musel, ja mám k dispozícii obidve tie správy, tam došlo k hrubej manipulácii záznamov. Nie je možné, aby pôrodník napísal, že ona v sebe nemala ani mililiter plodovej vody, žiadna plodová voda, a zrazu keď vedeli, aký vážny je stav toho novonarodeného dieťaťa – a museli vedieť, že v dôsledku toho, že nechali tú matku osem dní chodiť po svete bez plodovej vody a to dieťa v nej –, tak zrazu vyprodukovali v ďalšom zázname, že plodová voda bola číra. Keď si zoberiete, že malý sa narodil so zápalom srdca akútnym, so zápalom mozgu, so zápalom obličiek, nie je možné, nie je možné, aj keby tam nejaká plodová voda bola, aby bola číra, lebo tam bola taká bakteriálna infekcia, pravdepodobne sa dostala do tela matky tak, ako unikala plodová voda z jej tela. Oni naozaj netušia, čo všetko ešte bolo pri pôrode inak ako pri preklade malého, ale je to na zamyslenie, ako sa dá rýchlo zmeniť reálny stav na kuse papiera, akoby ani nešlo o život človeka, o život dieťaťa. Na začiatku hospitalizácie si matka ani nedokázala predstaviť závažnosť situácie a na rovinu, bola úplne mimo z toho, čo sa stalo a čo sa dialo. Nebyť jej manžela, ktorý ju psychicky s neuveriteľným kľudom podržal, asi by to nezvládla a možno by sa zrútila a skončila na psychiatrii. Počas celej hospitalizácie v nemocnici, a to na oddeleniach, kde sú rodičia s vážne chorými deťmi, vystresovaní a zúfalí prvorodičia s podobným stavom ako oni, neexistuje psychologická poradňa, kde by rodičom, ktorí sa dostanú do obdobnej situácie, pomohli, pokojne im porozprávali o tom, čo sa deje, aký je reálny stav, aké sú možné následky, aby sa mohli s niekým poradiť, ako sa s tým vysporiadať, čo robiť, na koho sa obrátiť. Počas viac ako troch mesiacov ju ani raz nenavštívil špecialista, psychológ, psychiater či terapeut. Ak takíto odborníci v nemocniciach sú, a ona musí so smútkom a rozčarovaním skonštatovať, že okrem sestričiek sa jej na to nikto neopýtal, ako sa má, či to zvládne, či nepotrebuje s niečím pomôcť, ako to zvládajú spolu s partnerom. Nikto neporadil čo. A ďalej matka píše: „Keď vám deväť mesiacov tehotenstva lekári rozprávajú samé superlatívy, presviedčajú vás po každom odbornom vyšetrení, ako je všetko v 100 % poriadku, aký ste ukážkový, dokonalý, ako je to super, že máte desať z desať, že vaše dieťa hneď po pôrode bojuje a vaše dieťa zrazu hneď po pôrode bojuje o život so závažnými zápalmi najdôležitejších orgánov v tele, srdce a mozog, a vy ako prvorodič absolútne neviete, či to vôbec prežije, nie je vôbec jednoduché prijať to a vonkoncom nehovorím o tom, že sa s tým má človek zmieriť, pretože sa s týmto jednoducho zmieriť nedá. Ani jeden z lekárov breznianskej nemocnice, ktorí ich mali deväť mesiacov v starostlivosti, nemal absolútne žiadnu snahu kontaktovať nás, aby sa informoval o našom stave, o tom, či nám netreba nejako pomôcť, ako sa má náš syn, resp. či to celé zvládame.“ To je situácia, kedy boli vlastne prevezení do tej Banskej Bystrice, ani raz nedošlo k tomu, aby tí, čo boli pri pôrode, riešili prakticky ten popôrodný stav toho malého. „Počas hospitalizácie nášho syna v nemocnici som bola doma dvakrát. Prvýkrát, keď bol po operácii črievka, stomia, a týždeň po operácii sa s ním nemohlo ani hýbať, nakoľko mal v chrbtici epidurálny katéter, kadiaľ dostával lieky od bolesti.“ Počas tohto týždňa odišla matka do pôrodnice v Brezne, aby si odfotila kompletnú zdravotnú dokumentáciu, práve v ten deň mal službu jej pôrodník a zároveň primár oddelenia, ktorý jej oznámil, že keďže už je po 15.00 hod. a dokumentačná sestra, ktorá má na starosti zdravotné dokumentácie, tam už nie je, kartu jej vydať nemôže. Bolo to zákonné? Na to sa jej ešte opýtal, akým právom žiada tieto papiere, na čo jej to vôbec bude a čo tým chce vlastne vyriešiť. Keď sa ale matka nedala odbiť a vysvetlila mu, že na to podľa zákona má plné právo, len dodal, že jej vydá dokumentáciu na druhý deň, samozrejme, za poplatok. Absurdné. Snažila sa mu vysvetliť, že sa zjavne niekde stala chyba a ona potrebuje vedieť kde, potrebuje informácie o vlastnom tehotenstve a o vlastnom dieťati. On jej na to povedal asi toľko, že sa informoval kvôli jej stavu v nemocnici v Banskej Bystrici a že podľa všetkého má ich syn nejakú metabolickú poruchu. Rodičia si nechali urobiť všetky testy, obidvaja rodičia sú absolútne v poriadku a akákoľvek zhoda génov a majú genetické vyšetrenia za sebou, metabolické, proste absolútne všetko, aby vylúčili túto možnosť, tí ľudia sú absolútne v poriadku a nič nenasvedčuje tomu, že teda malý by mal byť akýmkoľvek spôsobom postihnutý. Ale viete, tu ide o to, že on aj keby bol postihnutý, keby mal nejaké genetické postihnutie, to ešte neznamená, že sa má dieťa narodiť s akútnym zápalom srdca, mozgu, obličiek a proste v takom dezolátnom stave, ako toto dieťa priviedli na svet v nemocnici v Brezne. Keď si teda prišla po tú zdravotnú dokumentáciu, tak jeho arogancia vyvrcholila slovami, na ktoré matka do konca života nezabudne: „Čo riešite, rodia sa aj postihnuté deti, zmierte sa s tým. Sústreďte sa na ďalšie deti a hlavne na to, aby boli zdravé,“ píše matka. „Akoby sme si tento stav zapríčinili my naschvál. Akoby sme mohli dieťa vrátiť do hypermarketu so slovami, je pokazené, vymeňte nám ho.“ Jej otec, ktorý tam vtedy stál s ňou, len neveriacky pozeral a musel sa veľmi ovládať, aby to neskončilo nejakým fyzickým napadnutím. Druhýkrát bola matka doma počas Veľkej noci, nakoľko zrejme aj z nemocničného prostredia a permanentného sťahovania sa z izby do izby dostala nejaký vírus. Aby nenakazila syna, išla sa domov preliečiť. S mužom sa dohodli, že sa na pár dní vystriedajú. Tu však zažili ďalší šok. Na oddelení pediatrie v nemocnici v Banskej Bystrici im povedali, že otcovia na toto oddelenie prístup nemajú. Jej manželovi, ktorý sa telefonicky spojil so zodpovednou službukonajúcou lekárkou, dokonca táto povýšeneckým tónom povedala, tu nejde o vaše dieťa, ale o to, ako sa budú cítiť ostatné matky pri kojení, keď sa im on bude pozerať na prsia. Absurdné, že? Ja si to živo neviem predstaviť, že k takýmto situáciám dochádza vôbec v nejakej krajine, a nieto ešte v našej krajine. To je absurdné. Pani doktorka kašlala na to, že tu nejde o ego doktorky ani o prsia iných mamičiek, ktoré by kojili pred zrakom otca ťažko chorého chlapca, plnohodnotného rodiča a právoplatného zákonného zástupcu dieťaťa. Keď sa sťažoval otec, napísal oficiálny list na vedenie nemocnice, až potom mu bol umožnený prístup na oddelenie, kde mohol teda ležať so svojím novonarodeným ťažko chorým synom. Potom sa dostali na Kramáre, kde teda hovoria, že ten prístup bol úplne odlišný, deti sú na oddelení hospitalizované na rovnakej izbe s matkou, čo si myslím, že by mala byť samozrejmosť. Hlavne ak ide o takéto maličké dieťa, ktoré, viete, ten chlapec on nevidí, nepočuje, nehýbe sa. Má tak ťažké postihnutie mozgu, že nevedia, či vôbec niekedy bude chodiť, minimálne bude uňho dochádzať k situáciám, ktoré pravdepodobne budú nemenné, to je to, že jemu nebude možné prenášať informácie do mozgu. Ja vám to poviem tak ako laicky, ako mi to bolo vysvetlené, že on keď bude držať horúcu žehličku, tak ho to nebude páliť, jemu zhorí ruka, ale jednoducho do mozgu sa mu neprenesie informácia, že by mal tú ruku nejakým spôsobom stiahnuť. Celkovo v nemocnici strávili štyri mesiace. No ani potom sa kolotoč vyšetrení neskončil, naopak, len začal. Je smutné, že v 21. storočí vám niektorí lekári v nemocnici nie sú schopní zosumarizovať všetky vyšetrenia a kontroly, nastaviť poradie a súslednosť krokov, ako postupovať pri liečbe a odstraňovaní následkov silného zápalu mozgu, srdca, epilepsie, hypotonuse, stomii a tak ďalej. Dať zoznam doktorov, ktorí sú odborníci, a prideliť jedného zainteresovaného doktora manažujúceho celý priebeh rekonvalescencie vyšetrení, zákrokov a nastávajúcich operácií, ktoré sú predovšetkým pre vaše dieťa s takou ťažkou diagnózou nevyhnutné a pre ďalší zdravý rozvoj a plnohodnotný život absolútne potrebné – všetko si to musíte vyhľadať, vybaviť a vyriešiť sami. Hodiny strávené za internetom a zúfalými telefonátmi s prosbami o prijatie, vyšetrenie a odbornú lekársku pomoc a nehovorím o hodinách strávených na cestách za lekármi vo vlastnej réžii, nakoľko poisťovne fungujú tak, ako fungujú, žiadne preplácanie sanitiek. Toto si naozaj môže dovoliť len málokto. Ja hovorím o ľuďoch, ktorí sú vysokoškolsky vzdelaní. Ten otec má dve vysoké školy, matka nadpriemerne inteligentná mladá žena, ako oni chápu tú postupnosť tých krokov. Chápu, čo sa stalo, čo sa udialo, a rozumejú tomu, že musela sa stať niekde chyba, a chcú sa dopracovať k tomu, kde sa stala tá chyba. Povedzte mi, keď sa toto stane jednoduchým ľuďom, ktorí žijú z minimálneho, z minimálnej mzdy, čo tá šička niekde v tom Vranove, ktorá proste absolvuje takéto deväťmesačné tehotenstvo, a nakoniec sa stane to, čo sa stane, myslíte si, že ona ešte má odvahu sťažovať sa na lekára, ktorý je pre ňu guru, na Úrad pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou? Myslíte si, že majú na to, aby si zaplatili právnika a išli na súd? Ja vám potom poviem, ako vyzerá štatistika vlastne všetkých tých súdnych konaní. Tam je, tam je nulová úspešnosť, absolútne nulová úspešnosť, to vám povedia všetci právnici, oni už ani neberú takéto prípady. Neberú. Za nimi príde človek, ktorý v dôsledku pochybenia lekára je v konečnom štádiu rakoviny a proste chce sa domôcť aspoň nejakej satisfakcie, aspoň nejakej. Odmietajú ich, lebo im rovno hovoria, nemáte šancu, aj keď Úrad pred dohľad nad zdravotnou starostlivosťou zistí pochybenie lekára, pre súdy to nič neznamená a byť v polohe človeka, ja neviem, možno so stredoškolským, možno s menej ako stredoškolským vzdelaním, ktorý fakt robí za tú, za tú minimálnu mzdu, a stane sa mu takáto tragédia a on má pred súdom dokazovať lekárovi, že pochybil, neexistuje. Nehovorím o tom, že títo ľudia pobehali na Slovensku snáď všetkých lekárov, ktorých poznajú a ktorí, ktorí sú odborníci vo svojom, vo svojom fachu, a s nádejou za nimi išli. Všetci títo lekári im medzi štyrmi očami povedali, samozrejme, že je to v dôsledku toho, že vaše dieťa ležalo v maternici osem dní na sucho. V dôsledku toho sa tam dostal ten obrovský infekt, v dôsledku toho sa vaše dieťa narodilo takmer mŕtve a v dôsledku toho budete mať pokazený celý život vy a aj vaše dieťa. Ale keď to chceli dať na papier od tých odborníkov, povedali, že viete čo, prepáčte, ale nie, to sú kolegovia a proti kolegom nepôjdeme. Je to veľmi komplikované, veľmi komplikované zháňať aj ten dôkazný materiál a podobne. Ja si myslím, že toto je aj v rovine, oni to zatiaľ riešia teda tou, tou tradičnou postupnosťou a myslím si, že to je aj na trestnoprávnu zodpovednosť, pretože pokiaľ dochádzalo k machinácii údajov na jednotlivých správach, tej popôrodnej a potom tej prevoznej do ďalšej nemocnice, tak si myslím, že to nie je v poriadku. Tá matka píše o tom, aké je to strašne komplikované, keď sa rodina ocitne v takejto situácii, keď je to mladá rodina, ktorá má čo robiť, aby vôbec prežila, a dostane sa do takejto situácie, keď si má všetkých tých lekárov zabezpečovať, voziť sa tam vlastným autom, a prakticky dnes sú v situácii, kedy ten muž robí iba na to, aby zabezpečil celú tú lekársku starostlivosť, prevozy za tými lekármi a podobne, a matka sa pýta zaujímavú vec, to tu musím prečítať: „Jednoducho ideálny stav na rozpad rodiny, vzťahu, sociálneho statusu a celého vášho života.“ Apropo, na záver, ústava v súčasnosti okrem iného hovorí: „Manželstvo, rodičovstvo a rodina sú pod ochranou zákona. Zaručuje sa osobitná ochrana detí a mladistvých.“ Odpustite mi moju trúfalosť, ale sú to len slová na papieri vytrhnuté mimo reality života na Slovensku. Lebo ak sa tá rodina ocitne v núdzi, v obrovskej núdzi, ako napríklad táto, a koľko je ich ďalších, o ktorých ani nevieme, lebo nie všetky tie prípady sú medializované. Častokrát sú to ľudia, ktorí sa možno kvôli viere, možno kvôli tomu, že ten lekár je pre nich naozaj guru, zmieria s tým osudom a doma vychovávajú svoje ťažko postihnuté deti a mení to osudy tých rodín. Častokrát to znamená rozpad tej rodiny, a preto nie pre túto konkrétnu rodinu, ale pre všetky tieto rodiny som sa rozhodla predložiť tento návrh zákona. Nie preto, aby som ukazovala na lekárov a hovorila, akí sú zlí, nie. Je strašne veľa dobrých lekárov, možno sa málo píše o tom, akých máme kvalitných lekárov. Ale sú medzi nimi aj takí, ktorí sú nezodpovední a ktorí sa dokážu správať ako tento konkrétny MUDr. Chudík, ktorý matke absolútne dovrže zdravého donoseného novorodenca v dôsledku jeho povrchnosti. A keď tá zúfalá matka príde podľa zákona si pýtať zdravotnú dokumentáciu, tak jej povie, choďte domov a choďte robiť zdravé deti, dajte si na tom záležať, aby tentokrát boli zdravé. A toto je absurdná situácia. A v takej absurdnej situácii sa musíme postaviť na stranu tých zraniteľnejších. A to sú v tomto prípade naozaj tí smrteľníci, ktorí sa postavia pred ten súd. Nejde im o nič iné, iba o tú satisfakciu, aby bolo spravodlivosti urobené načim, ale ťahajú za kratší koniec. To hovoria, to hovorím nie ja, to hovoria právnici. Tam je naozaj úspešnosť absolútne nulová. Tí ľudia častokrát umrú predtým, než sa dopracujú k nejakej spravodlivosti cez naše súdy. A preto tá právna úprava, tá úprava, ktorú predkladám, je o tom, aby súdy brali ako záväzné stanoviská Úradu pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou. Pretože ten dostáva okolo 1 600-1 700 podaní za rok, to je akože celkom signifikantné číslo. A to číslo je, samozrejme, v realite oveľa väčšie, pretože nie každý má mentálnu výbavu na to, aby sa obrátil vôbec na ten Úrad pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou. A častokrát dajú tým ľuďom za pravdu. Lenže keď sa dostanú pred súd, tak sa rozplynie. Pretože nie je možné, aby bežný smrteľník v našej krajine dokázal lekárovi, je to veľmi, veľmi komplikovaný proces, aby mu dokázal, že v dôsledku jeho povrchnosti, nedbanlivosti zapríčinil či už smrť, alebo teda vážne postihnutie. Takže ja vám ďakujem za pozornosť. Ma mrzí, že som vás takto zdržala, ale myslím si, že tí ľudia si to zaslúžili, ktorí ma vyhľadali, a teda ja im aj z tohto miesta strašne držím palce a bola by som naozaj rada, keby sme minimálne toto vnímali akože úplne apoliticky a možno sa zhodli na tom, že by sme to mohli podporiť. Ďakujem.