I. Šimko, poslanec: (2006-02-01):
Väčšiu časť svojho života som prežil v komunistickom režime. Veľa ľudí prijalo pravidlá hry, chodili pravidelne voliť, študovali, pracovali, usilovali sa zabezpečovať svoju rodinu, mať sa dobre, mnohí si mysleli svoje, v uzavretej spoločnosti to aj niekedy povedali, ale navonok odsudzovali, čo sa od nich žiadalo odsúdiť, a manifestovali za to, za čo bolo treba manifestovať. Skrátka, žilo sa, ako sa dalo. Ale nerobili tak všetci. Alebo nie všetci robili iba to. Po celý ten čas som sa stretával s ľuďmi, ktorí sa s režimom nezmierili. A nielen vo svojej mysli. Oni aj konali. Aspoň to, čo sa dalo. Organizovali kresťanské krúžky, spievali v spevokoloch v kostoloch, vykonávali svoje kňazské povolanie napriek zákazu zo strany štátu, stretávali sa s disidentmi z iných krajín sovietskeho impéria, organizovali vysielanie slobodného rozhlasu v auguste 1968, podpísali Chartu 77 alebo aspoň odmietli podpísať antichartu, odmietli ísť manifestovať na 1. mája či voliť kandidátov Národného frontu, zastali sa tých, čo boli prenasledovaní, alebo dokonca im poskytovali pomoc, organizovali petície za náboženské práva, odluku cirkvi od štátu, organizovali, či sa zúčastnili pokojného modlitebného zhromaždenia na Hviezdoslavovom námestí, ktoré však už neskončilo pokojne, a mnoho, mnoho iných foriem odporu. A mnohí z týchto ľudí prišlo o zamestnanie. Museli sa vzdať svojich profesionálnych ambícií, predvolávali ich na Štátnu bezpečnosť, kde sa voči nim správali často surovo, ba niektorých aj zavreli. Títo ľudia neboli iba pasívnymi obeťami diktatúry. Títo ľudia sa postavili na odpor. Bojovali proti zlu. Bol to skutočný odboj. História protikomunistického odboja sa začala písať hneď po vstupe Červenej armády na územie dnešného Slovenska v októbri 1944. Oslobodzovali nás od diktatúry jedného novopohanského režimu, ale zároveň kládli základy druhého. Tisíce ľudí, civilné osoby bez akéhokoľvek súdu a často i bez toho, aby o tom informovali najbližších príbuzných, deportovali do táborov v bývalom Sovietskom zväze. Radosť z víťazstva nad fašizmom sa začala od počiatkov miesiť so strachom pred novou diktatúrou. Hromadné násilie voči nevinným občanom viedlo k postupným, spontánnym, obranným akciám obyvateľstva. Tieto napokon vyústili do rôznych foriem odporu proti zavádzaniu komunistického poriadku u nás. Z týchto začiatkov sa vytvoril protikomunistický odboj. Nebol to odboj so zbraňou v ruke. Bol to odboj, ktorý sa vyhýbal použitiu násilia. Bol to odboj, ktorého jedinou zbraňou bola mravná sila. Sčasti bol organizovaný, ale oveľa viac šlo o individuálny odpor voči tomu, k čomu komunistický režim svojich občanov proti ich svedomiu nútil. Režim tento odboj tvrdo trestal. Nie všetci popravení, zavraždení, odvlečení, internovaní či za politické trestné činy zatvorení, vyhodení zo zamestnania či zo škôl boli aktívni v boji proti diktatúre. Boli medzi nimi aj ľudia zviazaní so zločinmi druhej svetovej vojny. Boli medzi nimi aj tí, čo sami roztáčali špirálu komunistického násilia a v duchu hesla: Revolúcia požiera svoje deti, na túto krutú logiku doplatili sami. Toto všetko bude potrebné pri priznávaní štatútu účastníka protikomunistického odboja starostlivo skúmať. Väčšina z týchto obetí však boli statoční občania, ktorí nechceli nič viac než slobodne žiť. Preto bol protikomunistický odboj pokračovaním národného boja za oslobodenie tak ako odboj proti fašizmu v ohni svetovej vojny. Tento odboj bol v rafinovanejšej dobe konfliktu, ktorý sa globálne označuje ako studená vojna. Bol jeho súčasťou. Preto tiež navrhujem, aby tí účastníci protikomunistického odboja, ktorí za svoju činnosť trpeli najzávažnejším spôsobom, mali možnosť získať i postavenie vojnových veteránov ako veteránov studenej vojny. Formy protikomunistického odboja návrh zákona nevymenúva v celej ich rozmanitosti. Text výslovne uvádza členov ilegálnych organizácií, politických väzňov, medzi ktorými sú aj odvlečení, internovaní, takzvaní pétepáci, zahraničný odboj a iné zjavné formy odboja. Bezprostredne sa nespomínajú politické vraždy, takzvaná B akcia, perzekúcie roľníkov, živnostníkov či učiteľov a mnohé ďalšie podoby, ktorými režim reagoval na slobodné slovo či čin prípadne zastrašoval. Ozvali sa mi vojaci, ktorí si dovolili nesúhlasiť s vývojom v armáde po roku 1948 či so vstupom vojsk Varšavskej zmluvy v auguste 1968. Iste i to všetko bol odboj a skutočne odvážny. V druhom čítaní môžeme zákon rozšíriť aj o ďalšie formy. I terajšie vymedzenie však umožňuje Ústavu pamäti národa priznať štatút každému, kto sa proti diktatúre dokázal postaviť. A to aj tomu, komu sa podarilo perzekúcii vyhnúť. I takýto človek však vedome podstupoval riziko, ktorého rozsah sa často nedal dopredu ani len odhadnúť. Postavenie účastníka protikomunistického odboja bude možné priznať aj tým, ktorí už nežijú, in memoriam. Navrhovaný zákon je o statočnosti mužov a žien, ktorí s nasadením vlastných životov, osobnej slobody a pripravení k najvyšším obetám bojovali za vlasť, bránili hodnoty slobody a demokracie. Nie je to zákon o finančnom zadosťučinení. Takéto zákony sme už čiastočne prijali a som presvedčený, že je spravodlivé, aby sme sa vyrovnali ešte s problémom dôchodkov tých ľudí, ktorým sa ešte dnes do očí smejú ich bývalí trýznitelia. Tento zákon však neprichádza s rukou pýtajúcou almužnu. Je to zákon o vlastenectve, o cti a statočnosti. O tom, že tu žili a žijú ľudia, na ktorých môžeme byť hrdí. V tomto zmysle tento zákon nie je zďaleka len pre tých, ktorých sa osobne týka, ale je predovšetkým aj pre nás a pre budúce generácie. Protikomunistický odboj nebol bitkou na víťazstvo. Dnes u nás vládne kult víťazov. Ľudia mi často vravia, že neradi prehrávajú. To je v poriadku, prehrať iste nikoho neteší, ale vyhrávať za cenu zrady je nízke a podlé. Niekedy je potrebné postaviť sa i proti veľkému prúdu, proti presile, ba i proti všetkým. Pretože keď ide o to, v čo veríme, keď ide o slobodu svedomia, výsledok nie je dôležitý. Dôležité je to, čo urobíme. Ľudia, ktorí sa postavili proti komunistickej moci, proti jej ideologickému, politickému či policajnému násiliu ľudsky vzaté nemali nádej na úspech. Ba i vo chvíli, keď sa v celej Česko-slovenskej republike zdalo, že sa čosi predsa len aspoň u nás podarí, nemilosrdne to na svojich pásoch rozniesli sovietske tanky. Komunistický režim ovládal všetky páky moci. Mal plne v rukách kormidlá hospodárstva, dokonca i na tej najnižšej úrovni. Ovládal médiá. Samozrejme, veľmi tvrdo držal v rukách armádu i políciu. Akýkoľvek odpor, hoci aj rezistenciu v týchto zložkách stíhal osobitne kruto. A ešte aj tak im nedôveroval a mal i vlastnú, paralelnú stranícku ozbrojenú službu. A predsa sa našli takí, čo sa proti tomuto postavili. Väčšinou s holými rukami. Aké mali šance. Vieme a aj oni vedeli, že ľudsky vzaté žiadne. Ich statočnosť však napriek tomu mala nesmierny význam. Zapaľovala srdcia nám, vtedy mladým. Dávala správu o tom, že človek je čosi viac než chvíľková kariéra. Bola skutočným odbojom proti zlu. A o tomto vydáme týmto zákonom svedectvo, pretože takáto statočnosť je potrebná vždy. Prvé známe veľké ohrozenie najstaršej európskej civilizácie predstavovali nájazdy Peržanov zo starého Grécka. Vtedy sa v severnej časti krajiny proti obrovskej presile postavilo 300 udatných Sparťanov, ktorí nemali šancu. Pomohli však svojim krajanom do nohy zahynúť. Zostal po nich v skale vytesaný nápis: Cudzinec, zvestuj Sparťanom doma to všetkým, že my tu ležíme, verní zákonom, ako nám kázala česť. Dámy a páni, prosím o podporu tohto návrhu zákona. Ďakujem za pozornosť.