P. Osuský, poslanec: (2002-08-20):
Prezident republiky polemizuje s týmto jedným slovom na niečo vyše štyroch stranách textu. Uvádza viaceré dôvody, ktoré sú, ako aj sám argumentačne priznáva, založené na jeho pochybnosti. Samozrejme, je svätým právom každého človeka a tobôž prezidenta republiky mať názor, a tým pádom mať aj pochybnosť o názore iného človeka. Pravdou je však, že ak zhrnieme a pokúsime sa zo štyroch strán textu, ktorý prišiel z prezidentskej kancelárie, vyňať, a nie je to celkom jednoduché, pretože zhruba štvrtinu toho textu tvorí úvaha o voľbách, ktoré sú pred nami, štvrtina je citátom zo stanoviska Ústavného súdu starého desať rokov k tejto tematike a v tom zvyšku je veľa odkazov a vlastne veľmi málo adresných a konkrétnych výčitiek k tomu jedinému slovu, ktoré by mohol prezident koncízne a jasne sformulovať. Preto sa sám pokúsim položiť si otázky alebo nastoliť problémy, na ktoré sa v tomto texte snaží prezident reagovať. Nosným argumentom, ako hovorí, čo je podstatný dôvod jeho pochybnosti, je problém právnej istoty. Aby som to preložil do trochu zrozumiteľnej reči, problémom je v novele zákona, ktorú sme predložili a ktorú parlament schválil, absencia definície slova komunizmus. Musím povedať, že je samozrejme možné kľučkovať v tejto záležitosti najrôznejším spôsobom. Jedným zo štandardných, ktorý vo svojich materiáloch využíva napríklad i Komunistická strana Slovenska, je tvrdenie, že komunizmus nikdy u nás a nikdy na svete neexistoval. A to, čo sme zažili, to, čo zažívali občania Ruska a neskôr Sovietskeho zväzu 70 rokov a my 40, bolo vraj prechodné obdobie, ktoré nemá s komunizmom nič spoločné. Teda tvrdenie, ktoré možno zhrnúť do tézy - komunizmus je bezchybný a dobrý, len tie problémy prechodných období naňho vrhajú zlé svetlo. Áno, argument, že komunizmus vraj ešte nikde na svete nebol, sa na prvý pohľad môže zdať reálny. Však ešte neplatilo: Každému podľa jeho potrieb a Práca je potrebou človeka a podobne. Pravda však je, že keď sa človek pozrie do odkazu klasikov marxizmu-leninizmu a minule nám kolega Hajdúk hovoril, že akési grémium považuje Karola Marxa voľbou za najvýznamnejšieho mysliteľa toho či onoho storočia, samozrejme k tomu len toľko, že existujú grémiá, ktoré by vybrali úplne iných ľudí, možno takých istých z druhej strany alebo možno horších či lepších. Chcem však povedať, že ak sa človek pozrie do odkazu klasikov, a ja som tak urobil, a to je len taká malá poznámka na okraj, využil som na to nové vydanie knihy Vladimíra Iľjiča Lenina Stát a revoluce. Táto kniha vyšla pred krátkym časom v Českej republike a predslov k nej napísal poslanec Ransdorf. Tým, ktorí sa o problematiku zaujímajú, je meno Ransdorf známe. Zaujímavejšie, a to je taká pikantéria na celom príbehu, je, že vydavateľom tejto knihy bol pán Zítko. Tí, ktorí sa opäť zaujímajú o problematiku, je to ten istý pán, ktorý mal v Českej republike proces pre vydanie nekomentovaného vydania Mein Kampfu. Tento istý človek, ktorý vydal Mein Kamf, vydal i Leninovu knihu Stát a revoluce a v nej sa dočítame v zásade o polemike Vladimíra Iľjiča Lenina s vtedy už nebohým Karolom Maxom o tom, či to, čo sa bude diať v Rusku, bude socializmus alebo je socializmus alebo, ako sa domnieva Marx, je to úvodné, prvé štádium komunizmu. Marx ako ekonóm zrejme považoval vyvlastnenie výrobných prostriedkov z rúk kapitalistov za krok do komunizmu a začiatok jeho prvej fázy. Samozrejme, len na tomto chcem ukázať, že ani klasici nemajú v tomto smere terminologicky celkom jasno. Ja sa však vrátim k problému nedefinície komunizmu v zákonnej norme. A tu si dovolím poukázať na niečo, na čo mi nevedeli odpovedať ani oveľa podkutejší právnici, ako som ja dermatológ. Viete, v našich zákonoch v § 260, ktorý som ja nedal do Trestného zákona, máme používané celkom štandardne a bežne slovo fašizmus. A ja sa pýtam i právnych puritánov a tých, ktorým prekáža chýbanie definície, kde je v našich zákonoch definovaný fašizmus? Už samotné slovo fašizmus. Ako vieme, fašizmus, od slova fasces, čiže zväzky lictorum gundl, teda symbol moci štátu a ľudu senátu rímskeho, je talianskeho pôvodu. Taliansky fašizmus nastolený Musolinim počiatkom 20-tych rokov bol nepochybne nedemokratickým, z nášho pohľadu neprijateľným totalitným hnutím. Každopádne nebol mu inherentne daný rasizmus. Toto hnutie nehlásalo rasovú nenávisť a likvidáciu parazitických nepriateľských rás. Napriek tomu používame jeho názov. Ani v Trestnom zákone, ani inde nenachádzame, čuduj sa svete, slovo národný socializmus alebo, ako je známy, nacizmus. Pričom v skutočnosti veľkú väčšinu toho, prečo podľa mňa oprávnenie budeme prenasledovať šíriteľov neonacizmu, je ideológia nacistická, je rasová nenávisť, je všetko to, čo je spojené s nemeckým národným socializmom, zďaleka definične nie tak veľmi s talianskym či iným, potom to už bolo moderné používať tento prídomok komukoľvek, s fašizmom. A teda znova sa pýtam: Ako to, že desiatky rokov, a to i posledných dvanásť rokov demokracie neprekáža tým istým právnikom absencia definície fašizmu a odrazu, čuduj sa svete, prekáža im absencia definície komunizmu. Tak ako Ján Langoš hovoril o možnosti výkladu, tak i ja sa nepochybne domnievam, že je celkom v racionálnom dosahu možností vedieť si napriek zákonnému slovu fašizmus predstaviť to, čo si pod ním predstavuje i sudca, ktorý bude súdiť mladého neonacistu, ktorý na námestí vykrikuje: Cigáni do plynu! a Hitler mal pravdu! Áno, to nie sú ex defínitionem fašistické, nedajbože musoliniovské tézy. Sú to nemecké nacionálnosocialistické, nacistické tézy. Ale neviem si predstaviť slušného sudcu, ktorý by sa zaštítil tým, že nemá nacizmus definovaný a že nemá ani fašizmus definovaný. A tu sme teda pri prvom probléme a pri prvej kľučke, ktorá je vraj oným pochybným bodom, pretože chýba právna istota. Inými slovami, chýba právna istota toho, čo je komunizmus. Musím povedať, že skutočným problémom nie je absencia právnej istoty. Skutočným problémom je nevôľa priznať a teraz, prosím, nehovorím len o Československej republike, hovorím o totalite, ľudskosť a humanizmus potláčajúcej totalite po celej zemeguli, že je tu základná nevôľa postaviť znamienko rovnosti medzi smrť pátra Kolbeho či Januša Korčaka a Milady Horákovej. Inými slovami, je tu nevôľa pochopiť, že prehlásiť jedných za škodcov národa, rozumej nemeckého, a z rasových príčin ich poslať do plynu je rovnako vo svojej podstate zločinné ako prehlásiť tú či onú triedu za škodcov budúcnosti a zlikvidovať ich ako triedu. Ja s dovolením tento rozdiel nevidím a tí, čo ho vidia, samozrejme môžu namietať. Ja si myslím, že v tomto teda rozdiel nie je. V argumentácii, ktorú človek dostane do rúk, sa napríklad i v odkaze, ktorý nám poslal pán prezident, dočítame, že diktatúra proletariátu sa doteraz namiesto diktatúry triedy vždy prejavila ako diktatúra politickej strany, dokonca presnejšie vládnucej špičky tejto strany. Nuž dostávame sa k tomu, že hádam nedajbože aj to, čo si predstavovali o budúcnosti tisícročnej ríše Fric či Manfréd na ulici v Drážďanoch, bolo možno niečo iné ako Himmlerova predstava a tiež to bola len špička. Ale prosím vás, argument o tom, že to, čo sa dialo, je len tá špička, je samozrejme smiešny, ak poznáme diela klasikov tejto ideológie, ktorí hovoria o ľuďoch zvláštneho razenia, o hoc aj hŕstke ľudí, na všetko odhodlanej, teda o niečom, čo je tomu systému jednoducho dané. Dočítame sa tu zaujímavý argument, že niet dôvodu, aby samotné učenie o beztriednej spoločnosti, ak by bolo sprevádzané snahou dosiahnuť uvedený cieľ demokratickou cestou a po jeho dosiahnutí uchovať demokraciu a politickú pluralitu, trestnoprávne postihovať. Ja sa však skutočne nepamätám na nič v dielach klasikov, ktoré by rezignovalo na moc a vládu, lebo toto, čo sa tu dočítame, je potom v závere veľmi zaujímavo glosované tým nálezom, keď Ústavný súd hovorí, že nie je jeho úlohou, aby skúmal, či také ciele a takým spôsobom vôbec možno dosiahnuť, respektíve či by uvedené učenie vôbec ešte bolo v tej chvíli komunistické. (So smiechom.) Samozrejme, že Ústavný súd nechce robiť ani prognostika a hodnotiť otázku dosiahnutia utópie. Každopádne treba však povedať, že to, čím sa jednoducho prax komunizmu, a to na celom svete, všade tam, kde vnikol, prejavovala, bola tá, že viedla k nastoľovaniu činov, ničeniu osudov a poškodzovania budúcnosti národov, ktoré postihli v podobnom a porovnateľnom rozsahu, ako to robil fašizmus. Skutočne, a tu sa môžeme dostať do akýchkoľvek sporov, je veľmi jednoduché z pohľadu ľavicového intelektuála odmietnuť znamienko rovnosti medzi komunizmom a fašizmom, pretože človek, ktorý žil v kaviarňach na brehu Seiny, či už to bol Marquise alebo ktokoľvek ďalší, nemal tú možnosť, žiť v ére Kim Ir-sena v Severnej Kórei, nemal tú možnosť, zažiť Višinského, Ježova. Nemal možnosť dozvedieť sa od Urválka: „Psovi psí smrt“. Samozrejme, že v tomto prípade sú argumenty, ktoré takto človek počúva, argumentmi tých, ktorí s týmto problém nemali. Ľudia, ktorým obidve totality zničili osudy, zničili osudy, tento pocit rozlišovania ťažko môžu mať. Dozvedáme sa v polemikách zásadnú otázku, či je možné trestať slovo. Sám stojím za tým, že slová typu: Židia si plynové komory zaslúžili, sú rovnako zločinné, hoci sú len slovami, ako slová, že Vás zlikvidujeme ako triedu. Obidva sú známe citáty. Považujem ich z hľadiska osudu ľudí za rovnako nebezpečné a rovnako hodné čeliť im. Samozrejme, dnes sa považuje absencia definície pri fašizme za gavaliersky delikt a osud tých, a nenapadá ma momentálne, žiaľ, nič iné ako povedzme osud rehoľníc, osud veriacich, ale i osud prostých sedliakov, ktorí boli vyvlastnení a pre neposlušnosť poslaní v lepšom prípade do PTP, v horšom niekam inam. Osudy ich detí, ktoré boli vyhodené zo štúdií a ktorým bol zničený osud, to sú generácie ľudí, ktorým tento systém siahol na to, čo mali od Boha jedine k dispozícii, svoj krátky život. A musím povedať, že v tomto smere je hľadania nuáns, hľadanie kľučiek, hľadanie toho, že tu ešte nebol raj, smiešne, pretože viem si predstaviť, keby bola, nedajbože, tisícročná ríša zvíťazila v druhej svetovej vojne, tak sa o sto rokov nájde humanizujúci historik Tretej ríše, ktorý povie: „Dnes, vo svetle úspechov našej ríše, ktorá nastolila nový poriadok v Európe a ktorá dala žiarivú budúcnosť nášmu národu, si spomíname na to, že pred sto či deväťdesiatimi rokmi sa v prechodnom období odohrávali prehmaty.“ Áno, stali sa veci, s ktorými už dnes nemôžeme súhlasiť, áno, to je pravda. I takto by sa to potom dalo definovať, i takto by sa dalo povedať, že zlikvidovaní židia a vysťahovaní Slovania boli prehmatmi jednej doby, ale už tu dnes nie sú, nekazia dojem, a preto sa k ním prihlásime ako k prehmatom. Ja znova chcem povedať, že počínajúc Rote arme frakzion, cez Senderoluminózo až po nepálskych marxistov a maoistov, tí ľudia ešte dnes siahajú po moci terorom, vraždením a v momente, keď nastolia tú moc, tak to využívajú. Je, samozrejme, proti tomu možné postaviť komunizmus ako utópiu, ako svetlú budúcnosť, ku ktorej sa dostaneme a vznikne v nej beztriedna spoločnosť. Ja si však neviem predstaviť triedu, ja si neviem predstaviť cirkev, ja si neviem predstaviť nič, čo na tejto ceste bolo treba podľa klasikov marx-leninizmu zničiť, že tá trieda, tá cirkev, tí veriaci odídu do minulosti dobrovoľne. Neviem si to predstaviť. A skutočne, musím povedať, že jednoducho prax by mala byť kritériom posudzovania a môžeme si spomenúť i na to, že korutanský hajtman Jörg Heider pred niekoľkými rokmi povedal, že Hitlerovi sa podarilo vyriešiť problém nezamestnanosti, čo aj bolo pozoruhodné. Vieme, aká búrka sa strhla na tému tohto jedného výroku Jörga Heidera. I keď vytrhnutý z kontextu, bol nepochybne pravdivý. Hladina nezamestnanosti Nemecka v januári 1933 a v septembri 1939 bola priepastne iná. Ale hlboko súhlasím s tým, že výroky, ktorými sa propagujú tieto systémy, i keď v jednotlivých fragmentoch by mohli byť pravdivé, jednoducho sú tým, čo o nich oprávnene hovorí Trestný zákon, sú propagáciou systémov, ktoré vo svojej podstate boli nehumánne a neľudské. Musím povedať a rád by som si vás dovolil osloviť, že napriek tomu, čo som tu teraz hovoril, a povedal som to už aj v prvom, aj v druhom čítaní, považujem za absolútne zrejmé, že štandardné európske politické strany vrátane ľavicových štandardných politických strán nemôžu mať problém s takouto novelou Trestného zákona. Strana, ktorá ani vo svojej preambule, ani vo svojom programovom smerovaní nemá triedny boj, triednu nenávisť, likvidáciu nepriateľských tried, nemôže mať problém s týmto zákonom. Ak táto strana akceptuje demokraciu, tak si neviem predstaviť, že by človek, ktorý sa cíti európskym ľavicovým predstaviteľom, alebo politikom, alebo poslancom, alebo ľavicovo zmýšľajúcim človekom, mal problém trestne stíhať človeka, ktorý bude tvrdiť, že archipelag Gulag neexistoval, že v Jáchymove nezomierali nevinní ľudia, že sa neubližovalo veriacim, že sa neubližovalo cirkvám, že sa neubližovalo občianskej spoločnosti. Neviem si predstaviť, že by tento človek mohol vnútorne nesúhlasiť s takýmto niečím, respektíve že by stál na pozícii, že je možné toto tolerovať. Takisto ako nie je možné tvrdenie, že plynové komory sú židovský výmysel. Dovolím si vás teda poprosiť bez rozdielu politického zamerania o to, aby ste podporili platnosť tohto zákona tak, ako bol parlamentom schválený, pretože znova podčiarkujem, štandardný, slušný európsky politik a predstaviteľ by mal ctiť demokraciu a mal by, padni, komu padni, čeliť všetkému, čo je nedemokratické, čo je totalitné, čo historicky overene tragicky poznačilo osudy miliónov ľudí a čo nikdy neexistovalo v inej podobe ako v podobe útlaku a potláčania ľudských práv a slobôd. Ďakujem.