I. Šimko, poslanec: (2004-03-10):
Dovoľte mi pri tejto príležitosti predniesť niekoľko takýchto téz, ktoré považujem za  dôležité. Už iba niekoľko týždňov nás delí od vstupu do Európskej únie a do Severoatlantickej aliancie. Naša vlasť sa tak i formálne stane znova súčasťou hlavného prúdu európskeho vývoja. Prúdu, ktorý je nielen pokračovaním dejín starého kontinentu, ale i kvalitatívne novou formujúcou sa Európou 21. storočia. V nádeji, ktorá sa u nás spájala po celé roky s tým, že sa tak stane, je potrebné už dnes napĺňať konkrétnymi  krokmi a premyslenou európskou a bezpečnostnou politikou. Zatiaľ sa mi však zdá, že toto na Slovensku ešte celkom nedoceňujeme. Chceme, aby Slovensko v Európskej únii predstavovalo síce malý, ale sebavedomý a uznávaný štát. Slováci budú i po úplnom otvorení hraníc mať svoj domov tu v krajine, kde žili naši predkovia a kde, ako dúfame, budú žiť aj naše deti. A našu nádej môžeme založiť iba na tom, že očakávame, aby Slovensko zostalo takým príbytkom i pre budúce generácie. Príbytkom, ktorý budú môcť milovať a byť naň hrdé. Naša nádej nemôže vyrastať z vedomia, že naša krajina má lacnú a vcelku šikovnú pracovnú silu, a kým to tak je, tak sem po odstránení colných a ďalších hraničných bariér bude prúdiť zahraničný kapitál. To síce bude ale nielen tak za nič. Tento kapitál bude prinášať a už aj prináša  závislosť. Bude do istej miery tiež podväzovať zdroje našej vlastnej tvorivosti  a podnikavosti.  Ak by sa takáto politika  stala dominantnou, bola by cestou k stavu, v ktorom sa naši predkovia nachádzali pred stáročím v rakúsko-uhorskej monarchii, samozrejme v modernejšej a oveľa demokratickejšej podobe, ale bez skutočných zdrojov vlastného rozvoja. Ten závisí totiž oveľa menej od objemu kapitálu ako od vlastných tvorivých schopností a vlastnej podnikavosti. V nádeji pre dôstojné postavenie Slovenska v Únii preto prinesie v prvom rade múdra, premyslená a hlavne svojej vlasti oddaná politika vo vnútri nášho štátu.  Cudzincom, ktorí chcú u nás zarobiť na výhodách, ktoré dnes Slovensko ponúka, sa nesmieme diviť. A nesmieme sa diviť ani tomu, keď od nás odídu na druhý deň po tom, ako sa tieto výhody stratia.  Napríklad,  ak sa naša pracovná sila bude usilovať prestať byť takou lacnou. Ak budú ľudia u nás chcieť napríklad v zahraničnej automobilke za takú istú prácu zarábať toľko ako ľudia v krajine, odkiaľ spoločnosť prišla. Keď však zahraničný investor stratí výhody a odíde, nehnevajme sa na neho, ale na seba, ak na to nebudeme pripravení. Ak sme ho prilákali za výhody, ktoré sme zaplatili cenou, ktorá zo súťaže vytlačila našich vlastných podnikateľov, ak sme mu poskytli verejné zdroje na úkor ľudí stredného stavu, na úkor nášho vzdelávacieho systému našej vedy a kultúry. Druhou podmienkou pre autoritu Slovenska v Európe je schopnosť chrániť našu vlasť pred tým, čo jej naozaj hrozí. Ani po vstupe do NATO nemôžeme čakať, že naše vlastné bezpečnostné problémy za nás príde na Slovensko riešiť niekto iný. Ak by sa tak stalo, a stáva sa to vtedy, ak by sa nejaký bezpečnostný  problém  stal problémom, ktorý prekračuje naše  hranice, tak by to už bola priama cesta  ku skončeniu našej suverenity. Toto by bola tragédia. Preto i na začiatku tretieho tisícročia i v podmienkach nášho členstva v systéme kolektívnej bezpečnosti nesmieme zanedbať našu vlastnú bezpečnostnú politiku. Musí byť oveľa  inteligentnejšia, účinnejšia, musí sa pripravovať na tie riziká a ohrozenia, ktoré skutočne hrozia. Stále platí stará známa zásada veľkých vojenských stratégov, že pripravovať sa treba na budúce konflikty, nie pokračovať vo vynakladaní veľkých zdrojov na prípravu na také, čo sú už minulosťou. Toto má, samozrejme, i dôsledky na používanie verejných zdrojov. Ak NATO upozorňuje, že kvalitná armáda schopná čeliť dnešným hrozbám vyžaduje najmenej 2 percentá hrubého domáceho produktu, tak to nie je nejaký vrtoch Bruselu. Je to iba jeho expertíza. A je naším záujmom, či chceme mať akcieschopné ozbrojené  sily, alebo ich chceme mať len ako Potemkinovu dedinku. Nezabúdajme však, že stále platí stará múdrosť, podľa ktorej národ, ktorý nechce dostatočne živiť vlastnú armádu, musí potom neraz často živiť cudziu.  Jasná bezpečnostná stratégia vychádzajúca z našich bezpečnostných záujmov by mala byť základom i našej budúcej euroatlantickej politiky. Podľa toho by sme sa mali angažovať i mimo hraníc, a to len tam, kde jestvujú naše vlastné bezpečnostné  záujmy a záväzky. Z iných bojísk sa už treba stiahnuť. Európska únia je dnes v období veľkých vnútorných zápasov o svoju budúcu podobu. Aj tu je potrebné vystupovať na základe jasnej a premyslenej strategickej línie. Naša vnútroštátna politika sa stala politickým trhoviskom. Uzavierajú sa krátkodobé taktické politické spojenectvá, obchody, tak aby sa raz pre jedno, inokedy pre druhé získal potrebný počet hlasov. Tento typ politiky vo vzťahoch k iným štátom je pre naše národné záujmy zhubný. Ak chceme byť aktívnym a váženým partnerom v európskej politike, musíme budovať dlhodobé strategické spojenectvá. A začať treba od našich susedov. Inde si spojencov môžeme vyberať, ale naši susedia tu žijú už stáročia a budú tu žiť aj v budúcnosti. Rozumieme si, máme historické skúsenosti a pri vstupe do Európskej únie mnoho spoločných záujmov a spolu dokážeme aj niečo znamenať. Preto naše strategické spojenectvá musia začínať práve tu v tomto regióne. Nemôžeme napríklad vyhlasovať, že nám je jedno, akú podobu bude mať európska ústava, keď vieme, že Poliaci majú s navrhovanou podobou zásadný problém. Mali sme vyjadriť aspoň porozumenie s ich stanoviskom, keď sme už neboli schopní sformulovať svoje vlastné. Toto sú chyby, za ktoré si nás v budúcnosti nebudú veľmi vážiť. O mnohých veciach týkajúcich sa nášho každodenného života sa od mája začne rozhodovať v Bruseli a v Štrasburgu. Preto aj ľudia, ktorých tam Slovensko po voľbách do Európskeho parlamentu vyšle, budú spoluvytvárať budúcu pozíciu našej vlasti v Európe. Ich povinnosťou bude bojovať za Slovensko, za naše záujmy, za to, čo považujeme za dôležité, v čo veríme. Ak to nebudú kvalifikovaní ľudia, špičkoví štátnici a hlavne vlastenci, ľudia, ktorým ide  naozaj o život u nás na Slovensku, tak sa sami zbavíme možnosti ovplyvňovať a obohacovať európsku politiku videním ľudí žijúcich medzi Dunajom a Tatrami. A na záver som si nechal to najdôležitejšie. Mnohí to zdôrazňujú. Nádej, ktorú prináša európska integrácia, nie je založená na tom, či sa náš kontinent dohodne na takom alebo onakom rozdelení kompetencií, či to bude Európa národov, alebo Európa regiónov. To všetko je dôležité, ale nie je to o tom najhlavnejšom. To najhlbšie pre ľudský život, pre život spoločenstva, rodiny, národa, štátu, ale i nadnárodnej únie sú pohnútky, ktoré vychádzajú z presvedčenia. V nedokonalosti jazyka ich politickej reči nazývame hodnotami. Projekt integrujúcej sa Európy má zmysel, má budúcnosť a ľudia budú s ním spájať svoje nádeje iba vtedy, ak v jeho základe budú práve tieto hlbšie pohnútky. Nielen záujmy. Toto je osobitne dôležité pre malé štáty, ktoré budú mať vždy menej poslancov, menej vojakov, menej peňazí v štátnej pokladnici než tie veľké. Ale je to dôležité pre každého človeka, pretože je to o tom, čo je v ňom ľudské. Preto ak niektoré európske mocnosti začali  hovoriť o dvojrýchlostnej Európe, lebo v nej si ľahšie presadia svoje, musíme to veľmi zásadne odmietnuť, pretože taká Európa by bola  nespravodlivá. A bez spravodlivosti sa každý štát, a to i ten veľký európsky podľa filozofa a teológa z úsvitu dejín nášho kontinentu Augustína Aurélia, stáva zločineckou bandou. Nemôžeme vyjadrovať ani najmenšie porozumenie nad sebectvom doterajších členských štátov Únie, v ktorej jeden po druhom zavierajú vstupujúcim členom svoje pracovné  trhy. Tu chýba zasa iná hodnota. Solidarita. Európska únia ochraňujúca slobodu, spravodlivosť a solidaritu medzi národmi je hodná nádeje. Únia, ktorá by bola iba trhom, ruvačkou záujmov, tá bude príležitosťou pre silných. To by už nebolo o nádeji, ale len o realite. O realite, ktorá by bola začiatkom hľadania zas nejakej inej. Takáto realita by už pri svojom vzniku v sebe niesla zárodok budúcich konfliktov. Vstup do Európskej únie 1. mája tohto roku bude pre našu vlasť historickou udalosťou. Nesmieme pritom podľahnúť ani euronadšencom, ktorí v tom vidia vyvrcholenie našich dejín a viac ich vlastne už nič ani nezaujíma. Nepreberajme však ani videnie euroskeptikov, ktorí vidia v integrácii iba byrokratický superštát. Hľadajme pravdu a tá je aj o tom, že krvavé vojny európskej minulosti  sa stávajú oveľa nepravdepodobnejšími. Sú pred nami veľké  príležitosti, ale nezavierajme oči ani pred novými rizikami a nebezpečenstvami. Slovensko sa k týmto výzvam musí postaviť tvárou v tvár. Ak budeme vedieť sformulovať a dôsledne presadzovať múdru a strategicky premyslenú  európsku politiku, a to tak v Bratislave, ako aj v Bruseli, tak náš život v Európskej únii môže byť požehnaním pre ľudí u nás, ale i obohatením pre ostatné európske národy starého kontinentu. Pretože každý národ, i ten najmenší, i ten náš, je jedinečný. Prejaví sa to však iba vtedy, ak si uchová svoju tvorivosť a svoju slobodu. Ďakujem za pozornosť.