I. Šimko, minister obrany SR: (2003-02-06):
Dámy a páni, takýto návrh je vážnym návrhom a patrí k najťažším dilemám politického rozhodovania. Nikto normálny si neželá vojnu. V civilizovanom svete by sme sa mali vedieť zaobísť bez použitia násilia. Žiaľ, v tomto svete však žijú i zločinci, diktátori a fanatici, ktorí sa neštítia používať na presadzovanie svojich zámerov silu, a to často i za cenu zabíjania ľudí. Je dobré, keď sa zodpovedným verejným činiteľom darí brániť činnosti takýchto ľudí bez použitia donucovacej moci štátu, ale stáročná skúsenosť nás učí, že nie vždy to ide. Život v takýchto prípadoch stavia pred štátnikov zodpovedných za bezpečnosť svojich občanov naliehavú a ťažkú otázku primeranej obrany. Čím neskôr nájdu odpoveď, tým väčšie bývajú spravidla náklady, škody a počty obetí. Ba v najtragickejších prípadoch môže vzniknúť i situácia, keď po premeškaní vhodného času účinná obrana už nemusí byť vôbec možná. I takéto prípady nájdeme v histórii. Musím hneď na úvod svojho vystúpenia zdôrazniť, sme za pokojné riešenie krízy v Perzskom zálive. Obvinenia z akejsi bojaschopnosti vlády sú lacným nezmyslom. Od počiatku hovoríme veľmi jednoznačne: Nikto nechce vojnu. Ani teraz, ale ani v budúcnosti. A otázka dnes stojí tak: Sme schopní zabrániť agresivite irackého režimu tak, aby neohrozoval svoj región, ale i svet, nielen teraz, ale aj v perspektíve budúcich rokov? I vtedy, ak mu necháme čas zosilnieť tak, aby mohol vydierať celý svet? Veď si skúsme pripomenúť, čo je to vlastne za režim. Je to režim, ktorý za posledných 22 rokov priamo vojensky napadol päť okolitých štátov. Už počas vojny s Iránom použil zbrane hromadného ničenia, ba použil ich aj proti svoju obyvateľstvu, bojové chemické látky privodili smrť desaťtisícom Kurdov. Keď v roku 1998 Husajn vyhnal zbrojných inšpektorov, bolo to preto, lebo narazili na zariadenia, ktoré slúžili vývoju jadrových zbraní. Spravodajské služby viacerých demokratických štátov upozorňujú, že v súčasnosti má Irak na výrobu jadrovej zbrane takmer všetko, čo je potrebné. Je iba otázkou času, odhaduje sa to od štyroch do šiestich rokov, kedy takúto zbraň bude mať. Od skončenia operácie Púštna búrka po okupácii Kuvajtu zaviazala OSN Irak viacerými rezolúciami Bezpečnostnej rady upustiť od vytvárania podmienok pre výrobu, držanie a použitie zbraní hromadného ničenia. Irak tieto rezolúcie od roku 1991 sústavne a beztrestne porušoval. Saddám Husajn sa už desaťročia správa ako neľútostný diktátor predovšetkým vo vlastnej krajine. Už v päťdesiatych rokoch 20. storočia bol účastníkom dvoch ozbrojených prevratov. V roku 1978 ešte z druhej pozície mocenskej pyramídy postavil politickú opozíciu mimo zákon. Už členstvo v opozičnej politickej strane bolo možné potrestať trestom smrti. Absolútnu moc však získal Husajn až v nasledujúcom roku. Potom nasledovala séria popráv desiatok politických rivalov. Od začiatku však predstavoval hrozbu i pre okolité štáty. Hneď v ďalšom roku vpadli iracké zbrojené sily do iránskej ropnej provincie Kuzestanu. Začala sa dlhotrvajúca a vyčerpávajúca vojna, ktorá stála obe krajiny státisíce ľudských životov. V rozpore so Ženevskou konvenciou zakazujúcou používanie chemických zbraní Irak v tejto vojne od roku 1983 používal nervový plyn tabun, spôsobilý privodiť smrť v priebehu niekoľkých minút. Už v roku 1988 však použil Saddám Husajn bojový vplyv i proti Kurdom vo svojej krajine. 16. marca 1988 to boli plynové bomby, obsahujúce sarin a tabun v kurdskom meste Halabija. Odhady obetí sa pohybujú od 3200 do 5000 ľudí. Zdôrazňujem, obyvateľov Iraku. O niekoľko mesiacov neskôr počas ofenzívy proti búriacim sa Kurdom zasiahol Bagdad znova tvrdo a znova i s použitím chemických bojových prostriedkov. Podľa odhadov vtedy zahynulo alebo proste zmizlo 50 až 100 000 obyvateľov kurdských osád. 2. augusta 1990 Irak vtrhol do Kuvajtu a nastolil tam krutý okupačný režim. Medzinárodné spoločenstvo protestovalo, Bezpečnostná rada OSN požiadala Husajnovu vládu o odchod z Kuvajtu. Bezvýsledne. Až použitie sily, operácia Púštna búrka v januári 1991 donútila iracké ozbrojené sily opustiť okupovanú krajinu. Ustupujúc, vojská Saddáma Husajna praktizovali taktiku spálenej zeme. Operácia sa skončila vo februári toho istého roku. Napriek tomu sa odhaduje, že dodnes zostalo v irackých zajateckých táboroch do 600 prevažne civilných osôb, odvlečených z Kuvajtu počas okupácie. Irak sa vyhovára, že počas povstania na juhu krajiny v marci 1991 sa stratili zoznamy týchto ľudí a nevedia ich preto nájsť. Po skončení invázie do Kuvajtu zaviazala Bezpečnostná rada OSN Irak takmer 20 svojimi rezolúciami zbaviť sa zbraní hromadného ničenia a likvidáciou programov a podmienok pre vývoj ďalších, predovšetkým jadrových. Vytvorili sa takzvané bezletové zóny, v Iraku začali pôsobiť zbrojní inšpektori OSN, ktorých úlohou bolo kontrolovať plnenie rezolúcií. Saddám Husajn tieto rezolúcie v plnom rozsahu nikdy nedodržiaval. V decembri 1998, po tom, ako inšpektori narazili na skutočné zariadenia spôsobilé slúžiť na výrobu jadrových zbraní, im Irak zakázal ďalšie pôsobenie a vyhostil ich z krajiny. Niekoľkodňové bombardovanie lietadlami USA pod názvom Púštna líška nedokázalo prinútiť Saddámov režim vrátiť sa už ani k čiastočnému plneniu rezolúcií Bezpečnostnej rady OSN. Rozsiahly zbrojný program a arzenál zbraní hromadného ničenia umožňuje irackému diktátorovi narušovať akú-takú rovnováhu síl vo veľmi citlivom regióne Blízkeho východu. Vývoj nových zbraní, predovšetkým jadrových, podstatne rozširuje možnosť režimu, ktorý pre svoje záujmy neváhal použiť zbrane hromadného ničenia ani proti vlastným obyvateľom. Nová strategická situácia nastala po teroristickom útoku na Spojené štáty v septembri 2001 a následne ďalších. Jestvujú indície a v každom prípade možnosť využitia prepojenia vojenského potenciálu Iraku s fanatickými teroristickými samovrahmi. Americký minister zahraničných vecí včera vo svojom vystúpení predložil dôkazy o jestvujúcich vzťahoch a spolupráci irackého režimu s teroristickými organizáciami. Operačným priestorom takéhoto spojenia sa môže stať ktorékoľvek miesto na zemeguli. Následky takéhoto útoku by boli katastrofálne. Preto je múdre nečakať, kým sa tak stane. V hodnotení ohrozenia, jeho pôvodcu, rozsahu i reálnosti nie sú medzi zodpovednými štátmi vo svete veľké rozdiely. Svedčí o tom jednomyseľné prijatie rezolúcie Bezpečnostnej rady OSN č. 1441 z novembra 2002. Táto rezolúcia výslovne konštatuje, že Irak neplní viac ako 10 rezolúcii Bezpečnostnej rady OSN a rozširovaním zbraní hromadného ničenia a rakiet dlhého doletu predstavuje ohrozenie medzinárodného mieru a bezpečnosti. Takisto sa v nej konštatuje, že Irak, ktorý nielenže mal, ale aj v minulosti aj použil takéto zbrane, nikdy pod medzinárodným dohľadom neuskutočnil ich likvidáciu, opakovane rozbil obštrukcie pri činnosti kontrolných orgánov OSN a to už aj do decembra 1998, keď napokon úplne znemožnil prístup zbrojných inšpektorov do krajiny. Rovnako sa konštatuje, že Irak nesplnil ani rezolúcie Bezpečnostnej rady, ktoré ho zaväzovali skončiť s represiou voči vlastnému civilnému obyvateľstvu a neumožnil ani prístup medzinárodných humanitárnych organizácií. Preto rezolúcia 1441 z novembra minulého roku dáva Iraku, ako sa v nej doslovne uvádza, poslednú príležitosť vyhovieť svojmu záväzku založenému príslušnými rezolúciami rady odzbrojiť. Rezolúcia vytvorila nový kontrolný mechanizmus, avšak jej cieľom nie je kontrola sama, ale odzbrojenie. A to je možné, len ak bude Irak v plnom rozsahu spolupracovať. V bode 13 rezolúcie sa ustanovuje, že ak sa tak nestane, rada opakovane varuje Irak, že v dôsledku porušovania svojich záväzkov bude čeliť, citujem: „...vážnym dôsledkom“. Treba povedať, že Irak túto rezolúciu už nebral na takú ľahkú mieru ako tie predošlé. Začalo sa ukazovať, že tu už existuje odhodlanie plnenie rezolúcie vynútiť. Začal sa vytvárať i konkrétny vojenský potenciál, medzinárodná koalícia. Toto je reč, ktorej rozumejú i diktátori. Mimochodom, lepšie ako právnici. Saddám sa slovne podriadil rezolúcii a umožnil vstup novým zbrojným inšpektorom, ale hrá sa s nimi ako mačka s myšou. Nič im neukázal, necháva ich hľadať v krajine rozsiahlej ako asi Francúzsko. Inšpektori to hovoria jasne: Irak im nebráni, ale nespolupracuje. Nejestvuje žiadna indícia, že by bol kedy v minulosti zbrane hromadného ničenia zničil. Naopak. Využil niekoľko rokov, keď bol bez akejkoľvek medzinárodnej kontroly NATO, aby ich dobre ukryl, a teraz sa spolieha na to, že bez spolupráce inšpektori môžu na niečo naraziť iba náhodou. Spolieha sa tiež na legalistov v celom svete, ktorí budú hovoriť o tom, že dôkazy o existencii týchto zbraní nie sú. Colin Powell vo svojom včerajšom vystúpení v Bezpečnostnej rade predložil jasnú správu, ako táto schovávačka prebieha. Ak by však medzinárodné spoločenstvo neurobilo nič, výsledok bude, že Saddámovi zbrane hromadného ničenia zostanú a bude naďalej, možno i roky, hrať s inšpektormi hru, ktorú hral v minulosti. Až kým sa nebude cítiť taký silný, že bude môcť udrieť. Hitler hral takúto hru s demokratickým Západom od roku 1933 do roku 1939. Nenahovárajme si, že je to ďaleko a preto sa nás to netýka. V dnešnom svete už nie je ďaleko nič. Ak hovorí jednohlasne prijatá rezolúcia Bezpečnostnej rady o Iraku ako o ohrození medzinárodného mieru a bezpečnosti, je to ohrozenie prostredia, v ktorom sa nachádza aj naša vlasť. Je i naším bezpečnostným záujmom, aby táto hrozba pominula. Treba, samozrejme, poctivo priznať, že je to veľmi ťažká dilema. Nie samotný fakt ohrozenia a potreba niečo s tým urobiť. Problém je čo a kedy a tak, aby to bolo efektívne a v súlade s pravidlami, ktoré vo svete platia. S pravidlami, ktoré boli vytvárané pre situácie veľmi rozdielne od tej dnešnej. Tu jestvujú rozličné predstavy a tu musíme hľadať i našu vlastnú, slovenskú pozíciu. Vláda navrhuje, aby sme zaujali postoj, ktorý je realistický, ale opierajúci sa o základné pravidlá medzinárodného života. Považujeme za vhodné, aby jestvoval mandát OSN. Na druhej strane nehľadáme legalistické výhovorky, ktoré by síce konštatovali hrozbu, ale v skutočnosti by znemožnili akúkoľvek efektívnu akciu na jej odstránenie. Dámy a páni, dovoľte mi dotknúť sa aj morálnej stránky irackej krízy. Som presvedčený, že každý človek, ale aj národy a svet majú právo na sebaobranu, ak ich niekto ohrozuje. Toto ohrozenie musí byť reálne, obrana musí byť primeraná, ale ten, kto je ohrozovaný, nemusí čakať, kým ten, kto ho ohrozuje, udrie prvý. Tí, čo nesú zodpovednosť za bezpečnosť národov, majú dokonca nielen právo na sebaobranu, ale v prípade existencie hrozby je organizovanie obrany dokonca ich povinnosť. Dokumenty II. Vatikánskeho koncilu v tomto duchu uvádzajú, citujem: „Hlavy štátov, ako aj ostatní, čo nesú zodpovednosť za verejné záležitosti, majú povinnosť postarať sa o bezpečnosť zverených národov“. A ďalej: „Oprávnená obrana môže byť nielen právom, ale aj vážnou povinnosťou pre toho, kto je zodpovedný za život iných“, uvádza sa v katechizme katolíckej cirkvi. Pred druhou svetovou vojnou takúto dilemu už demokratické štáty Európy zažili a nezvládli ju. Nechali zosilnieť diktátora tak, až ho napokon bolo možné zastaviť len spojeným úsilím takmer celého sveta a za cenu nesmiernych obetí. Hlas volajúci na púšti tých rokov Churchill na túto dilemu spomína poučením, ktoré treba brať vážne asi i dnes: „Nie je zásluhou oddialiť vojnu o rok, ak potom, keď vypukne, je omnoho horšia, alebo sa dá oveľa ťažšie vyhrať.“ Nechcem sa vo svojom vystúpení vyhnúť ešte jednej ťažkej téme. Viacerí hovoria, že nás dnešný postoj ku kríze v Iraku sa o niekoľko mesiacov stane rozhodujúcim pri hlasovaní v kongrese o našom vstupe do aliancie. Chcem veľmi jasne povedať: Nikto z predstaviteľov Spojených štátov nám nikdy takéto niečo nepovedal. Ak nás dnes požiadali o spoluprácu, tak je to preto, lebo v tejto núdznej situácii je spolupráca čo najväčšieho počtu demokratických štátov nesmierne dôležitá. Ale skúste si, panie poslankyne a páni poslanci, sami predstaviť, ak by ste mali rozhodovať o tom, koho pozvete do klubu, ktorý vyznáva nejaké vám drahé hodnoty. Zodvihli by ste ruku za niekoho, kto pred niekoľkými dňami odmietol pomoc vo chvíli, keď ste museli znášať hlavnú ťarchu čohosi vy? Lebo veď v núdzi poznáš priateľa, spojenca. Ešte raz si dovolím vrátiť sa k Churchillovi. Vo veľmi podobnej súvislosti píše, že jestvuje jeden užitočný kompas. Totiž každý národ má držať slovo a konať v súlade so svojimi záväzkami voči priateľom a spojencom. Tento kompas sa nazýva česť. Práve v súvislosti s mníchovskou zradou predvojnového Česko-Slovenska obvinil svojho vtedajšieho premiéra, že sa rozhodol vybrať si radšej mier ako česť. Predpovedal mu však výsledok, ktorý potom skutočne nastal, totiž, že príde o obidve tieto hodnoty. Slovensko nie je početná, ani rozsiahla a ani veľmi bohatá krajina. Máme však svoju česť a keď treba, som presvedčený, že vieme byť spoľahlivým spojencom. Dámy a páni, verím, že budete rozhodovať múdro, zodpovedne a v záujme vytvárania väčšej bezpečnosti pre život v našom svete. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)