Horváthová, Eva, poslankyňa NR SR (2023-03-14):
Ďakujem veľmi pekne za slovo, pán predsedajúci. Dovoľte mi vystúpiť za klub OĽANO, aj keď na začiatku chcem čestne povedať, že nie je to názor úplne celého klubu. Klub OĽANO bude mať voľné hlasovanie v tomto prípade, ale dovolím si tlmočiť väčšinu, väčšinový názor klubu OĽANO, ktorý sa stotožňuje s tým, čo povedal pán Kočiš, ktorý, so všetkým, čo ste povedali, úplne súhlasím, aj pán Valocký. Dovoľte mi sa vyjadriť ako verejnému zdravotníkovi, ktorý 20 rokov, viac ako 20 rokov učí na fakulte verejného zdravotníctva, učím študentov prevenciu a venujem sa vlastne okrajovo aj dodržiavaniu práv dieťaťa. Momentálne učím starostlivosť o mladú generáciu a zrovna teraz som prednášala o právach dieťaťa a chcem aj ako pediater sa vyjadriť, ktorý 10 rokov pôsobil v praxi na pediatrickom oddelení v Trnave. A chcela by som vám zhrnúť, v prvom čítaní som nestihla prísť na rozpravu, nemala som možnosť vystúpiť, ale tento problém sme tu riešili pred rokom. Vtedy tiež bola takáto podobná debata a tento zákon presne z týchto dôvodov, ktoré už tu boli pomenované, sme neprijali. Tie pomery, ktoré za ten rok sa udiali, alebo rok a pol, sa nezmenili, žiaľ, v slovenskom zdravotníctve, a preto sa stotožňujem s tým, že tento návrh nie je aplikovateľný v praxi. Úvodom chcem ale pochváliť predkladateľov. Úplne, plne rozumiem tomu, prečo to chcú urobiť, a pani poslankyňa Marcinková a ostatní predkladatelia majú pravdu, je to v súlade s medzinárodnými dohovormi. Dieťa má právo na nepretržitý sprievod, zlepšuje to podmienky pri hospitalizácii a liečení toho dieťaťa a ja sama vždy, keď to bolo možné, som toho rodiča prijala. Niekedy tí rodičia nechceli to dieťa, nechceli byť tam na oddelení z rôznych dôvodov, napríklad mali doma menšie dieťa, museli ísť do práce a podobne, a sama som zažila deti, ktoré mali silný hospitalizačný syndróm, hej, že boli oddelené od svojej matky. Pamätám si jedného pacienta, ktorý mal dva roky, mamina mala šesťtýždňové dieťatko doma a otec chodil do práce, a mal ťažkú obštrukčnú bronchitídu. To nie je ťažká diagnóza, ale diagnóza, pri ktorej dieťa musí byť hospitalizované, pretože sa môže doma udusiť. A on prišiel, ten chlapček bol veľmi citlivý a prišiel, celý čas proste stál v postieľke a pozeral sa von oknom a hľadal maminu. Celý týždeň, ako bol hospitalizovaný. Ja som za ním chodila, sestričky za ním chodili. Jednoducho nebolo možné. Maminu sme ani, ani sme jej neodporúčali, aby ho došla pozrieť, pretože takéto dieťa to veľmi ťažko zvláda, keď tú maminu na chvíľu uvidí a potom zase ide preč. Čiže sú aj takéto situácie, čím nechcem povedať, že nemá na to právo, ale niekedy sa proste stane, že tá matka nemôže byť s dieťaťom. Takže ešte raz sa vrátim k tomu, nerada by som bola, aby po skončení môjho vystúpenia bolo OĽANO alebo ja nejako v médiách roznesené, že nechceme sprievod rodiča alebo osoby určenej rodičom alebo opatrovníkom pri dieťati, ale nie je to naozaj realizovateľné. Tak ako aj pri prvom čítaní spomenul pán poslanec Baláž veľmi mierne, že by to mohlo spôsobovať konfliktné situácie, tak o tom som presvedčená a tých príkladov by som mohla povedať veľa. Čo sa týka práva dieťaťa na sprievod, pacienti napríklad majú právo na zdravotnú starostlivosť v súlade s najnovšími poznatkami vedy. Neviem, či viete, ale naši onkologickí pacienti nedostávajú takúto starostlivosť. Nedostávajú lieky, ktoré by dostali, keby žili v Rakúsku. U nás pacient zomrie a v Rakúsku prežije. To je fakt, to je fakt, ktorý, proste tieto práva nie sú dodržané. Čím zase neospravedlňujem to, že takéto právo by nemalo byť v našom zákone, len sa nestotožňujeme vlastne so znením tohto zákona. Ste sa tu vlastne inšpirovali českou úpravou, od pani poslankyne som ju dostala, a práve česká úprava je upravená tak, že lekár môže mať posledné slovo a povedať kedy áno a kedy nie. Hej, čiže majú napísané, že dieťa má právo na nepretržitú starostlivosť, ak to nenarušuje poskytovanie zdravotnej starostlivosti. Ja na konci prednesiem pozmeňujúci návrh, kde sa snažíme toto upraviť tak, aby sme aj ukázali dobrú vôľu a tento môj deklarovaný súhlas, ale tak, aby sme ukázali, že musí byť lekár ten posledný, ktorý jednoducho povie, že či to narúša, alebo nenarúša. Ja ako lekár, keď som bola v službe sama v Trnave ako neatestovaný lekár, lebo to sa bežne deje, ja nemám čas rozmýšľať, či tam môže byť teraz rodič, nemôže. A keď som sa vás, pani poslankyňa, na takom užšom kruhu, odbornom stretnutí pýtala, že čo to je vlastne ten, tá, že neni v súlade s povahou výkonu, že čo to vlastne znamená, tak ste povedali, že možno pri bronchoskopii by mohol byť ten rodič, hej, to je tiež v celkovej anestéze dieťa, ale už pri nejakej ťažšej operácii nie. Čiže dovoľte mi prečítať to znenie, ktoré tam máte. Prítomnosť osoby podľa prvej vety môže byť ošetrujúcim lekárom v nevyhnutnej miere a na nevyhnutný čas obmedzená, ak by nebola zlučiteľná s povahou poskytovaného zdravotného výkonu. V nevyhnutnej miere a na nevyhnutný čas. Pýtam sa, čo je to nevyhnutná miera? To znamená, že raz ho môže držať za ruku, raz môže byť v miestnosti, ale teda nepôjde preč a raz musí ísť úplne mimo toho oddelenia? Čo to znamená? Na nevyhnutný čas, tomu rozumiem, hej, aj keď to tiež sa dá o tom diskutovať. A povaha poskytovaného zdravotného výkonu, ja ako lekár, keby to teraz prešlo a by sme to schválili, ja neviem, čo to znamená. Čo to znamená povaha poskytovaného výkonu? Keď mne prišlo dieťa ročné do služby dehydratované, malo skolabované periférne cievne riečisko, nevedela som mu napichnúť žilu. Vy keď mu tú žilu nenapichnete, tak to dieťa musí ísť na vyššie pracovisko. Napríklad v Trnave neexistujú áristi, ktorí by mu zaviedli centrálny venózny katéter na rehydratáciu, čiže ja musím mať absolútny kľud a keď to dieťa príde v akútnom stave, ja ho musím riešiť, hej? Ja nemám čas na maminu, ktorá je tak isto, my liečime celú tú rodinu, tá matka je v takom stave, ja sama som matka troch detí, takisto sme mali podozrenie na vážne ochorenie u svojho dieťaťa, napriek tomu, že som matka a pediater, mne vyplo hlavu a ja som nebola schopná normálne fungovať, hej, a ten rodič, je to hrozné vidieť svoje dieťa v takomto stave. A teraz si zoberte, že ja ho pichám napríklad do hlavičky, keď neviem cievu, hej, čiže to sú veci, ktoré jednoducho ja nemám čas v tom momente rozmýšľať, či tam môže byť a nemôže. Odvolávate sa na vyhlášku, že to tam bude upravené. Ja som si teda poctivo aj tú českú vyhlášku pozrela. My sa domnievame, že musí byť aj v zákone jednoducho napísané, že musí byť možnosť a jasná možnosť, pokiaľ to narúša zdravotnú starostlivosť, tak tá osoba tam nemá byť. Aby bolo jasné, aby tí lekári v tých službách sa nemuseli obávať, že bude na nich nejaké trestné oznámenie alebo ich budú vláčiť po súdoch. Tá situácia v súčasnom zdravotníctve je komplikovaná, hej? Hanbím sa za to, čo niekedy podáva, podávajú niektorí aj z našich ministrov, napríklad zákon, kedy chceme zatvárať poskyto... teda zriaďovateľov zdravotníckych zariadení za to, že neni dostatok personálu. Pre mňa pri tejto napätej situácii to je niečo nepochopiteľné, hej? A toto mi príde, samozrejme, že v menšej miere, ale taká paralela toho, lebo ak toto prejde, tak viete, čo sa stane v praxi? Keď toto má v praxi primár oddelenia naplniť, tak bude musieť znížiť lôžka, znížiť počet lôžok. To znamená, že na oddelení nebude na izbe, nebudú na izbe štyri deti, ale bude tam len jedno dieťa a z 30 lôžok, ktoré tam môžu byť, tak tam bude 10 povedzme na desiatich izbách. Pretože všetky tie fakty, čo ste tu spomenuli vo faktických poznámkach, boli pravdivé. Presne, pán poslanec Kočiš, treba reagovať aj na to, že je tam súkromie vlastne aj toho druhého dieťaťa. Predstavte si izbu, kde sú štyri deti v adolescentnom veku, hej, 12-, 14-, 16-ročné, a teraz tam budú štyria rodičia, lebo ja ako matka, keby som mala takúto možnosť, tak tam budem sedieť aj na stoličke od rána do večera, som taký typ matky, budem tam sedieť, hej? A žiaden lekár mi to nevyhovorí, lebo ja na to budem mať právo a bude to v zákone, hej, nejaká podzákonná vyhláška. Lebo viete, čo vy hovoríte, vy hovoríte to, že dáme právo, ale bude vlastne obmedzené, takže ten stav bude taký, ako je teraz. V podstate, hej? Rozumiem, chcete dať právo, aby to bolo v zákone, je to pekné, ľúbivé, ale prax bude taká, že podľa vyhlášky aj tak tam oni nebudú, keď povieme my lekári, že sa to nedá, hej? No a teraz späť napríklad k tomu príkladu, tak bude tam pri jednom dieťati babka, pri jednom matka, pri jednom otec a pri ďalšom bude mama aj otec, pretože neuvádzate v zákone, či tam môže byť jeden alebo viac osôb, to je tiež obrovský problém. A teraz si predstavte oddelenie napríklad, kde som ja pracovala, je tam jedno oddelenie napríklad väčších detí, kde je 30, 30 lôžok a teraz tam bude 30 rodičov, hej? Hovorím stále o deťoch, ktoré sú adolescenti. Bude sa tam korzovať, tam budú chodiť, máme tam jedny sociálne zariadenia, teraz tam bude, je tam jedna sprcha, to sú všetko veci, ktoré bude musieť ten primár, keď toto príde do praxe, bude musieť riešiť reálne. Pýtam sa, že kde sú dopady vlastne tohto, tohto práva dieťaťa na rodičov? To neni len stolička. Teraz si zoberte, že tam je vaše dieťa, ktoré je po ťažkej operácii, príde rodič druhého dieťaťa, ktorý tam chce silou-mocou byť a má teploty, má chrípku a teraz príde a nakazí vám vaše dieťa a ono môže zomrieť, kto bude za to zodpovedný? Ja lekár? Však ja ako lekár mám zodpovednosť za tie deti. Ja predsa musím mať právo rozhodnúť, lebo pre mňa je zdravie toho dieťaťa najvyššou hodnotou, hej, nad právo na ten sprievod. Ale ešte raz, aj v tomto bode zdôrazňujem, že to právo dieťaťa by malo byť, máte pravdu, súhlasím s vami a aj chápem vašu netrpezlivosť a vaše rozčarovanie nad tým, že zase sa to odsunie o 20 rokov. Áno, je to možné. Preto som si dala tú námahu a skúsili sme upraviť ten zákon tak, aby tam bola táto možnosť, ktorú som spomínala. Ja pred rokom som to riešila trošku intenzívnejšie a mám tu vlastne pri sebe vyjadrenie hlavného odborníka pre pediatriu, ktoré si vám dovolím teraz prečítať. A pán poslanec Lehotský sa v prvom čítaní tiež vyjadroval o tom, že ako to funguje v súkromných nemocniciach, tak tiež má vlastne stiahnutú informáciu pre rodičov z jednej nemocnice súkromnej, nebudem menovať, kde je, ale predpokladám, že aj ostatné nemocnice takto fungujú. Čiže nie celkom pravda je to, že v súkromných nemocniciach je to iné možno alebo teda patriacim súkromníkom, nemyslím si, že je to iné. Čiže tieto veci vám ešte poviem a prečítam s tým, že nesúhlasia s tým ani lekári, ktorí majú nejaké zariadenia, volajú nám teraz, jednak sa zľakli toho, že chceme ich zatvárať, keď nebude dostatok sestier, tak my namiesto toho, aby sme riešili ten nedostatok, tak dáme zákon, ktorý povie, že ak nebudú, tak pôjdete do väzenia. To je pre mňa niečo nepredstaviteľné. A tá, ten odpor voči lekárom, ktorí, ktorí v podstate tak isto boli zúfalí a proste išli, išli do štrajku, alebo teda nie do štrajku, ale išli do toho stavu, kedy kým nebolo podpísané memorandum, bol pre mňa akt zúfalstva, pretože my lekári vieme, čo v tej nemocnici máte dostať a čo nedostanete. Ja to viem, vy to neviete, vy tam prídete a vy si myslíte, že dostanete, čo máte, hej? Ja mám teraz veľmi takú aktuálnu skúsenosť so svojím vlastným svokrom, ktorý minulý rok v decembri, žiaľ, zomrel. A ja som s ním nebola v intenzívnom kontakte a potom, keď sme sa dostali k tomu, čo za posledný rok si prežil v nemocniciach, neviem, či by sa dalo predísť jeho ochoreniu a jeho úmrtiu, ale to bolo pre mňa niečo, niečo otrasné a určite nie som jediná, kto má takýto, takýto názor. A verte mi, že tá situácia je hrozná a bude horšia. Zatvárajú sa oddelenia, pacienti, pacientovi oznámia, že sa zatvorilo oddelenie, teraz aktuálne ORL v Ružinove, dostane informáciu, že nebude zoperované napriek tomu, že má už dokonca zaplatené predoperačné vyšetrenia, pretože mu ich nikto nechcel spraviť, a vám príde domov list, že nebudete ošetrený. To je realita slovenského zdravotníctva. My do tohto ideme lekárom povedať, že dieťa má právo a nás nezaujíma, ako to spravíte, musí tam proste ten sprievod byť. Takže prečítam vám teraz príjem pacienta, ktorý sa hovorí vlastne v jednej súkromnej nemocnici, že ako, ako príjem, príjem sprievodcu, je tam aj sprievod pacienta a sprievodcu. „Dieťa počas hospitalizácie na pediatrickom oddelení môže sprevádzať len jedna osoba.“ V tomto zákone nie je uvedené, či to je jedna alebo viac osôb, čiže teoreticky vyplýva, že tam je aj viac osôb, nie je tam vyslovene napísané, že to je jedna osoba. Tu je uvedené matka, otec, iný plnoletý rodinný príslušník. Žiaľ, naše kapacitné možnosti nám neumožňujú prijať sprievodcu ku každému dieťaťu. (Zaznievanie gongu.) „O prijatí sprievodcu ku konkrétnemu dieťaťu rozhoduje vedúci lekár príslušného pracoviska, obvykle primár počas ústavnej pohotovostnej služby službukonajúci lekár, pričom zohľadňuje predovšetkým vek dieťaťa, prednostne prijímame sprievodcu k dojčeným deťom a malým deťom do päť rokov, a kapacitné možnosti.“ Už teraz je v zákone, že do troch rokov dieťa musí mať sprievod, a dokonca je tá hospitalizácia hradená poisťovňou. Síce peniaze, ktoré to nenahradia, to, čo tu nemocnicu to stojí, ale môže tam byť. Dojčené deti musia mať tak isto povinne zo zákona matku pri sebe, a dokonca musí mať nárok na lôžko tá matka. Čiže to, to je už doteraz. My sme sa snažili vždy do šesť rokov toho rodiča vždy prijať, aj keď, keď sme mali obmedzené priestorové možnosti, ale akonáhle prišlo viac pacientov a bola ohrozená zdravotná starostlivosť, rodič musel ísť domov. A to sa vlastne aj v tej, českom metodickom usmernení sa toto rieši, hej? Ďalšie, ktoré sa vlastne píše v tomto odporúčaní súkromnej nemocnice... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)