B. Bugár, podpredseda NR SR: (2004-10-19):
D. Dubovská, poslankyňa: Ďakujem, pán predsedajúci, za slovo. Dovoľte v prvom rade povedať v skratke jeden môj názor k prebiehajúcej diskusii. Minulé volebné obdobie ako „mladý začínajúci poslanec“ som veľmi pozorne počúvala svojich kolegov pri každej diskusii, ktorá prebiehala. Či to boli opoziční, tak aj koaliční. Ale musím priznať, že veľakrát ma hnevalo, že tá diskusia sa obrátila niekde inde od témy. Zrazu sa mi zdalo, že ten materiál, o ktorom sa začalo diskutovať, že je vlastne úplne iný materiál. A vtedy som sa stretla na chodbe s pánom poslancom Jánom Cuperom, ktorý mi teda povedal: Dianka, parlament je známy od slova parlare, teda hovoriť. To znamená, že sa tu prezentujú všetky názory, aj tie, ktoré možno k veci úplne nepatria. Zobrala som to tak a teda aj preto teraz trpezlivo som počúvala svojich predrečníkov, ktorí k téme rozprávali. Ja sa však pokúsim byť trošku už namierená skôr k téme, o ktorej rozprávame, a to je správa o situácii v Iraku. Nebavíme sa o tom, či vysielame jednotku do Iraku, či ich ideme stiahnuť, ale o tom, ako nám predložil rezort na našu žiadosť, na informáciu, o ktorú sme ich žiadali. Musím povedať, že veľmi dôsledne som sa pripravovala na rokovanie zahraničného výboru, ktorý bol jeden z dotknutých výborov, ktorý sa touto správou zaoberal. Prvá poznámka, ktorú som si k tejto správe poznamenala, bola tá, že je neaktuálna, že je už časovo posunutá a sú mnohé aktuálnejšie a dôležité veci, ktoré tam chýbali. Je však pravdou aj to, že potom na rokovaní výboru som musela uznať, a zjednotili sme sa tam aj s ostatnými kolegami na tom, že jednoducho sa nedá v rámci technických možností dosiahnuť najvyššiu možnú aktuálnosť tejto správy, a preto sme sa dohodli, že je k presnému termínu. Vtedy sme požiadali aj pána ministra, teda jeho rezort, aby, keď už v tej písomnej forme nie je možné dosiahnuť aktuálnosť tejto správy, aby aspoň ústne doplnil tieto aktuálne informácie. Myslím si, že sčasti ich naplnil, aj keď tiež som očakávala ešte trošku viacej. Mnohí z kolegov v diskusii na zahraničnom výbore mali pripomienky, otázky. Rezort ich veľmi dôsledne zapracoval a za to sa chcem aj poďakovať. Teraz by som však rada povedala niečo, čo súvisí s touto témou, a je to práve zo zahraničných ciest, ktoré som či už ako členka našej delegácie v Parlamentom zhromaždení NATO alebo ako vedúca delegácie do Západoeurópskej únie absolvovala za posledné obdobie, teda mesiac - dva. Jedna cesta, ktorú som absolvovala, bola v Holandsku. A práve tam bola jedna vzácna diskusia s generálom, ktorý viedol svojich vojakov. Bola to zmiešaná holandsko-nemecká jednotka do Afganistanu. Povedal mi jednu veľmi dôležitú vec. V diskusii som sa ho pýtala, čo by nám chcel ako politikom, ktorí nie sú skúsení vo vojenskej taktike a ktorí mnohí neboli účastní alebo nemohli navštíviť Afganistan, aby si sami utvorili názor, čo by nám povedal. Netrvalo dlho a veľmi sa potešil tejto otázke a povedal: Vážení páni poslanci, senátori, veľmi si ctím, že mám možnosť povedať nasledovné: Možno mnohé kroky, ktoré sme v Afganistane spravili, boli chybné, možno zle načasované, ale keď sa už táto akcia začala, musí byť dokončená. Afganistan bude naďalej žiť svojím životom a svojím vývojom. Vojenská akcia však bola tá, ktorá tento vývoj nasmerovala iným smerom. A to je podstatné, a je to podstatné aj pre vaše vnímanie, aj ďalších podobných misií, ako napríklad je aj Irak. Toto vo mne zanechalo veľký dojem. A myslím si, že každý z nás by to mal aj podobným spôsobom brať. Očakávame míľové kroky vo vývoji v Iraku. Chceme už zo dňa na deň, aby sa uskutočnil mier, aby ľudia mohli začať žiť v demokratických podmienkach. Možné to však nie je aj práve na základe tohto, čo som povedala. Každý štát má svoj vývoj a tomu je všetko podriadené. Aj keď sa raz a navždy nasmeruje dobrým smerom. Ďalšia naša misia bola do Spojených štátov. A tu práve na tomto pléne si pokladám za potrebné povedať jeden zo svojich názorov, ktorý som práve vyslovila, či to bolo na pôde Ministerstva zahraničných vecí Spojených štátov alebo v Pentagone pri stretnutí s Ianom Brzezinskym, alebo s Robertom Hunterom, bývalým veľvyslancom Spojených štátov pri NATO. Mnohých som podrobila veľkej a ostrej kritike, za ktorú som dostala potľapkanie, ale od niektorých aj upozornenie, nech neprekročím istú hranicu, od európskych kolegov. Musím povedať, že mnohí z nich nevedeli ani odpovedať na mnohé otázky. Podrobila som ich kritike v otázkach istej arogancie, nekonzultovania a nebrania do úvahy názorov spojencov a to ako európskych, tak aj tých novoprichádzajúcich. Mám pocit, že som si istým spôsobom získala to vypočutie a záujem. A naozaj, tá moja poznámka padla na úrodnú pôdu, ale bola smerovaná Spojeným štátom na pôde Spojených štátov. Neovplyvnilo to môj názor v tom, že by som zmenila myseľ a myslela si: Dobre, tak dnes kritizujem Spojené štáty za ich aroganciu a nebranie do úvahy toho, že v regiónoch sa nevyznajú a nevyznajú sa v tom, ako v jednotlivých štátoch ide vývoj, ale ovplyvnilo to názor v tom, že mala som záujem ďalej im pomôcť, aby nás vnímali a prijímali za jeden stôl a brali do úvahy aj naše názory, čo je, myslím si, že v prvom rade veľmi podstatné aj pre budúcnosť. A budúcnosť práve v tom slova zmysle, že pokiaľ zbrane hromadného ničenia - a tým myslím zbrane charakteru chemického, biologického alebo nukleárneho -, pokiaľ tieto nebudú pod efektívnou ochranou a zabezpečením, myslím si, že zatiaľ ešte krízam sa nevyhneme. Sú to otvorené otázky ohľadne štátov, ako je Irán a ďalšie, ktorí zatiaľ nemajú záujem veľmi spolupracovať. K tejto téme sa dá otvoriť otázka neefektívneho konania zo strany Bezpečnostnej rady OSN, ktorá zo začiatku nevedela, akým spôsobom zaujať stanovisko, akým spôsobom reagovať. Čiže ono k tejto téme by sa dali otvoriť veľmi široké otázky, ale čo je podstatné, je to, že my sme sa istým spôsobom rozhodli a máme záujem vývoj v Iraku sledovať. Máme záujem participovať a máme záujem pomôcť, aby sa v tomto štáte nastolil mier. Myslím si, že mnohí kolegovia, aj keď sú to mladšie tváre, ale zažili ste aspoň v detstve vojnu. Druhú svetovú vojnu, alebo poznáte, tak ako ja poznám z rozprávania svojich starých rodičov alebo svojich rodičov, ako to počas tej vojny bolo. Myslím si, že každý má na mier nárok, ale bez vojny zrejme mier nemôže byť. Vždy treba niečo obetovať, aby sa niečo získalo. Ja mám snáď k záveru len jednu poznámku a teda výhradu k rezortu, k pánu ministrovi konkrétne. Pán minister, spomínali ste, že ste sa zúčastnili cesty v Iraku, čo veľmi hodnotím. Prispelo to aj k istej takej psychickej lepšej nálade aj v tej našej jednotke, ako som sa dozvedela. Chápem, že sa nedalo dopredu informovať, že odchádzate, ale viem, že vo vašej delegácii boli nielen z vášho rezortu, boli tam novinári a ďalší. Ja sa stretávam s kolegami zo zahraničia, z iných štátov, ktorí sú v delegáciách v jednotlivých plénach. A keď si vymieňame v rámci diskusie názory, mnohí z nich mi hovoria svoj názor z priameho poznania. Mnohí z nich sa zúčastnili zahraničných ciest ich ministrov obrany do Afganistanu, do Iraku, teda do krízových oblastí, za účelom získania ich vlastnej skúsenosti z týchto teritórií. Neviem, akým spôsobom ste vyberali členov do svojej delegácie, ale rada by som vás požiadala, aby v budúcnosti, ak to bude možné, ste zapojili aj tých, ktorí sa zaoberáme touto témou. Ak nie teda širšie, lebo vidíte aj pri tejto diskusii, že sú mnohí, ktorí majú záujem o túto tému a návrhy riešení, aby ste nám ponúkli tú možnosť získať si tú osobnú skúsenosť, aj keď nie vždy to bude možno práve pre nás možné, ale aby tá komunikácia bola. A myslím si, že aj pre vás a vašu podporu v tomto pléne to je nevyhnutné. Chcem sa teda poďakovať, nemám výhrady k tejto správe. Budem rada, ak tie aktuálnejšie informácie budeme dostávať priamo od vás a prípadne aj pri nejakých stretnutiach na tej odbornej pôde. Ďakujem.