D. Jarjabek, poslanec: (2005-01-18):
Skupina poslancov Národnej rady Slovenskej republiky využila svoje právo a požiadala o zvolanie mimoriadnej schôdze Národnej rady Slovenskej republiky, ktorá sa bude zaoberať problémami okolo dokončenia novostavby Slovenského národného divadla. Bezprostredným podnetom našej iniciatívy bolo rokovanie vlády Slovenskej republiky, ktorá schválila na návrh ministra hospodárstva a ministra kultúry tzv. Memorandum o porozumení, ktorým zahraničnému investorovi de facto odstupuje celý objekt takmer dve desaťročia budovanej novostavby. Memorandum predpokladá vznik spoločného podniku, do ktorého štát vloží stavbu v účtovnej hodnote 3,5 mld. korún, pričom získa 51 % akcií. Investor sa zaväzuje objekt dokončiť a sprevádzkovať, nie však podľa pôvodného projektu, teda ako sídelnú budovu Slovenského národného divadla s priestormi pre vedenie divadla, činohru, operu a balet, ale ako hybridné, kongresovo-kultúrne centrum, v ktorom si jednu sálu bude môcť Slovenské národného divadlo prenajímať na svoje predstavenia. A ďalej, mala podľa memoranda vzniknúť správcovská spoločnosť, v ktorej by mal dvojtretinovú majoritu investor a ktorá by sa starala o využívanie objektu. Jej zisk by mal slúžiť z deviatich desatín v prospech investora, jednu desatinu mal dostať štát. Do tretice, memorandum obsahuje súhlas s tým, aby investor využil pozemky okolo divadla na vybudovanie hotela a ďalšej vybavenosti, tá však bude jeho vlastníctvom a nebude preto mať na ekonomiku navrhovaného centra žiaden vplyv. Vo Výbore Národnej rady Slovenskej republiky pre vzdelanie, vedu, šport a mládež, kultúru a médiá sme sa pýtali predovšetkým na to, prečo o dlhoročnej najväčšej investičnej akcii rezortu kultúry rozhoduje kompetenčne nepríslušný minister hospodárstva. Dozvedeli sme sa, že vlastne ani nerozhoduje, iba nezištne pomáha menej skúsenému či menej obchodne zručnému kolegovi. Pýtali sme sa, prečo vláda celý rok 2004 nepovažovala za potrebné informovať o parlament, ale ani diskutovať s odborníkmi vrátane užívateľa, pre ktorého bol objekt budovaný, o tom, že sa rozhodla divadlo nedostavať, ale chce ho odovzdať vybranému zahraničnému partnerovi a umožniť investorovi jeho prestavbu na čosi iné. Dozvedeli sme sa, že vláda iba našla iné riešenie o tom, ako sme v Národnej rade Slovenskej republiky na prelome rokov 2003 a 2004 s výraznou pomocou popredných umelcov Slovenského národného divadla vyslovili nesúhlas s predajom novostavby, ktorý vtedy navrhol minister financií a vicepremiér pán Mikloš. Dámy a páni, v uplynulom týždni sme vykonali poslanecký prieskum na všetkých zainteresovaných pracoviskách, teda oboch ministerstvách a Úrade vlády. Spôsob, akým vládni úradníci rozhodujú o verejnej investícii v neobyčajne veľkom rozsahu, pretože my, ktorí pôsobíme v rezorte kultúry, 3,5 mld. za neobyčajne veľa peňazí považujeme, je, jemne povedané, veľmi zvláštny. Potvrdzuje to aj vývin, ktorý v tejto kauze nastal po zasadaní výboru, vystúpením zaangažovaných predstaviteľov kultúry a umenia, a žiadosti o zvolanie tejto schôdze. Odrazu si ministri i premiér našli čas pýtať sa na názor divadelných tvorcov, odrazu sa začalo uvažovať o ďalších alternatívach, ako situáciu riešiť. A dokonca sa o novom Národnom divadle prestalo rokovať na ministerstve hospodárstva a zaoberajú sa ním tam, kam podľa kompetenčného zákona diskusia o slovenskom umení patrí, teda na ministerstve kultúry. Zdanlivo sa teda tento beh vecí vracia do normálneho stavu. Dokonca som sa dopočul, že by sme túto schôdzu mali zrušiť, pretože vláda pripúšťa aj možnosť iných riešení, a teda niet dôvodu diskutovať na pôde parlamentu. S týmito názormi nemôžem súhlasiť z dvoch základných príčin. Po prvé, uznesenie vlády Slovenskej republiky z novembra 2004 o memorande vláda nezrušila a teda teoreticky môže kedykoľvek minister hospodárstva oznámiť, že poverenie vlády vykonal a tento dokument je podpísaný a právoplatný. Po druhé, pre nás neprijateľný spôsob nakladania s novostavbou Slovenského národného divadla je len transparentným dokladom toho, že kultúru a umenie táto spoločnosť vníma ako čosi nepotrebné, ako príťaž, ktorá iba pýta peniaze. Svedčí o tom aj to, že naša vláda uznala za vhodné investovať do podpory kultúry len 0,6 % HDP a tento podiel má aj perspektívne klesať, pričom v tzv. starých členských štátoch Únie považujú za korektné určiť na tento účel 1,5 až 2 % HDP a v okolitých transformujúcich sa ekonomikách sa to pohybuje zhruba na dvojnásobku oproti nám. Vzhľadom na dôležitosť úlohy a funkcie autentickej kultúry a originálnej umeleckej tvorby v globalizovanom svete tretieho tisícročia musíme tento trend odstrkávania kultúry ako čohosi nepotrebného na vedľajšiu koľaj zastaviť a zvrátiť. Dámy a páni, chcem ešte upozorniť na záver môjho krátkeho monológu, že došlo k dohode predkladateľov a podľa potreby sa budeme striedať na tomto mieste. Zároveň, pán predseda, by som sa chcel po otvorení rozpravy vami prihlásiť do rozpravy ako prvý. Ďakujem za pozornosť.