Matovič, Igor, poslanec NR SR (2018-05-24):
Zástupca predkladateľa mi povedal, že mám hovoriť hrdo, odborne a slušne, aby to asi pochopili aj v SNS. Áno, hrdo, odborne a slušne ste si dali na bilbordy a robíte drzo, odporne a nemorálne to, čo robíte, čiže rozkrádate Slovenskú republiku a ešte sa nehanbíte hrdiť, že ste vy tí hrdí národniari, Hejslováci, ktorým vám na Slovensku záleží. Ešte sa nehanbíte skrývať za skutočnú Slovenskú národnú stranu, ktorá vznikla v polovičke 19. storočia, a iba ste si privlastnili tento názov. Ale v ničom, v ničom nereprezentujete DNA, odkaz tých, ktorí svojho času pred skoro 200 rokmi Slovenskú národnú stranu zakladali. Dovoľte, keďže som vystupoval už v prvom vystúpení a sám viem, že niekedy je dobré rozumieť aspoň trochu tej veci. Ja sám za seba priznávam, keď mi Martin Fecko ixkrát hovoril o reštitúciách, nerozumel som tomu. Vedel som, že to slovo existuje, vedel som, že sú to nejaké nároky, ktoré treba nejako uspokojiť, ale až pri kauze Drucker som sa do problematiky dostal a chcel by som využiť teda túto časť môjho vystúpenia, keďže v prvej som povedal pani ministerke to, čo som uznal za vhodné, to, aby som možno vysvetlil aj vám ostatným, aby ste pochopili obludnosť toho, čo pani ministerka Matečná so stranou SNS pácha a čo, bohužiaľ, každý, kto jej bude chcieť vyjadriť podporu, alebo nebude hlasovať za jej odvolanie, svojím pričinením alebo svojím hlasovaním kryje. Svojho času tesne po 2. svetovej vojne alebo ešte možno aj niektoré tie nároky vznikali cez 2. svetovú vojnu, niekoľko desiatok tisíc ľudí zo Slovenska, viete, že bolo proti svojej vôli vyvezených zo Slovenska. Títo ľudia tu, jednoducho boli im zhabané majetky, niektoré sa arizovali, čiže sa prepisovali na nejakých druhých, tu je akože veľmi známe tuná z parlamentu, dovolím si pripomenúť pána Glváča, jeho dedo v Pezinku si napísal v roku 1941 žiadosť na okresný odbor nejaký Hlinkovej gardy, že má záujem o obchod toho Žida, neviem presne, ako sa volal, v Pezinku, dajte si do Googlu, prečítate si to, je to dosť obludné. Takže on napísal, že ten Žid ani za svet nechce ten obchod predať a ten Žid sa vyjadril, že jedine vtedy, keď ho k tomu prinúti zákon. Potom v ďalšej žiadosti o rok neskôr napísal, že, ako zdôvodnenie, že prečo práve jemu Glváčovi by mali ten obchod Žida dať, tak napísal, že on ako Slovák chce ukázať, že dokáže lepšie spravovať ten obchod a to podnikanie bude v jeho rukách rozkvitať omnoho lepšie ako v rukách Žida. Áno, Hlinkova garda, alebo jak sa to vtedy volalo, HSĽS priklepla starému Glváčovi tento dom a v podstate aj dnes, keďže pán Glváč je jeho vnukom, si užíva tieto majetky ukradnuté starému Židovi. Keď na to denník SME prišiel a konfrontovali pána Glváča vtedy, neviem, akú funkciu zastával, tak povedal, ale čoby, to my sme im ešte aj vyplatili za to nejaké peniaze a oni nám poslali z Izraela ďakovný list, obidve dcéry toho Žida, lebo aj dcéry, aj Žid ušli do Izraela. V skutočnosti, keď denník SME po tom pátral ďalej, tak zistil, že starý Žid v roku 1944 vyskočil z okna, keď pre neho druhýkrát prišli, že jednoducho musí do toho koncentráka ísť, lebo prvýkrát sa tomu vyhol, lebo mal nejakú výnimku. Ale po Slovenskom národnom povstaní už výnimky Nemci fašisti nebrali do úvahy, Žid vyskočil z okna, hoci teda vnuk Glváč tvrdil, že jak oni strašne Židovi pomohli. Dobre, to bol príbeh o tom, že takto niektorí ľudia prichádzali o majetky, niektorí ďalší prišli jednoducho tak, že si ich zobral štát, a ďalšie majetky, o ďalšie majetky prišli ľudia, ktorí boli násilne vysťahovaní zo Slovenska, o ďalšie prišli kulaci, ktorí nechceli a sa spierali, o ďalšie prišli protištátne živly a tak ďalej a tak ďalej a tak ďalej. Jednoducho komunisti znárodňovali. Týmto ľuďom sa zjednodušene pred 70 rokmi stala veľká krivda. Keď prišla sloboda ´89, aj títo ľudia, alebo keď už medzičasom zomreli, ich deti a vnúčatá očakávali návrat spravodlivosti. Očakávali, že keď 40, 50 rokov nemali prístup k svojmu majetku alebo k majetku svojich otcov, mám, dedov a babiek, tak jednoducho ten majetok sa im vráti. Prijali sa zákony, áno, v tomto pléne Národnej rady o tom, že si môžu uplatniť reštitúcie, môžu napísať žiadosť a tak ďalej atď. Lenže ľudia písali, písali a jak do bútľavej vŕby iba niečo, svoje žiadosti, posielali a nič sa neozývalo. Medzičasom prišli k moci politici, ktorí si povedali, že zo spoločného majetku ľudí si urobia vlastný biznis alebo biznis pre svojich vlastných ľudí. Áno, krásny príklad máme pani Matečnú, ale tých príkladov tu máme v histórii v minulosti o dosť viac. A potom postupne začali prichádzať kauzy ako Veľký Slavkov alebo kauza Čierna Voda, tam pán Glváč alebo, teda, pardon, jeho partnerka alebo firma napísaná na jeho partnerku, s ktorou doteraz žije, získala pozemok, zaplatila za neho 1,4 mil. korún, hop, šup, tralala, ktorý mal hodnotu 500 mil. korún. Nie dnes, ale pred 10 rokmi 500 mil. korún. Keď odrátame 1,4, zárobok 498 600 000 korún. Percentuálne ani sa mi to nechce počítať. Jednoducho tisícky percent. Ale ako to teda funguje? Tí Židia v prípade, keď teraz zoberiem si príklad posledný pri biznisoch pána Druckera, toho slávneho ministra vnútra, ktorého, bohužiaľ, aj Andrej Kiska teda vymenoval a nechal sa ohlúpiť, že teda to bude garancia čistoty Pellegriniho vlády. Ten etalón spravodlivosti, čistoty a, neviem, ľudského prístupu k ľuďom, stačili tri tlačovky a chlapec si musel zobrať time out niekde v nemocnici a potom jednoducho hodil uterák. Ten biznis v ich prípade fungoval tak, že bola stará Židovka 94-ročná, ktorá mala nárok, reštitučný nárok v Dolnom Trhovišti, v okrese Dolné Trhovište, na dedine, v Hlohovci. Obyčajná roľa, kde mala niečo posiate, medzičasom bývala v Izraeli, uplatňovala si nárok, písala na reštitučný, SPF, Slovenský pozemkový fond, jednu žiadosť, druhú žiadosť Matečnej, tretiu žiadosť. Nič, nič, nič. Až potom zrazu prišiel nejaký vybavovač, volá sa Marhula, aj Majský sa za slobodna volal Marhula, toto je trošku iný, a ten jej povedal, že keď to prevediete na mňa, ten váš nárok voči Slovenskému pozemkovému fondu, pokúsim sa vám to nejako tam vybaviť a ešte aj od vás ten pozemok odkúpim a nebudete mať s ním starosť. A takto to vzniklo. Čiže máte nejaký nárok (rečník pre názornosť zobral do rúk hárok papiera, ukazujúc ho plénu) na túto parcelu, ktorú vám teda buď za slovenského štátu zobrali, alebo komunisti zobrali, mala táto Židovka nárok alebo zrejme asi jej otec ten majetok vlastnil, keďže mala toľko rokov, tak možno aj ona, mala ho v Dolnom Trhovišti. Nie, nie, nie. Pýta si ho, pýta si ho, pýta si ho, 25 rokov nič. Potom príde nejaký pán Marhula, známy to zrejme pani Matečnej, lebo bol veľmi u nej úspešný, povie, že on jej to vybaví. Vybaví a namiesto toho, aby jej dali pozemok v Dolnom Trhovišti, alebo teda v katastri Dolné Trhovište, keď si pozrete kataster Dolného Trhovišťa, sú tam stovky hektárov štátnej pôdy, čiže pôdy Slovenského pozemkového fondu. Avšak to by nebol dobrý biznis, ne, dať, dať Židovke iba takú nejakú pôdu v Dolnom Trhovišti, takže keďže už Marhula vybavoval, tak namiesto toho dostane, sa dohodne s Matečnou, že namiesto toho Dolného Trhovišťa, vieš čo, dáš mi v Špačinciach. A najlepšie, daj mi to hneď v zastavanom území obce. Pozrite si územný plán od roku 2006, zistíte, že ten pozemok, ktorý (rečník pre názornosť opäť zobral do rúk hárok papiera, ukazujúc ho plénu), tuto bolo, obyčajná roľa kilometer od dediny, tak zrazu je z toho pozemok, ktorý je rovno nakreslený v zastavanom území obce, určený na zástavbu, od roku 2006 zmenený územný plán. Matečná, príde jej zmluva, však keď kamarát Marhula navrhol, vybavil, zatvorí oči zrejme a podpisuje, lebo však to je všetko v poriadku. V normálnom štáte každý z nás, ak by sa skrýval raz za Boha a myslel by to s tým Bohom úprimne a prečítal by si, myslím, že Janko na to upozorňoval, prečítal by si to Desatoro, to siedme Božie prikázanie, že nepokradneš, tak sa zaujímam o to a logiku hľadám. Tak v Dolnom Trhovišti chceš roľu za 
50-tisíc možno, teraz strelím, sumy vymýšľam, 50-tisíc, tak ja ti ale nemôžem dať takú istú veľkú roľu v Špačinciach v zastavanom území obce, ktorá je hodná 3 milióny, prepáč, prepáč, Marhula, si kamarát, ale ja ti môžem dať, tu je to hodné 50-tisíc, tak tu ti dám o to menšiu parcelu alebo dám ti teda v tom Dolnom Trhovišti za tých 50-tisíc. Ale Matečná nestráži verejný záujem, Matečná stráži záujem svojich kamarátov, svojho predsedu strany, svojich mecenášov, oligarchov, sponzorov, ľuďom, ktorým sa potrebuje zavďačiť, a podpisuje takú zmluvu, že namiesto tohto málo cenného, nechcem povedať bezcenného, málo cenného pozemku, obyčajnej, naozaj obyčajnej role v Dolnom Trhovišti podpisuje pozemok v zastavanom území obce určeného na zástavbu v Špačinciach. No a, čuduj sa svete, na konci sa k tomu dostane pán minister Drucker. To som ani vedel, že tak rýchlo skončíme. (Zaznel zvuk časomeru.)