P. Minárik, poslanec: (2009-09-09):
Dámy a páni, to je niečo úplne iné, ako je nerešpektovanie rozsudku. Každý rozsudok zákonného sudcu rešpektovať musíme, ale skúmať odôvodnenie tohto rozsudku je našou povinnosťou, je povinnosťou aj odbornej, aj laickej verejnosti, pretože inak sa tie súdy stávajú tabu, uzavreté a nikto na nich nemá. Je také tabu skutočne správna cesta? Je možné, aby sa sudcovský stav obrodil? Je možné, aby sa výkon spravodlivosti, a teraz nielen hovorím o sudcoch, ale aj o prokurátoroch a advokátoch, dostal na požadovanú úroveň bez toho, aby sa o tomto stave rozprávalo? A my musíme dostať aj súdnu moc vyššie, na vyššiu úroveň, na úroveň, ktorú požadujeme v demokratickom štáte. Nie v demokratickom štáte v praxi, ale v demokratickom štáte, ktorý máme mať vysnívaný a k takémuto stavu sa máme snažiť dopracovať. Toto je povinnosť každého občana, a tým viac človeka, ktorý ostatných občanov vďaka tomu, že získal mandát, zastupuje. Pýtam sa ešte raz, je mantra nezávislosti dostatočná na to, aby sme sudcov nechali samých na seba? Ja si myslím, že nie. Sudcov je niečo vyše tisíc, a to je veľmi málo na to, aby len čisté samosprávne mechanizmy dokázali pri tom personálnom dedičstve, ktoré v našom sudcovskom stave máme, tento stav obrodiť. Zvykli sme si hovoriť, že sudcovský stav je väčšinovo bezproblémový, len to prekrývajú niekoľkí nezodpovední, ktorí robia sudcovskému stavu zlé meno a ja si myslím, že to nie je úplne tak. O sudcoch sa musí rozprávať, pretože obrovská masa sem prešla spred roku 1989 úplne plynulo bez nejakej sebareflexie. A sú to stále tí istí ľudia, ktorí nesúdili preto, lebo na nich bol vyvíjaný tlak, ktorí nerobili čistky medzi sebou, lebo bol na nich vyvíjaný tlak, oni tie čistky robili sami medzi sebou a sami boli súčasťou toho predchádzajúceho režimu. To neboli zlí politici spred roku 1989, ktorí nútili sudcov, aby súdili kňazov, rehoľníkov v 50. rokoch, posielali ich na dlhé roky tvrdého žalára. To neboli len politici, ktorí na nich zatlačili, aby odsudzovali ľudí, ktorí podpisovali listiny, ktoré hovorili o slobode. To neboli ľudia, ktorí by boli len pod tlakom prenášali do spoločnosti strach. To boli oni sami, ktorí boli súčasťou režimu a ktorí ten strach chceli rozosievať a úplne prirodzene prešli do demokratického súdnictva a tvária sa, že nikto nesmie do sudcovského stavu zasiahnuť, pretože ide o nezávislosť. O nezávislosť ide v každom konkrétnom jednom prípade rozhodovania, ale nie pritom, ako má byť sudcovský stav usporiadaný. Sú dve možnosti na to, aby takáto malá skupina, približne tisíc ľudí, mohla byť na úrovni požiadaviek. Je to elitný klub alebo veľmi otvorená, tvrdo podliehajúca kritike skupina, ktorá je ochotná túto kritiku niesť a vyvodzovať z nej dôsledky. K tomu prvému  – elitný klub. Je evidentné už len kvôli personálnemu zastúpeniu v sudcovstve, že o elitný klub asi nejde. To by nebolo možné, aby sa len niekoľko jednotlivcov spomedzi sudcov ozvalo, keď minister spravodlivosti tu spoza tohto mikrofónu klame. Keď minister spravodlivosti tu spoza tohto mikrofónu má antisemitské narážky. Keď minister spravodlivosti môže telefonovať so Sadikim. Len veľmi málo sudcov, a aj tí sú dnes perzekvovaní, sa ozvalo proti tomuto človeku a Sudcovskej rade. Nikto nehlasoval proti tomu, aby bol tento človek zvolený za predsedu Najvyššieho súdu. Svojím spôsobom to, čo má naše súdnictvo reprezentovať. Dámy a páni, ako chceme dosiahnuť vysokú morálnu úroveň súdnictva, keď Súdna rada všetkými hlasmi si vyberie za svojho predstaviteľa, za to, čo by malo žiariť, človeka, ktorý klame do parlamentného mikrofónu. Ja si myslím, že ľudia v Súdnej rade stratili súdnosť, že to už nemalo nič spoločné s morálkou. Ak podľahli strachu, nemajú tam čo robiť, a ak to robili preto, že sú tak nastavení, tak tam nemajú robiť tým dupľom. Môže to byť aj iná spoločnosť. Môže to byť veľmi otvorená spoločnosť prijímajúca kritiku a vyvodzujúca z nej dôsledky. Koľko sudcov je schopných sa postaviť za svoje odôvodnenia? Koľko sudcov je v konfrontácii s naším verejným životom? Vážení páni poslanci, pani poslankyne, koľko sudcov podľa mena a podľa ich názorov poznáte vy z Najvyššieho súdu alebo z Ústavného súdu? Koľkí sa vyjadrujú k najdôležitejším otázkam spoločenského života? Nestojí otázka tak, že či nepoznáte viacej sudcov amerického Najvyššieho súdu ako nášho súdu? A to práve preto, že títo ľudia majú svoj názor, stoja si za ním, odôvodňujú ho. Takže nie je to ani elitný klub a nie je to ani kritiku prijímajúca spoločnosť. Skôr si myslím, že sudcovský stav sa stal aj vďaka tomu, že je možno zastrašený takými ľuďmi, ako je Harabin, takými ľuďmi, akých naznášal do Sudcovskej rady, aby ho zvolila, stavom zastrašeným, ktorý potrebuje impulz zvonka. Budeme sa musieť asi ako poslanci zaujímať o sudcovstvo a o justíciu viac a toto by mal byť taký malý štartovací príspevok. Ďakujem pekne.