I. Šimko, poslanec: (2006-03-16):
Svoje zásadné vystúpenie som predniesol pred prvým čítaním, v tejto chvíli sa mi žiada, dámy a páni, aby som reagoval dvoma zásadnými poznámkami k rozprave, ktorá prebiehala ešte v prvom čítaní. Vtedy vystúpili takmer výlučne kritici tohto zákona. Vydávajúc sa za komunistov zľahčovali a zosmiešňovali utrpenie obetí režimu, ktorý tu vládol 40 rokov a ktorý bol pod vedením skutočných komunistov. Tvrdili vlastne dve veci. Predovšetkým, že to tak nebolo, a ak pripustili, že to tak bolo, tak  hovorili o tom, že išlo vlastne len o smutné excesy. Dámy a páni, to neboli excesy, to, čo bolo tým najväčším násilím, to je v samotných základoch učenia o komunistickej spoločnosti, o socialistickej revolúcii. Ak dovolíte, doniesol som si, ešte som našiel vo svojej knižnici jedno zo základných diel od Vladimíra Iľjiča Lenina Štát a revolúcia a v tomto diele jeden zo základných ideológov tohto učenia celkom jasne hovorí, že inak nemôže byť vystriedaný buržoázny štát proletárskym ako násilnou revolúciou a musí dospieť do tzv. diktatúry proletariátu. O tom, kto hovorí, že aj iným spôsobom je možné presadzovať tie sociálne idey, o ktorých hovorila komunistická ideológia, hovorí Lenin ako o maloburžoáznych výstrelkoch a v tomto zmysle, ak niekto hovorí, že to nepatrí k tomu, tak je vlastne maloburžoáznou stranou. Druhá dôležitá poznámka je, že sprievodným znakom perzekúcií bolo tiež zhabanie majetku zatknutých aj bez čakania na rozsudok. Dialo sa tak už pred Februárom 1948 a rozsudkom konfiškovaný majetok sa potom lacno rozpredával vyšším i nižším prominentom. Sotva sa kedy podarí zdokumentovať úplný prehľad o perzekúciách, ktoré boli motivované proste iba nenávisťou, závisťou a žiadostivosťou, keď sa až dodatočne konštruovali obvinenia z protištátnej činnosti proti majiteľom víl, domov, usadlostí, áut, bytov alebo hoci len motocyklov. Kedysi Šolochov v Tichom Done pri charakteristike podobnej doby napísal, že koristníctvo nadobudlo zákonné právo. Ako píše vo svojej správe o organizovanom násilí Vilém Hejl,  komunistický režim nebol iba násilnícky, bol tiež lúpeživý. Do jeho histórie tiež patrí uchvátenie výsledkov práce celých životov a niekoľkých generácií. Od drobnej individuálnej žiadostivosti jeho predstaviteľov všetkých stupňov to nemožno oddeliť. Rubom tejto mince bola i neochota aspoň čiastočne odškodniť obete prenasledovania, ktorú tento režim sám uznal za nezákonnú. Dokonca i vtedy, keď sa po rehabilitácii prerokúvalo akési odškodnenie, pokiaľ vôbec možno odškodniť pozostalých za zmarené roky života ich blízkych alebo bývalých väzňov za roky stratené vo väzniciach a v lágroch, vystupovali vtedy predstavitelia režimu s hanebnou aroganciou. Námestník ministra spravodlivosti Zdeněk Číhal sprevádzal výplatu tzv. odškodného napríklad takýmto komentárom: „Uvedomte si, že na peniazoch, ktoré dostávate, spočíva pot a krv našej robotníckej triedy.“ O krvi na vlastných rukách nehovoril. Nikto o nej nehovoril. Ani Slánský, ani Gottwald, ani Novotný, ani Husák. Nikto zo strojcov sústavne organizovaného násilia. Dámy a páni, ale s týmto zákonom neprichádzam preto, aby som dráždil ľudí, ktorí si dnes hovoria komunisti. Ak sa dnes už nehlásia k tomu, čo Lenin, Marx a Engels nazýva základom svojho učenia k násiliu, je to dobrá správa pre nás, ale je to práve, ako píše Lenin, zrada ich učenia. Násilie, arogancia a chamtivosť zapustili hlboké korene v spoločnosti. Odstránenie toho, čo bolo v roku 1989 nad povrchom nestačilo. Znovu a znovu sa s týmito javmi stretávame i dnes, sedemnásty rok po páde režimu s privilegovanými a s občanmi druhej kategórie, s nespravodlivosťou, aroganciou a nesmiernym sebectvom. So zákonom prichádzam preto, lebo chcem upriamiť našu pozornosť na tých, čo so zlom bojovali, čo riskovali a často aj trpeli. Je to zákon o ich statočnosti, ktorá bola potrebná a úctyhodná vtedy a ktorá neprestáva byť potrebnou a úctyhodnou ani dnes a ani nikdy. Preto vás, dámy a páni, prosím o podporu tohto návrhu zákona. Ďakujem za pozornosť.