J. Slota, poslanec: (2007-03-27):
Skutočne je zarážajúce, ako tu v slovenskom parlamente vykladajú niektorí páni proste svoj vzťah k terajšiemu Srbku, ako ja normálne žasnem a padám do kolien, ako pán poslanec Dzurinda tu rozpráva, ako mu záleží na suverenite a integrite srbského územia. Ja neviem, kde bol v roku 1999, asi v nejakej vedľajšej galaxii alebo mal rozdvojenú osobnosť, alebo ja skutočne neviem to nazvať (potlesk), že či mu dá jeho to vnútorné cítenie vôbec silu, aby tu rozprával ako z otvorenej knihy. A ja som normálne žasol, ako rozpráva, rozpráva, to je úplne uspávanka, o tom, ako on je za jednotné Srbsko. A na druhej strane normálne spí a pritom si musím uvedomovať, že aj jeho zásluhou bez uznesenia vlády dal povolenie na prelety stíhačiek, stíhacobombardovacích lietadiel, ktoré bombardovali Belehrad, ktoré bombardovali celé Srbsko, kde zahynuli tisíce nevinných ľudí, tisíce nevinných ľudí. Ja sa pýtam, kde je jeho svedomie a vedomie? Tých ľudí, ktorí tam zahynuli pod ruinami nevinne, absolútne nevinne? Kde? Kde, prepána, a on teraz rozpráva o nejakej samostatnosti. Áno, samozrejme, Slovenská národná strana vtedy pred ôsmimi rokmi pozdvihla jednoznačne tvrdý hlas proti, proti tejto zlovôli, zlovôli, že niekto si dovolil bez vyhlásenia vojny, bez zvolenia Bezpečnostnej rady OSN bombardovať suverénny štát. Suverénny štát. Áno, to je tá pravda, ale toto som povedal mimo toho, čo mám pripravené. Ja by som chcel začať aj trošku históriou, pretože všetko to, čo vnímame teraz v prítomnosti, sa začalo dávno predtým, dávno predtým. Dnes v slovenskom parlamente po 618 rokoch po bitke na Kosovom poli poslanci Národnej rady Slovenskej republiky diskutujú o deklarácii, ktorá podporuje územnú celistvosť a štátnu suverenitu Srbska. V navrhovanej deklarácii vládnej koalície je odmietnutá myšlienka nezávislosti srbskej provincie Kosovo. Ale načrime do histórie tohto hrdého a kresťanstvo chrániaceho národa na Balkáne. Stredoveký srbský štát zažil obdobie územného a kultúrneho rozmachu za osvietenej vlády kráľa Štefana Dušana. Oblasť Kosova bola vtedy centrom, centrom srbského života. Tento stredoveký štát je pre Srbov symbolom suverenity a štátnosti. Je pre nich doslovne posvätný. A tá svätyňa  je práve, práve v provincii Kosovo. Hneď po jeho smrti, teda kráľa Štefana Dušana, v roku 1355 sa táto ríša začala rozpadať na panstvá súperiacich kniežat, podobne ako u nás na Slovensku Veľkomoravská ríša. Pre malicherné spory ignorovali hrozbu, ktorá sa blížila z juhu. Osmanskú ríšu s Muradom I. Turci šikovne využívali vnútorné vzájomné konflikty rôznych balkánskych štátov a porážali ich jeden za druhým. Po bitke pri rieke Marici v roku 1363 museli tureckú zvrchovanosť uznať srbské kniežatá v Macedónsku a v roku 1386 v bitke pri Niši Turci porazili aj najsilnejšie srbské knieža Lazara Hrebeljanoviča. K rozhodujúcej zrážke došlo na Deň svätého Víta 15. júna 1389, tzv. Vitov dan po srbsky, na planine Kosovo pole. Lazar proti Turkom postavil široké spojenectvo. V bitke na srbskej strane bojovali aj Bulhari, Bosniaci, Chorváti a menšie jednotky z Valašska a Uhorska. Turecké vojsko však bolo početnejšie, kresťanské vojsko rozprášili a pobili. Výsledok nezachránil ani zúfalý čin srbského veliteľa Miloša Obiliča, ktorý sa nechal doviesť pred sultána Murada s tvrdením, že chce Lazara zradiť. Keď sa však k Muradovi priblížil, preklal ho dýkou a zabil. Knieža Lazar padol do zajatia a spolu s inými zajatcami prišiel o hlavu. Po mučeníckej smrti sa z neho stal jeden z najvýznamnejších svätcov srbskej pravoslávnej cirkvi. Turci o pár rokov porazili aj Bulharsko. V povedomí srbského národa však bitka na Kosovom poli pretrváva ako rozhodujúca porážka, ktorá na stáročia ukončila jeho štátnosť. Zlú povesť, ale aj význam Kosového poľa umocnila onedlho aj ďalšia katastrofa. Porážka koalície kresťanov vedených uhorským vojvodom Jánom Huňadym od Turkov v roku 1448. Porážka balkánskych národov doviedla postupne tureckých dobyvateľov až na Slovensko. Dôsledky pol tisícročia trvajúceho tureckého panstva boli pre Balkán tragické. Odklonili vývoj národov od európskeho a výrazne zmenili etnické pomery v regióne. V 19. storočí v roku 1848 sa Srbi na strane Slovákov postavili proti utláčateľským Maďarom. Počas existencie Rakúsko-Uhorska srbské a rumunské politické strany spolu so Slovenskou národnou stranou vytvorili spoločný národný kongres a postup proti veľkomaďarskému šovinizmu a násilnej asimilácii. Začiatkom 20. storočia žilo v rámci Kosova asi 400-tisíc Albáncov. Albánci boli v tejto provincii „takí utláčaní“, že v roku 2007 je ich 2 mil. Asi sa mali strašne zle, keď tak im množenie dobre išlo. Ešte jeden dôležitý rok pre nás. V roku 1968 sa Juhoslávia nekompromisne postavila proti okupácii Československa vojskami Varšavskej zmluvy. Suma summarum: Srbi boli od stredoveku stále na tej správnej strane – európskej, kresťanskej, civilizačnej, morálnej, antifašistickej, na strane práva, spravodlivosti, aj na strane Slovákov. Na základe horeuvedeného je pre Slovenskú národnú stranu v súčasnosti nepochopiteľný prístup predstaviteľov OSN, Spojených štátov amerických, ako aj niektorých politikov Európskej únie pri riešení problému srbskej provincie Kosovo vo vzťahu k tam žijúcim Albáncom. Je pre nás nepochopiteľný prístup splnomocnenca OSN Ahtisaariho, ktorý nerešpektuje základné princípy existencie OSN vo vzťahu k suverénnym štátom. Posledné vyjadrenia tohto pána z Fínska sa nesú už v duchu nezávislosti pre Kosovo, čo je smutnejšie. Takto sa vyjadruje priamo aj námestník americkej ministerky zahraničných vecí Nicolas Buns, ktorý už 12. apríla 2006 povedal, že rozhovory o štatúte Kosova vedú k jeho nezávislosti a predpokladal jej vyhlásenie už na konci roku 2006. Pred dvoma týždňami vo Viedni bol samit, ktorý mal schváliť Ahtisaariho plán s konečnou platnosťou. Rusko zablokovalo tento proces a celý plán bol odstúpený na rokovanie Bezpečnostnej rady OSN. Minister zahraničných vecí Sergej Lavrov v stredu 21. 3. 2007 vyhlásil, že aj v OSN budete tento plán Rusko vetovať. Povedal, že ak Fín Ahtisaari nebol schopný urobiť prijateľné riešenie, tak ho treba vymeniť za niekoho iného, kto bude vedieť niečo také splniť. Provládny denník Rossijskaja gazeta a iné médiá v Rusku vyhlasujú, že v prípade rozbitia Srbska cieľom osamostatniť Kosovo môže Rusko pomôcť utvoriť politické a mocenské podmienky na osamostatnenie sa Podnesterskej oblasti od Moldavska, ale odtrhnutie sa aj Abchándzka a Južného Osetska od Gruzínska. Podobne by sa mohlo postupovať aj v prípade východnej Ukrajiny, ktorá je výlučne proruská. Môžeme dať za príklad demokraciu v Lotyšsku, kde žije vyše 40 % Rusov, skoro 50 %, z toho 26 % má štatút neobčanov. Toto nikomu v rámci Európskej únie nevadí? Je to výsmech demokracie a ľudských práv. A keby sme si už mali naliať čistého vína, tak podľa môjho názoru nárok na svoje sebaurčenie a na svoj vlastný národný štát má napríklad nemecká menšina v južnom Tirolsku, ktorá je súčasťou Talianska. Tu okrem Nemcov žijú asi 2 % dohromady Talianov, Latínov a Rétorománov. Bojujú za samostatnosť, tak ako Baskovia alebo Katalánci v Španielsku, resp. Flámi v Belgicku, a nikto im ju nedá. Nikto nebombarduje Taliansko ani Španielsko, ani Belgicko. Jednoducho tam je strategický záujem, nie je tam strategický záujem rozbiť integritu štátu. Na Balkáne tento záujem je jasný. Chcem, samozrejme, zdôrazniť, že takéto jednoznačné zmýšľanie vo vzťahu ku Kosovu nemajú ani všetci kongresmani v Spojených štátoch amerických, ako aj politici v Európskej únii. Tým, že Európa v podstate viac-menej toleruje americký plán nezávislého Kosova, umožňuje spustiť v budúcnosti jeden nekontrolovateľný pekelný mechanizmus. Poviem aký. V Kosove sa utvára základňa pre islamský terorizmus v srdci Európy. Tzv. vahabiti, to sú sunnitskí islamisti, títo sú už v Kosove všade zastúpení. Postavili tam štyristo nových mešít. Celý svet vie, že je duchovné a ideologické zázemie al-Káidy. A nič sa nedeje. Všetci, celý svet rozpráva o boji proti terorizmu, proti al-Káide a tu sa vytvára podmienka na to, aby sme ich doslovne tam legalizovali. Rakúsky denník Die Presse 21. 2. 2007 uvádza, že v Kosove sú stabilné útoky na Srbov. V marci 2004 tam bol dvojdňový pogrom, keď Albánci zabili 19 Srbov, zbúrali mnohé kresťanské kostoly, to všetko sa udialo pred očami medzinárodných mierových síl – a svet mlčal. Za vlády Gerharda Schrödera bol v Nemecku odvolaný zo svojej funkcie minister obrany Oscar La Fontaine. Tento pán mal v Bonne tlačovku, na ktorej povedal, že „nemecký kontigent v Kosove mal po skončení bojov za úlohu zbierať a zhromaždiť zbrane, ktoré odovzdávali albánski bojovníci z tzv. UČK po podpísaní prímeria“. Dôslední Nemci, chvalabohu, zapísali aj čísla zbraní, ktoré potom následne odovzdali Američanom. Keď vypukli podobné konflikty a boje v Macedónsku o pol roka a opäť Nemci zbierali tie isté zbrane od Albáncov, tak 50 % týchto zbraní mali tie isté čísla ako tie, čo vyzbierali od Albáncov v Kosove. Tie zbrane vtedy odovzdali Američanom. Tak sa zrazu našli zase u Albáncov, ale nie kosovských, ale macedónskych. Okrem toho minister obrany La Fontaine povedal, že nemecké spojovacie služby zistili, že počas konfliktu v Kosove komunikovali albánski teroristi z UČK cez americkú spojovaciu vojenskú družicu. Aj toto je dôkazom toho, ako objektívne pristupuje najdemokratickejší štát v galaxii, lebo už zemeguľa je malá, k riešeniu takej závažnej skutočnosti, ako je Kosovo, vo vzťahu k Európe a k svetu. Záverom by som chcel zdôrazniť, že Ahtisaariho plán, ktorého konečným a výsledným efektom má byť nezávislosť Kosova, je výsmechom demokracie a znegovaním všetkých základných atribútov OSN. My Slováci a predovšetkým tento zákonodarný zbor je povinný aj touto deklaráciou povedať jednoznačné nie nezávislosti Kosova. K tomuto nás zaväzuje vždy kladný prístup srbského národa k problémom Slovákov v minulosti, ako aj ten fakt, že si musíme zachovať svoju vlastnú tvár a česť pred týmto národom, Európou a svetom. (Potlesk.) A úplne pod čiarou by som chcel dodať, že vyjadrujem hlboký údiv ešte raz nad tým, ako predstavitelia slovenskej opozície sa zrazu prebudili, ako im chvályhodne záleží na osude a celistvosti srbského štátu. Chcel by som im pripomenúť fakt situáciu, keď aj ich zásluhou a bez riadneho uznesenia vlády a bez súhlasu Bezpečnostnej rady OSN boli povolené prelety lietadiel cez naše územie, ktoré bombardovali Belehrad a ostatné časti Srbska. Boli bombardované nemocnice, školy a ďalšie civilné budovy v rámci celého Srbska, predovšetkým Belehradu. A z toho dôvodu mi nedá, aby som nevyjadril minimálne počudovanie nad ich farizejstvom, ale to už je asi systém ich práce. Ďakujem. (Potlesk.)