D. Lipšic, poslanec: (2008-01-29):
Demokratický deficit Európskej únie sa dnes odstraňuje cez návrh, ktorého cieľom je obísť referendá, ktorého cieľom je odignorovať vôľu občanov členských štátov napriek tomu, že absolútna väčšina občanov v prieskumoch, dokonca aj na Slovensku sa kloní k tomu, aby referendum o Lisabonskej zmluve bolo. Len na porovnanie v Nemecku je to 76 % ľudí, v Británii 75 %, v Taliansku 72 %, v Španielsku 65 % a vo Francúzsku 63 % ľudí. V každej krajine Európskej únie nadpolovičná väčšina ľudí chce referendum a my odstraňujeme demokratický deficit tým, že referendum chceme obísť Lisabonskou zmluvou. Veď to je trápne, veď to je podvod. Druhý problém tohto textu je, že je oveľa neprehľadnejší, ako bola ústavná zmluva. Tá mala aspoň tú výhodu, že bola uceleným textom primárneho práva. Dnes tým, že to je formou novelizácie dvoch zakladajúcich zmlúv, je to neprehľadnejšie napriek tomu, že obsah je rovnaký. A to nehovorím ja. To hovorí tvorca, otec pôvodnej ústavnej zmluvy Valéry Giscard d´Estaing. Prečítam vám, čo hovorí. „Pustil som sa do porovnávania nového znenia Lisabonskej zmluvy a ústavnej zmluvy, teda jej deviatich základných bodov, ktoré som publikoval na svojom blogu. Na moje prekvapenie a pravdupovediac na moje veľké potešenie týchto deväť bodov bolo doslova slovo po slove prevzatých do nového projektu. Nie je tam jediná čiarka, ktorá by to menila. Jednoducho ich treba hľadať, keďže sú rozhádzané do textov, na ktoré nová zmluva odkazuje, a to sú Rímske zmluvy a Maastrichtská zmluva.“ Čiže európska elita si povedala, občania ústavnú zmluvu nechcú, odmietli ju v referendách, tak cez zadné dvere im bez referend tú zmluvu natlačíme naspäť. To je o demokracii. Ten text Lisabonskej zmluvy však má aj svoje problémy. Spomeniem niekoľké z nich. Prvým veľkým problémom je Charta ľudských práv. Je to problém aj právny, pretože všetky štáty Európskej únie sú zároveň členskými štátmi Rady Európy a ako také sú viazané Európskym dohovorom o ľudských právach. Teraz budeme mať v Európe dva ľudskoprávne dokumenty interpretované dvoma osobitnými súdnymi orgánmi, jedným v Luxembursku a druhým v Štrasburgu. Chcem len podotknúť, že judikatúra Európskeho súdneho dvora v Luxemburgu je judikatúrou, ktorá posilňuje centralizáciu Európskej únie. Európsky súdny dvor sa cíti byť súčasťou Európskej únie a toho motta „ever closer union“ a jeho judikatúra niekoľko desiatok rokov centralizuje Európsku úniu nad rámec primárnych zmlúv. Jeden príklad za všetky. Pred dvomi rokmi Európsky súdny dvor rozhodol, že oblasť trestného práva hmotného, jeho časť sa prenesie z tretieho do prvého piliera napriek jasnému zneniu európskych zmlúv. Problém interpretácie alebo rozširovania právomoci Európskeho súdneho dvora je v tom, že v tejto oblasti stratia právomoc národné parlamenty. Pomôžem si nedávnym prípadom Európskeho súdu pre ľudské práva v Štrasburgu, ktorý rozhodol nedávno, že členská krajina, ak umožní adopciu jednotlivcovi, musí ju umožniť aj jednotlivcovi, ktorý má homosexuálnu orientáciu. Je to rozhodnutie zarážajúce. Keď sa v roku 1950 prijímal Európsky dohovor, veľká väčšina krajín Rady Európy kriminalizovala homosexuálny styk. Nikomu ani nenapadlo, že právo na súkromie obsahuje aj právo homosexuála na adopciu detí. Prišli na to cez dynamický výklad textu niekoľkí sudcovia v Štrasburgu. Kde je ten problém? Ten problém je, že ak sa rozhodnú holandskí voliči alebo českí voliči, alebo španielski voliči dať právo na adopciu aj homosexuálom, je to ich právo. Je to ich právo. Ale bez opory v texte dokumentu, ktorý vykladajú, toto právo rozšíriť na všetky krajiny súdnym rozhodnutím je podľa mojej mienky oslabovanie demokracie v tom, že nebudú rozhodovať zástupcovia voličov a občanov, ale budú rozhodovať nevolení a nikomu nezodpovední  sudcovia. Áno, je trend ústavných tribunálov mnohých krajín, aj Európskej únie, aj Rady Európy, že keď ústavní sudca príde do pojednávacej miestnosti a dá si talár, je odborníkom na morálku, stane sa odborníkom na morálku napriek tomu, že morálka nebola predmet, ktorý sa vyučoval na právnických fakultách. Ten problém včlenenia Charty a jej právnej záväznosti spomeniem na ďalšom prípade. Charta zakotvuje nové právo v čl. 109 ods. 3, podľa ktorého prísnosť trestov nesmie byť neprimeraná trestnému činu. Čo to znamená? Znamená to, že sudcovia v Luxemburgu budú rozhodovať, aký trest pre aký trestný čin je neprimeraný, aký je príliš prísny a kde sú mantinely parlamentov národných štátov na rozhodovanie? To si myslím, že je hrozba pre suverenitu parlamentov vrátane parlamentu Slovenskej republiky. Už to spomenul pán kolega Palko, podľa vyjadrenia Romana Herzoga 84 % nemeckej legislatívy schvaľovanej v nemeckom Bundestagu je len preberaním právnych predpisov Európskej únie. A my ešte ideme posúvať kyvadlo ďalej. Kyvadlo smerom k ďalšej centralizácii Európskej únie, prenášať ďalšie kompetencie na úroveň Európskej únie. A moja základná otázka znie. Je na úrovni Európskej únie veľa regulácie alebo málo regulácie? A podľa mňa veľa. A prečo chceme zjednodušovať proces prijímania ďalších smerníc, ďalších nariadení, a tým pádom byrokratizovať Európsku úniu ďalej, zvyšovať stupeň regulácie. Je to správna cesta? A moja odpoveď je. To nie je správna cesta. Už dnes je príliš veľa regulácie a posilňovať tento trend je krokom nesprávnym smerom. Zároveň sa mení v mnohých oblastiach hlasovanie z jednomyseľného hlasovania na hlasovanie kvalifikovanou väčšinou. To nie je teória. Ja som niekoľko rokov bol v Rade ministrov a viem, aké je dôležité, aby členské štáty mali právo veta v mnohých oblastiach výkonu svojej politiky. Bol to problém, ktorý sme riešili potom ešte aj s vtedajším predsedom výboru Mikušom, ktorý predsedal eurovýboru a ktorý sa týkal uznávania rozhodnutí v rodinnom práve. A znovu nešlo o to, aký model rodinného práva my chceme, ale o to, kde sa o ňom bude rozhodovať, či v našom parlamente, alebo v Bruseli. O tom je celá debata, kde sa bude rozhodovať a kto bude rozhodovať. Návrh novej reformnej zmluvy vytvára priestor pre harmonizáciu trestného práva hmotného, niektorých oblastí občianskeho práva pre vznik európskej prokuratúry. A moja otázka znie: Ak posúvame mechanizmus jednomyseľného hlasovania, rozhodovania kvalifikovanou väčšinou, aký je na to dôvod? A pýtam sa konkrétne. Aký návrh, ktorý bol dobrým návrhom v Rade ministrov alebo v Európskej rade, neprešiel len preto, že by bol blokovaný nejakým štátom? Inými slovami, často tu poslanci spomínajú, že tento text je pre našich občanov. Tak mi povedzte jeden konkrétny príklad, ako Lisabonská zmluva pomôže našim občanom. V čom im pomôže? Pokiaľ to nemajú byť len frázy. Práve naopak. Oslabí ich postavenie, oslabuje ich právo rozhodovať o veciach verejných, našich občanov a zástupcov našich občanov. Zároveň sa zjednodušuje revízny postup pri zmene zmluvnej základne a naša exekutíva a exekutíva iných krajín bude mať právomoc preniesť ďalšie právomoci na úroveň Európskej únie. Aj v tejto súvislosti hovorí asi najznámejší nemecký ústavný právnik Roman Herzog, že je otázka, či Nemecko naďalej je parlamentnou demokraciou. Veľa tu bolo spomenutého, a spomínal to aj pán poslanec Urbáni, že sa posilňuje úloha národných parlamentov. Dokonca na úrovni Európskej únie sa tomu hovorí žltá a červená karta, taký je žargón. Tak si povedzme veľmi otvorene, ako sa posilňuje úloha národných parlamentov. Národné parlamenty v prípade, že s niečím nebudú súhlasiť, majú osem týždňov, aby zaslala nadpolovičná väčšina parlamentov svoje stanovisko Európskej komisii. Už otázne je, či 14 parlamentov je schopných v osemtýždňovej lehote niečo zaslať spoločne. Ale v poriadku. Ak to ale zašlú, Európska komisia bude musieť svoj návrh znovu zvážiť a rozhodnúť, či ho zachová nezmenený, či ho zmení, či ho doplní, alebo či ho stiahne. To je celá úloha národných parlamentov. To je Potemkinova dedina, a nie posilňovanie úlohy národných parlamentov. Európska komisia nebude nijako viazaná stanoviskom nadpolovičnej väčšiny národných parlamentov. Dá k tomu vyjadrenie a pošle ich späť. Základná otázka teda znie, kde budeme zvádzať civilizačné spory? Či v Bruseli, alebo na Slovensku? Bolo v rozprave spomenuté aj to, že je dobré, že Európsky parlament naberá na sile. Možno je to dobré a ja sa pýtam – aká je zodpovednosť, ale nielen zodpovednosť, aké je vnímanie Európskeho parlamentu, kontrola jeho činnosti našimi občanmi? Tu sú noviny z pondelka. Ak si ich prelistujete, je tam o našom parlamente a Ústave pamäti národa, o Tatrách, o pánovi poslancovi Mikušovi je tam niečo. V zahraničí je tam o Barackovi Obamovi, o Hesensku, o Suhartovi, o brazílskych pralesoch a o Saddámovi Husajnovi. O Európskom parlamente tam nie je nič. Problém je ten, že Európska únia vznikala z predpokladu, že existuje nejaký európsky ľud. Ale európsky ľud neexistuje. Ak by bol nejaký futbalový zápas, kde by hral výber Európy s výberom Severnej Ameriky, asi by sme tam ťažko videli pomaľované tváre európskych fanúšikov namodro so žltými hviezdičkami, ako to vidieť, vídavame, keď hrajú národné mužstvá. Jednoducho, Európska únia ako štát môže vzniknúť vtedy, keď bude európsky ľud, a nie naopak, že vznikne štát a potom budeme postupne vytvárať európsky ľud. Podľa mňa základná otázka znie nie prečo neprijať eurolisabonskú zmluvu, ale dôkazné bremeno je na tých, ktorí ju chcú schváliť. Prečo ju prijať? V čom konkrétnom Lisabonská zmluva, ale naozaj konkrétnom, nie abstraktnom pomôže našim občanom, pomôže Slovenskej republike. Problém Európskej únie je napríklad aj v tom, že jej inštitucionálne nastavenie smeruje k centralizácii. Jedným z príkladov je, že Komisia, ktorá iniciuje návrhy právnych predpisov, tieto návrhy nepadajú po voľbách do Európskeho parlamentu, ako je to u nás a v iných krajinách, ale sú v procese legislatívy desiatky rokov, kým nie sú schválené. To znamená, ak nejaký štát aj blokuje nejaký návrh smernice, tak sa počká, kým tam budú voľby, nebude vymenený konkrétny minister a návrh, ktorý je starý aj niekoľko desiatok rokov, sa znovu predloží na rokovanie Rady ministrov a nakoniec bude schválený. To je inštitucionálny nedostatok fungovania Európskej únie. Lisabonská zmluva nie je projektom európskych občanov. Je projektom európskych elít, ktoré prišli k záveru, že si vedia predstaviť lepšie fungovanie Európskej únie, a keď s ním nesúhlasili občania v referendách, tak teraz referendá európske elity obchádzajú. Skutočnosť, že vládna koalícia takmer jednomyseľne podporuje Lisabonskú zmluvu, nie je celkom náhodná. Rozhodli ste sa pre starý trik. V Bruseli podpíšete doktrínu obmedzenej suverenity a doma budete stavať nevkusné dvojkríže, skákať ponad vatry a stretávať sa s kamarátmi, bývalými komunistami z Matice slovenskej. V tom vidím istú logiku. Opakujete totiž to, čo ste videli na svojich spolustraníkoch spred roku 1989. Ono to naozaj chvíľu vtedy fungovalo. Tak ako vtedy. Potom to bude, samozrejme, smiešne. Tak ako Husákov národný komunizmus dnes. Dnes nerozhodujeme o tom, či chceme vstúpiť do Únie, alebo nie. Nerozhodujeme, či sme Európania. O tom je rozhodnuté. Sme členmi Európskej únie a sme európskym národom. Dnes rozhodujeme o tom, či chceme v našej Európskej únii fungovať po novom. Či chceme nové pravidlá, či chceme novú centralizáciu a oslabovanie našich národných záujmov. A či je to v záujme našich občanov, ako sme to sľúbili v poslaneckom sľube. Moja odpoveď je, že to nie je v záujme našich občanov, preto budem hlasovať proti Lisabonskej zmluve. Ďakujem veľmi pekne. (Potlesk.)