Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2013-04-16):
Ďakujem, pani predsedajúca, že ste ma upozornili, ja som, ako keby som na to zabudol. Ale nie, určite som to chcel povedať, že to s tým súvisí, že v čom sme čarovná a v čom nie. Dobre, vrátim sa k tej téme, aby som teda. Chcel som o dvanástej, lebo by to malo krásnu... (Zasmiatie sa rečníka.) Aby som mohol povedať niekedy raz dávno mojim vnukom alebo vnučkám, že som o dvanástej, o polnoci rečnil v Národnej rade, no takže, ale nebudem vás trápiť do dvanástej, naozaj, už to pôjde rýchlo, pani predsedajúca. Dobre? (Reakcia predsedajúcej a ruch v sále.) A, samozrejme, k téme. (Reakcie z pléna.) No. Dobre, vrátim sa teda k tej téme. Takto poviem ešte. Momentálne, aký zážitok, dneska, keď som sedel v tom lietadle, tak Austrian mal, taká reklama, že oni si to promujú sami seba, ale hovoria, že „najdôležitejšie vo východnej Európe je mať konexie“. Žiaľ, je to pravda, u nás na dvakrát, hej. Oni si to promovali, že prečo oni teda sú tak blízko, oni to vedia zabezpečiť, no nebudem sa k tomu, ale je to teda takou, takou smutnou pravdou, že naozaj je v tejto krajine, alebo v týchto geografických polohách je najdôležitejšie mať konexie. Tuná na dvakrát. A čísla v telefóne. Tuná nemusíte byť najlepší, vôbec nie. Pravdou je, že teda poďme ďalej, my nemáme ropu alebo nejaké iné obrovské benefity, ktorými by sme mohli svoje aktíva zvyšovať, i keď niektorí tú ropu našli v štátnom rozpočte, ale my máme jediné také, by som povedal, že fakt silné aktívum, aké-také, je pracovná sila. To znamená, nejaký potenciál ľudský alebo potenciál našich ľudí a ich schopnosti vstať a ísť, vstať a robiť. A to je teda k téme určite. A to chcem teda ja hovoriť, keď si niekto, všetci budú myslieť, že teda nie. Raz som to už aj pánovi Kažimírovi hovoril, že to považujem za jeden z najväčších vašich omylov, ktorý môže nastať, a za najväčšiu národohospodársku škodu, ktorú by ste mohli spôsobiť, že nainfikujete bacilom socializmu ľudí našej krajiny. Budete v nich vzbudzovať také tie falošné očakávania a nepoviete im pravdu. A potom sa z týchto ľudí ten potenciál, ktorý teda v nich bol a vedeli, že treba ísť, tak keď oň prídeme, tak potom to už len bude problém. To súvisí so Zákonníkom práce, to tu už dneska nie raz zaznelo. Ja sa len predsa k tomu krátko vrátim. Že vy teda vravíte, že prijatím Zákonníka ste chránili ľudí, a ja hovorím, že zle. Aj vtedy som to hovoril, je to protismer, úplný, absolútny protismer. Mohol by som povedať aj ix prípadov aj z mojej konkrétnej skutočnosti, alebo z takých aj mojich znalostí, čo trebárs niektorí tu chceli investovať, o stimuloch nerozmýšľali... (Reakcia z pléna.) Nechajte na mňa, pán kolega. Ale nemá význam, lebo nebudú, hej. Ale to vyhodnocovanie, také pocitovo, ale aj objektivizujúce v danej spoločnosti to, že teda je tu krajina, ktorá, alebo nomenklatúra, garnitúra, ktorá ide v protismere, a oni to povedali takým slovom, to je že hunting, že majú pocit, že až taká poľovačka, tak nebudú riskovať. Hej? A tak to skončilo, že nebudú riskovať, hej, že predsa len sú z toho externého prostredia, to, čo sa zvykne povedať, že z toho 30. poschodia z nejakého mrakodrapu, predsa len si viete pocitovo nastaviť, že kde to vyzerá byť o niečo prijateľnejšie, ako trebárs tu, kde je silná boľševizácia tej spoločnosti, kde je silný slovník. Kolega Blaha vie dobre, o čom hovorím. To sú signály, ktoré síce zatiaľ sa tu držia v tejto zóne, ale postupne prenikajú medzi ľudí, a to nastavenie, tá komunikácia vychádza aj navonok. A potom si ľudia povedia, no tak máme zodpovednosť voči akcionárom, toto si nemôžme dovoliť. Poviem vám predsa len jeden príklad, skoro by som naňho zabudol, že o tom nebi, o tom nebi, ktoré som tu hovoril, že to bol ten prípad s VSŽ-kou, ale my tu máme aj iný prípad. A na ten vás chcem upozorniť, že či vás to prípadne nezobudí, hej, alebo nepoviete, či by teraz aj vašich, či už by to nestačilo, toho podnikateľského neba. Viete, my sme dostali, a to súvisí, pani predsedajúca, teraz poprosím, neprerušujte ma, my sme dostali Vysoké Tatry, niekto povie, od Pána Boha, niekto proste náhodou, ale proste Tatry máme. No však to, čo každý, kto vie, že máme Tatry, tak s nimi treba urobiť, čo treba. To znamená, treba na tom zarobiť. No už nezarába na tom štát, zarába na tom súkromná firma, ja s tým problém nemám, hej, ale je to tak. Ale k čomu sa blížime? Blížime sa k tomu, že z toho, čo oni zarobia, by mali platiť daň a to už za chvíľku nebude platiť. A to už je to, čo už sme zase o krok ďalej. A toto vás chcem na to upozorniť, že či náhodou už nevyhodnotíte toto ako miernu chybu. Lebo celý zákon o investičných stimuloch, ktorý tu prešiel, bolo, jeho úlohou bolo to, aby mohli dostať investičné stimuly firmy J&T na svoje strediská v Jasnej a Tatrách. Teraz sa to schová pod olympiádu, že teda v záujme veľkej veci a neviem čo, parkoviská, tam sa nainvestovalo, malo by sa teda platiť, ale bude tu ten, to bude veľmi rýchlo, ten návrh tu bude, že prečo daňové prázdniny. A toto vás chcem teda poprosiť, či si nemyslíte, že to už je trošku mimo, mimo lávku, hej? Že z toho, na čom by zarobil každý, lebo však to je povinnosťou zarobiť z toho, keď nám to už niekto dal, tak ešte ten, kto na tom zarába, tak teraz ešte to chce vytunovať tak aj cez vás, aby z toho nemusel platiť dane. Skúste prípadne nad tým porozmýšľať, že či, keď sa to tu zjaví, že či budete tlieskať, alebo aspoň sa zamrzene zatvárite, aspoň kvôli vlastnej nejakej psychohygiene, hej, že, že kvôli sebe. To s tým súvisí, potom s tými zvýšenými daňami pre ostaných a podnikateľským nebom pre všetkých tých, ktorí sú blízko vás a ktorí vám a vašej rétorike, teda rétorike vašich ľudí, ktorí sú vo vašom čele, rozumejú. Ešte k tomu Zákonníku práce sa vrátim, vy teda hovoríte, čo hovoríte, však kto by to rád nepočul, že teda ako chránite a neviem čo. Len potom je paradoxom to, že vydáte, vydali ste ľudí tejto krajiny do rúk úžerníkov. Teraz to nepoviem, lebo to už nechcem tak zdržiavať, a ešte to som sľúbil, že to poviem. Takže to v tomto kontexte znie paradoxne, ba až pokrytecky, hej, že teda na jednej strane ich chránite Zákonníkom práce, ale vlastne ich chránite, ako to tu, myslím, kolega Kaník, pred robotou, pred prácou ich chránite, lebo každý sa ich bojí zamestnať, lebo však pomaly sa vrhne na nich ix... No, nejdem sa k tomu ako, lebo to by ste museli poznať, no keď to nepoznáte, tak to ťažko vysvetľovať od stola, hej. Tí ľudia, ktorí iba za stolom sedeli a sociálna skúsenosť minimálna, ťažké, hej. A potom aj to by stálo teda za to, že keď na jednej strane ich chránite, na druhej strane ich vydáte, lebo to ten konkrétny prípad musím, nedá mi, aby som ho nespomenul, ktorý to jasne dokazuje, a zároveň si urobím aj pozvánku. To som niekde čítal, že niekde prišli o dom a ten chlap, čo si zobral pôžičku z tej nebankovky, mimochodom, neviem, či nebola aj nebankovka vášho štátneho tajomníka. To je ináč krásny, úplne krásny paradox, hej, že máte štátneho tajomníka, ktorý sa venuje tomu podnikaniu, na ministerstve práce a sociálnych vecí, to by režisér absurdného divadla nevymyslel. Čiže to by tiež stálo za to, ale... Čiže požičala mu tá nebankovka menej, ako mal príjem, pritom mal ešte problémy s alkoholom. Čiže tá nebankovka nechcela, aby platil. Tá nebankovka chcela jeho dom. Viete, to je to, hej. Nebankovka nechcela, aby platil. Nebankovka chcela jeho dom. Lebo nebankovka vedela, že má menší príjem ako splátku, ešte k tomu problém s alkoholom a ťažký región. Čiže tu je to úplne krásne, že k čomu sme to dostali. To máte jasné prípady toho, čiže... Ak tú malú pozvánku využijem, zneužijem v túto chvíľu, že 1. apríla nebude Sviatok práce, ktorý by ste vy mali oslavovať... (Reakcia z pléna.) Mája, pardon, 1. mája. Predbehli vás komunisti. A po komunistoch na 1. mája na SNP budeme my s protestom proti úžerníkom. Takže keby ste sa naň niektorí chceli pridať a povedať, že čosi je zlé v štáte slovenskom, tak prípadne vás pozývam na Námestie SNP 1. mája o piatej. A teraz už to sľúbené, čo som hovoril, tie záverečné, aby teda nebolo zajtra vyjadrenie, že sme mlátili prázdnu slamu. Ono bude tak či tak. Ale ja pre pamäť tohto času to poviem. Ešte skôr, ako to poviem, by som chcel aj kolegov z pravej strany poprosiť, že možno by malo význam, lebo bojujeme s tou hroznou ignoráciou, ktorá tu je. A niekedy až taká bolestná, ťažko sa znáša, i keď my sme už, ja som zvyknutý na všeličo. Ale dá sa možno s tým zabojovať a to aj avizujem, neviem, či sa toto dá stiahnuť, tento, uznesenie, ktoré neprejde. Ale ja vám garantujem, že moje návrhy zákonov, ktoré budem predkladať, odprezentujem, a pokiaľ sa vy k nemu nevyjadríte v zastúpení vášho klubu, tak tesne pred hlasovaním stiahnem. Vyzývam prípadne opozíciu, či by sa nad tým nezamyslela. Pán Kaník má s tým skúsenosti. Nám sa môže podariť krásna vec, že vám nagúľame 300-bodovú schôdzu a vy už nás nebudete môcť ignorovať, budete musieť povedať nie, respektíve ináč, v terciárnom dátu, tretiu možnosť nebudete mať, iba dve. Prvá bude, že zmeníte rokovací poriadok. To bude cesta à la Kim Ir-sen. To už tieňový predseda parlamentu pán Martvoň spomínal. Alebo druhá... (Smiech a potlesk v sále.) Druhá alternatíva bude, že proste sa vyjadríte, sa niekto postaví a povie za SMER, že v čom je chyba. Návrh tohto poslanca nepodporím preto, lebo... Lebo. Lebo sme ho nedali my, lebo je zlý. (Povedané so smiechom.) A to bude krásne a vtedy sa vrátime k tomu, na čo vznikli parlamenty, aby sa diskutovalo. To znamená, nie aby sa ignorovalo. Vážení kolegovia, vyzývam vás k tomu, aby ste sa prípadne pridali. Môžme krásne SMER donútiť, aby s nami začal spolupracovať. No až teraz tie sľúbené štyri návrhy. Sú iba štyri, toľko už vydržte so mnou. Prvý je naozaj veľmi dôležitý z pohľadu ani nie tak toho, ale on má aj tie objektivizujúce súvislosti, ale aj z toho signálu. Zmeňte ten Zákonník práce. Hej? Naozaj ho zmeňte. Koniec koncov ľudia majú taký Zákonník práce, ako si zaslúžia, za to, ako volili, si zaslúžia (povedané so smiechom) voľáky Zákonník práce, ktorý by mal tomu zodpovedať. Keď sa voličské správanie časom upraví, tak my sa dopracujeme k tomu, že Zákonníky práce budú u nás štandardnejšie. Pre túto chvíľu je naozaj témou dňa zmeniť Zákonník práce. A je to kľúčová, úplne bazálna vec, nevyhnutná. Prvá vec. Druhá vec. To obligátne, už to aj tu spomenuté, vymožiteľnosť práva, aby to nedopadlo u nás tak, že u nás sa čaká iba na to, kedy kto dovŕši 18 rokov alebo kedy kto dostane dôchodok, aby z nich ten exekútor mohol vytrieskať tú pokutu za to, že, ja neviem, si od operátora niečo kúpil a možno aj nezaplatil. A tá vymožiteľnosť práva, hej, aby to nedopadlo tak, že ctihodní občania u nás, niektorí, mal som tu poznačené, ale nepoviem to, poviem to niekedy inokedy, ale... Čiže toto, vymožiteľnosť práva ako druhé. Tretie tu mám tie precedensy, ktoré, alebo to, čo ste sa „dopracovali“ k tým zmluvám nešťastným, naozaj pokorujúcim, s U. S. Steelom, hej, s Filom, pánom Filom, to sú naozaj pokorujúce veci. Štát musí byť o niečo silnejší. Proste to sú naozaj, kto nemá, ja to poviem na takom príklade, i keď viem, že ma niekto chytí za slovo, ale keď do Pekingu príde predstaviteľ z Džibuti, Kongo, tak neviem, kto pozná Peking, ale Tiang-women, to je úplne hrozná ulica, šesťprúdovka zapchatá, ale aj jemu odstavia Tiang-women. Viete, že to je presne tá, ten znak toho, ale nechcem, neberte ma, prosím vás, berte ma s rezervou. Naozaj podpísať memorandum, kde premiér jednej krajiny podpisuje s viceprezidentom v súkromnej firme, je pokorujúce. Čiže tretia vec: nerobte už tieto nešťastné precedensy. Pokoruje to aj túto krajinu. Štvrtá vec. Ja by som chcel pána premiéra prípadne poprosiť a vyzvať, jeho schopnosti sú fakt v niečom dobré, a to treba uznať v komunikácii, že keď nabudúce v nejakej relácii bude, že nech povie ľuďom trošku pravdy. Ono sa jej ľudia boja podvedome, ale sú schopní ju niekedy prijať. Treba povedať, že bude ťažšie, ako bolo doteraz, ale to neznamená, že nemôžme prežiť plus-mínus pekný život, hej, ale treba to tým ľuďom povedať, že nech nečakajú veľa od toho, že kam smerujeme, a pokiaľ sa niečo nezmení, kam budeme smerovať. Toto by bolo teda záhodné povedať, aj pritom on to podľa mňa tiež cíti, lebo viackrát som identifikoval, že mu vadí ten negativizmus, ktorý tu je. Aj mne vadí negativizmus. Nikdy nejak nehral kľúčovú úlohu tam vtedy. Veľmi veľa ľudí sa rado zhostí tej úlohy, trávi čas tu dni a takýchto, ale naozaj niekedy je dobré povedať, povedať aj pozitívne a povzbudzujúce, ale cez pravdu, hej. Však, Štefan? Že cez pravdu, i keď vtedy je to také oslobodzujúcejšie. Tak to naozaj tie jeho schopnosti bude treba využiť na toto, to by som odporučil. A posledné tu mám, a to je taká pre mňa obľúbená téma, že ten tvorivý potenciál, ktorý tu je, je fakt nevyužitý, aby som nemusel v tom lietadle v Austriane pozerať reklamu, že u nás sú najdôležitejšie známosti. Že naozaj by som bol rád, keby bolo niekde povedané, že tu sa nemusí nikto do zlatej kolísky narodiť, ale keď je najlepší, tak táto krajina mu dovolí byť dobrým, dovolí mu vyhrať, dovolí mu uspieť. To by bolo všetko. Ďakujem pekne. (Potlesk.)