B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-03-21):
Nech sa páči, pán poslanec. J. Kalman, poslanec: Už potom reaguj na mňa. Vážený pán podpredseda, vážení členovia vlády. Znova zdôrazňujem Slovenskej republiky, ktorá momentálne nie je zvrchovaná. Dovoľte mi, aby som sa zmienil o niektorých sociálno-ekonomických ukazovateľoch a s tým súvisiacimi nadväznostiach, pretože na niektoré, ktoré boli aj v dôvodovej správe, respektíve v správe, ktorú predniesol pán kolega Kozlík, nebola reakcia ani od pána predsedu vlády a dokonca je aj nesprávne stanovisko, ktoré predložila vláda Slovenskej republiky Národnej rade. Dovoľte mi, aby som to predložil z tohto najdôležitejšieho pohľadu v súvislosti s kvalitou životných podmienok, životnej úrovne, a teda s tým, čo sme už v diskusii niekoľkokrát naznačili, že občania Slovenskej republiky, takmer 80 % alebo 85 %, ako som bol opravený, vyslovujú nespokojnosť s vládou Slovenskej republiky. Jedným z najlepších vysvedčení, „najlepších“, pôsobenia vlády je v oblasti zamestnanosti, respektíve vývoj v oblasti nezamestnanosti. V oblasti nezamestnanosti vláda Slovenskej republiky si vydobyla jednu z popredných miest v Európe. Dnes je Slovensko krajinou jednou z najvyšších mier nezamestnanosti. Pokiaľ mám informáciu, tak len v Albánsku je vyššia miera nezamestnanosti. Chcem zdôrazniť, že celá vláda je za to zodpovedná a nielen ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny, ktorému táto vláda dáva vlastne zodpovednosť, ale aj celú nosnosť riešenia problémov v nezamestnanosti. Podiel pracujúcich z ekonomiky aktívneho obyvateľstva sa výrazným spôsobom znížil, počas pôsobenia vašej vlády, vážené dámy a páni. Kým v roku 1998 bol 86,4 %, v roku 2000 sa znížil na 80,6 % a v roku 2001 na 80,1 %.V absolútnych číslach to znamená, že kým v roku 1998 pracovalo 2 199 tisíc osôb, v roku 2001 to už boli iba 2 milióny 101,7 osôb, to znamená, to je zhruba o 98-tisíc menej pracujúcich z ekonomicky aktívneho obyvateľstva. Zdôrazňujem to preto, že predovšetkým vaša vláda zvykne zdôrazňovať nárast populácie, populačných ročníkov v tomto období, ale tieto čísla jasne ukazujú, že minimálne 98-tisíc pracovných miest sa počas pôsobenia vašej vlády zrušilo a toľko ľudí prišlo o zamestnanie. Pokiaľ ide o počet nezamestnaných, ten bol v roku 1998 428-tisíc, kým v januári 2002 sa zvýšil na 532-tisíc. Za tri roky vášho pôsobenia ste rozšírili rady nezamestnaných o viac ako 104-tisíc osôb. Percentuálna nezamestnanosť bola v roku 1998 14,6 % a v januári tohto roku bola okolo 20 %. V dnešnej tlači ste sa mohli dočítať, že za február to bolo presne 20,7 %. To znamená, že za tri roky ste zvýšili nezamestnanosť o vyše 5 %. Ak si uvedomíme, že ste sa zaviazali, že do konca funkčného obdobia znížite mieru nezamestnanosti na úroveň 10 %, je to absolútne fiasko pri plnení tohto záväzku, ktorý ste dali občanom. Veď ste sa predsa zaviazali, že znížite rast produktívnej zamestnanosti založenej na ekonomickom raste a reštrukturalizácii ekonomiky, ktorá bude zohľadňovať požiadavku vytvárania pracovných príležitostí, a tým vytvárať podmienky na postupné znižovanie nezamestnanosti. Dámy a páni, ešte horšie táto situácia vyzerá, myslím z pohľadu na jednotlivé regióny. Ak si uvedomíme, že v januári sme mali na Slovensku 15 okresov s vyššou mierou nezamestnanosti, ako je 25 %, a dokonca 12 okresov s vyše 30-percentnou nezamestnanosťou, čo je priam národohospodárska katastrofa. Národný plán zamestnanosti, na ktorom ste sa tiež nedokázali zjednotiť a vypracovali ste ho v dvoch alebo troch alternatívach, bol od samého začiatku nekoncepčný, nekomplexný, finančne nebol vyrovnaný, respektíve finančne podložený. Zákonite zlyhal, pretože opätovne zdôrazňujem, ste to ponechali len na ministerstve práce, sociálnych vecí a rodiny, a nie na komplexe vlády, na jednotlivých rezortov. Aj z tohto dôvodu doteraz nemáte ucelenú koncepciu riešenia nezamestnanosti v celom svojom kontexte. To je od oživovania ekonomiky, vyrovnávania zaostalých regiónov, ktorých počet z roka na rok sa zvyšuje, odstraňovanie čiernej práce, umiestňovanie absolventov škôl a mnohé ďalšie. Príliš veľa sa, dámy a páni, v tomto smere spoliehate na pomoc Európskej únie, na programy PHARE a podobné injekcie. Alebo ďalší moment zo sociálno-ekonomického ukazovateľa nášho občana. Predseda vlády, ktorý tu nie je, sľuboval vo voľbách populisticky dvojnásobné platy a ďalšie príjmy, nielen platy, ale aj ďalšie príjmy. S ľútosťou musím konštatovať, že ani v roku 2001 neprišlo k zásadnému a požadovanému zvýšeniu ceny práce, a tým i k zníženiu vysokému prepadu reálnych miezd za prvé dva roky Dzurindovej vlády. Veď táto poklesla za roky 1999 a 2000 v reálnej hodnote o 8 % oproti roku 1998. Priemerná nominálna mesačná mzda v roku 2001 bola 12 365 Sk, čo je jej nárast asi o 8 %. V decembri 2001 však boli medziročné spotrebiteľské ceny v domácnostiach zamestnancov o 6,3 % vyššie, to znamená rast reálnych miezd sa pohyboval okolo 1,7 %, čím prepad reálnej mzdy za pôsobenia vašej vlády je ešte stále 6,3 %. Tento údaj však skresľuje skutočnosť o pretrvávajúcej vysokej odvetvovej diferenciácii miezd, kde rozdiel medzi najvyššou úrovňou priemernej mesačnej mzdy v poisťovníctve a v peňažníctve, ktorý dosahuje 25 710 korún, a najnižšou mzdou zamestnancov v sociálnych službách, ktorých priemer je 9 960 korún, je približne 150 %. Rast reálnej mzdy pocítilo v uplynulom roku iba 21,4 % pracujúcich. U 44 % reálna mzda stagnovala a u viac ako 25 % pracujúcich dokonca došlo k poklesu reálnej mzdy, teda aj v roku, keď bol zaznamenaný konečne po prvýkrát za vášho pôsobenia rast reálnej mzdy. Tento nepriaznivý trend sa predovšetkým prejavuje u slabších sociálnych skupín, ktoré žijú na hranici životného minima, respektíve ktorých príjem sa pohybuje okolo hranice minimálnej mzdy. Ak si uvedomíme, že za posledné obdobie sa zvýšili ceny za základné životné potreby ako bývanie, voda, elektrina, plyn, televízia a tak ďalej v priemere okolo 17 %, životné podmienky pre mnohých ľudí sa stávajú neúnosnými. Aj z iného pohľadu je vývoj miezd nezdravý. Mzda alebo plat v roku 2001 v skutočnosti vzrástol iba každému piatemu pracujúcemu. Nárast pocítilo iba 22 %, pričom k nárastu došlo práve u tých, ktorí majú nadpriemerné príjmy. Aj keď budete argumentovať, že vo vývoji miezd zodpovedajú zamestnávatelia a odbory v zmysle zákona o mzde, predsa sa nemôžete zbaviť zodpovednosti za také javy, ako je napríklad čierna práca, tolerovanie oficiálneho vyplácania mzdy na úrovni minimálnej mzdy, prekračovanie nadčasovej práce, nestabilita podnikateľského prostredia, nevymožiteľnosť práva, tolerovanie neplnenia si záväzkov v oblasti finančných tokov a mnohé ďalšie, ktoré výrazným spôsobom ovplyvňujú cenu práce, vývoj miezd a za ktoré vláda jednoznačne môže. Podľa súčasného stavu môžeme jednoznačne konštatovať, že nezamestnanosť sa stala aj najzávažnejšou príčinou rozmáhajúcej sa chudoby na Slovensku. Až 45 % nezamestnaných na Slovensku žije pod hranicou chudoby, pričom vyše 92 % tých, čo poberajú sociálne dávky, sú nezamestnaní. Dámy a páni, ešte horšia situácia je u dôchodcov. U tých, ktorým ste sľubovali dvojnásobné dôchodky, slušnú životnú úroveň a ďalšie nezmysly. Nesystematická valorizácia dôchodkov zapríčinená predovšetkým zlým ekonomickým stavom Sociálnej poisťovne ako zákonitého odrazu katastrofálneho stavu ekonomiky spôsobila, že za uplynulé tri roky sa znížila reálna kúpyschopnosť dôchodcov o viac ako 12 %. Tým zákonite prichádzame k ďalšiemu záveru, že podiel dôchodkov k priemernej mzde klesá a naši dôchodcovia sa za posledné tri roky vzďaľujú aj dôchodcom v Európskej únii. O akom približovaní to v tomto smere hovorím. V roku 1999 bola výška reálneho starobného dôchodku 4 410 korún. Priemerná výška starobného dôchodku k 31. 12. 2001 bola 5 782 korún, po zohľadnení ročnej inflácie 5 389 korún v porovnaní s decembrom 1995 napríklad iba 3 740 korún. To znamená, že ste vrátili dôchodcov o šesť rokov dozadu. Aj preto vyše 60 % rodín žije od príjmu k príjmu, vyše 11 % občanov, ako tu už dnes zaznelo dvakrát, celkove takmer 325-tisíc, poberá dávku sociálnej pomoci, pretože žijú v stave hmotnej núdze, t. j. ich príjem nedosahuje úroveň životného minima. Pritom spoločne posudzovaných osôb, ktoré žijú z tejto sociálnej dávky, je celkom 631 906 osôb. Z toho tretinu tvoria, vážené dámy, vážení páni, deti. Z týchto osôb jednu tretinu tvoria deti, čo znamená, že každé piate až šieste slovenské dieťa žije pod hranicou chudoby. Včerajšie rokovanie o rodičovskom príspevku, o rodinných prídavkoch a určité ľutovanie, že až tak neskoro sa zvyšujú tieto dávky, boli asi o ničom. Podľa rôznych štatistík na Slovensku v pásme biedy a existenčného ohrozenia sa nachádza vyše polovica mladých rodín s deťmi. Kde je tu tá sľubovaná koncepcia riešenia starostlivosti o mladých občanov a o mladé rodiny. Aj preto sme dnes svedkami, že nám mladí odchádzajú do zahraničia, a tak mi napadá paralela so Samom Chalúpkom v súvislosti s jeho básňou Turčin Poničan, kde písal: „A čo staré nevládalo, a čo mladé zutekalo.“ Dnes by Chalúpka písal túto báseň asi tak: „A čo staré ostalo a trpí, a to mladé je nútené odísť z republiky.“ To aj preto, ako vyplýva z ďalších sociálnych prieskumov, že trvalý nedostatok peňazí trápi asi dve tretiny rodín, čím títo nemajú nielen vytvorené sociálno-ekonomické podmienky, ale čoraz častejšie nemôžu zákonite plniť všetky funkcie rodiny. Aj preto je dnes toľko opustených, tých, čo podľahli drogám, tých, čo rozširujú rady kriminálnikov, mladých dievčat okolo diaľnic, ktoré čakajú na svojich chlebodarcov, čoraz viac tých, ktorí sú vylúčení z rodinného prostredia a ako bezdomovci prespávajú po kanáloch, pod mostmi a ich jedálňami sa stali kontajnery alebo neštátne charity. Zásluhou vašej nekoncepčnej, neodbornej práce sa na Slovensku prehlbuje chudoba. Vážené dámy a páni, vážení členovia vlády, ste vládou chudobného štátu. Ste vládou chudobných občanov, a to je zásluhou vašej práce. A že to nie je len moje hodnotenie, to potvrdzujú aj výskumy verejnej mienky Štatistického úradu Slovenskej republiky z decembra 2001 a z januára 2002, keď viac ako polovica opýtaných hodnotí rok 2001 ako neúspešný a zároveň tieto prieskumy ukázali, že od roku 1998 došlo v našej spoločnosti k nárastu negatívnych hodnotení na jednotlivé spoločenské javy. Dôveryhodnosť vlády je podľa týchto výskumov na 13. mieste z 15 hodnotených inštitúcií. Horšia je už len Národná rada, čo je tiež výsledkom a odrazom práce súčasnej koalície a jej vzťahov. V sociálnej sfére sa neplní ďalšia významná a veľmi žiaduca úloha, ktorou je dôchodková reforma. Hoci bola aj tak oneskorene schválená ešte v minulom roku, až teraz je v parlamente predložený návrh zákona o sociálnom poistení ako jeden zo základov dôchodkovej reformy. O nekoncepčnosti práce a roztržitosti prijímania záverov či rozhodnutí svedčí aj súčasné spochybňovanie transformácie pracovného práva. Včera sme na poslednú chvíľu spochybnili to, na čom sme sa dohodli v júni minulého roka. Tesne pred nadobudnutím účinnosti Zákonníka práce a zákonov o štátnej a verejnej službe sme tieto menili. Pristúpili sme na určitú chvostovú politiku, keď na poslednú chvíľu vlastne po dvanástej opravujeme to, o čom vláda rozhodla, respektíve rozhodol parlament. Takto je to nielen so zákonom o pracovnom práve, ale aj so zákonmi o daňových priznaniach, uplatňovaní maďarského zákona na našom území a podobne. Všade dookola je teda chaos, vážený pán predseda. Nie ako tak, ako ste to vyvrátili. Neporiadok, strach a bieda. Zle sa to číta, zle sa o tom hovorí, zle sa to počúva, ale ešte ťažšie sa v tom, dámy a páni, žije. Teraz mi dovoľte, aby som zareagoval na niektoré otázky, ktoré tu boli hovorené a považované za obrovský úspech alebo vyvracané tie tvrdenia, ktorými argumentovali. Napríklad náš vzťah, respektíve náš úspech vo vzťahu k Európskej únii. Myslím si, že všetci v tomto parlamente chceme, aby sme boli čo najrýchlejšie v Európskej únii a že chceme, aby sme tam skutočne dôstojne a dokonale prišli pripravení aj z nášho pohľadu. Dovoľte mi, aby som presa len ešte raz zacitoval, a to som už citoval, v tomto parlamente, článok, ktorý vyšiel v Práci 1. 6. 2000. V tomto článku sa píše: „Slovensko na seba môže byť hrdé. Podarilo sa nám uzavrieť šesť z ôsmich otvorených kapitol, ktorými sa začala negociácia našej krajiny s Európskou úniou.“ Hlavný vyjednávač, negociátor a štátny tajomník ministerstva zahraničných vecí Ján Figeľ oznámil túto radostnú správu svetu. „Zároveň sme však mali možnosť,“ píše redaktorka, „počuť názory pracovníkov, úradníkov Európskej komisie, poslancov Európskeho parlamentu, hovorcov a celé mašinérie, čo Európska únia predstavuje. Vôbec sa nezdalo, že by ich integračný úspech Slovenska extra ohúril, skôr sa čudovali, a toto je to podstatné, skôr sa čudovali bezmedznému súhlasu našej reprezentácie so všetkým, čo sa od nej chcelo. Negociovať totiž neznamená súhlasiť, negociovať znamená vyjednávať a snažiť sa získavať pre svoju krajinu to najlepšie, čo vyhovuje jej špecifikám.“ A toto sú tie naše pripomienky, ktoré sú permanentne vo vzťahu k Európskej únii dávané, že robíme skutočne kolenačkovú politiku. Vážený pán minister, nie je tu, práce, sociálnych vecí a rodiny, my sme napríklad vynegociovali v oblasti voľného pohybu osôb skutočnosť, že budeme mať sedem rokov určité prechodné obdobie. Aj keď jednotlivé krajiny sa k tomu inak stavajú alebo rozdielne stavajú. Dodnes však neviem ani ja a možno ani vy argumenty slovenskej vlády, slovenských negociátorov, ktorými argumentovali, aby toto prechodné obdobie nebolo. Bol by som rád, keby som sa to konečne dozvedel. Prečo sme ho len tak jednoducho prijali. Veď tým vlastne vytvárame priestor, že ak vstúpime do Európskej únie, naši občania nie sú plnohodnotnými občanmi Európskej únie. Tým, že sme vynegociovali, že niektoré profesie budú a niektoré nebudú, sme vlastne išli proti svojej ústave, keď sme vlastne rozhodli alebo určili, že nie všetci občania sú rovnocenní. Zaujalo ma tvrdenie predsedu vlády, keď hovoril, že za úspech vlády považuje, že Benešove dekréty nie sú podmienkou na vstup do Európskej únie. No ja si myslím, že podmienky na vstup do Európskej únie neurčuje slovenská vláda ani Benešove dekréty, ale že to určuje Európska únia. A že ak pre Európsku úniu nie sú podmienky Benešove dekréty na vstup, to asi len preto, že Európska únia dôsledne na rozdiel od našej vlády a vládnej koalície uznáva dohody, ktoré boli uzatvorené po druhej svetovej vojne a všetko, čo s tým súviselo. Veď už zakotvenie tézy do koaličnej dohody, ktorú máte, že sa nebudú otvárať počas tejto vlády Benešove dekréty, znamená, že už ste hneď na začiatku vášho panovania na Slovensku a bašovania na Slovensku išli proti Ústave Slovenskej republiky. Vy ste hneď na začiatku spochybnili samotnú ústavu a samotný doterajší historický vývoj. Potom sa nedivím, že ste v konečnom dôsledku spochybnili a vytvorili podmienky na to, že Slovenská republika je skutočne nezvrchovaným štátom v tomto čase, pretože na našom území sa uplatňuje zákon cudzieho štátu. A opäť ste s tým nič nerobili. Sľubovala táto vláda, už len pre to by ste mali odísť, páni, že nám predložíte do parlamentu systém konkrétnych tvrdých opatrení, aby tu tento zákon neplatil. Vy ste predložili štyri materiály, štyri body, ktoré nehovoria o ničom. Vy ste ako vláda podviedli parlament a prostredníctvom parlamentu všetkých občanov nášho štátu. A teraz nám tvrdíte, že vytvárame chaos alebo že hráme na nôtu. Nie, my len dôsledne rešpektujeme záujmy Slovenska vychádzajúce z ústavy a z ďalších zákonov, ktoré v tomto štáte platia. Ešte tri poznámky. V stanovisku, ktoré ste predložili ako vyjadrenie alebo kontraargumentáciu na naše argumenty, hovoríte o raste priemernej nominálne mesačnej mzde, ktorá je určitým spôsobom pozitívna, pretože nám rastie. My v našich argumentoch hovoríme o poklese reálnej mzdy. Sú to dva sociálno-ekonomické rozličné ukazovatele, nominálna a reálna mzda. Ďalšie, s čím nemôžem súhlasiť, ste opäť veľmi šikovne chceli prekryť otázku, že pokles reálnej hodnoty dôchodkov predstavuje od roku 1998 hodnotu cca 5,5 %. No opäť sme všetci sedeli v parlamente, keď samotný minister Magvaši chcel, tuším to bolo v roku 2000, Oľga, povedal, že prepad je 19, 6 %, ale valorizácia bola vládou predložená len 7 % a potom na základe parlamentu 10. Len tým momentom sa 9,6 %, ten prepad reálnej hodnoty prehĺbil. A takto to postupne prechádzalo každý rok. Takže opäť nesprávny argument na vyvrátenie našich argumentov. A nakoniec to, čo som celý čas rozprával, že sme chudobní a ubiedení. V samotnom stanovisku sa píše, že Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky v júni 2002, to je zaujímavý termín, predloží vláde Slovenskej republiky návrh stratégie boja proti chudobe a sociálnemu vylúčeniu, v ktorom bude rozpracovaný harmonogram postupu na zamedzenie šírenia chudoby. Samotné ministerstvo sa teda jednoznačne stotožňuje s nami, že je tu chudoba, a to je ďalší dôvod pre to, aby ste odišli, ale perfektne ste to presunuli, nech tú chudobu rieši budúca vláda. To znamená, že nie ste schopní túto situáciu riešiť. Dámy a páni, a to sú všetko argumenty pre to, aby som, keď budeme hlasovať, jednoznačne bez váhania stlačil tlačidlo, na základe ktorého vám vyslovím nedôveru. Ďakujem vám dámy a páni za pozornosť.