J. Rydlo, poslanec: (2007-03-28):
Práve v nich totiž pramenia nezmieriteľné postoje oboch strán kosovského sporu, srbskej aj kosovoalbánskej a práve ich faktickým ignorovaním sú zaangažované medzinárodné organizácie – OSN, EÚ, NATO, dopúšťajú sa kľúčovej chyby pri pátraní po odpovedi na túto naliehavú otázku. Keďže však možno usúdiť, že uvedené nadnárodné ustanovizne zrejme disponujú postačujúcim intelektuálnym potenciálom na to, aby mohli byť už dávno oboznámené so základnými historickými skutočnosťami a geopolitickými súvislosťami, podieľajúcimi sa rozhodujúcou mierou na súčasnom stave Kosova-Metohije, len ťažko sa ubrániť dojmu, že nejde ani tak o chybu ako skôr o zámer. O vedomé prehliadnutie zložitosti pertraktovaného problému a v dôsledku toho o ľahostajné odmietnutie morálnej povinnosti rešpektovať zásady medzinárodného práva na oboch stranách, nielen na jednej. Na prvý pohľad spočíva podstata celého sporu v ostrom strete historickej tradície a štátnej suverenity na jednej strane a postupne vykryštalizovanej demografickej prevahy na strane druhej. Kým pre Srbov je Kosovo symbolom éry najväčšieho územného rozmachu za cára Štefana Dušana v 14. storočí a zároveň najväčšej traumy v ich dejinách, teda dvoch momentov výrazne sa podieľajúcich na vytváraní srbskej identity ešte v časoch osmanskej nadvlády, pre kosovských Albáncov je domovinou, v ktorej sa ich početná dominancia začala  prejavovať už na prelome 17. a 18. storočia, no prvýkrát nadobudla štatút územnosprávnej autonómie až po druhej svetovej vojne v Juhoslávii maršala Josipa Broza Tita. A práve toto Kosovo-Metohija sa napokon stalo ako svedok masových demonštrácií z roku 1988 zárodkom krvavého rozpadu juhoslovanského federálneho štátu. Pri konzekventnejšom rozbore udalostí z nasledujúcich rokov už ale nemožno prehliadnuť niekoľko známych, avšak málo zdôrazňovaných faktov, ktoré ďaleko presahujú rámec zdanlivého dvojstranného konfliktu. V prvom rade ide o sériu bombových útokov z rokov 1996 – 1997 namierených voči predstaviteľom srbskej štátnej moci v Kosove-Metohiji, ku ktorým sa prihlásila dovtedy neznáma Kosovská oslobodzovacia armáda, alias UCK. Ďalším závažným medzníkom bolo sklamanie umiernenej frakcie kosovských Albáncov vedenej Ibrahimom Rugovom zo záverov konferencie v Daytone v Spojených štátoch amerických, ktorá nezohľadnila albánske separatistické požiadavky a potvrdila územnú celistvosť vtedajšej Juhoslávie. Tretím významným bodom v tomto vývoji bol krach rokovaní kosovských Albáncov s juhoslovanskou vládou vo francúzskom Rambouillet začiatkom roku 1999, po ktorom už nasledovala vystupňovaná ofenzíva juhoslovanskej armády v Kosove-Metohiji ako pomyselná  rozbuška  otvorenej veľmocenskej intervencie síl NATO, t. j. 77-dňového bombardovania Juhoslávie. Spoločným menovateľom všetkých uvedených udalostí je ich nejasné zahraničnopolitické pozadie a vzájomná rozporuplnosť, ktorú navyše podčiarkuje  fakt, že po vstupe vojsk NATO, KFOR  a  OSN, t. j. misie dočasnej správy OSN do Kosova-Metohije na základe rezolúcie Bezpečnostnej rady OSN č. 1244 sa aj napriek deklarovaným prísľubom zaistiť bezpečný návrat všetkých utečencov a odzbrojiť kosovskú oslobodzovaciu armádu do dnešného dňa nepodarilo stabilizovať pomery v provincii a vytvoriť tak reálne podmienky pre návrat srbských, rómskych či moslimských utečencov. Naopak, v marci 2004 sa v oblasti rozpútal ďalší konflikt, ktorý ešte viac vyostril už aj tak napäté vzťahy medzi albánskou väčšinou a kosovskými menšinami. Za týchto okolností je plán Marttiho Ahtisaariho doviesť Kosovo-Metohiju k samostatnosti nielen bezohľadným ortieľom nad tamojšími nealbánskymi menšinami, ale súčasne nebezpečným precedensom pre trištvrtemiliónovú albánsku menšinu v Macedónsku, ďalej pre albánske okresy v Srbsku, ako je Bujanovac, Preševo, Medvedža a v konečnom dôsledku aj pre srbskú a chorvátsku minoritu v nefunkčnej federácii Bosna a Hercegovina. Na druhej strane by sa však malo predísť aj radikalizácii nálad u frustrovanej albánskej populácie v Kosove-Metohiji, a to zosúladením princípov Charty OSN, ako aj záverečného aktu Konferencie o bezpečnosti a spolupráci v Európe s legitímnym nárokom kosovských Albáncov na autonómiu v rámci Srbska. Hlavným nástrojom tejto politiky by sa malo stať výrazné posilnenie zodpovednosti Európskej únie za vývoj v tomto regióne a motivovanie všetkých obyvateľov Srbska k snahe o vzájomný zmier cestou reálnej perspektívy plnoprávneho členstva v Európskej únii. Nie obchodom Kosovo za prísľub vstupu Srbska do Európskej únie a z neho plynúcich benefitov, ale úprimne akceptovaním Srbska vrátane srbskej autonómnej provincie Kosovo-Metohija ako rovnocenného partnera a rovnoprávneho príslušníka európskej multikultúrnej rodiny je možné odpútať mysle Srbov a Albáncov od hlboko zakorenenej túžby po krvavej odplate a trpezlivým spôsobom ich podnecovať ak už nie k vzájomnej láske, tak aspoň k vzájomnému rešpektu. Ten nech je založený predovšetkým na práve na ľudskú dôstojnosť a na posvätnosti ľudského života. Z dejín nášho národa v 20. storočí, či to už bolo v pohnutých rokoch prvej Slovenskej republiky, alebo potom v rokoch ľudovej demokracie a reálneho socializmu viem veľmi dobre, že Slovensko je príliš malý činiteľ na šachovnici svetovej politiky na to, aby vyriešilo problémy súčasného sveta, ktorých príčinou je nerešpektovanie prirodzeného zákona. Viem však aj to, povedané slovami veľkého pápeža Jána Pavla II., že pravda sa nemeria väčšinou verejnej mienky. (Potlesk.) Preto považujem za „vere et dignum est“ za jedine dôstojné a správne, aby naprieč celým politickým spektrom slovenský zákonodarný zbor nášho štátu, Národná rada Slovenskej republiky demokraticky vyjadrila presvedčenie, že trvalo udržateľné riešenie pre Kosovo-Metohiju a západný Balkán možno zabezpečiť len rešpektovaním územnej celistvosti a štátnej suverenity Srbska, aby Národná rada Slovenskej republiky jasne konštatovala, že riešenie budúceho štatútu Kosova-Metohije musí vychádzať z rešpektovania Charty OSN a ostatných medzinárodných právnych noriem a, pochopiteľne, jednoznačne deklarovala podporu vyššie uvedeným princípom v záujme stabilizácie západného Balkánu a možnej integrácie jeho krajín do Európskej únie. A napokon odporučila slovenskej vláde, aby v zahraničnej politike, najmä pri rozhodovaní medzinárodných orgánov o budúcom štatúte srbskej provincie Kosovo-Metohija rešpektovala cítenie Sloveniek a Slovákov vyjadrené hlasom ich poslankýň a poslancov opreté o ich historickú skúsenosť. Slovenky, Slováci, občania Slovenskej republiky majú vo svojej kolektívnej pamäti pevne zakotvenú nielen amputáciu hornej Oravy a severného Spiša v prospech Poľska, ku ktorému došlo rozhodnutím Rady veľvyslancov v Spa 28. júla 1920, ale aj mníchovský diktát z 30. septembra 1938, ktorý vtedajšie Česko-Slovensko okýptil o Sudety i Viedenskú arbitráž z 2. novembra 1939, ktorou fašistické Taliansko a nacistické Nemecko umožnili totalitnému šovinistickému horthyovskému Maďarsku anektovať územia na juhu Slovenska a Podkarpatskej Rusi. Slovensko vtedy stratilo 10 390 štvorcových kilometrov s hlavnou obilninárskou oblasťou a 854 217 obyvateľov, z ktorých bolo 272 150 občanov slovenskej národnosti. O etnických čistkách a perzekúciách Sloveniek a Slovákov vydáva nespochybniteľné svedectvo kniha Krvácajúca hranica, ktorej obsah bol taký otrasný, že ešte aj režim tej deravej totality, ako autoritatívny režim prvej Slovenskej republiky charakterizoval z BBC v Londýne Vladimír Clementis, ju dal zošrotovať. Aj v belgickom Spa, aj v bavorskom Mníchove, aj v paláci Belvedér vo Viedni sa rokovalo o nás bez nás. Plán Fína Marttiho Ahtisaariho nemôže každému súdnemu obyvateľovi tejto krajiny nepripomínať aktivity istého anglického lorda Runcimana z jesene 1938. Čo z týchto rozhodnutí o nás, bez nás vzišlo, všetci dobre vieme. Politika appeasementu, politika ustupovania zlu spôsobila, že aj my Slováci sme dodnes poznačení Kainovým znamením, ktoré nám ustavične pripomína, že v dejinách Európy sme sa aj my sprotivili prirodzenému zákonu. Slovensko problém Kosova-Metohije nevyrieši, má však jedinečnú príležitosť mocným tohto sveta v Bezpečnostnej rade OSN i v Bruseli ukázať, že má svoju vlastnú historickú skúsenosť, svoj názor i svoje vlastné hodnoty, za ktoré sa nehanbí, veď sú zakotvené v preambule našej terajšej ústavy. V mojom srdci i v mojej mysli Slováci sú národom, ktorý má hrdosť i chrbtovú kosť, nie bezstavcovým plazom, a preto vyslovujem túžbu, ba želanie, aby v otázke Kosova-Metohije Národná rada Slovenskej republiky nehlasovala ako politikárske klbko vreteníc, ale ako svojej dôstojnosti si vedomý zákonodarný zbor starého slovanského národa, vedomý si svojej zodpovednosti nielen pred našou históriou, dejinami Slovanov či dejinami iných malých národov v Európe, ale aj pred Bohom, od ktorého pochádza všetka moc a právo a na ktorého, ako to v súčasnosti ostro pranieruje aj pápež Benedikt XVI., poukazujúc na kresťanské korene európskych národov, bez ktorých by Európa nebola Európou. Ako obyčajne vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám. Čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)