Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2015-06-25):
Ďakujem za slovo, pani predsedajúca. Vážení členovia vlády, dámy a páni. V predchádzajúcom období som členom vlády Slovenskej republiky adresoval 7 interpelácií, keďže som bol vyzvaný, tak ich aj uvediem, ako sú číselne uvedené v tej príslušnej tlači, ktorú sme dostali. Čiže sú uvedené pod č. 1, 2, 13, 14, 15, 16 a 17. Dovoľte mi teraz zareagovať na niektoré z odpovedí členov vlády, ak mám byť opäť konkrétny, tak to budú reakcie uvedené pod č. 2 až 17. Pána predsedu vlády a pána ministra kultúry som sa listom z 29. apríla tohto roku pýtal, že ako je možné, že významná Národná kultúrna pamiatka kaštieľ v Moravanoch sa dostala do súčasného katastrofálneho stavu, kto je za túto situáciu menovite zodpovedný, aká politická a trestnoprávna zodpovednosť bude voči tejto osobe, respektíve týmto osobám vyvodená a ako plánuje ministerstvo a vláda túto situáciu riešiť v záujme záchrany spomínanej mimoriadne dôležitej pamiatky. Odpovede predsedu vlády a ministra kultúry boli takmer zhodné. Obaja ma informovali o tom, že majiteľom objektu sú slovinskí občania, ktorým boli uložené pokuty vo výške 3 300 a 100-tisíc eur. Tieto pokuty však vlastníci neuhradili a konaniam v tejto veci sa vyhýbajú. Snahy o vyvlastnenie pamiatky boli neúspešné, pretože sa údajne nepodarilo nájsť seriózneho záujemcu, v prospech ktorého by bola národná kultúrna pamiatka vyvlastnená. Trestné konanie vo veci podozrenia zo spáchania zločinu zneužívania vlastníctva v zmysle Trestného zákona bolo prevzaté Slovinskou republikou, a preto Slovenská republika nemôže v predmetnej veci konať. Konečné rozhodnutie nebolo Slovenskej republike dosiaľ doručené. Navyše, aby toho nebolo málo, celé Kocúrkovo je o to väčšie, že, ako som sa dozvedel z odpovede pána ministra Maďariča, konanie pred Krajským pamiatkovým úradom Trnava bolo sťažené aj vydaným uznesením Okresného súdu v Piešťanoch o predbežnom opatrení, ktoré zakázalo nakladať s národnou kultúrnou pamiatkou. Aby vám bolo jasnejšie, o čo tu ide, že keby náhodou chcel niekto aj nejak zachrániť, aspoň staticky zabezpečiť tento už pomaly padajúci objekt, tak by to nemohol, aj keby to chcel urobiť na vlastné náklady, čiste povedzme z entuziazmu ochranárskeho, lebo je tu to predbežné opatrenie okresného súdu. Takže je to, povedal by som, v úvodzovkách, dokonalé. V danej veci konala, opäť však bezvýsledne, aj pamiatková inšpekcia ministerstva kultúry. A teraz dovoľte môj stručný komentár. Už začínam mať podozrenie, že odpovede na moje interpelácie sa píšu cez kopírovací papier tak, že sa tam len vymenia osoby a obsadenie, ale inak je obsah viac-menej rovnaký. Každý kompetentný urobil všetko, čo mal a čo bolo v jeho silách. Nikto nie je za nič zodpovedný a ak aj zodpovedný je a dokonca je mu udelená pokuta alebo iná sankcia, jednoducho ju ignoruje, pojednávaniam sa vyhýba a národné kultúrne pamiatky, vzácna príroda, krajina, verejné priestory i verejné financie nám odchádzajú do nenávratna a príslušné orgány Slovenskej republiky sa tvária, že sú voči tomu úplne bezmocné. Otázka znie, na čo ich potom máme? Napadá ma aj parafráza, alebo napadá mi aj parafráza známeho výroku Václava Havla, len by som ju prehodil do inverznej polohy: nie moc bezmocných, ale bezmocnosť mocných. A ešte poznámka ku kauze Moravany. Moja otázka znie, keď je takáto situácia, že vyšetrovanie prevzala na seba Slovinská republika, koľkokrát bola poslaná protestná nóta Slovenskej republike (pozn. red.: správne má byť – „Slovinskej republike“)? Koľkokrát bol v tejto veci predvolaný slovenský, slovinský, pardon, veľvyslanec, keď konanie v tejto veci prevzala na seba Slovinská republika a čas pracuje proti nám? Vidíte, nielen prezident Bush si mýli Slovinsko a Slovensko, ale i ja. Mňa totiž odpovede typu áno, prichádzame o obrovské hodnoty, ale nemôžeme nič proti tomu robiť, lebo, napríklad, mimozemšťania, jednoducho neuspokojujú. A pýtam sa, je to naozaj moja chyba? Začiatkom mája som sa obrátil na ministra školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky pána Juraja Draxlera s niekoľkými otázkami týkajúcimi sa IUVENTY – Slovenského inštitútu mládeže. Dozvedel som sa, že pozemky a objekty správy IUVENTY na Búdkovej ceste 2 boli vyhlásené za prebytočné a v súčasnosti sa pripravuje ich prevod do správy ministerstva. Následne ministerstvo zváži ďalšie využitie. V predbežných diskusiách, ktoré prebehli so zástupcami mestskej časti a občianskymi združeniami, sa rokovalo aj o návrhoch, aby v areáli na Búdkovej boli výstavy, prípadne, aby sa tu obnovila krúžková činnosť. Musím povedať, že druhá časť odpovede znie nádejne. A čo sa týka prevodu majetkov na iné osoby, uznávam, že som sa zrejme nepýtal dosť konkrétne, takže sa to budem snažiť precizovať a napraviť v najbližších dňoch. Dňa 14. apríla t. r. som interpeloval ministra životného prostredia pána Žigu vo veci tzv. hausbotov na Dunajských ramenách pod Bratislavou. Odpoveď mi prišla 22. mája, teda 8 dní po zákonom stanovenej lehote. Nestalo sa tak prvý ani druhý raz, a preto podľa známeho „trikrát a dosť!“ budem v tejto veci aj postupovať. Z odpovede pána ministra som sa dozvedel, že predmetné zariadenia sa nachádzajú na území, ktoré je súčasťou chráneného vtáčieho územia Dunajské luhy a čiastočne aj Chránenej krajinnej oblasti Dunajské luhy. Podľa zákona o ochrane prírody a krajiny je v tomto prípade na státie plávajúceho zariadenia na vodnom toku alebo inej vodnej ploche potrebný súhlas okresného úradu, odboru starostlivosti o životné prostredie s účinnosťou od 1. apríla 2014. Väčšina plávajúcich zariadení bola v danom území umiestnená vraj už pred uvedeným termínom, teda v čase, keď uvedený súhlas nebol potrebný. K tomuto mám tri doplňujúce otázky alebo komentáre. 1. V príslušnom zákone sa hovorí o státí, a nie o výstavbe, umiestnení či inštalácii, takže po 1. apríli 2014 nastali dve možnosti: buď sa tieto objekty dodatočne legalizovali, alebo na dunajských ramenách stoja bez povolenia, teda nelegálne. Medzi týmito dvoma možnosťami je len jeden rozdiel, že jedna je horšia ako druhá. 2. Keby sme aj uznali, že väčšina týchto objektov tu bola umiestnená pred uvedeným termínom 1. 4. 2014, ako sa nakladá s tými ostatnými? Teda s tými, ktoré tam boli umiestnené neskôr. 3. Prečo bola novela príslušného zákona prijatá, respektíve nadobudla účinnosť až od 1. 4. 2014, keď vláda bola vymenovaná o dva roky skôr a nič jej nebránilo zákon novelizovať oveľa skôr, ako tak urobila. Argument, že tento problém nebol známy skôr, neobstojí, lebo nielen médiá, občianski aktivisti, ale aj napríklad ja a kolega Hlina sme z tohto miesta viackrát upozorňovali na to, že ide o závažný problém, a apelovali sme na vládu a príslušné alebo relevantné ministerstvá, aby sa týmto problémom zaoberali. Pokiaľ si dobre pamätám, kolega Hlina dokonca iniciatívne predložil návrh novely príslušného zákona, ktorý však nezískal podporu väčšiny. Prečo asi? Na otázku, kto povoľuje vjazdy motorových vozidiel k týmto objektom, som sa dozvedel, že takéto súhlasy sú vystavované pre občianske združenia, najmä ochranárske, ale aj pre súkromných majiteľov pozemkov a nehnuteľností, ak nemajú možnosť iného vstupu. Tak toto je už naozaj vrchol, vážení. Najskôr niekomu dovolíme umiestniť v chránenom území niečo, čo tam nemá čo hľadať, a potom mu k tomu ešte povolíme prístup motorovým vozidlom, lebo veď ako by sa tam inak, chudáčik, dostal. To, že som žiadal doložiť stanoviská príslušných orgánov, ktoré som nedostal, a to, že som sa pýtal aj na to, či náhodou existencia a prevádzka hausbotov plus prístup motorovými vozidlami k nim neohrozujú aj vodné zdroje, na čo som odpoveď taktiež nedostal, je už len povestná čerešnička na torte, lebo však, čo tam po nejakej vode, všakáno? Hlavné je, že jej ochranu sme slávnostne a s fanfárami dostali vlani do ústavy. Odpoveď pána ministra na moju interpeláciu teda považujem nielen za neuspokojivú, ale za priam alarmujúcu. Dňa 4. 5. 2015 som sa toho istého pána ministra Žigu, som sa na toho istého pána ministra Žigu obrátil s dvoma ďalšími interpeláciami týkajúcimi sa tentoraz skládok odpadov. Prvá z týchto interpelácií sa týkala skládky odpadu bývalých Chemických závodov Juraja Dimitrova v Mestskej časti Bratislava – Vrakuňa. Z odpovede som sa dozvedel, že táto skládka odpadu je údajne pre ministerstvo prioritou a v súčasnosti sa na základe ukončených prác v teréne pripravuje analýza rizika znečisteného územia. Tomuto slovnému spojeniu síce celkom nerozumiem, ale tuším, čo tým chcel autor povedať. Na základe toho, ako aj štúdie uskutočniteľnosti sanácie sa aktualizuje klasifikácia environmentálnej záťaže v informačnom systéme environmentálnych záťaží a následne prebehne konanie o určení povinnej osoby, ktorá bude za odstránenie zodpovedná. Ďalej ma pán minister informuje o tom, že jeho ministerstvo konalo oveľa skôr, ako sa začala, citujem: „v tomto prípade veľmi zvláštna mediálna kampaň niektorých komunálnych politikov, ktorí pre riešenie problému neurobili dosial nič podstatné. Na rozdiel od predchádzajúcich vedení totiž v tomto volebnom období rezort životného prostredia nielen hovorí, ale aj reálne koná. Považujem preto za veľmi pokrytecké a falošné, pokiaľ sa ministerstvo dnes niekto pokúša obviniť z nečinnosti“. Koniec citátu. Na záver ma pán minister upozornil na to, že environmentálnych záťaží je u nás veľa a nie je v silách štátu zlikvidovať stovky týchto záťaží na celom Slovensku súčasne, keďže doteraz sa tomuto dedičstvu venovala minimálna pozornosť. K tomu mám len tri takpovediac kontrolné otázky. 1. Ako je možné, že sa tomuto dedičstvu z minulosti venovala a zároveň v minulosti venovala len minimálna pozornosť? 2. Čo po viac ako troch rokoch, ktoré strávil pán minister vo funkcii, nasvedčuje tomu, že skládka vo Vrakuni je naozaj prioritou jeho ministerstva? 3. Je pán minister naozaj presvedčený, že nebezpečnú skládku odpadu v kontakte s najvýznamnejším zdrojom podzemných vôd v strednej Európe je možné považovať len za jednu zo stoviek envirozáťaží nachádzajúcich sa na našom území, a nie za urgentnú záležitosť porovnateľnú minimálne s povodňou či požiarom veľkých rozmerov alebo inou masívnou živelnou pohromou, ktorá si vyžaduje okamžitý zásah? Posledná moja interpelácia z uplynulého obdobia sa týkala skládky odpadov v Považskom Chlmci, ktorá mala byť už dávnejšie definitívne uzavretá, o čom hovorí aj viac ako dva roky starý verdikt Európskeho súdneho dvora, pričom Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky je orgánom, ktorý zastupuje Slovenskú republiku v tomto spore. Z odpovede pána ministra Žigu som sa dozvedel, že primárnym záujmom jeho ministerstva, ako aj Slovenskej inšpekcie životného prostredia je uzavretie skládky v súlade s rozsudkom Európskeho súdneho dvora. Faktom je, že Slovenská inšpekcia životného prostredia vydala 10. apríla 2014 predbežné opatrenie a nariadila prevádzkovateľovi skládky, aby sa zdržal akýchkoľvek činností súvisiacich s ukladaním odpadu v prevádzke, pričom ministerstvo zamietlo aj následný opravný prostriedok prevádzkovateľa. Stále však zostáva otvorenou otázkou, prečo inšpekcia konala až rok po verdikte Európskeho súdneho dvora v tejto veci a prečo to, čo minister životného prostredia označil za primárny záujem, už trvá niekoľko rokov a stále nie je uspokojivo vyriešené? Z vyššie uvedených dôvodov žiadam hlasovať o mojej nespokojnosti s odpoveďami na moje interpelácie uvedenými pod bodmi, teraz budem čítať pomaly, aby pani Kováčová si to stihla zaznamenať, bodmi č. 2, 13, 14, 15 a 16 uvedenými v tlači č. 1542. Ďakujem za pozornosť.