J. Brocka, poslanec: (2008-03-26):
Myšlienka pokojnej demonštrácie v tento deň sa zrodila v exile, v prostredí slovenských emigrantov, ktorí sa chceli touto formou solidarizovať s obeťami komunistického totalitného režimu formou protestných zhromaždení pred slovenskými ambasádami v zahraničí. Marián Šťastný, bývalý československý  hokejový reprezentant sa obrátil na Jána Čarnogurského a tento oslovil cez Františka Mikloška disidentské kruhy tajnej cirkvi na Slovensku. Táto aktívne pôsobila prostredníctvom malých spoločenstiev rehoľníkov, tajných kňazov, ale najmä rodín a študentov po celej krajine. Tieto si rýchlo osvojili myšlienku originálneho, nenásilného gándhíovského prejavu odporu voči komunistickému režimu.  Sviečkovej manifestácii predchádzali iné dôležité udalosti a masové zhromaždenia veriacich v bývalom Česko-Slovensku. Nezabudnuteľný Velehrad v roku 1985 pri príležitosti 1100 rokov smrti svätého Metoda, kde bola komunistická  moc prvýkrát po normalizácii svedkom takých veľkých verejných prejavov odporu občanov. Viac ako stotisícové zhromaždenie vypísalo vtedajšieho ministra  Klusáka po tom, čo stretnutie veriacich s poslom pápeža kardinálom Casarolim chcel tento zmeniť na „mírovou slávnost“. Ďalej Šaštín a veľké púte na mariánskych pútnických miestach Slovenska – Levoča, Gaboltov, Nitra, Trnava. V roku 1986 sa konala prvá veľká petícia  na Slovensku proti liberalizácii interrupčného zákona a koncom roku 1997 sa začala petícia moravských katolíkov za náboženskú slobodu. Pod tridsaťjedenbodovú petíciu moravských katolíkov sa vtedy podpísalo viac ako 500-tisíc občanov bývalého Česko-Slovenska a takmer 300-tisíc boli občania zo Slovenska. Štátna moc ignorovala požiadavky kresťanov nezasahovať do náboženského života cirkvi a ignorovala volanie po väčšej slobode a dodržiavaní občianskych a náboženských práv, čo zvyšovalo napätie  a nespokojnosť občanov so situáciou v krajine. Oznámenie Františka Mikloška o konaní zhromaždenia spustilo lavínu protiopatrení, ktorými chcela štátna moc najprv zabrániť jej uskutočneniu a neskôr  minimalizovať počet zúčastnených masívnou antipropagandou v médiách, diskreditovaním organizátorov, zastrašovaním občanov, rôznymi odpútavacími akciami v televízii, na školách i pracoviskách.  Vysoké školy mali mimoriadne prázdniny, študenti boli nútení opustiť Bratislavu a Štátna bezpečnosť mala v ten deň mimoriadnu bezpečnostnú akciu. Neoceniteľnú službu preukázali organizátorom manifestácie a štruktúram tajnej cirkvi na Slovensku zahraničné médiá. Nedá mi nespomenúť kňaza v exile Antona Hlinku, ktorý z rozhlasovej stanice Hlas Ameriky priebežne informoval o príprave a všetkých detailoch podujatia. Dovoľte byť tak trošku aj osobný pri tejto príležitosti. S priateľmi z Trnavy sme predpokladali, že vyzývateľ a známi predstavitelia zo štruktúr tajnej cirkvi sa na zhromaždenie ani nedostanú, pretože im to štátna moc nedovolí, čo sa nakoniec aj stalo.  Preto sme sa s najbližšími spolupracovníkmi z Trnavy pripravovali na program bez hlavných organizátorov. Mali sme skúsenosti z organizovania stretnutí mládeže na pútnických miestach, toto však bola diametrálne odlišná situácia. My sme zvolili scenár veľmi jednoduchý  –  štátna hymna, pápežská hymna, modlitba ruženca a za žiadnych okolností nedať sa vyprovokovať k násiliu. V deň konania Sviečkovej manifestácie po svätej omši v bratislavskom jezuitskom kostole sme priateľov a známych z ostatných  častí Slovenska v tichosti informovali o scenári a presunuli sa na Hviezdoslavovo námestie. Atmosféra situácie na námestí bola dramatická, určite ste videli zábery najmä v posledných dňoch, bolo možné či na internete alebo tí, ktorí sa zúčastnili aj včera spomienky  na túto udalosť, že si to mohli pripomenúť. Niečo podobné, priznám sa, som dovtedy nezažil. Oproti zastrašovaniu, sledovaniam, vyšetrovaniam či naháňačkám, teraz to bola priam bojová protiakcia a, samozrejme, absolútne neprimeraná  pokojnej demonštrácii. Absurdne vyznievala prítomnosť polievacích áut v daždivom počasí, ktoré by si samo poradilo so zapálenými sviečkami. Keď sme prechádzali pred manifestáciou poobede okolo druhej cez námestie, tak nám bolo ľúto, že prší, ale musím povedať, že po demonštrácii som videl, že tá réžia zhora bola oveľa dokonalejšia, lebo naozaj tá absurdnosť toho zákroku štátnej moci vyznela práve v tomto počasí. Hučanie sirén policajných áut, majákov a príkazy z megafónu na okamžité opustenie námestia stíchli len počas spievania štátnej hymny. Najväčším šokom popri vodných delách bolo vrážanie policajných áut do modliaceho sa pokojného davu. Vyčíňanie policajtov, aj tých v civile, sa však neskončilo po polhodine nášho zotrvania na námestí. Policajti napádali nielen pokojne sa rozchádzajúcich účastníkov manifestácie  z námestia, ale aj na viacerých miestach  Bratislavy na zastávkach mestskej hromadnej  dopravy. Zvlášť brutálne sa správali aj k desiatkam zaistených. Dámy a páni, Sviečková manifestácia bola veľmi silným impulzom na zmenu  komunistického režimu a kresťania na Slovensku sa prejavili ako rozhodujúca spoločenská sila. Svojím gándhíovským charakterom vzbudila sympatie širokej verejnosti na Slovensku a tiež celej kultúrnej a demokratickej Európy. Sviečková manifestácia odhalila absurdnosť aj  nemohúcnosť totalitného komunistického režimu a som presvedčený, že Sviečková manifestácia urýchlila zmenu režimu v krajine a bola najvýraznejšou udalosťou osemdesiatych rokov pred novembrom 1989. A dovoľte na záver vyvrátiť jeden nepravdivý mýtus, ktorý sa v súvislosti so Sviečkovou manifestáciou aj v posledných dňoch v médiách, ktoré o tom informovali, opakovane objavil. Že pokojné zhromaždenie modliacich sa veriacich so sviečkami polícia rozohnala obuškami, autami a vodnými cisternami, respektíve vodnými delami. To nie je pravda. Nás polícia nerozhnala. My sme sa po demonštrácii pokojne rozišli domov. Dámy a páni, povinnosťou nás dnes je vydobytú a získanú slobodu a ľudské práva chrániť. Pre tých, ktorí nemali tú možnosť či šťastie, či odvahu byť na Hviezdoslavovom námestí vtedy 25. marca 1988 je stále príležitosť prispievať k slobode aj dnes. K slobode pre všetkých a ochrane ľudských práv a slobôd. Dnes som si prečítal rozhovor v Hospodárskych novinách s rakúskou novinárkou Barbarou Coudenhove-Kalergi, ktorá bola na Sviečkovej manifestácii a tiež ju zaistili a noc strávila na polícii. Ona v jednej z otázok odpovedá: „Dnes, bol to veľký deň. Dnes by naň mali byť pyšní všetci Slováci. Bol to začiatok slobody a demokracie na Slovensku.“ Dámy a páni, ja dnes na tento deň pyšný nie som, ale hrdý som. Teší ma, že dnes Sviečková manifestácia v tomto zmysle spojila aj všetkých nás politikov. Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.)