M. Kondrót, poslanec: (2003-07-02):
Vzhľadom na politický vývoj posledných niekoľko rokov je zrejmé, že pri prerokúvaní zákona o interrupciách ide o oveľa viac ako o interrupcie. Ide o zápas katolíckych fundamentalistov so zvyškom spoločnosti o charakter štátu. Na tento zápas sa ortodoxní katolíci s podporou kléru pripravujú dlhodobo, postupujú cieľavedome, rafinovane a svoje ciele dosahujú nenápadne a krok za krokom. Pritom si upevňujú moc i vplyv a svoj tlak stupňujú. Konečným cieľom je katolícky štát, kde pod kuratelou Vatikánu  sa ortodoxný katolicizmus stane  jedinou ideológiou. Už dnes sa do škôl hrubým spôsobom vnucuje náboženská výchova, snaha presadiť zákaz nedeľného nakupovania, známy je aj ich postoj k homosexuálom. Robí nám to ťažkosti v modernej Európe, v modernej Európskej únii, do ktorej vstupujeme. Klérus arogantným spôsobom ovplyvňuje výsledky volieb v neprospech neznajbohov, a to i za pomoci ich pohanských peňazí. Slovom, skúšajú, čo si môžu dovoliť, lebo hlúpi a chudobní sa ovládajú ľahšie. Keďže predmetom sporu je žena, jej slobodná vôľa a jej práva, iste bude vhodné pozrieť sa, aký je vzťah kresťanstva k žene a kto ho formoval. Východiská boli v zásade len dve. Dedičný hriech a rozpínavosť. „Žena, mala by si ustavične chodiť v smútku a handrách so slzami v očiach poskytujúc obraz ľútosti, aby sa zabudlo, že si znivočila ľudské pokolenie. Žena, ty si brána pekiel.“ To je pohľad na ženu od Tertulliana, ktorý žil v rokoch 150 až 220 nášho letopočtu a bol jedným z apologétov kresťanstva. On je i autorom chýrneho výroku - „credo, quia absurdum est“ - verím, pretože je to nezmyselné -, čo malo byť jeho reakciou na tvrdenie, že Panna počala a porodila. Táto kresťanská autorita okrem toho i zúrivo útočila proti antickej filozofii, vede i slobodnému mysleniu tvrdením: „Po Kristovi nepotrebujeme vedychtivosť, po Evanjeliu nepotrebujeme bádanie.“ Augustínus, zvaný Blažený, bol zase otcom myšlienky, že cirkev má právo donucovať ľudí vo veciach viery k pravde, čo nekvalifikoval ako násilie, ale ako starostlivosť o blaho človeka, a že zdrojom všetkých právd je Boh. Nepovedal ktorý. Toto boli základné schémy a autority, na ktoré sa cirkev často odvolávala. Najmä v časoch, keď miluj blížneho svojho ako seba samého nezaručovalo rast jej majetkov, moci a vplyvu. Len čo cirkev zbohatla a podriadila si i svetských panovníkov, požiadavka skromnosti, odriekania, utrpenia sa vyžadovala len od plebsu. A tak dvojaká pokrytecká kresťanská morálka bola na svete.  Na takomto podhubí vývoj napredoval len pomaly a ťažko a nie vďaka, ale napriek kresťanskému dogmatizmu, ktorý bol 1600 rokov jeho najväčšou brzdou. Podľa kresťanského mýtu je príčinou všetkého utrpenia ľudstva pramatka Eva, teda žena, a týka sa to i nenarodených detí. Na druhej strane muž, teda Adam, je vinný až v druhom rade. Trochu kruté a neobjektívne za túžbu  po poznaní a vitamínoch. A sme pri koreni veci. Tento mýtus o stvorení človeka, lepšie povedané muža, bol východiskom kresťanstva nielen pre podriadenosť ženy mužovi, ale vznikli i pochybnosti, či je žena človek. Dedičný hriech neskôr kresťanskí ideológovia preinačili na hriech sexuálny, lebo z jablka sa stalo jablko života a reprezentovalo pohlavnú túžbu. Pohlavná túžba bola zrazu dielom diabla a jeho sprostredkovateľom bola žena. Nečudo, že sa žena  stala bytosťou nebezpečnejšou než sám diabol.  Z týchto dôvodov zatracovali ženu Anastázius Veľký a  Antónius Egyptský, prvý mních kresťanstva. „Keď uvidíte ženu, majte na mysli, že nemáte pred sebou ľudského tvora, ale samého diabla.“ Diskusie o tom, či žena má dušu, to znamená, či je človekom, rozriešil až ekumenický koncil roku 585. Žene sa  priznala duša a kresťanstvo ju uznalo za človeka prevahou jediného hlasu. Rané kresťanstvo ženy využilo na rozšírenie viery, neskôr im však určilo pasívnu úlohu - „taceat mulier in ecclesia“ - nech mlčí žena v zhromaždení. Apoštol Pavol tak vykázal ženu z cirkevných služieb a kléru a určil jej miesto poslušnej, menejcennej poddanej bez možnosti zasahovať do chodu cirkvi i spoločnosti. Tento ženský status menejcennosti  tak muži oficiálne zdôvodnili, a to na základe Svätého písma. Tieto myšlienky nakoniec vedecky rozvinul Tomáš Akvinský, keď tvrdil, že „žena je rýchlo rastúca zelina a nedokonalý človek, ktorého telo len preto rýchlejšie dospieva, lebo je menejcenné“. Práve v jeho prístupe k žene ako diablovmu nástroju a názore zvrchovanosti pápeža nad svetskou mocou povýšil cirkevné dogmy nad zákon a stal sa tak spolu s Augustínom duchovným otcom inkvizície, hrôzostrašného súdneho tribunálu, ktorý nebol ničím iným iba peklom na zemi. Hlavnou obeťou tejto niekoľkostoročnej genocídy bola žena. Cirkev až do 19. storočia vnucovala a diktovala svoje antifeministické názory i civilnému právu a rodinnému a manželskému životu. Katolícka cirkev postupne pružne prispôsobovala výklad Biblie, až  dospela do štádia, keď manželstvo nie je otázkou súkromia a svetského zväzku, ale záležitosťou  cirkvi. Ponižovaná, utrápená, ekonomicky závislá (najprv od otca, potom od muža) a utláčaná žena vychovaná k utrpeniu, žijúca vo svete mužskej dominantnosti sa stávala ľahkou korisťou náboženstva, ktoré naoko poskytovalo útechu pred tým, čo samo vyvolalo. Manželstvo cirkev povýšila na sviatosť. Cirkev vznik manželského zväzku postupne komplikovala cez povinný cirkevný sobáš, povinné zásnuby a nakoniec v roku 1215  i ohlášky. Tieto úkony, samozrejme, spoplatnila. Ďalším protimanželským monetárnym nástrojom boli dispenzácie, to znamená umelo vytvorené prekážky zasahujúce až do siedmeho kolena a týkajúce sa napríklad krstných a birmovných  rodičov. Z týchto prekážok sa dalo vykúpiť. V dispenzáciách bola zahrnutá i diskriminácia žien, napríklad prekážkou bol prezretý vek (nad 24 rokov), chudoba vdovy, nedostatok vena a tak ďalej. Teologické učenie o slobodnej vôli danej od Boha všetkým ľuďom bolo a je v ostrom kontraste s cirkevnou praxou, a to v najzákladnejších otázkach slobody  rozhodovania. Kanonické právo, podľa ktorého bol muž hlavou ženy, bolo podhubím pre kárne právo, na základe ktorého mohol muž ženu beztrestne i telesne trestať.  Muž bol vlastne vlastníkom ženy, keďže ju mohol násilím donútiť, aby sa k nemu vrátila i proti jej vôli. Cirkev nielenže tolerovala právo prvej noci, ale toto právo prešlo neskôr i na cirkevnú vrchnosť.  Žena za zlatej éry kresťanstva nielenže nosila pás cudnosti, ale v prípade cudzoložstva mohla byť spalicovaná a fyzicky týraná, ba aj usmrtená často zamurovaním za živa. Žena bola znevýhodnená aj v otázkach majetkových nárokov a dedičstva. Dvojakosť morálky kresťanstva cirkevných hodnostárov dokumentuje napríklad skutočnosť,  že v roku 1490 v Ríme žilo podľa odhadu 10-tisíc prostitútok, čo na mesto asi so 100-tisíc obyvateľmi bol obrovský počet. V Benátkach ich bolo ešte viac.  Presnosť týchto odhadov súvisí s tým, že cirkev mala zrejme presnú evidenciu, pretože pápež Sixtus IV. spoplatnil toto remeslo a zdanený mimomanželský pohlavný styk prinášal ročne do cirkevnej pokladnice i  20-tisíc dukátov. To je dobrý typ pre ministra financií. Cirkevní hodnostári mali v tej dobe oficiálne milenky i nemanželské deti. Zhýralý život cirkevných  špičiek patril vtedy k spoločenskému bontónu. Tento všeobecný úpadok mravov v 14. a 16.  storočí, ktorý generovalo katolícke duchovenstvo, zasiahol i kláštory a tam nadobudol obludné rozmery. Dôsledkom bolo, že potulný kňaz alebo mních mohol splodiť i desiatky nemanželských detí bez postihu, na druhej strane žena - mníška v prípade následkov pohlavného styku sa priamo v kláštore stávala obeťou pokútnych metód na zbavenie sa plodu. Neodborný zásah sa nekončil často len stratou zdravia, ale i života. Pokryteckí cirkevní hodnostári - znajbohovia - pritom neváhali za múrmi kláštora nechať nešťastnicu ukameňovať, utopiť ju s dieťaťom, ale najmä zamurovať za živa, veď išlo o udržanie moci a vplyvu katolíckeho kléru. Takto vyzerala prax kresťanskej lásky k blížnemu priamo v kláštoroch a medzi cirkevnými špičkami a také veľkorysé bolo odpustenie v čase, keď katolíci zasahovali do všetkých sfér života a boli na vrchole moci. Zvrátenosť a pokrytectvo katolíckeho kléru prerazili do súdobej satiry. Nečudo. Veď kláštory boli nielen miestom na sexuálne orgie, ale od 15. storočia Svätí Otcovia vydávali odpustkové cenníky, v ktorých kľúčovú úlohu hralo nezosmilníš. Tým sa sami zaslúžili o to, že pôvodný mravný obsah kresťanského učenia sa vytratil, pretože obchodovať bolo možné i s vlastným svedomím. Žiadne iné náboženstvo nebolo voči žene také bezcitné a arogantné ako kresťanstvo, a to najmä vo chvíľach, keď malo dôjsť na jeho slová o odpustení a láske k blížnemu. Tento bigotný postoj k žene, k ľudskej prirodzenosti, sexualite i manželstvu mal za následok utrpenie ženy a jej detí, najmä ak išlo o deti nemanželské, čo neraz vyústilo k opovrhovaniu i ponižovaniu, ale i k vraždám či samovraždám. Pritom obeťou nebol nikdy muž, ale mladá neskúsená žena, respektívne nevinné oklamané dievča. Týmto antifeministickým, antihumánnym postojom cirkev len deklarovala svoju mocenskú pozíciu, ako i ambíciu rozhodovať o najintímnejších veciach utláčanej ženy i za cenu toho, že hrubým spôsobom zasahovala do najintímnejšieho súkromia ženy a uzurpovala si právo rozhodovať o jej živote, osude, rozsahu viny a neviny. Až reformované cirkvi zrušili nielen celibát kňazov, ale i sviatosť manželstva, ktoré sa tak stalo podľa Luthera výlučne svetskou záležitosťou, ale i prirodzenou ľudskou potrebou, ktorej neslobodno klásť prekážky. Katolícka cirkev na svojich bigotných postojoch zotrvala dodnes. Svoju moc nad prostými bohabojnými ženami zneužívali kňazi i vyberaním telesného desiatku, a tu preruším svoj príhovor, pretože som povedal, že nie som priateľom emócií v sále, nechcem jatriť staré rany, aj keď na základe historických faktov a z úcty ku kolegom poslancom z KDH, SDKÚ preskočím časť o svätej inkvizícii. Len jednou vetou. Posledná bosorka bola sťatá v roku 1782 a volala sa Anna Goldiová. Výsledkom boli stovky tisíc nevinných obetí, ale nebudem to rozoberať. Vrátim sa k politiku daného problému. Dnes katolícka cirkev a jeho vlajkonosiči v parlamente znovu dvíhajú hlavy a znova žena a jej intímny život a slobodná vôľa je predmetom záujmu cirkvi a znova sa presadzuje cez svetské zákony a znova v mene vyšších ideálov. Veď pozrite sa, kto dnes diskutuje o materstve a vývoji plodu. Samí muži a samí katolíci. Žien sa akosi nepýtajú. S bohorovnosťou ich vlastnou pokrytecky argumentujú odbornými pojmami, ktoré podľa apologétov kresťanstva mali byť navždy zahalené tajomstvom a patriť do sféry Stvoriteľa. Opäť je žena vtláčaná do polohy nesvojprávnej bytosti, neschopnej sa racionálne rozhodnúť a opäť mužmi katolíkmi. Koľko žien sedelo na pápežskom stolci? Koľko z nich bolo kardinálmi či biskupmi? Koľko cirkevných hodnostárov počalo, vynosilo, porodilo dieťa alebo minimálne koľkých vychovali? Prečo katolícke strany a duchovenstvo netrápi, v akých podmienkach vychovávajú naše ženy deti? Majú moc a vplyv. Prečo tolerujú spoločensky nebezpečný pohlavný styk medzi príbuznými v rómskych osadách? Veď práve počas ich desaťročnej vlády došlo k úpadku mravov a rastu kriminality. Naše deti ohrozujú všadeprítomné drogy. Kto je zodpovedný za fatálnu zmenu hierarchie hodnôt, keď peniaze sa stali fetišom? Dôsledkom korupcie a rozkrádania štátneho majetku je rast chudoby a samovrážd. Prečo, keď sa stavajú kostoly a je sloboda vierovyznania, stúpa rozvodovosť a odkázanosť žien na prostitúciu? Prečo upadá úroveň školstva a zdravotnej starostlivosti? Prečo klesá pôrodnosť? Páni poslanci, ktorý ukazovateľ životnej úrovne sa za posledné obdobie zlepšil? Kde sa má obyčajný človek dovolať práva, keď ani štátne orgány nectia zákon a súdy sú pomalšie ako Božie mlyny. Akú hodnotu či istotu poskytuje tento druh štátu našim občanom okrem príkazu zaplať, a to na každom kroku? Sú naše ženy menej pracovité ako muži? Nie je hlavne na ich bedrách výchova detí? Požívajú dostatočnú úctu a vážnosť od mužov a ochranu od štátu? Prečo zarábajú menej? Sú naše ženy nezodpovedné, hlúpe a nesvojprávne? Sú to zlé matky a vychovávateľky? Túžia po niečom viac ako po zdravých deťoch? Nie ony nesú riziko, že prípadné prerušenie tehotenstva ich zbaví možnosti stať sa matkami? Siahame my muži vôbec našim ženám po päty? Nebudem vám vnucovať svoje odpovede na tieto otázky, tak ako nebudem vnucovať ženám, kedy a s kým majú počať dieťa, ani koľko tých detí bude. Považujem za prejav hrubej neúcty voči žene - matke odoprieť jej právo rozhodnúť sa slobodne v ťažkej chvíli, keď jej je známe, že vývoj jej plodu je poznačený vážnou genetickou anomáliou. Som zásadne proti tomu, aby v našich ženách i za takýchto okolností bol vyvolávaný pocit previnenia, bola im odoprená odborná pomoc, respektívne aby sme my, páni poslanci, nútili naše ženy prerušiť tehotenstvo v strachu, tajnosti a obchádzaním zákona. Naše ženy sú v poriadku. V poriadku nie je tento štát. Škoda, že list biskupov nemohla podpísať žiadna žena. Vážení páni poslanci, pani poslankyne, charakter diskusie o právach ženy na začiatku tretieho tisícročia naznačuje, že diskutujeme v skutočnosti o odluke cirkvi od štátu. Ďakujem. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Faktické poznámky. Uzatváram možnosť hlásiť sa s faktickými poznámkami. Uzatvorila som možnosť hlásiť sa s faktickými poznámkami. Ako posledný pán poslanec Kaliňák. Pani poslankyňa Sabolová.