M. Pčolinská, poslankyňa: (2002-07-09):
Gestorský výbor nedostal žiadne stanoviská od poslancov podané podľa § 75 ods. 2 zákona o rokovacom poriadku. Výbory, ktoré o návrhu rokovali, dospeli k rôznym záverom. Výbor pre financie, rozpočet a menu, výbor pre obranu a bezpečnosť a výbor pre ľudské práva a národnosti neprijali platné uznesenia, pretože návrhy na uznesenia, predložené spravodajcami výborov, nezískali súhlas potrebnej väčšiny členov daných výborov. Výbor pre verejnú správu odporučil návrh schváliť bez pripomienok, ústavnoprávny výbor odporúčal návrh schváliť s pripomienkami. Tieto sú uvedené v časti IV spoločnej správy spolu s odporúčaním gestorského výboru k nim. Gestorský výbor na základe stanovísk výborov a najmä na základe hodnotenia pripomienok prijatých ústavnoprávnym výborom vo svojom záverečnom stanovisku odporúčal návrh poslanca Jána Langoša schváliť v znení týchto pripomienok. Vzhľadom na ucelený charakter pripomienok gestorský výbor navrhuje hlasovať o nich spoločne s odporúčaním schváliť. Zároveň vám oznamujem, že mám poverenie gestorského výboru postupovať po ukončení rozpravy podľa § 83 ods. 4, podľa § 84 ods. 2 a § 86 rokovacieho poriadku. Pán predsedajúci, prosím vás, otvorte rozpravu. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem veľmi pekne. Otváram rozpravu o tomto bode nášho programu. Keďže som nedostal do rozpravy písomne žiadnu prihlášku, pýtam sa, kto chce vystúpiť ústne? Pán poslanec Húska, pán poslanec Hoffmann. Uzatváram možnosť podania prihlášok. Ako prvý má slovo pán poslanec Húska. A. M. Húska, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne a kolegovia, chcel by som upozorniť, že nemali by sme celkom jednoducho prijímať určité postupy, ktoré dajmetomu inštitucionalizujú čosi, čo vlastne celkom inak prebieha v spoločnosti, keď hovoríme o Ústave pamäti národa, tak pamäť národa sa nezačala v roku 1939 a nekončí sa v roku 1989. Okrem toho sústrediť sa len na takzvané obdobie neslobody, kde je potom sporné, kedy a kde a za akých podmienok definujeme slobodu, akým spôsobom sa charakterizuje takzvaný manipulatívny spôsob dominácie alebo priamy drakonický, je to veľmi ťažké, a preto navrhujem, aby sme naozaj zvážili všetky okolností. Ja si myslím, že ľudia by mali mať právo vedieť o tom, akým spôsobom dajmetomu bezpečnostné orgány robili dohľad nad nimi v období totality. Hovorím to aj preto, že sám som človek, ktorý bol vyhodený z vysokej školy, bol PTP, jeho otec, teda môj otec bol súdený a odsúdený štátnym súdom, vrátane konfiškácie majetku, ale na druhej strane napríklad upozorňujem, nemáme nijakú istotu, či sú nie vyselektované materiály, ktoré sú teraz v SIS-ke, pretože niektoré materiály sa nedostali, okrem toho z českých novinových správ máme údaje napríklad o vydaní potvrdení o tom, že nie je agent, ktoré boli vydané v rokoch 1989 - 1992, 1993 a o ktorých sa dodatočne zistilo, že to neboli oprávnene vydané potvrdenia respektíve že boli zmanipulované. Môžem dokonca povedať, bez toho, že by som išiel do detailov, že som mal možnosť počúvať takého významného disidenta, ako bol bývalý podpredseda vlády Valeš, a hovoril o ľuďoch, ktorí sú politicky činní aj teraz dajmetomu v Českej republike a o ktorých on mal dôvodné podozrenie, že boli agentmi dokonca vo vnútri väzenskej štruktúry, v ktorej pôsobili. Pravda, ako sa hovorí, nevyšla najavo. Čiže upozorňujem na to, že nepracujme takto ľahko s týmito materiálmi, mali by sme myslieť aj na okolností, ktoré by vlastne zakladali možnosť ďalšieho manipulatívneho riešenia, pretože niektorí sú chránení alebo budú chránení práve z dôvodov neúplnosti dokladov a niektorí nie. Takže z týchto dôvodov navrhujem naozaj dôkladne zvážiť celkový postup a predovšetkým neorientujme sa na to, aby sa vlastne Ústav pamäte národa inštitucionalizoval ako negatívna pamäť. To je totiž, samozrejme aj tá je potrebná a okrem toho naozaj pamäť národa sa nekončí ontogeneticky, teda nekončí sa bezprostrednými časovými úsekmi, ktoré môžeme dokonca charakterizovať ako aktuálne. Takže z takýchto dôvodov treba dôkladne zvážiť, čo budeme robiť v tejto oblasti, a aby sme neurobili viacej zla ako dobra. Okrem toho chcem upozorniť, že to prelínanie je niekde naozaj nebezpečné. Niektorí ľudia dajmetomu boli za obdobie rokov 1939 - 1945 naozaj trestne stíhaní za rozvracanie republiky a tak ďalej a potom neskôr boli dokonca spolupracovníkmi režimu a teraz máme na základe toho riešiť aj ich materiálne nároky. Chcem povedať, že predsa máme celý rad zákonov, ktoré už tieto veci riešia a neviem prečo sa teraz má zostavovať takto lex špecialistu, ktorým dokonca, sa obávam, že dokonca by aj materiály typu Benešových dekrétov sa mohli nejakým spôsobom do tohto dostať. Takže každopádne navrhujem, aby sme to celkom takto jednoducho neakceptovali, aby sme zvážili všetky okolnosti.. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Slovo má pán poslanec Hoffmann. A. Hoffmann, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán navrhovateľ, spravodajkyňa, kolegyne, kolegovia, dovoľte, aby som sa k návrhu predkladateľa vyslovil v takých dvoch rovinách. Prvou rovinou je otázka zväzkov a ich sprístupnenia, respektíve dokumentov z činnosti tajných služieb, ktoré pán predkladateľ navrhuje, a tou druhou rovinou je vytvorenie Ústavu pamäte národa. Myslím si, že môžem súhlasne a veľmi plynulo nadviazať na slová predrečníka kolegu Húsku, že ide naozaj o oblasť veľmi špecifickú, veľmi citlivú. Nechcem a nebude robiť z tohto problému politiku respektíve ideové cvičenia, chcem hovoriť iba zo sumy poznatkov, ktoré som získal v priebehu pôsobenia tu v parlamente ako predseda osobitného kontrolného výboru na kontrolu činnosti tajných služieb a ako člen výboru pre obranu a bezpečnosť. Otázka zväzkov. Pokiaľ hovorím za seba, nemám problém s tým, aby tieto veci boli sprístupnené, ale sprístupnené za určitých podmienok a tomu, koho sa týkajú. To jednoducho nemôže byť nejaký kalendár čítací alebo verejná čitáreň a aby sa z toho mohla potom robiť politika, respektíve aby sa mohlo ubližovať ľuďom. Sú tu skúsenosti, už bola spomínaná Česká republika, bolo niekoľko podaní na súd, kde vždy alebo v mnohých prípadoch jednoducho tých, ktorí tie podania podali, vyhrali proti navrhovateľom. Čiže, naozaj by som odporúčal zvážiť. Po ďalšie, bolo tu spomínané, kto všetko týmito materiálmi disponuje. Boli vynaložené nemalé prostriedky na to, aby sa s týmito materiálmi nejako systematicky pracovalo a aby sa dali využívať. Boli na to venované nemalé prostriedky. Systematicky sa na tom robí. Oni sú niekde uskladnené. Poviem, pokiaľ ide o materiály, ktoré sú v službe, predstavte si, že teraz z tohto pracoviska, kde boli venované nemalé finančné prostriedky na jeho vybudovanie a na jeho prácu, jednoducho by sa urobilo nejaké pracovisko pre prístup k týmto dokumentom a čo by sa stalo, kde je konšpirácia a tak ďalej? A poviem a už keď sa tu zvolili nejaké režimy práce s týmito materiálmi a boli na to vynaložené prostriedky, prečo toto, čo už bolo a funguje, rušiť a vytvárať niečo nové a zase venovať nové finančné prostriedky? Ďalšia rovina tohto problému. Študovali sme tieto skúsenosti, boli sme v Spolkovej republike Nemecko, boli sme na úrade pre záležitosti ŠTAZ-y, boli sme v Bundestagu, boli sme vo Švédsku, kde sme sondovali, aká je práca s materiálmi obdobného charakteru, no platia tam jednoducho režimy utajenia 20, 30, dokonca vo Švédsku aj 70 rokov. Čiže, jednoducho, treba aj tieto momenty a tieto skúsenosti zahraničia zohľadniť, pokiaľ o tomto rozhodujeme. Pokiaľ ide o druhú rovinu problému, zriadenie Ústavu pamäte národa. Plne sa prikláňam k tomu, čo tu povedal môj predrečník pán kolega Húska. A myslím si, že dnes zo zákona je daná možnosť štúdia tých materiálov, ktoré proste sú dostupné. Určite sa nájde zákonný mechanizmus ako materiály, ktoré dnes podliehajú určitým režimom, ako ich urobiť dostupnými, ale myslím si, že je to taká závažná vec, že týmto by sa jednoducho nemal zaoberať poslanecký návrh, ale myslím si, že štát, teda vláda, jeho výkonná moc by mala pripraviť návrh po dôslednom medzirezortnom pripomienkovaní, ako a za akých podmienok s týmito materiálmi nakladať, ako a za akých podmienok vytvárať podmienky pre ich štúdium. Lebo, viete, pán kolega, keď sme o tom rokovali, o tomto probléme v starej budove Národnej rady na Župnom, padla tam taká poznámka, že teda to, čo je nelegálne vytvorené v rozpore s kompetenčným zákonom na ministerstve spravodlivosti, že po skončení funkčného obdobia treba niekde dať a ešte to treba aj napojiť na štátny rozpočet. Čiže už samotná myšlienka nejakej nevládnej organizácie alebo neziskovej organizácie sa mi nezdá rozumná pre riešenie tohto problému. Z toho, čo som doteraz povedal, by som predložil návrh na uznesenie nepokračovať v rokovaní o poslaneckom návrhom poslanca Langoša a uložiť vláde Slovenskej republiky spracovať návrh zákona, upravujúceho túto problematiku do konca roka 2002. Ďakujem za pozornosť. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. S faktickými nikto. Uzatváram rozpravu o tomto bode nášho rokovania. Pán navrhovateľ, chcete sa vyjadriť k rozprave? Nech sa páči, máte slovo. J. Langoš, poslanec: Ďakujem za slovo. Ja veľmi chápem ľudí, alebo teda strach a obavy z neznámeho. Skutočne. A tento strach a obavy sa dajú odstrániť len otvorením tajných archívov. V podstate nič nám nehrozí. Tento návrh zákona má skutočne dve roviny. Jedna rovina - sústrediť všetky dokumenty o činnosti bezpečnostných orgánov štátu, ktoré sú dnes tajné, do vlastníctva verejnoprávnej inštitúcie, verejnoprávnej inštitúcie, na ktorú štát týmto zákonom prenesie niektoré zo svojich povinností alebo oprávnení a táto inštitúcia bude pod dohľadom parlamentu, teda pod dohľadom verejnosti, pretože v parlamentnej demokracii je najúčinnejší a jediný, teda najúčinnejšia kontrola, verejná kontrola aj kontrola parlamentom, teda parlamentnými výbormi a samotným parlamentom, teda zastupiteľským zborom. A druhý zámer je skutočne sprístupniť ten dohľad parlamentný a jediná činnosť toho ústavu bude udržať usporiadanie také, ako bolo predtým, ako ho vytvárala štátna bezpečnosť za 40 rokov svojho pôsobenia, pretože toto usporiadanie nie je archívnym usporiadaním, ale toto usporiadanie je jednou zo zásadných informácií o činnosti bezpečnostných orgánov štátu a chrániť len údaje alebo informácie o súkromí osôb, ak sú v týchto dokumentoch a materiáloch uvedené, čo je teda ústavná povinnosť a ústavná ochrana. Dámy a páni, český Úrad pre dokumentáciu a vyšetrovanie zločinov komunizmu už dokázal počítačovým spôsobom z naskenovaných materiálov, dokázal, že písomnosti, dokumenty a evidencie boli vedené takým zložitým spôsobom, že prakticky nie je možné vymazať žiadnu informáciu skartovaním jednotlivých položiek. Informácia postupovala, informácia, ktorú získala Štátna bezpečnosť, zdola hore alebo zhora dole veľmi zložitým administratívnym spôsobom v mnohých typoch písomností. Aj keby ktokoľvek sa postavil na hlavu, tak za trinásť rokov neskartuje taký objem dokumentov, ktorý by mohol znečitateľniť ktorúkoľvek zo zásadných informácií o činnosti Štátnej bezpečnosti. Verte, že viem, o čom hovorím, lebo ja som jednak skúmal vlastne tú administratívnu činnosť a administratívnu zložku usporiadavania písomností, dokumentov, evidencií a registrov a nakoniec český úrad to overil v praxi, že je možné rekonštruovať všetko. Teda iste mnohí dôstojníci ŠtB sa od roku 1989 dodnes pokúšali skartáciami a ničením zahladiť stopy po činnosti Štátnej bezpečnosti, ale systematicky to nie je možné, technicky to nie je možné. Teda toto je jeden z hlavných dôvodov, prečo tie dokumenty treba sústrediť pod parlamentnú kontrolu, na jedno miesto, kde ich bude možné v podstate spracúvať systematicky a odhaľovať vlastne všetky informácie, ktoré sú v rôznych typoch písomností evidované alebo uvedené o činnosti štátnej bezpečnosti. Pán poslanec Hoffmann, podania na súd, viete, to boli podania, kde vlastne ľudia, ktorí získali negatívne lustračné osvedčenie, žiadali súd o dôkaz vedomej spolupráce, ale to nebola podstata lustračného zákona a samozrejme súd volal ako svedkov dôstojníkov Štátnej bezpečnosti a iných spolupracovníkov Štátnej bezpečnosti a jednoducho nemohol sa dopracovať k dôkazu vedomej spolupráce. V lustračnom zákone išlo o fakt evidencie, nie o vedomú spoluprácu a tieto súdne spory neznamenali zrušenie vlastne vydaného osvedčenia a jeho právoplatnosť pre výkon štátnej funkcie. Toto boli tie niektoré súdne spory, kde spolupracovník alebo ten, ktorý bol označovaný, označený, že je v evidencii, vedený ako spolupracovník Štátnej bezpečnosti, sa domáhal dôkazu o vedomej spolupráci. Takýto dôkaz prakticky pred súdom nie je možné podať. O vedomej spolupráci. Ale tu nejde vôbec o žiadne právne dôsledky, vyplývajúce z tohto zákona. Tu ide o jednoduchý fakt alebo teda o jednoduchú prax a jednoduchú úpravu sprístupniť dokumenty, ktoré zostali po bezpečnostných orgánoch štátu bez iných právnych dôsledkov. Kto všetko s materiálmi disponuje? Štátne orgány Slovenskej republiky, štátne orgány Českej republiky a iste mnoho dokumentov je v správe, držbe alebo vo vlastníctve napríklad štátnych orgánov Ruskej federácie, štátnych orgánov bývalých krajín Sovietskeho zväzu. Ja som v roku 1991 bol na návšteve v Moskve a rokoval som s ministrom vnútra a s ministrom národnej bezpečnosti alebo ministrom KGB o dokumentoch, o tom, kam boli vlastne, kde boli, v ktorých táboroch boli uväznení, väznení, zavlečení z územia Československa slovenskí občania, a tam mi bolo povedané, že tie dokumenty sú roztratené, sú evidované na prokuratúrach v miestach koncentračných táborov alebo táborov gulagu, pretože až tam vlastne, tá centrálna evidencia v Moskve, ktorú viedla sovietska armáda, alebo teda KGB, alebo nejaké štátne orgány, tá hovorila len o fakte, že zo Slovenska bolo zavlečených do Sovietskeho zväzu, boli zavlečené do Sovietskeho zväzu tie a tie osoby. Táto evidencia, k tej evidencii sme sa dostali, ale už sme sa nevedeli dostať k evidencii, kde tieto osoby skončili, v ktorom tábore. A údaje o tom, v ktorom tábore ktorý Slovák skončil, boli na príslušných prokuratúrach miestne príslušných pre konkrétny gulagový tábor. A nie všetky tábory boli na území dnešnej Ruskej federácie. Niektoré tábory boli na území Kazachstanu alebo na území iných republík, ktoré vlastne vznikli ako samostatné republiky Spoločenstva nezávislých štátov. Takže vlastne toto je ďalšia úloha, že existujú evidencie o perzekúcii slovenských občanov aj v správe iných štátov a tam sa navrhuje alebo tam sa žiada, tam sa splnomocňuje vláda, aby vláda požiadala príslušné štáty, aby vydali Slovenskej republike dokumenty o činnosti bezpečnostných orgánov proti občanom Slovenskej republiky. Kto všetko s materiálmi disponuje? Ale to bude potom, tá práca Ústavu pamäte národa, aby v spolupráci s inými obdobnými inštitúciami v Českej republike, Poľskej republike, v Bulharsku, Maďarsku, v Nemecku, aby ďalej pátral po dokumentoch, ktoré sú roztratené vlastne v iných krajinách, o slovenských občanoch. Pán poslanec Hoffmann hovorí, aby sa materiály dali využívať. Nie je žiaden dôvod, žiaden mysliteľný dôvod na využitie akýchkoľvek materiálov, ktoré zostali po bezpečnostných orgánoch komunistickej diktatúry, o využití týchto materiálov. Jediné využitie je sprístupniť, je dať možnosť občanom oboznámiť sa s tými dokumentmi, ktoré o nich viedla tajná služba alebo komunistická bezpečnosť. Žiadne iné využitie je nemysliteľné a nemožné, ani pre potreby Slovenskej informačnej služby, okrem teda využitia na podanie na trestné oznámenie. Pán poslanec Hoffmann hovorí, že nie parlament, ale vláda. Dámy a páni, ja to tu zopakujem, ctený kolega Cuper mi už oponoval, že slovenská Národná rada nemá totalitného, ja tvrdím, že slovenská Národná rada alebo Národná rada Slovenskej republiky nemá totalitného predchodcu, kým niektoré ústredné orgány štátnej správy, teda niektoré ministerstvá majú svojich totalitných predchodcov. To je jeden z dôvodov, prečo to má byť parlament a prečo parlament je oprávnený a má ten mandát a je tým legitímnym miestom, kde má vlastne vzísť takýto návrh zákona, ktorý má rozhodnúť o otvorení archívov Štátnej bezpečnosti, lebo boli to mocenské orgány štátu, ktoré rozhodovali o živote a o bytí a nebytí svojich občanov. Navyše môžem, kolegyne, kolegovia dať k dispozícii návrh ministerstva spravodlivosti pre rokovanie vlády pre tento poslanecký návrh zákona. Ministerstvo spravodlivosti navrhuje vláde odporučiť schváliť tento zákon, ak predkladateľ bude akceptovať všetky návrhy na zmeny, ktoré vyplynuli z rokovania legislatívnych orgánov vlády. Všetky zásadné návrhy, ktoré vyplynuli z rokovania legislatívnych orgánov vlády aj zo stanoviska legislatívneho odboru Kancelárie Národnej rady, sú zapracované v spoločnej správe ako pozmeňujúce a doplňujúce návrhy. Teda tú podmienku ministerstva spravodlivosti som splnil. Teda skončím s tým, s čím som začal, obavy a strach opodstatňuje len nevedomosť. Svätá pravda, a to otvorene, toto sprístupnenie, zverejnenie činnosti tajných služieb alebo tajných bezpečnostných orgánov štátu je nevyhnutná potreba a uvoľní tento strach a obavy. Tým, ktorí nebudú hlasovať za tento zákon, odporučím, a ich voličom a priaznivcom, internetovú stránku www.langoš.sk, kde už dnes si môžu prečítať stovky strán tajných dokumentov, aby vedeli, zverejneniu čoho v tomto parlamente zabránili. Ďakujem za pozornosť. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Pani spravodajkyňa, chcete? Nie, ďakujem pekne. Takže prerušujem rokovanie o tomto bode nášho programu. Teraz nasleduje druhé čítanie o návrhu poslancov Národnej rady Slovenskej republiky Jozefa Kužmu a Alexandra Slafkovského na vydanie zákona o zákaze šikanovania fyzických a právnických osôb orgánmi verejnej moci a o zmene a doplnení niektorých ďalších zákonov. Dopracovaný návrh zákona ste dostali ako tlač 1276-I a spoločnú správu výborov, schválenú gestorským výborom, máte ako tlač 1276-Ia. Teraz dávam slovo pánovi poslancovi Slafkovskému a prosím ho, aby uvedený návrh predložil a odôvodnil.