J. Figeľ, poslanec: (2003-02-06):
Som presvedčený, máme používať jednu reč, jeden meter na všetko. Som presvedčený, že možností riešení je stále viacero, od pádu režimu, respektíve odchodu Saddáma Husajna cez naozaj evidentné, efektívne posilnenie inšpekcií, monitorovacie prelety a výsluchy irackých expertov po dobrovoľné, postupné odzbrojovanie pod medzinárodným dohľadom, prípadne aj ďalšie opatrenia. Pre každé z týchto, včítane vojenského riešenia, je potrebná jednota medzinárodného spoločenstva s „kredibilnou“ silou a rozhodnosťou. Ak má byť sila na presadenie spoločného dobra účinná, musí byť pripravená, musí byť reálna. Vojenské riešenie, to znamená použitie sily pre odzbrojenie Iraku nemožno preto vylúčiť. Diplomacia nemôže byť bezzubá v bezpečnostných otázkach. Naozaj iba dôveryhodný a rezolútny vojenský tlak máva často, aj v tomto prípade môže mať výsledky. Vojenské riešenie však treba považovať vždy za krajné, extrémne, za poslednú možnosť, nie za jednu z možností. Je aplikovateľné vtedy, keď všetky ostatné prostriedky zlyhajú. Nemá to byť prednostné použitie sily. Ak má byť toto opatrenie ako krajné použité, musí byť aplikované za presných a prísnych podmienok. Hovorí to nielen tradícia spravodlivej vojny, ale aj medzinárodné právo. Dnes tu bol snáď najčastejšie citovaný pápež Ján Pavol II. ako morálna autorita, verím, že sa dožijeme aj jeho blízkej návštevy na Slovensku. Dovoľte mi zacitovať ho tiež preto, lebo cítim, ako keby tá autorita rezonovala touto sálou naľavo či napravo. Na Nový rok, v novoročnom posolstve diplomatov akreditovaných pri Svätej stolici, povedal tieto vety, okrem iného: „A čo povedať o hrozbách vojny, ktorá sa môže rozpútať nad populáciou Iraku, zemou prorokov, obyvateľmi už vysilenými viac než dvanásťročným embargom. Vojnu nikdy nemožno považovať za prostriedok ako iné, na regulovanie konfliktných záujmov medzi národmi. Ako spomínajú Charta OSN a medzinárodné právo, nemožno siahať po vojne, i keď ide o zabezpečenie spoločného dobra, iba ak ako po extrémnej možnosti a s rešpektovaním veľmi prísnych podmienok! Nesmú sa prehliadnuť následky, ktoré vojna prináša civilnému obyvateľstvu počas vojenských operácií a po ich ukončení.“ Teda krajné, extrémne riešenie a za presných a prísnych podmienok. Tieto podmienky môže stanoviť iba medzinárodná autorita, ktorou je na to určená: Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov. Sme členmi tejto organizácie a naše dnešné rozhodovanie môže autoritu tejto organizácie zvýšiť alebo oslabiť. Zvýši ju vtedy, ak naše rozhodovanie bude v súlade s mandátom OSN, ktorý však zatiaľ pre vojenské riešenie nie je. Môže ju znížiť pri obídení Bezpečnostnej rady. Ak Bezpečnostná rada nebude schopná konať alebo rozhodnúť, môže to byť nová situácia, ale prijať bezpodmienečné riešenie už dnes oslabuje spoločné úsilie o nájdenie primeraného riešenia. Nad tým všetkým je však naše svedomie a to musí rozlišovať medzi dobrom a zlom, aktívne stáť na strane spoločného dobra a zmenšovať zlo. Preto by som chcel k tomu prispieť konkrétnym návrhom. A to v dvoch líniách. Diskutovali sme celý deň o princípoch, hodnotách, o medzinárodnom práve, o tradícii spravodlivej vojny, o rezolúciách OSN, o vojnových rizikách. Podnetom síce bola žiadosť vlády Spojených štátov amerických o podporu prípadnej akcie voči Iraku, ale výstup uznesenia Národnej rady túto diskusiu a širší pohľad neodráža. Preto navrhujem doplnenie uznesenia o úvodnú časť: „Národná rada Slovenskej republiky deklaruje svoju podporu demokratickým hodnotám, ľudským právam a rešpektu pre medzinárodné právo a zdôrazňuje potrebu pre naplnenie rezolúcie Bezpečnostnej rady OSN, ktorých cieľom je garantovať medzinárodný mier, stabilitu a bezpečnosť. Vyslovuje podporu úsiliu medzinárodného spoločenstva, ktoré v súlade s rezolúciou Bezpečnostnej rady OSN č. 1441 z 8. novembra 2002 vyjadrilo odhodlanie dosiahnuť efektívne a úplné zbavenie Irackej republiky zbraní hromadného ničenia. Vyjadruje znepokojenie nad stupňom doterajšej spolupráce Irackej republiky s tímom medzinárodných zbrojných inšpektorov a vyzýva ju na urýchlené a bezpodmienečné splnenie svojich odzbrojovacích záväzkov.“ Myslím, že týmto by aj Národná rada širším pohľadom sa vyjadrila k celkovej problematike, nielen k samotnej požiadavke a k samotnej rezolúcii, alebo k rozhodnutiu o vojakoch. A po druhé by som chcel povedať, že mám výhrady aj k textom, ktoré sú v druhom a treťom odseku návrhu uznesenia, ale ponechávam to v dobrej viere, že výklad oproti dnešnému stavu sa zásadne nezmení ani v budúcnosti. Podstatnú zmenu však vyžaduje záverečná veta. Národná rada by sa nemala zbavovať zodpovednosti za plnohodnotné rozhodovanie o vysielaní vojakov do prípadných vojenských operácií, preto Národná rada pre právnu a politickú nespochybniteľnosť to nemôže delegovať na nikoho. A pre použitie vojenskej sily na vynútenie mieru alebo zaistenie bezpečnosti má Národná rada konať v súlade s medzinárodným právom, teda s rozhodnutiami Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov. Záverečná veta vládneho uznesenia by mala teda znieť nasledovne: „O tom, či bol mandát OSN naplnený, rozhodne na základe nového rozhodnutia Bezpečnostnej rady OSN Národná rada Slovenskej republiky osobitným uznesením.“ Toto som navrhol aj včera na pôde Zahraničného výboru Národnej rady. Na záver by som si dovolil povedať ešte pár poznámok. Súhlas s vyslaním za daných podmienok podľa mňa je ešte stále mierovým riešením. Treba ho chápať ako zvyšovanie tlaku na celkové mierové riešenie, na prijatie riešenia za účasti medzinárodného spoločenstva, na udržanie protiteroristickej koalície a ďalšie dôležité regionálne i medzinárodné dôsledky. Kompromis v navrhovanom uznesení, pri dobrej vôli prijateľný pre vládu, pre parlament, pre koalíciu i opozíciu môže byť prijateľný na základe podobnosti viacerých skôr podaných návrhov. Mal som za posledný týždeň viacero stretnutí s predstaviteľmi krajín, či už Európskej únie alebo Aliancie, či Európskej komisie, nikto z nich mierové riešenie naozaj, ako ste ma tu aj citovali, nespochybňuje, skôr sa oň vážne usiluje. Som však presvedčený, že dôležitosť širokej podpory aj tu v parlamente, ale aj v medzinárodnom prostredí je veľmi potrebná. Tu v parlamente osobitne preto, lebo máme spoločnú zodpovednosť za osud Slovenska, spoluzodpovednosť aj za Európu a svet. Som presvedčený, že ten širší konsenzus sa má a dá nájsť. Prečo tak ako inokedy by vysielanie vojakov Armády Slovenskej republiky nemohlo mať širšiu podporu. Treba na to zhodu v princípoch, ku ktorým sa opakovane hlásime, vedomie a svedomie spoluzodpovednosti, ale aj úsilie o dohodu absolútnej, širokej, nie relatívnej väčšiny. Chcem vás k tomu aj za seba vyzvať a svojim návrhom pozvať. V dobrom sa nám to všetkým vráti. Ďakujem pekne. (Potlesk.)