B. Zala, poslanec: (2004-06-14):
Okruhy problémov, o ktorých vláda aj parlament diskutujú, sa zúžili do otázok počtu komisárov, spôsobov hlasovania, predovšetkým otázky jednomyseľnosti alebo kvalifikovanou väčšinou, napokon názov ústavy a problém kresťanstva v preambule. Okrem otázky kresťanského dedičstva si tie ostatné vyžadujú jasnú predstavu, akú Úniu chceme. A to je práve to, čo nám ani vláda, ani parlament napokon nepredkladajú. Celé vládne stanovisko je založené len na tom, aký kompromis sa nám môže podariť. Ale pýtam sa, kompromis s akým pôvodným východiskom? Kompromis čoho s čím? Vláda vytvára dojem, akoby mala nejaké pôvodné koncepčné stanovisko a teraz iba v niektorých bodoch ustupuje, ale tak, aby naše záujmy neboli poškodené. Nuž toto je, prosím, len optická hra, pretože vláda nedefinovala ani slovenské záujmy a ani nepredložila predstavu, aká Únia by vyhovovala jej východiskám. A tak sme absolvovali len rituálne tance. Razantným tanečným krokom sme sa chytili za ruky s akýmisi malými krajinami a abstraktne hovoríme o nejakých záujmoch malých. Tým sme, pravda, prispeli len k tomu, že sme začali umelo tlačiť do jednej skupiny akýchsi veľkých, ktorým sme pripísali nejaké zvláštne záujmy, samozrejme, s podtónom egoizmu a nátlaku z ich strany. A naraz sa tu vytvaroval obraz: Veľkí chcú rýchlejšiu integráciu, a tak smerujú k federácii a až k nejakému superštátu. My malí sa musíme brániť, lebo by to ohrozovalo našu suverenitu. A tak klaďme rôzne prekážky európskemu zjednocovaniu a tvárme sa, že tak zastávame národné záujmy. Lenže podľa mňa sa majú veci trochu inak. V dnešnom svete si žiaden štát, nielen malé, ale ani také mocnosti ako Nemecko, či Francúzsko, ktoré sa tak často spomínajú, nedokážu zabezpečiť suverenitu voči veľkým medzinárodným organizáciám, finančným a priemyselným korporáciám, voči ekonomickej a vojenskej sile napr. Spojených štátov amerických, ale postupne aj Číny a Indie. Suverenita je principiálne udržateľná len konkurencieschopnosťou. Iba si pripomeňme, sovietske impérium nepadlo z dôvodov nemorálnosti či nedemokratickosti, ale z dôvodov straty konkurencieschopnosti, čo viedlo k strate schopnosti udržať vojenskú rovnováhu. Celkom na okraj, túto situáciu bolo možné riešiť buď preventívnou vojnou, alebo kapituláciou. Nepochybne Gorbačovova hodnota je práve v tom, že volil kapituláciu. Európske štáty vo svojej izolovanej podobe a vo forme, ktorú získali v 19. storočí, prestávajú byť jednotlivo konkurencieschopné. Navyše po dvoch svetových vojnách stratili v plnej miere svoju bezpečnostnú suverenitu. Bolo to akceptovateľné iba v stave absolútnej bipolarity superveľmocí. Bipolarita dnes neexistuje a Európa sa musí nanovo postarať o svoju bezpečnosť. Až popri konkurencieschopnosti a renovovanej bezpečnosti môže udržať a rozvíjať aj svoje európske hodnoty. Tie hodnoty, ktoré Európu postavili na špic dejinného pohybu a ktorých strata by aj dnes viedla k postupnému všeobecnému úpadku. Tieto hodnoty vystupujú do popredia mimoriadne práve na pozadí dnešnej napr. americkej politiky. Zoberme si len Irak. Od nerešpektovania medzinárodného práva, na ktoré sme v tejto snemovni upozorňovali veľmi často, až po problematiku, ktorá končila mučením vo väzniciach. Neakceptovanie napr. medzinárodných trestných inštitúcií Spojenými štátmi americkými. Árendovanie si istého zvláštneho postavenia, či už je to pre občanov Spojených štátov amerických, alebo ich vojenských síl, ktoré by nespadali pod medzinárodné právo. Bezkonkurenčnosť vojenských síl a tak ďalej. Proste obrovské množstvo súvislostí, ktoré jasne naznačujú, že sa tu jedna veľmoc vymyká kontrole. Európa je nespochybniteľne držiteľkou istého humanistického posolstva, idey slobody práve tým, že civilný štát sa stal jej garantom. V prísnom rešpektovaní medzinárodného práva, v presadzovaní univerzality ľudských a občianskych práv a v tejto univerzalite je aj silný protiimperiálny akcent Európy. Práve v tomto bode potrebuje euroatlantická spolupráca silnú Európu. Tak ako v 18. storočí dala Európa Amerike demokratické dedičstvo, tak dnes ju krok za krokom vtesnáva do rámca rovnakých meradiel pre všetkých. Neumožniť nikomu, aby sa spod týchto morálno-právnych regulátorov vyšmykol, ani Spojeným štátom americkým. V tom je zmysel euroatlantickej spolupráce a nielen v tom, že USA roztvorili nad Európou bezpečnostný dáždnik. V tejto vzájomnej rovnováhe je možné zabezpečiť slobodu aj nám. Skutočný mier a nie Pax Americana. V tejto rovnováhe je, samozrejme, možná aj suverenita Slovenska. Ale aká Európska únia je schopná plniť tieto úlohy? Redukovaná na spoločný trh a voľný pohyb kapitálu, osôb, tovaru a služieb? Aký je národný záujem Slovenska v siločiarach tejto politickomocenskej hry? V akomsi opatrníctve malých alebo v aktívnom príspevku k formovaniu novej reality i novej formy suverenity? Postaviť sa iba do afektívnej podoby jednomyseľnosti rozhodovacích procesov, teda polohy brániť sa formovaniu silnej Únie a tváriť sa, že my ustupujeme vždy len z nevyhnutnosti a nátlaku silných, to je iba alibistický postoj. Iste, opatrnosti nie je nikdy dosť. Mocnosti treba vždy strážiť, aj tie v Európskej únii, ale s jasným cieľom: Mať Úniu konkurencieschopnú, schopnú sebaobrany, ale aj aktívnych zásahov všade, kde to je potrebné, a to bez dominancie ktorejkoľvek európskej mocnosti. Takto môže Slovensko len získať na svojej suverenite. Ďakujem. (Potlesk.)