J. Binder, poslanec: (2001-12-17):
Známe sú problémy Holandska, krajiny, ktorá dve tretiny svojho územia musela doslova ukradnúť moru. Jej odborníci, vodohospodári márne varovali, že hrádze poldrov, ktorých dno leží 6 – 7 metrov pod hladinou mora, hoci sú úplne bezpečné za tichého počasia, nemusia odolať za búrky, keď silný vietor môže zvýšiť hladinu vody v zálive východnej Scheldy až nad úroveň jestvujúcich hrádzí. Vláda aj parlament však stále uprednostňovali v rozpočte súrnejšie výdavky, aká to paralela s nami, až kým v roku 1953 nedošlo ku katastrofe, ktorá nespôsobila len obrovské materiálne škody, ale vyžiadala si viacej ako 1 800 ľudských životov, hoci len niekoľko mesiacov predtým parlament nadstavil už po x-tý raz hluché ucho varovaniu odborníkov. Až po katastrofe nestálo realizácii náročného delta projektu nič v ceste. Jedinečné dielo v hodnote vtedajších 13,2 mld. guldenov bolo uvedené do prevádzky v roku 1986 napriek tomu, že ochrana územia je nielen jeho hlavným, ale aj prakticky jediným prínosom pre Holandsko. Nemusíme však chodiť pre príklady až tak ďaleko. Naša najväčšia vnútroštátna rieka Váh si zaslúžila meno „vagabundus“, ktoré jej pre silné meandrovanie a častú zmenu riečišťa dali už Rimania. Prívaly vôd spod Vysokých aj Nízkych Tatier a najmä z flyšových oblastí Oravy, a to, zdôrazňujem, napriek tomu, že v tom čase bola zalesnenosť viac ako 80 % povodia a omnoho vyššia, ako je dnes, tieto vody zatápali pravidelne sídliská na strednom a dolnom toku Váhu a ničili úrodu, kým sa v roku 1953 neuviedla do prevádzky Oravská priehrada a v roku 1976 Liptovská Mara, ktorých nádrže spoľahlivo vyrovnávajú nepravidelnosti a extrémne zrážky. Je však pravdou, že nie sú dokončené úpravy v pôvodnom koryte Dunaja, najmä pre malé vody. To však vyžaduje opäť finančné prostriedky. Tí skôr narodení si možno tiež pamätajú, že už v roku 1961 vodohospodári preukázali popri vecnom význame aj ekonomický význam Sústavy vodných diel Gabčíkovo – Nagymaros. Táto viacúčelová investícia okrem iných dôležitých prínosov umožňovala dosiahnuť lepšiu protipovodňovú bezpečnosť, aká by sa dosiahla neustálym zvyšovaním, spevňovaním a utesňovaním protipovodňových ochranných hrádzí. Potvrdenie povodňového nebezpečenstva priniesol rok 1965, keď sa dunajské ochranné hrádze pretrhli na dvoch miestach, nad aj pod Komárnom, a na zatopenom území v rozsahu až 100 tisíc ha vznikli obrovské škody. Celá republika sa podieľala na znovuvýstavbe zničených obcí, komunikácií, železníc a iných stavieb a vláda pod tlakom verejnej mienky rozhodla o realizovaní už dlho pripravovanej investície Sústavy vodných diel Gabčíkovo – Nagymaros, ktorá významnou mierou mohla zvýšiť bezpečnosť podunajského územia a umožniť aj jeho ekonomický rozvoj. Hoci v roku 1967 bola spracovaná aj príslušná projektová úloha a napriek tomu, že vtedy aj maďarský partner tlačil na jej realizovanie, znovu sa uplatnila zdržiavacia taktika a znovu sa uprednostňovali iné, dôležitejšie investície. Bolo treba porovnávať navrhnuté riešenia s viacerými tzv. konkurenčnými riešeniami a vypracovať ešte ďalšiu projektovú úlohu v roku 1973. V tomto čase bola závažnosť a naliehavosť tejto investície zdôraznená aj práve prebiehajúcou ropnou a energetickou krízou, ktorá zvýšila význam využívania domácich a obnovujúcich sa zdrojov. Po odporučení Dunajskej komisie zlepšiť aj plavebné podmienky medzinárodnej dunajskej vodnej cesty medzi Bratislavou a Budapešťou mohlo konečne v roku 1977 dôjsť k podpísaniu Medzinárodnej zmluvy o výstavbe a prevádzke Sústavy vodných diel Gabčíkovo – Nagymaros, ktorá riešila aj protipovodňovú bezpečnosť územia. Po stránke povodňovej bezpečnosti sa po uvedení Gabčíkova do prevádzky na Dunaji situácia výrazne zmenila, najmä v najviac exponovanej hornej časti Žitného ostrova a na maďarskej strane v oblasti Szigetközu. Ale Európu aj naďalej obchádza strašidlo povodní. Obrovské záplavy so škodami vyjadrenými v desiatkach miliárd domácich mien sa v ostatných rokoch vyskytli v Maďarsku, Ukrajine, v Poľsku, Česku, Nemecku a dokonca aj vo Švajčiarsku. Pri počúvaní správ o povodňových katastrofách u bližších aj vzdialenejších susedov akosi vlastné problémy s povodňami boli trochu zatlačené do úzadia. Nedosahovali totiž taký rozsah ako v okolitých štátoch, lebo okrem hlavných tokov Dunaja aj Váhu sme už stihli vybudovať aj ďalšie nádrže, a to Vihorlat na Laborci a Čiernej vode v roku 1965, Veľkú Domašu na Ondave v roku 1966, Ružín na Hornáde v roku 1968 a viaceré ďalšie z objemom menším ako 50 mil. metrov kubických, ktoré pomáhali problémy povodne zmierniť, ale napriek tomu ich treba ešte riešiť. Svet sa mení aj problematika povodní sa mení, najmä vplyvom jeho najagresívnejších obyvateľov, nás ľudí. Keď išlo len o lokálne zmeny, odlesňovanie, nesprávne obrábanie pôdy, rozrastanie miest a spevňovanie plôch, ktoré urýchľovali odtok zrážok, ako aj o nárast osídlenia v povodňou ohrozených oblastiach, sa riziko povodní a škôd síce zvyšovalo, ale postupne úmerne veľkosti povodia. V ostatných rokoch sa však nepríjemne prejavili dôsledky globálnej zmeny klímy. Viem, že je náročné čo len prelistovať tie hromady textov, ktorými nás zásobuje parlamentná tlač. Ale odporúčam do pozornosti, vážené dámy a páni, prehľad povodňových udalostí na slovenských tokoch v ostatných rokoch, ktorý je uvedený v rámci tlače 1231. Tento prehľad bol publikovaný už v správe o navrhovaných systémových opatreniach na ochranu pred povodňami v decembri v roku 1999. Len za obdobie necelých 4 rokov od roku 1996 do roku 1999 bolo registrovaných až 8 povodní, v roku 1997 len 1 povodeň v roku 1999 až 3 povodne. Príčinou boli najmä extrémne zrážky dosahujúce až 440 % normálu mesačných zrážok. V jednotlivých dňoch za 4 – 6 po sebe nasledujúcich dní denné zrážky dokonca presiahli 30 mm, resp. za dva po sebe nasledujúce dni dosiahli až vyše 50 mm, čo predstavuje objem 300 – 500 metrov kubických vody na 1 hektár plochy. V súčasnosti počúvame správy o povodniach na Kanárskych ostrovoch, kde padlo dokonca 120mm zrážok v priebehu len 6 hodín. Zrážky takýchto intenzít sa v minulosti nevyskytovali. A aj keď sa vyskytujú, vyskytujú sa koncentrovane na relatívne malom území. Nemôžeme sa diviť veľkým škodám, ktoré lokálne napáchali. Za uvedené 4 roky náklady na záchranné a zabezpečovacie práce na Slovensku činili takmer 450 mil. Sk a spôsobené škody dosiahli 9,878 mld. Sk, spolu 10,3 mld. Sk, z toho 4,6 mld. Sk len v roku 1999. Ministerstvo pôdohospodárstva sa podujalo riešiť problematiku zodpovedne. Na základe uznesenia vlády č. 764 zo septembra roku 1999 vypracovalo za necelé dva mesiace do decembra roku 1999 Program protipovodňovej ochrany do roku 2010, ktorý vláda prijala uznesením č. 31 v roku 2000 už 19. januára v roku 2000. Podľa tohto materiálu malo byť v rokoch 2000 – 2005 zabezpečených po jednotlivých rokoch 351 mil. v roku 2000, 679 mil. v roku 2001, 1,09 mld. v roku 2002, potom 1,3 mld., 1,4 mld., 1,617 mld. v roku 2005 a v nasledujúcich po sebe idúcich rokoch každý rok po 1,631 mld. Sk. Štátny rozpočet pre rok 2001 bol uzatvorený, takže mohli byť hradené práce v roku 2000 len z pôžičky z fondu sociálneho rozvoja Rady Európy a necelých 75 mil. Sk z kapitoly Ministerstva pôdohospodárstva Slovenskej republiky. Dnes sme o 2 roky starší, mali by sme byť aj múdrejší. Vieme, že v ostatných dvoch rokoch, v rokoch 2000 a 2001, sa náklady a škody z titulu povodní zvýšili o ďalších 3,4 mld. Sk, t. j. na 13, 7 mld. Sk spolu za ostatných 6 rokov. Ale vieme tiež, že na rok 2001 neboli na plnenie vypracovaného programu pridelené žiadne prostriedky zo štátneho rozpočtu, takže riešenie súboru vedecko-technických projektov bolo pozastavené. Tento súbor je základom a východiskom ďalších opatrení investičného a neinvestičného charakteru, lebo aktualizuje hydrologicko-klimatické aspekty a návrhové veličiny zrážkovo-odtokového procesu. Identifikuje rizikové faktory a oblasti, skúma interakciu povrchových, pôdnych a podzemných vôd, pri povodniach stanovuje riziká vzniku povodňových vĺn a navrhuje opatrenia na minimalizovanie dopadov povodní, ktorým sa, žiaľ, ani v budúcnosti nebudeme môcť celkom vyhnúť. Pýtam sa preto našej vlády, či svoje uznesenie z januára roku 2000 myslela vážne alebo len ako propagačné gesto na zatretie očí minulým aj potenciálnym budúcim obetiam povodní. Pýtam sa tiež, akú záruku má Národná rada Slovenskej republiky, že po vypočutí predloženej správy, veľmi precízne spracovanej, dokladovanej a, môžem povedať, jednej z najlepších správ o systémových opatreniach vlády Slovenskej republiky na ochranu územia Slovenskej republiky pred povodňami sa znovu o dva roky k tejto téme nevráti Národná rada s konštatovaním, že povodňové škody opäť vzrástli, ale peňazí na ich redukovanie do budúcnosti stále niet, napriek tomu, že už pomaly nebudeme mať z národného majetku čo predávať. Pravda je, že samotné povodne narobili za ostatné tri roky škody len za necelých 8 mld. Sk, čo porovnané so škodami spôsobenými v období posledných troch rokov je skoro zanedbateľné. Ak si pripomenieme zo všetkého len Devín banku s jej 13 mld., Slovenské telekomunikácie, stratu desiatok miliárd, banky ako také so 100 mld., nebudem ďalej konštatovať tú smutnú skutočnosť. Podľa aktualizovanej potreby prostriedkov malo byť na roky 2001 – 2005 zabezpečených 7,661 mld. Sk vrátane 158 tisíc na riešenie vedecko-technických projektov, z toho 2,370 535 mld. Sk na rok 2002 vrátane sklzu z roku 2001, z roku 2001 sklz 1,052 mld. Tieto prostriedky bolo treba zabezpečiť v rámci rozpočtu roku 2002 a primerane aj v ďalších rokoch, aby sme zvýšili bezpečnosť občanov Slovenskej republiky aj majetku. Ako dopadol štátny rozpočet, to viete. Rozdeľovali ste prostriedky po 12 miliónoch na jedného poslanca koalície, ale neuvedomili ste si, že sú tu i protipovodňové opatrenia. Musím konštatovať, že rozhodnutia vlády, ale i Národnej rady Slovenskej republiky v správach o vodnom hospodárstve, ale nielen o vodnom hospodárstve, majú hodnotu vyprážaných snehových gulí. Chcel by som vám, panie kolegyne a kolegovia pripomenúť, že pri prerokovaní koncepcie vodohospodárskej politiky Slovenskej republiky do roku 2005, ktorá bola schválená v tomto parlamente uznesením č. 1477 z 13. júna 2001 a predtým vládou uznesením č. 404 z 9. mája 2001, ste prijali rozhodnutie o potrebe finančných prostriedkov do roku 2005 vo výške 63,447 mld. korún, kde prevažnú časť by mal pokryť štátny rozpočet, 63 mld. v cenovej úrovni 99, čo v skutočnosti znamená v reálnych cenách do roku 2005 viac než 80 mld. Sk. Ak použijem fyzikálnu matematiku, tak zistím, že do roku 2005 by to znamenalo každý rok preinvestovať zo štátneho rozpočtu 20 mld. Sk. O čom, dámy a páni, hovoríme? Z čoho prostriedky získame? Môžete si skontrolovať štátny rozpočet a uvidíte. Môj návrh pri júnovom prerokovaní ste odmietli, návrh, ktorý aspoň sčasti riešil problémy financovania, a to spoplatnenie hydroenergetického potenciálu alebo vytvorenie podniku vodných elektrární pod správou ministerstva pôdohospodárstva. Takto by sa po splnení všetkých povinností pre štát dostalo do pokladnice ministerstva pôdohospodárstva takmer 7 mld. korún, ktoré by mohli byť použité pre účely, o ktorých hovorí koncepcia vodného hospodárstva. Viem, že podaktorí máte nutkanie mi pripomenúť zadlženosť Vodného diela Gabčíkovo. Dnes, dámy a páni, už ani postihnutí mentálnou retardáciou vám neveria o nevýhodnosti Vodného diela Gabčíkovo či Vodného diela Žilina. Pre poriadok pripomeniem, že Vodné dielo Gabčíkovo vyrobilo do dnešného dňa viac než 20 miliárd kilowatthodín elektrickej energie, Vodné dielo Žilina vyrobilo viac než 500 mil. kilowatthodín špičkovej energie, čo pri prepočte na základnú energiu je viacej ako 2 mld. kilowatthodín elektrickej energie. Je to viac než 22 mld. kilowatthodín. Čo prinieslo tých 22 mld. do pokladnice distributérom? Viac než 33 mld. Sk len z výroby elektrickej energie. Tu musím dať za pravdu pánu poslancovi Tatárovi, že toto sú prostriedky, čím sú dotované Slovenské elektrárne, to sú prostriedky, ktorými sú dotované elektrárne, ktoré vytvárajú na úkor iných takéto príjmy. Aby som bol úplný, od roku 1989 bolo preinvestovaných do Vodného diela Gabčíkovo a Vodného diela Žilina 23 mld. Sk. Dovolím si pripomenúť, že je to zisk od roku 1992 do roku 2001 viac než 10 mld. Sk len za elektrickú energiu. Z ďalšieho uznesenia vlády v roku 2001 zostali len vyprážané snehové gule, uznesenia o transformácii Vodnej elektrárne Gabčíkovo. Podľa uznesenia vlády mala byť Vodná elektráreň Gabčíkovo daná do majetku štátu, resp. vrátená do majetku štátu, odkiaľ bola protiprávne zobratá, do správy buď štátneho podniku Gabčíkovo, alebo štátnej akciovej spoločnosti Gabčíkovo. Bohužiaľ, termín je preč a transformácia čaká na ďalšie termíny. Dokedy? Dovtedy, dokedy Slovenské elektrárne budú sprivatizované, dovtedy, dokedy sa budú hodnotiť Slovenské elektrárne podľa ziskov, ktoré im nepatria? To nie je malý zisk, je to najmenej 4 mld. korún ročne. Z matematiky fyzikálnej, nie politickej vyplýva, že Slovenské elektrárne majú neoprávnených 30 mld. Sk. V médiách i na Generálnej prokuratúre môžete zistiť, že bývalé vedenie Vodohospodárskej výstavby zanedbalo údržbu plavidlových komôr, ako aj skutočnosť, že prostriedky boli nejakým spôsobom nesprávne použité. Aká je skutočnosť? Ľavá plavidlová komora bola vyčerpaná zariadeniami, ktoré ešte minulé vedenie Vodohospodárskej výstavby urobilo. A teraz pred mesiacom bola ľavá plavidlová komora vyčerpaná, pri čerpaní 500 litrov za sekundu. Hladina bola znížená z kóty 131,20 na kótu 94, čiže viacej ako o 37 m, 37 m je viacej ako 10-poschodový dom. To bola znížená hladina. Priesaky sú menej ako 500 litrov za sekundu. Čo z toho vyplýva? Že treba priesaky znížiť, ale peniaze nie sú i napriek tomu, že na celú sanáciu plavidlovej komory je potrebný 3-dňový výkon Elektrárne Gabčíkovo. Dobre počujete, za 3 dni sa vyrobí toľko elektrickej energie, ktorá je postačujúca na to, aby sa plavidlové komory dokázali sanovať. Treba si uvedomiť, že i auto potrebuje pravidelnú údržbu, že i auto potrebuje investície, aby plnilo svoju funkciu. Cez plavidlové komory bolo preplavených od začiatku roku 1992 dodnes viacej ako 150 000 plavidiel. Takže to sú fakty, na ktoré by sme nemali pri schvaľovaní koncepcie zabúdať. Škoda schvaľovať koncepciu, o ktorej vieme, že ju nedodržíme, škoda márniť čas preto, aby sme si tu vypočuli dobrú správu a potom vzápätí odhlasovali také uznesenie, ktoré túto správu nerieši. Aby som bol však aj trošku pozitívnejší. Medzinárodný olympijský výbor a Medzinárodná asociácia stavieb pre šport a voľný čas vypísala medzinárodnú súťaž na hodnotenie športových stavieb, ktoré sa uviedli do prevádzky v období rokov 1993 – 1998. Do súťaže sa prihlásilo 21 štátov so 70 projektmi. Prihlásené projekty vyhodnotili v dňoch 4. – 7. júla 2001, a to 10-členná medzinárodná architektonická porota zložená z dvoch zástupcov Medzinárodného olympijského výboru, zástupcu Talianska, zástupcu Japonska, 4 zástupcov zväzov architektov, 2 zástupcov z Nemecka, 1 zástupcu z Brazílie, 1 zástupcu z Holandska, 1 zástupcu z Inštitútu pre šport a kultúru z Japonska, prezidenta Panamerického kongresu pre telesnú výchovu a 2 zástupcov z Medzinárodnej asociácie stavieb pre šport a voľný čas, a to 1 Nemca a 1 Taliana. Porotu viedol diplomovaný inžinier architekt Erhard Tränkner zo Stuttgartu a predložené projekty preskúmali a prezentovali v porote architekti Bühlbecker a Klaus Meinel. Projekty boli hodnotené v 6 kategóriách. Gabčíkova čiže Čunova sa týkala kategória F – tréningové a súčasné zariadenie pre jednotlivé druhy športov a zvláštne stavby. Zlatá medaila nebola udelená. Boli udelené 2 strieborné medaily, prvá pre Vodné dielo Čunovo a druhá pre Austráliu. V zdôvodnení, prečo si areál divokej vody v Čunove zaslúžil udelenie ocenenia, komisia uvádza, že tento areál bol dôležitou inšpiráciou pre olympijský areál vodného slalomu v Sydney, ktorý je vysoko ocenený v celom svete. Jednak pracovníci Vodohospodárskej výstavby aj športovci sa zúčastnili konzultácií pre výstavbu areálu v Sydney. Umiestnený je do rozsiahleho priestoru náš čunovský. „Areál divokej vody v Čunove je vhodný nielen na tréningy a závody profesionálnych vodákov, ale aj na mnohostranné trávenie voľného času širokej verejnosti,“ toto hovorí záverečná správa hodnotenia. V spojení dvoch korýt vznikla zaujímavá možnosť vedenia trasy mnohými obmenami. Požiadavky, ktoré vyplývajú zo špecifík disciplíny vodného slalomu, sú vhodne skombinované s ďalšími športoviskami umiestnenými v príjemnom, hodne zazelenanom prostredí. Na domácej mediálnej scéne sa divoká voda v Čunove málokedy spomína, nieto ešte oceňuje. Správy o tomto unikátnom športovisku skôr zapadnú medzi neoprávnenými výčitkami Vodohospodárskej výstavbe za dlhové zaťaženie Gabčíkova, ktoré vraj zaťažuje ekonomiku Slovenskej republiky. Bodaj by všetky investície prinášali taký efekt ako Vodné dielo Gabčíkovo. O to nás viac teší medzinárodné ocenenie, ktoré sa Čunovu dostalo v ťažkej konkurencii na poli športových stavieb. Keďže v príslušnej kategórii nebola udelená zlatá medaila, je vlastne Čunovo na prvom mieste pred dvomi austrálskymi športoviskami. Medzinárodné ocenenie športového areálu v Čunove vhodne doplňuje vnútroštátne vyhodnotenie Vodného diela Gabčíkovo z júla 2001 na základe celonárodnej architektonickej ankety, kde sa Vodné dielo Gabčíkovo umiestnilo na prvom mieste v kategórii piatich vodohospodárskych stavieb a získalo tým čestný titul Stavba storočia. Ocenenie Čunova aj Gabčíkova ako celku je mimoriadne vhodným a dôsledným doplnením tejto pre Slovensko a slovenské hospodárstvo tak významnej udalosti. Vážené dámy a páni, je nevyhnutné zaviazať vládu na zabezpečenie nevyhnutných prostriedkov uvedených v tejto správe. Správa je dobrá. Správa spĺňa všetky atribúty modernej správy, len my ani vláda nerešpektuje slová odborníkov. Opäť natŕčame hluché uši, opäť nemáme silu, aby sme povedali, že je potrebné niečo robiť a nečakať na ďalšie povodne, poprípade na straty životov, lebo zbytočne budeme mať oči, ktoré budeme mať len na plač. Ďakujem. (Potlesk.) M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem, pán poslanec, za vaše vystúpenie. S faktickou poznámkou sa hlási pán poslanec Drobný. Uzatváram možnosť podania ďalších prihlášok. Nech sa páči, pán kolega, máte slovo.