Kollár, Jozef, poslanec NR SR (2014-11-26):
Ďakujem pekne za slovo, vážený pán predsedajúci. Vážený pán podpredseda vlády, dámy a páni, pán minister Kažimír pozná už moje názory snáď naspamäť, pokiaľ ide o bankovú úniu, takže nejdem sa teraz prihovárať priamo osobne jemu, my to máme vydiskutované vzájomne, ale pravdou je, že v tom jednom slove, ktoré odznelo pred chvíľočkou z úst pána ministra financií Kažimíra, povedal vetu, citujem, že „máme na stole snáď najdôležitejší finančný zákon roka v celej Európskej únii,“ alebo teda aby som bol presnejší, v eurozóne. A táto veta po prvé sedí, ja ju podpisujem všetkými desiatimi, to ma teda nenechalo chladným a som vyštartoval z poslaneckej kancelárie a došiel do rozpravy, aby sme neprešli druhé čítanie, a teda ešte raz citujem, „najdôležitejšieho finančného zákona roka v celej Európskej únii“, aby sme druhé čítanie tak významnej legislatívnej normy neprešli nejakým jedným drobným malým pozmeňujúcim návrhom, obzvlášť keď sme už teda v druhom čítaní. Chcem povedať na úvod dve kľúčové posolstvá. Prvé, to, čo dnes leží na stole a čo práve prerokovávame, je v princípe druhým pilierom, druhým z troch pilierov celého robusného systému, ktorý sa volá banková únia. Ja len zrekapitulujem, prvý systém je jednotný spoločný bankový dohľad, ktorý teda vykonáva Európska centrálna banka nad kľúčovými systémovými bankami. Viete veľmi dobre, že tam boli dlhotrvajúce diskusie, či ten dohľad má byť nad množinou všetkých bánk, ktoré pôsobia v Európskej únii, alebo iba nad množinou systémových bánk, myslím, že ich je približne 130, alebo či tých bánk má byť ešte menej. Táto norma je na svete. Je za nami. Druhý pilier, to je to, čo máme teraz na stole, rezolučný fond alebo teda jak sa – ten dlhý názov na niekoľko riadkov – volá, že systém na riešenie krízových situácií finančných inštitúcií, ale v princípe tu ide o rezolúciu, o záchranu a vznik rezolučných fondov ako na národnej, tak aj na nadnárodnej úrovni. A tretí pilier, tretia noha, na ktorej stojí európska banková únia, je Fond ochrany vkladov. Keďže ten prvý pilier, ako som povedal, za nami, príslušné normy legislatívne sú poschvaľované, tretí pilier, spoločný fond ochrany vkladov je hudba budúcnosti. Myslím, že jedného dňa – aj nemecká kancelárka Merkelová vyjadrila, že to je tak na 15-20 a viac rokov –, kým sa fond ochrany vkladov naakumuluje do dostatočnej – a teraz použijem to isté slovo zo slovníka Bruselu – palebnej sily, kedy bude ten fond ochrany vkladov mať dostatočnú kapacitu, aby mohol fungovať efektívne a najmä účinne. Ale to, čo máme dnes, opakujem, na stole, mechanizmus riešenia krízových situácií vo finančných inštitúciách je presne o tom, čo tu hovoril pred chvíľou aj môj predrečník Ľudo Kaník, vznikne na národnej úrovni tzv. národný rezolučný fond, ale vznikne aj nadnárodný rezolučný fond, a čo je veľmi, veľmi nebezpečné, že tie národné rezolučné fondy, ktoré budú vytvárať banky, budú musieť v prípade núdze, v prípade finančnej krízy, v prípade hroziaceho krachu niektorých systémových európskych bánk požičiavať peniaze tomu nadnárodnému rezolučnému fondu. To je presne tá dlhotrvajúca diskusia, ktorá odznela na úrovni Európskej komisie, eurozóny, Európskeho parlamentu. Veľmi odborne a múdro sa tomu hovorí home solutions. Ide o to, že ak bude v problémoch, poviem to na zrozumiteľnom príklade, banková skupina povedzme z Milána, aby som neuvádzal konkrétne názvy bánk, a tá banková skupina má dcérsku banku aj na území Slovenska a táto slovenská dcéra nebude vo finančných problémoch, podotýkam, ale skupina banková z Milána v problémoch bude, tak bude dochádzať vlastne k riešeniu, k tomu požičiavaniu peňazí, ako som hovoril, a potečú peniaze z národného rezolučného fondu do nadnárodného rezolučného fondu. Toto je prvé posolstvo, prvý message, ktorý hovorí, že toto riešenie sa dá odsúhlasiť. Všetkými desiatimi by som za takéto riešenie bol v prípade, za predpokladu, že do prijatia európskej bankovej únie si jednotlivé členské krajiny eurozóny vyriešia problémy v domácich bankových systémoch. Inými slovami, opäť zjednodušene, keby sa vyčistili stoly v každej členskej krajine Európskej únie alebo tej členskej krajine, ktorá prijme bankovú úniu, pretože nie všetky krajiny ju prijmú. Pre členské krajiny eurozóny je banková únia povinným riešením, povinnou jazdou, pre nečlenské krajiny eurozóny je to na báze dobrovoľnej, preto napríklad Veľká Británia odmietla vstup do európskej bankovej únie. Tak ak by sme tu mali ten bod nula, ten východiskový bod, že už sú vyčistené bankové systémy v jednotlivých krajinách, tak potom nech sa takéto riešenie prijme, a verím, že by bolo riešením dobrým, ktoré by do budúcna naozaj vytvorilo hrádzu, aby sme zvládli vlastne systémové zlyhania finančného trhu, finančných trhov a najmä finančných inštitúcií ako takých. Bohužiaľ, ale dnes situácia je taká, že či už sú to raz španielske banky, inokedy portugalské banky, inokedy talianske banky, inokedy cyperské banky, sú v problémoch až po uši a my to všetci vieme. Nie tak dávno sa skončili záťažové testy, ktorým sa hovorí stres testy, bánk, ktoré testovali, či tie banky majú dostatočnú kapitálovú výbavu k tomu, že ak dôjde k zhoršeniu makroekonomického prostredia, či takýto zhoršený vývoj budú tieto banky schopné s tým kapitálom, ktorý majú, zvládať. A rovnako testovaním prebehli a budú ďalej v budúcnosti prebiehať aj aktíva. To znamená, bude sa hodnotiť kvalita aktív spomínaných bánk. A my dnes vieme, že tieto banky majú vo svojich portfóliách nakúpené obrovské objemy toxických aktív. To sú úvery, ktoré v princípe buď nebudú splatené nikdy, alebo budú splatené iba čiastočne. Inými slovami, banky si budú musieť vytvárať robustné opravné položky na tieto zlyhané úvery a tie opravné položky sa vytvárajú len a len na ťarchu kapitálového vlastného imania, teda kapitálovej výbavy. No a tým chcem povedať, že dnes nikto s určitosťou nevie povedať, koľko takýchto problémových úverov je schovaných v bilančných knihách systémových európskych bánk. Čiže preto hovorím to prvé posolstvo, že rezolučný systém na záchranu krízových situácií vo finančných inštitúciách je dobrým riešením za predpokladu, že by si jednotlivé členské krajiny boli najskôr upratali domáce bankové systémy, a potom, ak máme na stole tento bod nula, tak takéto riešenie by som podporil a všetkými desiatimi zaňho zahlasoval. Ale skutočnosť je presne opačná. V bankách sa nachádza spústa problémov. To nie je len tých približne 100 mld. eur, ktoré ukázali prvé záťažové testy. To je tá potreba doplnenia základného imania jednotlivých finančných inštitúcií. Ale opakujem, máme tu druhý robustný problém a to je nekvalita aktív. Inými slovami, nekvalita poskytnutých úverov, ktoré majú vo svojich účtovných knihách, svojich bilanciách systémové európske banky. Druhé posolstvo je o tom, že v takomto stave, ak teda nie sú splnené domáce úlohy v jednotlivých členských krajinách, nemajú vyčistené bankové systémy, tak v tejto situácii pripustiť a schváliť, že aj náš domáci slovenský rezolučný fond bude v záväzku poskytovať pôžičky nadnárodnému rezolučnému fondu v prípade problémovej situácie na finančnom trhu, tak ja tomu hovorím, že to je naozaj ekonomická vlastizrada. Ja rozumiem, že sa jedná o veľmi komplikovanú tému, ktorá sa číta veľmi ťažko s porozumením, pretože je rozdiel čítať a čítať s porozumením. A kto z vás držal v ruke európsku smernicu, ktorá sa tejto tematiky týka, tak vie, že je to robustná kniha, ktorá má asi 260 strán, a je tam nastrkaný jeden pojem za druhým, všetko z oblasti rýdzo úzkych špecifických odborných výrazov, ktorým, zorientovať sa v tom texte a ešte sa do toho, samozrejme, namontovali právnici, tak čítať tento 260-stranový text s porozumením dá naozaj zabrať aj človeku, ktorý pôsobil niekoľko desiatok rokov na finančnom trhu. Takže je mi ľúto, že – znova odcitujem ministra Kažimíra – najzásadnejší, prelomový finančný zákon roka v celej Európskej únii prerokovávame v takej poloprázdnej sále, kde sedí asi 10-12 poslancov, a že tá rozprava k tomu by bola skončila jedným drobným pozmeňujúcim návrhom kolegu Kaníka. Toto mi je naozaj ľúto, pretože iné členské krajiny Európskej únie majú povytvárané napríklad pri výbore pre európske záležitosti podvýbory, ktoré sa špecializujú presne na tieto finančné, ekonomické témy, lebo sú to naozaj témy dosť zložité a komplikované a navyše s ďalekosiahlymi dopadmi a následkami na to, čo s obľubou používa aj koniec koncov premiér, na národné ekonomické záujmy krajiny, čiže v tomto prípade Slovenskej republiky. Takže zhrniem to. Vidím dva problémy v predloženom legislatívnom návrhu. Ten prvý problém je o tom, že náš národný rezolučný fond bude poskytovať pôžičky nadnárodnému rezolučnému fondu v situácii, kedy tie zahraničné banky nie sú upratané, nie sú v poriadku, nie sú v dobrej finančnej kondícii. A chcem povedať, že my na Slovensku sme si upratovali náš domáci bankový sektor v roku ’99/2000. To upratovanie nás stálo vtedy 106 mld. slovenských korún, čo bolo v prepočte na vtedajšiu výšku hrubého domáceho produktu približne 12,5 % HDP, a náklady sme museli znášať na báze, ktorej sa múdro hovorí bail-out, to znamená, že všetky tieto náklady boli kryté z verejných zdrojov. No a teraz sa dostávam k tej druhej časti. Veľa sa tu hovorí o tom, že to je dobrý systém, pretože prechádza z princípu bail-out na princíp bail-in. Je to poviem znova, tak aby tomu rozumel aj neekonóm. Bail-out znamená, že sa finančná inštitúcia v krízovej situácii zachraňuje z verejných zdrojov, teda z peňazí všetkých daňových poplatníkov. A riešenie bail-in znamená, že sa zachraňuje v prvom rade primárne na ťarchu akcionárov, čiže doplatia na... a náklady, najväčšie náklady na riešenie takejto krízovej situácie budú znášať akcionári bánk. Ako druhí sú na rade majitelia podriadených dlhov, ktorí poskytli dotyčnej finančnej inštitúcii podriadený dlh, ktorý, nechcem ísť do technických detailov účtovných a právnych, ale v princípe sa správa ako základné imanie. No a nakoniec nastupujú fondy ochrany vkladov, to znamená, že vkladatelia by mali byť postihnutí najmenej, ale to, o čom sa nehovorí alebo hovorí príliš málo v porovnaní k miere závažnosti tejto témy, a to je práve skutočnosť, že ak rezolučný fond nebude mať dostatočnú kapacitu na riešenie bánk, ktoré sa ocitnú v krízovej situácii, tak sa opäť tým posledným bodom, kanálom, hovorí sa tomu back stop, inštitúciou bude trvalý euroval. V takomto prípade tomu nadnárodnému rezolučnému fondu bude požičiavať peniaze trvalý euroval, alebo ak chcete odborne Európsky stabilizačný mechanizmus – ESM. A pýtam sa, a kto prispieva do trvalého eurovalu. No, členské krajiny. A z čoho tam prispievajú? No, z verejných zdrojov. Teraz bola na finančnom výbore v ostatných dňoch prerokovaná, prerokovaný list alebo správa teda ministra financií o výške nášho verejného dlhu a spôsobe riešenia a tam je presne detailne uvedená štruktúru, že na našom hrubom verejnom dlhu koľkými percentuálnymi bodmi sa podieľa, ja neviem, ten náš deficit, ktorý každý rok tam prilieva ďalšiu a ďalšiu sumu, o ktorú sa zvyšuje hrubý verejný dlh, koľkými percentami sa tam práve podieľajú naše príspevky do predtým dočasného a neskôr trvalého eurovalu, čiže EFSF a ESM. A keď ma pamäť neklame, tak v percentuálnych bodoch je to presne, sú to štyri percentuálne body. Čiže ak dnes hovoríme, že máme ten hrubý verejný dlh Slovenska na úrovni niekde okolo 55 %, resp. tesne pod päťdesiatpäťkou po ostatnej notifikácii Eurostatu, myslím, je to 54,1, 54,6 %, tak si treba uvedomiť, že z tých 54 % sú štyri percentuálne body práve náklady, ktoré my znášame z našich verejných zdrojov, a to sú tie naše príspevky do dočasného a trvalého eurovalu. Takže podčiarkujem, vôbec nie zanedbateľná suma. Nehovoriac o tom, že máme podpísané neodvolateľné a neprevoditeľné záruky, ktoré naozaj dosahujú úroveň v súčte, dosahujú úroveň približne jednoročných príjmov štátneho rozpočtu. Je to niekde nad 14 mld. eur. Ja viem, že sa tu viedla dlhý čas diskusia o tom, že veď to sú len záruky. A ja som to vtedy porovnával, že to nie sú cashové peniaze, ktoré sme posielali. Ja som to vtedy porovnával opäť pre zrozumiteľnosť k situácii, že ktokoľvek z vás si zoberie hypotekárny úver a neodvolateľnú, neprenosnú garanciu vystaví sused. No ten dlžník, keď ten hypotekárny úver nebude splácať, tak banka vyzve na plnenie záväzku suseda. Čiže netvárme sa, že podpísaný záväzok a to je najvyššia forma, podotýkam, bankových záruk, aké vôbec existujú na finančných trhoch, už vyššia forma záruk neexistuje, vyššia forma, myslím, z pohľadu povinnosti výstavcu tej záruky plniť, ak veriteľ vyzve, a vy ste garantor, vy ste vystavili tú záruku, tak vás veriteľ vyzve a vy musíte plniť, tak vyššia forma záväzku už neexistuje, ako sú neodvolateľné garancie. A Slovensko má, drží dnes v svojich knihách takéto neodvolateľné garancie vo výške 14 mld. eur približne, opakujem, jednoročných príjmov štátneho rozpočtu a tvárme sa, že nič sa vážne nedeje, že to nie sú cashové peniaze, ktoré odišli do Bruselu, to sú len nejaké záruky. No, ak sa zhodneme na tom, že ak tu je na svete, na finančnom svete jedna jediná istota a to je tá, že je tu neistý vývoj, to je jediná istota, ktorú máme na finančnom trhu. Inými slovami, že tá ekonomika sa bude stále vyvíjať v nejakých cykloch. Inými slovami, že sme niekde v tom tvare písmena W a dneska sa nachádzame niekde na tom strednom brušku toho wéčka, čiže fragile recovery. Proste máme tu nejaké krehké ekonomické oživenie a nevieme kedy, a to nehovorím o Slovensku len, ale celá Európska únia a hlavne eurozóna, kedy padne do toho druhého spodku toho písmena W z toho prostredného brucha, tak treba si uvedomiť, že nie je všetkým ťažkým dňom pokoj, zďaleka nie je zažehnané, nie je koniec. Tá finančná kríza tu môže prísť a môže vypuknúť, nechcem nikoho strašiť, vo väčšom rozmere, ako bola tá prvá, ktorú sme zažili v septembri roku 2008, keď padala, padla jedna z kľúčových amerických investičných bánk Lehman Brothers. Takže chcem len varovať pred jednou vecou, že ak sa objaví na trhu nová, ďalšia a podstatne hlbšia kríza finančná, tak sa bude siahať na tie finančné prostriedky, na tú palebnú silu v nadnárodnom rezolučnom fonde, a ten keď nebude mať dostatočnú kapacitu, tak budú vyzvané jednotlivé členské krajiny, aby poskytli pôžičky z národných rezolučných fondov, a tam už potom pôjde naozaj do tuhého. Lenže už nebude cesty späť. Takže riešenie vynikajúce, podotýkam, riešenie vynikajúce za predpokladu, že by všetky členské krajiny mali upratané domáce bankové systémy a splnené domáce úlohy. A tu sa nemusíme presviedčať, určite ma v tom podporí alebo bude s tým súhlasiť aj pán minister Kažimír, že tomu tak nie je. Dnes ešte stále ležia dosť veľké problémy v účtovných knihách spomínaných systémových bánk španielskych, talianskych, portugalských, cyperských a ďalších. Chcem na záver podporiť pozmeňujúci návrh, ktorý predložil kolega Kaník, on má, má svoje ratio. Tá štruktúra, v akej sa vyskladá národný rezolučný board alebo tá národná rezolučná rada, tá by nemala byť skutočne, nemala by nosiť v tom ruksaku na chrbte nejaký politický podtón, a teda v tom originálnom návrhu, ktorý je tu zo strany predkladateľa, myslím, že až štyroch členov toho boardu má, má menovať ministerstvo financií alebo teda budú ustanovení na základe asi rozhodnutia ministra, predpokladám. Ja nemám nič proti tomu, ak sa tam konkrétne povie, že jeden z tých štyroch má byť štátny tajomník ministerstva financií, ale ak celkový počet členov toho boardu je, myslím, osem alebo deväť, myslím, že osem, ak polovica tohto boardu má mať politický kabát, že sú to ľudia z ministerstva financií, tak niečo na tom naozaj nie je v poriadku. A to teraz nehovorím kvôli nejakej matematike. Viem, že je pozmeňujúci návrh, ktorý som podpísal a ktorý podporujem, ktorý tu predrečník môj predložil. Hovorí o tom, že dvaja by mali byť volení a odvolávaní Národnou radou, dvaja prezidentom Slovenskej republiky a ešte ďalší potom Národnou bankou Slovenska. Tak to nie je teraz o tom, že hrajme sa tu na nejaké systémy bŕzd a protiváh, aby tu polovicu národného rezolučného boardu nemenovalo ministerstvo financií. A to nie je o tom, že teraz vládne strana SMER – sociálna demokracia a po roku 2016 môže byť tá skladba vládnucich strán iná, môže vás ako SMER doplniť KDH alebo ľubovoľná štruktúra, ktorá tu vznikne, alebo môže vzniknúť rýdzo pravicová vláda. Je úplne jedno, opakujem, aj v takomto prípade, ak by vznikla rýdzo pravicová vláda, to budem považovať za veľmi nebezpečné, ak polovicu národného rezolučného toho boardu, tej rady by mali byť tí štyria určení ministerstvom financií. Prečo to považujem za nebezpečné? Z jednoduchého dôvodu, že ak si uvedomíme, aké obrovské kompetencie táto národná rezolučná rada bude mať, že môže ustanoviť správcu proste tej banky, ktorá je v kríze, ktorá je príjemcom pomoci z rezolučného fondu, a môže všeličo odnímať a prijímať a podpisovať prijímanie záväzkov a tak ďalej, čiže to bude vlastne orgán, ktorý bude mať, ja neviem, kde to bolo, ja nie som znalec histórie a nerád zabŕdnem do témy, v ktorej nie som doma, vždy sa držím a budem držať ekonomiky a ekonómie. Ale kdesi v starom Ríme to bolo, že ktosi ukázal palec dole alebo hore, či ten dotyčný bude hodený levom, Ceaesar Iulius, Gaius Iulius Ceaesar. Áno? No tak asi, poviem to, áno, poviem to veľmi zjednodušene, asi takúto kompetenciu bude mať národná rezolučná rada. Tá ukáže buď ten palec hore, čiže tá inštitúcia v kríze pôjde ďalej a prežije, alebo či bude takpovediac zatvorená. Stiahneme rolety, uzamkneme bránu a inštitúcia skončí. Čiže opakujem, nehovorím to kvôli iba nejakým matematickým nominálnym pohľadom na vec, ak sa teda bavíme o spôsobe kreovania národného rezolučného boardu, ale hovorím to práve v súvzťažnosti na takmer neobmedzené kompetencie, ktoré tento board bude mať a navyše rozhodnutie tohto boardu, tejto rady rezolučnej národnej, bude mať ďaleko, ďalekosiahle konzekvencie a dopad na ekonomickú, ekonomický vývoj alebo na spôsob a rýchlosť obnovovania ekonomickej rovnováhy na bankovom trhu. Takže považujem ten pozmeňujúci návrh za naozaj riešenie správnym smerom. Možnože nebol celkom čas si to celé vydiskutovať a získať podporu aj zo strany ministerstva financií, ale opakujem, nešijeme legislatívnu normu do konca volebného obdobia 2016, do marca, ale je to legislatívna norma, ktorú nie ja, ale samotný pán minister Kažimír nazval najvýznamnejším finančným zákonom roka v Európskej únii. Preto si myslím, že stojí za úvahu, ešte do hlasovania je dosť času, a pritom ide o vec, kde stačí len prejaviť politickú vôľu. Stojí za to porozmýšľať nad podporou tohto pozmeňujúceho návrhu aj zo strany predkladateľa a následne teda poslancov strany SMER. Ďakujem veľmi pekne.