F. Mikloško, poslanec: (2004-11-30):
Takto sme chceli začať éru po roku 1989. Pohľad späť s uznaním si aj svojich previnení môže byť pohľadom nádeje do budúcnosti. Hovorím to preto, lebo sa chcem v dnešnom svojom vystúpení v kontexte témy nášho rokovania, aj keď podčiarkujem, že moje uznesenie, ako aj ešte potom poviem, nepodmieňuje rozhodujúce hlasovanie o tom, aký bude postoj parlamentu k prístupovým konaniam. Teda v kontexte témy nášho rokovania sa chcem dotknúť veľmi tristnej a bolestivej témy a to je genocída Arménov v roku 1915 Osmanskou ríšou. Je pravda, že v úvode spomínanými vyhláseniami sme sa ako predstavitelia Slovenska vyjadrili k svojim vlastným problémom z dávnejšej minulosti, teda nebola to len nedávna minulosť, ale je tiež pravdou, že v čase globálneho zjednocovania sa sveta alebo kontinentov v podmienkach slobody a demokracie neexistujú tzv. vnútorné problémy krajín, najmä pokiaľ ide o zločiny proti ľudskosti, a je tiež pravdou, že Turecká republika, o ktorej dnes diskutujeme, do dnešných dní odmieta vôbec uznať arménsku genocídu v roku 1915. Bolo by to, ako keby Nemecko odmietalo uznať genocídu židovského národa v rokoch 2. svetovej vojny. Čo sa vlastne stalo? Podľa odhadov v období 1. svetovej vojny žilo v Osmanskej ríši 2 mil. Arménov. Rozhodnutie uskutočniť genocídu proti arménskemu ľudu bolo vykonané politickou mocou v Osmanskej ríši v roku 1915. V roku 1915 bolo deportovaných viac ako milión ľudí. Mali byť deportovaní na púšť Derzor v Sýrii. Státisíce ľudí bolo priamo namieste kruto zavraždených, mnohí ďalší zomreli na ceste od hladu, vyčerpania a epidémií, ktoré doslova vyplienili koncentračné tábory. Masakre, deportácie a ďalšie brutálne zaobchádzanie s Arménmi v rokoch 1920 až 1923 boli vykonané tureckými nacionalistami, ktorí reprezentovali nové politické hnutie proti mladým Turkom, ktorí však zastávali rovnakú ideologickú a etnickú výlučnosť. Desiatky tisíc Arménov utieklo k hraniciam Ruska, kde žili ako utečenci. V roku 1918 tzv. mladý turecký pluk vtrhol vojensky na Kaukaz, kde žilo približne 1,8 mil. Arménov pod ruskou vládou. Osmanské jednotky, posúvajúce sa cez východné Arménsko, Azerbajdžan, pokračovali v systematickom masakrovaní obyvateľstva. Odhaduje sa, že medzi rokmi 1915 až 1923 bolo zavraždených vyše 1,5 mil. Arménov. Do roku 1923 celá pevnina Malej Ázie a historického západu Arménska bola vyhladená od arménskej populácie. V tejto časti sveta nastal úplný zánik arménskych komunít. Aká je situácia dnes po 100 rokoch? 1. Turecko dodnes neuznalo arménsku genocídu z roku 1915. Už som povedal, že je to rovnako, ako keby dnes Nemecko chcelo popierať genocídu Židov v 2. svetovej vojne a nechcelo ju uznať. 2. Od získania nezávislosti Arménskej republiky nastala zo strany Turecka úplná blokáda hraníc s Arménskom. Arménsko nemá spojenie s Európou cez najkratšiu cestu a nemá ekonomické a diplomatické styky s Tureckom. 3. Turecký parlament prijal zákon, ktorý považuje za trestný čin vyjadrovania sa na verejnosti o arménskej genocíde a o rozdelení Cypru. 4. V Turecku žije arménska menšina, ktorej práva ako národnostnej menšiny sú systematicky potláčané. Dámy a páni, Adolf Hitler vyhlásil v roku 1939 pred útokom na Poľsko, citujem: „Kto dnes ešte hovorí o likvidácii Arménov?“ Koniec citátu. Ako sa napĺňajú jeho slová, ako sa k tejto tragédii sveta stavia svet dnes? Vyhlásenia, deklarácie a práva týkajúce sa uznania arménskej genocídy boli do týchto dní vydané parlamentmi a vládami týchto krajín: Kanada v roku 2004, Argentína v roku 2004, Uruguaj dvakrát – v roku 1965 a 2004, Švajčiarsko v roku 2003, Európsky parlament prijal tri vyhlásenia – v rokoch 1987, 2000 a 2002, Parlamentné zhromaždenie Rady Európy vydalo dve vyhlásenia – v rokoch 1998 a 2001, Taliansko vydalo vyhlásenie k tejto genocíde v roku 2000, Vatikán v roku 2000, Organizácia Spojených národov v roku 1985, Francúzsko v roku 2000, Libanon dvakrát – v roku 1997 a 2000, Švédsko v roku 2000, Belgicko v roku 1998, Grécko v roku 1996, Rusko v roku 1995, Cyprus v roku 1982, Spojené štáty americké štyrikrát – v rokoch 1916, 1920, 1984 a 1996. Dámy a páni, Theodor Roosevelt v čase arménskej genocídy vyhlásil, citujem: „Arménske masakrovania boli najväčším zločinom vojny a neschopnosť konať proti Osmanskej ríši znamená odpustiť ho. Zlyhanie radikálne sa zaoberať tureckým hororom znamená, že celé tie reči o garancii budúceho svetového mieru sú obyčajnými nezmyslami.“ Koniec citátu. Žiaľ, nasledujúce desaťročia dali za pravdu Theodorovi Rooseveltovi. Dámy a páni, vyjadrime solidaritu s týmto malým, ale prastarým a kultúrnym národom, ktorý celé svoje dejiny ťažko zápasí o svoje bytie. Navrhujem, aby Národná rada Slovenskej republiky prijala dnes uznesenie na vyhlásenie k arménskej genocíde v roku 1915 a pridala sa takto k vyhláseniam množstva krajín a nadnárodných inštitúcií, ktoré som už menoval. Chcem zdôrazniť, že o mojom uznesení sa bude hlasovať po – nazvem to – rozhodujúcich hlasovaniach. Uznesenia, ktoré rozhodnú za alebo proti začatiu rokovaní. V tomto zmysle návrh môjho uznesenia nepodmieňuje návrh parlamentu v otázke začatia rozhovorov. Návrh uznesenia je vyhlásenie, ktorým sa pridávame, ako som povedal, k vyhláseniam mnohých demokratických krajín sveta, nehovoriac o OSN, Európskom parlamente a Parlamentnom zhromaždení Rady Európy. Návrh uznesenia je krátky a znie takto: „Národná rada Slovenskej republiky uznáva genocídu Arménov v roku 1915, pri ktorej zahynuli státisíce Arménov žijúcich v Osmanskej ríši, a považuje tento čin za zločin proti ľudskosti.“ Ďakujem. (Potlesk.)