M. Sabolová, poslankyňa: (2009-04-21):
A chcem vám, pani kolegyňa, povedať, že toto nie je politická téma. Má niečo s politikou len preto, lebo Národná rada hlasuje o zákonoch. A keďže hlasuje o zákonoch, tak je to aj časť politiky, o ktorej tu musíme hovoriť. A stáva sa z nej politicko-vecná odborná téma, bohužiaľ, zatiaľ to vaše vystúpenie. Vďaka Bohu, že ste na začiatku povedali, že teda je to dobrý krok. A celá tá legislatíva, ktorá je tu navrhnutá či v predchádzajúcom, pred rokom poslancami KDH s pani Muškovou alebo dnes pani Muškovou v zákone o zdravotnej starostlivosti, je ponukou, je zodpovednosťou v ťažkej situácii rozhodovania sa, a tu si s vami dovolím opäť polemizovať, nielen pre ženy, je to ponuka pre muža a ženu sa rozhodovať v ťažkej životnej situácii. Ja nechcem, aby sme z toho urobili nejaký ženský problém. My môžeme diskutovať o probléme týraných žien, o probléme vo svete násilia na ženách a na deťoch, ale poďme diskutovať pri inej téme. Toto je problém ťaživej situácie dvoch ľudí, poväčšine, keď odmyslím možno ženy po znásilneniach alebo po nejakých trestných činoch. Ale je to ponuka pre dvoch ľudí, pre muža a ženu, ktorí sa rozhodujú v neľahkej situácii. A mnohokrát je práve podpora muža pri tomto rozhodovaní pre ženu, ktorá sa rozhoduje ísť na interrupciu, veľmi dôležitá. Niekedy stačí povedať: „Vieš, zvážme, skúsme rozmýšľať.“ A preto si myslím, že tá trojdňová lehota na to, aby bola poučená, dostala možnosti sa zamyslieť a vedela, kto jej môže pomôcť v tej situácii, ak si myslí, že nie sú schopní to dieťa vychovať, že ho posunie na adopciu, príp. že sa rozhodne ho kdesi pod srdcom vynosiť, je veľmi rozhodujúca, lebo toto je rozhodnutie o živote tých dvoch ľudí. Nehovorím o extrémnych prípadoch, keď tento zákon, tak ako je nastavený, hovorím, umožňuje podstúpiť interrupciu. A koľko konkrétnych prípadov poznáme, a vy určite vo svojom okolí, keď sa žena, možno v poslednej chvíli už u lekára alebo v čakárni u lekára, alebo po stretnutí na ceste na vykonanie interrupcie, stretla s ľuďmi, ktorí jej podali pomocnú ruku. Rozhodla sa neísť na tú interrupciu a stala sa z nej jedna šťastná žena. A dovolím si možno povedať, tak trochu na odľahčenie, bolo strašne veľa rôznych aj filmov a možno aj rôznych seriálov, kde to bolo skôr v minulosti nastavené, ako nemať dieťa. Myslím si, že dnes aj mnohé filmy sú už nastavené tak, že si začínajú uvedomovať, že tá krása toho života je oveľa väčšia ako to, že možno niekedy treba podstúpiť viac ťažkostí. Ja som tiež z päťdetnej rodiny. A nebolo to ľahké obdobie, päťdesiate roky. Čiže nie je najvážnejší problém dnešnej doby sociálna odkázanosť, ale vytvorenie vzťahových podmienok na to, aby sme si vedeli vzájomne pomôcť. Čiže toľko k takému úvodu. Ale nedá mi, aby som sa nedotkla aj vyjadrenia mediálneho Spoločnosti pre plánované rodičovstvo, ktoré reaguje na zákon pána poslanca Lipšica, nie na zákon pani poslankyne Muškovej, lebo zákon pani poslankyne Muškovej je zákon o zdravotnej starostlivosti. On tak možno nevyvoláva také otázky, pokiaľ tam nemáte jasne napísané zákon o prerušení tehotenstva, aj keď ide o ukončenie tehotenstva, pretože ak prejde tento zákon do druhého čítania, myslím si, že všetci budeme radi a nebude dôvod, aby sme diskutovali o tom druhom. Ale chcem sa vyjadriť k ich stanoviskám, keď hovoria, že návrh zákona, ktorý predkladá pán poslanec Lipšic, je, akoby zásah zavádzal podľa Spoločnosti pre plánované rodičovstvo do právneho a medicínskeho slovníka ideológiu, je ideologický. No myslím si, že snáď nie, toto nie je ideológia, toto je pomoc a toto je zodpovednosť. Namietajú posunutie vekovej hranice, o čom hovorila aj predrečníčka, na vekovú hranicu dospelosti, teda 18 rokov, čo, si myslím, je veľmi dobré. A budem rada, ak sa to potom aj do tohto zákona premietne, pretože vraj zvýšenie vekovej hranice, na ktorú je potrebný súhlas rodičov, na interrupciu, považujú za zhoršenie prístupu mladých žien k umelému prerušeniu tehotenstva, aspoň keby povedali k ukončeniu tehotenstva, a pripomínajú, že aj vek trestnoprávnej zodpovednosti je 14 rokov. No myslím si, že toto nemá žiadnu súvislosť. A ak my dnes nechceme viac pôsobiť na výchovu a vzdelávanie, aby sme práve tie nezdravé tendencie nízko vekových vzťahov a potom z toho plynúcich problémov riešili, tak si myslím, že toto nie je zhoršenie prístupu, toto je nezodpovednosť rodičov a toto je nezodpovednosť spoločnosti, ak nevytvára aj podmienky, aby tu bol aj istý tlak, aj istá represia. Spoločnosť pre plánované rodičovstvo vytýka novele, aj jednej, aj druhej tým pádom, že nimi formulovaný zákon by viedol k odhováraniu ženy lekárom od zákroku a toto by už bolo nad rámec slobodného rozhodovania ženy. A konštatujú, že zákon v súčasnom znení dostatočne zakotvuje povinnosť lekára, lebo to ostatné poučovanie o tom, kde by bolo možné sa dozvedieť o ďalších náležitostiach, už je nad rámec medicíny, nad rámec odbornej diskusie. No myslím si, že toto je tiež trošku povážlivé od ľudí, ktorí sú zdravotníci, pretože tá žena ak príde k zdravotníckemu pracovníkovi, sa stáva pacientom, akékoľvek poučenie, akékoľvek možnosti na to, aby mohla zvážiť, čo môže v budúcnosti priniesť takýto zákrok, si myslím, to je povinnosťou lekára, a nie niečím nad rámec, a nielen lekára, poviem, ale každého zdravotníckeho pracovníka. A preto si myslím, tak ako som na začiatku povedala, že to bráni právu slobodne sa rozhodnúť žene, je to právo obidvoch rodičov vstúpiť do procesu rozhodovania pri interrupciách. Ďalej namietajú, to som hovorila o tých podmienkach poučenia ženy, aj že ak ju budeme poúčať o tých možnostiach, ktoré dnes ponúkajú občianske združenia a cirkvi, že toto nepatrí k poslaniu lekára, pretože podľa nich sú väčšinou tieto inštitúcie spravidla nábožensky založené a môže to znamenať porušenie práva ženy na slobodu náboženstva. No poviem, tak toto už je trošku až „zvrátené“, pretože ak ja ponúkam pomocnú ruku, je jedno, či to bude cirkevná inštitúcia, občianska, štátna, akákoľvek. A to vám povedia práve tie ženy, ktoré tú pomocnú ruku dostali a nemuseli byť veriace, že im to pomohlo. A to sa ešte nestali na druhý deň veriace, ale cítili pomoc. Ako my chceme v tej občianskej spoločnosti fungovať, keď nebudeme podávať pomocnú ruku a budeme sa teraz rozdeľovať, že tí sú takí, tí sú onakí? Buď ide o život, alebo potom nejde o nič. Občianski aktivisti, neviem, kto je za nimi, hovoria a zavádzajú a napádajú pojem nenarodené dieťa. To je podľa nich v rozpore s medicínskymi a právnymi pojmami, ktoré hovoria o embryu a plode, čo je opäť nazvané ideologicky podmienený názor. A tu si dovolím zacitovať niekoľko takých krátkych odsekov z nášho právneho poriadku, kde ešte pri starom zákone o rodine v prípade oprávnených pochybností má počaté dieťa právo na to, aby bolo k nemu podľa zákona určené otcovstvo, kde sa dokonca hovorí, alebo hovorilo v zákone o rodine, k dieťaťu ešte nenarodenému, ale už počatému možno určiť otcovstvo súhlasným vyhlásením rodičov. Čiže už aj naše právne iné normy hovoria o tom, že podľa slovenského právneho poriadku má aj počaté dieťa spôsobilosť na práva, ak sa narodí živé, táto spôsobilosť je podmienená tým, že sa dieťa narodí živé a tak ďalej. Podľa slovenského právneho poriadku podmienená spôsobilosť na právo počatého dieťaťa umožňuje, aby sa na počaté dieťa hľadelo ako na dediča po poručiteľovi, ktorý zomrel v čase od počatia až do narodenia dieťaťa, v Občianskom zákonníku a tak ďalej. Čiže tu už idem možno hlbšie na koreň veci a hovorím o tom, že to počaté dieťa je život, ktorý treba chrániť, a tej matke, tým rodičom treba vytvoriť podmienky, aby sa rozhodli pre život, a nie pre smrť. A ešte možno jedna poznámka, ktorou chcem aj ukončiť, keď je tu námietka na 72-hodinovú lehotu, na trojdňovú lehotu čakaciu, ktorú je povinná žena vyčkať, keď prejde tento návrh zákona. A námietka spoločnosti pre plánované rodičovstvo je tá, že odkladanie zákroku znamená zvýšené riziko pre ženu a je proti všeobecnému konsenzu, ktorý hovorí, že ak sa žena na zákrok rozhodne, je vhodné ho vykonať čím skôr. No myslím si, že mnohé skúsenosti, tak ako som povedala aj na začiatku, práve tým, že tu bola šanca mať istú dobu na zamyslenie sa, možno aj na poskytnutie pomoci, vlastne vytvorili podmienky pre to, že si mnohé ženy rozhodnuté pre interrupciu to dieťa ponechali. Tu si myslím, že je viac dôvod na to, aby sme pozerali na výchovu, vzdelávanie, ponuku, komunikáciu. A práve vypichla som možná tieto pripomienky, ktoré zazneli v médiách, preto, že akonáhle príde zákon, ktorý je veľmi citlivý a môže vytvárať akési „ideologické“  pozadie, spúšťa sa tu strašne tvrdá občianska protikampaň. Mne sa zdá, že toto sú témy, na ktoré je dnes spoločnosť asi nepripravená a nie je nastavená, aby diskutovala. Ja si myslím, a na záver dve vety, kto si totiž neváži ľudský život od počatia, neváži si ani dôstojnosť dospelého človeka, pretože kultúra smrti charakteristická pre dnešnú dobu sa neprejavuje len na potratoch a eutanázii, kultúra smrti sa prejavuje aj na strate úcty človeka k človeku, vykorisťovaním, vydieraním, obchodovaním so ženami, obohacovaním sa na ujmu spoločnosti, nevrátením nespravodlivo nadobudnutého majetku, korupciou v súdnictve a mnohými inými prejavmi krivdy voči blížnemu. Nepociťujeme aj my dnes, že táto kultúra smrti, keď si nevážime život, vytvára v spoločnosti toto napätie, ktoré dennodenne pociťujeme? Ďakujem za to, že ste ma vypočuli. A budem veľmi rada, ak sa nám podarí legislatívu v tejto oblasti posunúť pomalými krokmi ďalej. Ona nič nezakazuje, ale vytvára podmienky a zodpovednosť pre každého z nás, aj pre mužov, aj pre ženy. Ďakujem pekne.