D. Lipšic, poslanec: (2008-02-07):
Moja otázka znie, ako pán minister hodnotí stav slobody tlače v súvislosti s predloženým návrhom tlačového zákona. Dovoľte mi vyjadriť sa aj k tomuto návrhu a vôbec k problému slobody prejavu. Už v rámci diskusií o návrhu tlačového zákona boli spomenuté také dve základné výhrady. Ja by som ich najskôr stručne uviedol a potom by som sa zaoberal slobodou tlače a slobodou prejavu všeobecne, či vieme nájsť principiálnu hranicu, ktorou ešte vieme chrániť prejav, ktorý ústava chráni, a potom povedať, kde za hranicou sa už nachádzajú iné prejavy. Tie dva základné problémy návrhu tlačového zákona, pán minister kultúry, spočívajú v snahe obmedziť právo na slobodu prejavu. Konkrétne sa to týka ustanovenia o práve na odpoveď a ustanovenia o zákaze publikovania určitých informácií. Keďže právo na odpoveď umožňuje odpovedať aj na pravdivé skutkové tvrdenia, tak nijako nepomáha občanom, ale pomáha len dvom kategóriám, a to politikom a osobám, ktoré sú trestne stíhané pre trestné činy. Určite sa zhodneme v tom, že trestné stíhanie kohokoľvek zasahuje do cti a dôstojnosti osoby a preto každá informácia o trestnom stíhaní, o podaní obžaloby, o priebehu hlavného pojednávania bude nasledovaná v ďalšom vydaní v periodikách novín alebo týždenníka stručnou obhajobou obžalovaného. Pričom musím povedať, že tak či tak zostáva právo na dodatočné oznámenie v návrhu zákona zachované. Čo je ale vážnejšie, v návrhu zákona rozširujete skutkovú podstatu správneho deliktu, ktorým zakazujete publikovanie určitých informácií, konkrétne ide o § 6 ods. 1 zákona. A čo je veľmi vážne, v písm. c) zahŕňate aj možné názory a informácie, ktoré by mohli podnecovať nenávisť na základe politického zmýšľania. Asi sa zhodneme v tom, že pokiaľ je sloboda prejavu najviac chránená, tak práve v oblasti politickej, politickej diskusie. Možno, pán minister, vo svojej odpovedi na moju interpeláciu budete argumentovať tým, že predsa takéto ustanovenie je aj v zákone o vysielaní a retransmisii v § 19. Musím ale povedať, že tu je rozdiel, pomerne významný, medzi médiami elektronickými a medzi médiami tlačenými. Na elektronické médiá je potrebné mať licenciu, s ktorou štát môže legitímne spájať určité povinnosti práve preto, že máme obmedzené možnosti vydávania licencií, máme obmedzené frekvencie, máme obmedzený počet televízií, obmedzený počet rádií. Tá situácia je aj ústavne diametrálne odlišná pri printových médiách. Pretože printové médiá obmedzené nie sú. Každý môže mať vlastné noviny. V tomto prípade aj vláda môže mať vlastné noviny, aj politická strana môže mať vlastné noviny, a preto možnosti obmedzenia slobody prejavu u elektronických médií sú diametrálne z povahy veci odlišné ako pri printových médiách. Tlačené médiá v tomto zmysle sú ako internet. Technicky nie je obmedzený ich počet. A inak musím povedať, pán minister kultúry, že nijakým spôsobom v tlačovom zákone sa nedotýka tlačový zákon internetových médií. A už dnes máme aj noviny na internete. Boli tu spomínané aj v rozprave, pán minister, rôzne prípady porušenia slobody prejavu v Slovenskej republike a musím povedať, že takmer každý jeden prípad, kedy naše súdy rozhodovali napríklad o sporoch na ochranu osobnosti alebo v trestnom konaní o verbálnych deliktoch, každý jeden prípad takmer bol v Štrasburgu na Európskom súde zrušený ako rozporný s čl. 10 dohovoru. Takže, kde by mala byť hranica medzi ústavou chráneným prejavom a nechráneným? Zhodneme sa asi v tom, že najdôležitejšou slobodou v ústavnom systéme každého štátu je sloboda prejavu. Bez slobody prejavu niet diskusie a bez diskusie niet demokracie. Bez slobody prejavu sú ohrozené všetky ostatné politické práva a slobody. (Tú som položil v úvode mojej interpelácie, pán poslanec, keď ste tu ešte neboli. Treba byť v pléne.) Vy sa snažíte v tlačovom zákone obmedziť slobodu prejavu na základe argumentu, že niektoré informácie sú škodlivé, sú extrémne, sú neprijateľné. Právomoc obmedziť slobodu prejavu na základe argumentu, že pravda ešte neprevládla, má však vážny nedostatok. Implikuje právomoc vysloviť, kde sa pravda nachádza. Uvedený argument je navyše v rozpore so základným predpokladom slobody prejavu. Dospelí ľudia by mali mať právo dospieť k akýmkoľvek názorom, o ktorých môžu byť presvedčení v slobodnej diskusii. Kde by teda mala spočívať ústavne konformná hranica medzi prejavom, ktorý je extrémistický, aj politicky extrémistický, ktorý ale je chránený slobodou prejavu, a prejavom, ktorému ústavodarca žiadnu ochranu neposkytuje. Rozdiel podľa mojej mienky medzi ústavou chráneným a nechráneným výrokom musí spočívať v rozdiele medzi vyslovením myšlienky a podnecovaním ku konaniu. Je zrejmé, že výroky, ktoré podnecujú k nezákonnému konaniu, ústavou chránené nie sú. Ale všetky ostatné, aj extrémne výroky, aj vulgárne, aj šokujúce chránené slobodou prejavu sú. Uznávam, že v mnohých konkrétnych prípadoch bude ťažké nájsť tenkú deliacu čiaru medzi vyslovením myšlienky a iniciovaním protiprávneho konania. Ale na hrane tejto hranice by sme napriek tomu nemali rezignovať. V opačnom prípade priznáme štátu právomoc rozhodovať prostredníctvom zákonov o tom, ktoré názory sú zlé a ktoré zlé názory môže štát zakázať. To je rozhodnutie napríklad o tom, že názory, ktoré podporujú politickú znášanlivosť, sú chránené slobodou prejavu, ale názory vyjadrujúce politickú neznášanlivosť už ústavou chránené nie sú. Chcem povedať, že táto diskusia prebiehala, keď sme prijímali nové trestné kódexy a môj názor na slobodu prejavu je známy. Podľa mojej mienky by v Trestnom zákone nemali byť verbálne delikty. Najvyšší súd v Spojených štátoch v rozhodnutí West Virginia Board of Education proti Barnette uviedol, citujem: „Zápasy o násilné zjednotenie názorov v prospech konkrétneho cieľa, ktorý bol považovaný za nevyhnutný, boli vedené mnohými dobrými, ale aj zlými mužmi. Tí, ktorí začnú s násilnou elimináciou odlišných názorov, veľmi rýchlo skončia pri eliminácii tých, ktorí tieto názory vyslovujú.“ Na záver spomeniem pár príkladov. Minulý rok iránsky prezident Ahmadínedžád zorganizoval medzinárodnú konferenciu, ktorej cieľom bolo spochybnenie holokaustu, čo je u nás trestný čin. V Turecku je trestným činom vyjadrenie názoru o genocíde Arménov. Irán a Turecko vytvorili z pravdy buď trestný čin alebo maškarádu. A potom je tu opačný postoj. Mnohé štáty, vrátane Slovenska, kriminalizujú spochybňovanie holokaustu. Vo Francúzsku bol nedávno schválený zákon, ktorý kriminalizuje spochybňovanie genocídy Arménov. Štáty, ktoré zakazujú takéto zjavné klamstvá, degradujú hodnotu pravdy rovnako ako tie, ktoré vyhlasujú lož za svoju národnú politiku. Jediná cesta, v ktorej môže pravda presvedčiť, je diskusia. Tvrdenie a protitvrdenie. To je jediná cesta, ako je možné preukázať, že extrémisti v Iráne a v Turecku sú tým, čím sú, šarlatánmi a klamármi. Štát, ktorý protest diskusie uzavrie aj v tlačovom zákone, aj v prípade zjavných vecí, ako bol holokaust alebo arménska genocída, devalvuje hodnotu pravdy rovnako ako jeho oponenti, pretože vo svojom zápale priznáva sebe, teda politikom a štátnej moci autoritu, ktorá môže spočívať len v priestore individuálneho názoru a presvedčenia. Samozrejme, pán minister, pravda existuje. Preto sú tí, ktorí popierajú holokaust bláznami a klamármi. Ale z rovnakého dôvodu nemôže existovať nič také ako oficiálna pravda. Pravda vynucovaná, presadzovaná a sankcionovaná mocou štátu. Pravda je nad politikou a politiku posudzuje. Preto politika nemá autoritu ju vyhlasovať. Preto oficiálna pravda je kontradikciou in adjecto. Preto váš návrh tlačového zákona, snažíte sa vyhlasovať za oficiálnu pravdu, je v slobodnej spoločnosti neprijateľný. Ďakujem. (Potlesk.)