Valášek, Tomáš, poslanec NR SR (2023-03-21):
Vďaka, pán predsedajúci. Nebudem komentovať tento návrh zákona, neviem, či by to malo zmysel. Chcem vám pripomenúť niečo iné. Ľudskosť, na ktorú často zabúdame. Niekedy sme si ešte možno pamätali alebo mohli spomenúť, že sme sem prišli do tohto pléna hlavne preto, aby sme ľuďom na Slovensku pomáhali, zlepšovali ich životy a zvyšovali kvalitu či vládnutia, či života občanov. Je šokujúce, ako alarmujúco často prichádzajú zákony podobné ako tento. Sú predložené s plným vedomím, s plným vedomím, že v konečnom dôsledku niekomu riadne ublížia. Vyženú ho z krajiny, privedú do depresie či – ešte horšie – k myšlienkam na samovraždu. Presne toto docielite, ak prejde tento návrh. Presne k tomuto vedie aj návrh pani Záborskej, ktorý Národná rada posunula do druhého čítania len pred pár hodinami. Pomáhate si v tejto špinavej hre takou taktikou odosobnenia. Taký ošúchaný rétorický trik, že predkladateľ zabalí svoj obludný návrh do rečí o tom, ako treba chrániť spoločnosť alebo sa zasadiť za správnu mravnú výchovu. Navrhovateľ sa takto oblúkom vyhne dopadu na jednotlivých ľudí, zatají, aké zlo sa tu ide urobiť, aké škody na životoch sa idú napáchať. Lebo keby sa človek len trochu na sekundu, na minútu zamyslel nad tým, čo to urobí s ľuďmi, ktorí sa ocitli vo vašom hľadáčiku, milí páni, milé dámy, tak už len základná ľudská slušnosť by vám nemala dovoliť na takýto zákon nikdy prikývnuť. Preto vám to idem sťažiť, pani predkladateľky, páni predkladatelia. Tie osudy dotknutých ľudí, Slovákov a Sloveniek, o ktorých vo vašej dôvodovej správe nenájdeme nič, ani cek, by nemali ostať bez povšimnutia. Rodičia transrodových ľudí nám poslali množstvo odkazov pre vás, kolegovia a kolegyne, ktorí predkladáte podobné zákony. To, čo teraz prečítam, sú slová ľudí, ktorých sa vaše návrhy zákonov bytostne a najviac týkajú. Tento list píšu rodičia 21-ročnej mladej transrodovej ženy. Citujem: „Predkladaný návrh zákona popiera jej ľudské právo žiť slobodne svoj život vo vlastnej identite. Nútite ju aj nás, jej rodičov, žiť v strachu o jej fyzické a psychické zdravie, o jej budúcnosť. Naša dcéra sa stala bezbrannou rukojemníčkou vo vašich rukách. Zneužívate ju na naplnenie svojich politických ambícií a vedome a úmyselne jej chcete ublížiť. Páni poslanci, kde beriete tú neochvejnú istotu, že vaše deti, vaše vnúčatá nemôžu byť transrodové? Zahrávali by ste sa s ich životmi tak, ako so životom našej dcéry?“ Z ďalšieho listu: „My, ktorí transrodovú tému poznáme zblízka, vieme, ako veľmi takéto návrhy ubližujú všetkým, ktorých sa to týka. Nielen transrodových ľudí, ale aj ich rodín a priateľov. Takýto zákon by hlboko a tragicky zasiahol do života tisícov rodín na Slovensku. Nesmierne nás bolí, že to, čo už bolo viackrát odmietnuté, sa periodicky opakuje len v prezlečenom šate.“ Pokračujem ďalším listom: „Vážené poslankyne, vážení poslanci, za posledné obdobie sme ako rodičia transrodových detí vyšli zo svojich komfortných zón, aby sme ukázali, ako svoje deti milujeme. Bojujeme za ne. Chceme a budeme ich chrániť. Nik by nemal mať právo vziať im vlastné životy, urobiť za ne závažné rozhodnutia. Transrodoví ľudia nikoho neohrozujú. Naopak, obohacujú a scitlivejujú celú spoločnosť. Návrh zákona v takom znení je vo svojej podstate neskrývanou agresiou namierenou do živých terčov. Pouvažujte, prosím, kam sa má posunúť naša spoločnosť. Prosím, presvedčte sa osobne, aké sú naše deti.“ Z ďalšieho listu od pani Viery, matky transrodovej dcéry: „Zdravotná starostlivosť o transrodových ľudí je život zachraňujúca zdravotná starostlivosť. Snaha kriminalizovať tých, ktorí zachraňujú životy ľuďom, nemá obdobu v histórii. Je to to isté, ako keby sme kriminalizovali podanie transfúzie alebo vykonanie operácie srdca. Ani obete na životoch po teroristickom útoku na Zámockej nezastavili nezmyselné a neľudské snahy o znemožnenie tranzície. To, že je takýto návrh vôbec predložený do parlamentu, je zlyhaním ľudskosti, pokrivenie demokratických princípov a zlyhaním tých predstaviteľov verejného a politického života, ktorí sa nezasadili o potrebné zmeny zákonov.“ Z ďalšieho listu od matky transrodovej dcéry: „Volám sa Monika, mám 52 rokov a som matkou transrodovej dcéry, ktorá prechádza tranzíciou. Sme tesne pred nasadením hormonálnej terapie a už teraz bol obrovský problém zohnať lekára, ktorý zlepší kvalitu života mojej dcéry. Je poburujúce a ponižujúce, ako sa chceme prízemnými zákonmi vzdialiť od zvyšku Európy a hlavne zákonmi, ktoré sa týkajú len neveľkého počtu ľudí, ktorí svojou existenciou a životom nikomu neubližujú a nikoho neohrozujú.“ Znovu list od rodičov transrodovej dcéry: „Naša dcéra prešla veľký kus cesty, aby sa nám zdôverila. Takýto človek sa ráno nezobudí a nepovie si, nie som žena alebo muž. Chce to veľkú odvahu byť takým, akým v skutočnosti je. Naša dcéra je človek ako každý iný a nerozumieme, prečo im ubližovať viac a chovať sa k nim ako k menejcenným.“ Tento list je od rodičov troch detí, dvoch starších chlapcov, dnes už mužov a mladšej dcéry, ktorá sa narodila ako chlapec. „Odmalička bola naša dcéra iná. Hrala sa s bábikami, chcela nosiť dievčenské oblečenie, pozerala rozprávky pre dievčatá, chodila na balet, chcela tancovať len dievčenské choreografie v sukni. Nikdy sme ju k tomu neviedli. Práve naopak, snažili sme sa ju od toho odvádzať, nerozumeli sme jej, nechápali. Za 20 rokov svojho života si prešla ponižovaním, šikanou, nadávkami, neprijatím, odmietaním, nepochopením zo strany rovesníkov, učiteľov, dospelých detí, predavačov, úradníkov a politikov. Pre toto sa nikto nikdy dobrovoľne nerozhodne. Ako nám nedávno povedala, celý život sa hrala na chlapca, už nevládzem, už nechcem. Pred dvoma rokmi prešla sociálnou a medicínskou tranzíciou a aktuálne sa snažíme aj o právnu tranzíciu. Neznamená to, že ponižovanie, šikanovanie a neprijatie prestalo, ale rozhodla sa už neskrývať, rozhodla sa byť sama sebou, žiť v rode, v ktorom sa narodila. Sme vďační za podporu odborníkov, lekárov, psychológov, aktivistov a iných, ktorí jej na ceste pomáhajú a sprevádzajú ju. Sme vďační za všetkých, ktorí nám pomáhajú pochopiť a rešpektovať. Ak by sme túto podporu nemali, naša dcéra by pravdepodobne musela Slovensko opustiť. Nemohla by žiť v štáte, ktorý jej neumožňuje žiť svoj život, aj keď v inakosti.“ Toto boli slová, kolegovia a kolegyne, milujúcich rodičov, ktorých deti ohrozujete. A nie, nenechám to tak, že tento, táto debata, tento predložený zákon zostane aj bez debaty o tom, koho sa týka a aký dopad na nich bude mať. Ubližujete im s plným vedomím následkov svojich činov. Akým právom, sa vás pýtam.