Kresák, Peter, poslanec NR SR (2016-09-22):
Rozumiem situácii. Teda chcel som povedať, že samozrejme v zmysle platného právneho poriadku Slovenskej republiky majetok na území Slovenskej republiky môžu vlastniť nielen cudzinci, ale aj osoby, ktoré nemajú trvalý pobyt, ale dokonca prechodný pobyt. Čiže už prvý problém, na ktorý som sa snažil nájsť odpoveď, nenašiel som, je, prečo sa snažíme chrániť majetok vlastne obyvateľov Slovenskej republiky. Čo je ale podľa mňa oveľa závažnejšie a tu sa, žiaľ, a veľmi sa ospravedlňujem, nevyhnem istej citácii z práve navrhovaného právneho predpisu, čo je však podľa mňa oveľa závažnejšia skutočnosť, koho a ako definujú predkladatelia v tomto návrhu za „neprispôsobivú osobu“. Ak ste si mali možnosť pozrieť predložený návrh zákona, tak iste neušlo vašej pozornosti, že predkladatelia vlastne na definíciu tejto neprispôsobivej osoby v § 2 v navrhovanom vlastne vyžadujú splnenie, kumulatívne splnenie celého radu podmienok. Ak by som to chcel veľmi zjednodušiť, tak poviem, že prvý balík predstavuje charakteristiku alebo definuje charakteristiku sociálneho postavenia tejto osoby: dlhodobo nepracuje, nemá príjem z činnosti, nepripravuje sa na povolanie, prijala táto osoba z verejných zdrojov viac finančných prostriedkov vo forme sociálnych dávok, ako prispela do odvodov. Sociálna charakteristika. Druhá charakteristika, ktorú musí takáto osoba splniť, aby mohla byť podľa predkladateľov pokladaná za neprispôsobivú osobu, to sú znaky, ktoré súvisia s trestným právom, pretože tá osoba mala v minulosti, musela opakovane spáchať trestný čin ublíženia na zdraví, lúpeže, krádeže a ďalšie, spáchala nejaký trestný čin voči majetku obci, v mieste trvalého pobytu alebo prechodného pobytu alebo dopustila sa nejakého priestupku proti verejnému poriadku a uvedené neviedlo k náprave. Tu, žiaľ, ale sa musím hneď na prvom mieste opýtať, že ako to vlastne predkladatelia mysleli. Znamená to, že vlastne podľa ich navrhovanej definície sa za neprispôsobivú osobu nemôže pokladať osoba, ktorá pracuje, ktorá má príjem, ktorá vlastne nepoberá sociálne dávky, ale dopustila sa, spáchala trestný čin ublíženia na zdraví, krádeže, neoprávneného zásahu, spáchala niektorý z ďalších trestných činov voči majetku obce. A tu vlastne narážame na prvý alebo na ďalší vážny problém, pretože vlastne máme tu kategorizáciu. Za neprispôsobivú osobu môže byť označená iba vlastne osoba sociálne slabá, ak to mám tak povedať, ktorá spáchala nejaké trestné činy a priestupky, ale na druhej strane osoba, ktorá nepatrí do kategórie sociálne slabých, ktorá spáchala presne všetko to isté, za takúto neprispôsobivú osobu považovaná nebude. Čiže aký je teda cieľ, dôvod, cieľ, zmysel nezaradenia osôb, ktoré sa nachádzajú v lepšej sociálnej alebo majetkovej situácii, medzi neprispôsobivé osoby, a teda sú takýmto spôsobom zvýhodnené, ak to tak môžem povedať? Za ďalšie, čo pokladám takisto za ústavný problém, za ďalšiu skutočnosť pokladám vlastne sankciu, ktorú obsahuje tento predložený návrh zákona. Predkladatelia používajú termín vlastne „vyhostenie“. Osoba, ktorá je neprispôsobivá, môže byť vyhostená na základe istého procesného postupu, nie je teraz podstatné, vyhostená z miesta svojho trvalého pobytu, teda zo svojho bydliska, ale nehovoríme napríklad, že kam. Inými slovami, tá osoba sa vlastne stane bezdomovec. My ju chceme niekde vyhostiť, ale nehovoríme na ako dlho a nehovoríme kam. Tu zase, samozrejme, musím sa zamýšľať, či uvedený nápad môže byť v súlade s ústavou garantovaným právom slobody pobytu a pohybu, ako ju pozná čl. 23 ústavy a, samozrejme, aj ako ju pozná Európsky dohovor o základných právach a slobodách. Mohli by sme argumentovať, a tam, samozrejme, buďme ale veľmi opatrní, že, samozrejme, aj do slobody pohybu a pobytu sa dá zasiahnuť. Dá sa zasiahnuť pri splnení istých podmienok. Samozrejme, prvá podmienka materiálna je, že to musí byť zákonom, návrh zákona mám pred sebou. Tie ďalšie podmienky sú, že vlastne tie slobody, teda táto sloboda pobytu môže byť obmedzená alebo môže byť do nej zasiahnuté, ak je to nevyhnutné pre bezpečnosť štátu, udržanie verejného poriadku, ochrany zdravia alebo ochrany slobody práv iných osôb, prípadne vo vymedzených územiach v záujme ochrany prírody. No, ale zasa tu musím upozorniť na to, že ak je to nevyhnutné. A tu zase, samozrejme, musíme brať na zreteľ to, ako sa v demokratickom a právnom štáte vyhodnocuje tento test nevyhnutnosti a čo všetko sa musí splniť na to, aby sme mohli povedať, že skutočne zákonom môžme do tohto ústavného práva zasiahnuť. Nebudem, mám prichystané viaceré rozhodnutia Ústavného súdu, ktoré to bližšie špecifikujú, ale zjednoduším to. O nevyhnutnosti môžme hovoriť vtedy, ak ten cieľ nie je možné dosiahnuť ináč. Čiže otázka môže stáť, nie je možné v dnešnej spoločnosti na Slovensku dosiahnuť ochranu majetku ináč než vyhostením tej divnej kategórie neprispôsobivých osôb? Samozrejme, moja odpoveď je, že to možné je, a teda že tento zásah a to, čo sa navrhuje, nie je nevyhnutným zásahom, a tým pádom je to niečo, čo podľa môjho názoru nemôže byť označené za v súlade so základným zákonom, ale zároveň aj s medzinárodnými záväzkami Slovenskej republiky. Ak by som mal teda svoje vystúpenie skrátiť, pretože nechcem venovať, nechcem otravovať ctenú snemovňu citátmi právnych predpisov a ich výkladov, tak ešte upozorním na dve ďalšie otázky, ktoré pri čítaní predloženého návrhu zákona musia podľa môjho názoru človeka napadnúť. Sankcia „vykázanie“ neprispôsobivej osoby. Predkladatelia sa nezaoberajú vlastne tým, či táto sankcia má charaktery trestnoprávnej sankcie alebo či je to sankcia, ktorá má iný charakter. Ja ale teda dospievam k presvedčeniu, že práve tým, že prepájajú predkladatelia svoj návrh s novelou zákona o Policajnom zbore, kde vlastne vkladajú jedno nové ustanovenie, zaraďujú túto sankciu vlastne do oblasti trestného práva, čiže jedná sa o sankciu, ktorá má trestnoprávny charakter. Ale potom sa zasa musím opýtať na niečo iné, a to je, ako je to vlastne alebo ako by to malo byť s čl. 50 ústavy, ktorý hovorí o tom, že nikoho nemožno vlastne dvakrát stíhať za čin, za ktorý bol právoplatne odsúdený. Pretože v tej definícii tej neprispôsobivej osoby, v tej časti, ktorá vlastne vypočítava, čoho všetkého sa mala tá osoba dopustiť v minulosti, tak, samozrejme, musíme vychádzať z toho, že spáchala trestný čin a bola v minulosti za ten trestný čin aj odsúdená. A teraz sa musím pýtať, či vyhostenie, ktoré má charakter trestnej sankcie, neni vlastne ďalšie potrestanie. Samozrejme, moja odpoveď je, že s veľkou pravdepodobnosťou tak je, a preto mám aj problém so zákazom dvojitého potrestania, tak ako ho definuje vlastne Ústava Slovenskej republiky. Nuž, ale na záver ešte jedna vec. Dovoľte mi poukázať na tú skutočnosť, že vlastne tento predložený návrh zákona hovorí, ako som spomínal, počíta teda s tým vykázaním. Nedáva nám ale odpoveď, dokedy a ako sa vlastne zistí, že je potrebné, že je nevyhnutné vykázanie. S týmto sa vôbec nepracuje, a tak sa zdá, ako keby vlastne tá sankcia, ktorá sa navrhuje, bola tiež vlastne, počítalo sa s ňou ako s časovo neobmedzenou. Ale to je to najmenej. Tie prvé výhrady, ktoré som uviedol, pokladám za oveľa vážnejšie a oveľa dôležitejšie. Samozrejme, nebudem vás teraz zdržovať, ctené dámy a páni, s ďalšími otázkami, ktoré prináša tento návrh zákona, s jeho ďalšími nedostatkami, pretože nedáva odpoveď napríklad, či by sa malo pristupovať rovnako k mladistvým osobám alebo k osobám, ktoré už nie sú blízke veku mladistvému. Vôbec sa nezaoberáme tým, že ako sa bude počítať sumár tých trestných činov a priestupkov v prípade, že na niektoré z nich sa napríklad už bude vzťahovať buď zaniklá trestná zodpovednosť, alebo sa na ne vzťahuje amnestia a ďalšie veci. Čiže z môjho pohľadu je tam množstvo právnych nedokonalostí, ale hlavne tam vidím minimálne tri zásadné ústavné problémy. Nuž, a preto mi dovoľte hneď teraz konštatovať, že ja nebudem môcť podporiť prerokovanie tohto návrhu v druhom čítaní, pretože by som konal v rozpore so svojím vedomím a svedomím právne vzdelaného človeka. Ďakujem vám pekne za pozornosť.