J. Figeľ, poslanec: (2003-04-10):
Naozaj, pred 54 rokmi v apríli 1949, vtedy ako odpoveď na hrozbu pred agresiou zo strany komunizmu a pre hrozbu neslobody v Európe vzniká odpoveď v podobe Marshallovho plánu, ktorý mal vojenské rameno a hospodárske rameno. To vojenské sa nazýva Severoatlantická aliancia, dodnes existuje a prináša svoje ovocie. To druhé je Organizácia pre európsku ekonomickú spoluprácu, dnes oveľa širšia Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj, ktorej sme už členmi od decembra 2000. Slovensko vtedy ako súčasť Česko-slovenskej republiky už pod vládou Klementa Gottwalda sa, samozrejme, nemohlo slobodne rozhodnúť a pripojiť, pretože sloboda odtiaľto odišla. Za celé obdobie až do roku 1989 NATO ukázalo svoju opodstatnenosť, dokázalo vlastne zvíťaziť v studenej vojne, rozšíriť sa z 12 zakladateľských štátov na 16, potvrdilo svoj význam ako aliancia slobodných, demokratických krajín s konsenzuálnym rozhodovaním. Nik si netrúfol na toto spoločenstvo a je to jeho charakteristika aj v týchto rokoch. Takže NATO nestratilo svoj význam ani po rozpade Varšavskej zmluvy v roku 1991. Vzniklo pred ňou, prežilo ju, pretože je založené na niečom inom než nejakom odpore voči inému bloku. Je založené naozaj na hodnotách, ktoré prežili a prežijú, slobode, demokracii, zákonnosti, solidarite. Je to v dnešnom svete najefektívnejšia obranná aliancia demokratických krajín. Po roku 1989 dochádza k zmene stratégie, k adaptácii na nové podmienky, čo je jav potrebný a aj dnes prítomný v aliancii. Naši susedia v roku 1997 boli pozvaní rozšíriť jej rady. Slovensko vtedy pozvané nebolo. To len potvrdzuje, že aliancia je politicko-vojenskou organizáciou, nie naopak. Jej význam je evidentný pre zúčastnené krajiny. Môžeme ho pozorovať v mnohých dimenziách. Je evidentný aj v troch vyšehradských krajinách okolo nás. Som presvedčený, že tak postupujú aj dnešní kandidáti, medzi nimi Slovensko. Nikto nevstupuje preto, aby strácal, ale aby získaval a prispieval do spoločenstva. A takto zmýšľajú aj tí, ktorí sa hlásia za nami do tejto aliancie. Nechcem ich zatiaľ menovať, ale dvere do aliancie by mali zostať otvorené a Slovensko to bude podporovať. Význam vstupu do aliancie je pre Slovensko podobný. Stabilita u nás, stabilita v strednej Európe, v Európe ako celku, v euroatlantickom priestore. A zo stability vyplýva bezpečnosť, ktorá je predpokladom a podmienkou na pokojný rozvoj. A rozvoj je základom pre prosperitu, po ktorej všetci voláme aj dnes v tejto sále. Už príprava Slovenska na členstvo od roku 1999 v rámci projektu alebo programu PRENAME, pri ktorom som mal možnosť byť súčasťou, ale aj členstvo od roku 2004 budú mať výrazný vplyv na reformu ozbrojených síl, na krízový manažment tohto štátu, aby bol modernejší, efektívnejší, na ochranu utajovaných skutočností cez bezpečnostné previerky osôb, firiem a ďalšie záležitosti. Prinesie to určite viac poriadku v ozbrojených silách, spravodajských službách, štátnej službe, doma i v zahraničí. Slovensku, ako som včera spomínal, viac poriadku, transparentnosti a menej korupcie prospeje, tak ako každej demokracii. Po druhé, čím si vysvetľovať pokles podpory pre vstup do aliancie vo verejnosti? Nie je to dobrým javom, pretože strategické záujmy krajiny by mali byť podporované verejnosťou, nakoniec Slovensko dlhodobo, ako každá slobodná krajina, bude patriť tam a bude také, aká bude väčšina z nás. Myslím, že tých dôvodov je viacero a jedným z nich je, žiaľ, aj spájanie úsilia o členstvo s podporou vojenského riešenia irackej krízy. Dnes už to nezaznieva, ale v predchádzajúcich mesiacoch to zaznelo opakovane aj v tejto sále vo februári, keď sme rokovali o žiadosti vlády Spojených štátov o prípadnú podporu pri operácii v Iraku. Často sa zjednodušene prirovnáva vojna v Juhoslávii k vojne, ktorá sa skončila v Iraku. Niektorí hovoria, že NATO musí chrániť Spojené štáty a Britániu pri irackej kríze, aj dnes to zaznelo. Iní, že Slovensko bude členstvom v NATO zavlečené do konfliktov mimo Európy. Nedá sa s tým súhlasiť, pretože jedno aj druhé, aj tretie nie je pravdivé o Severoatlantickej aliancii. Kríza v Kosove a odpoveď na ňu bola odpoveďou na urgentnú a rozsiahlu humanitárnu krízu, ktorá hrozila ďalšou destabilizáciou celého regiónu. Vtedy aliancia a Európska únia konala jednotne, aktívne. Susedia podporovali tieto riešenia. Kríza v Iraku bola a je o odzbrojení režimu. Mala toto zadanie. NATO a Európska únia zostali na tejto téme rozdelené, nezaangažované ako celok. Susedia väčšinovo boli proti vojenskému riešeniu. A práve pri Iraku bolo evidentné, ako vážne je konsenzuálne rozhodovanie v aliancii. To znamená, riešenie sa hľadá tak, že s ním musia súhlasiť všetci. Ak nie, tak aliancia nekoná. Chcem na záver povedať asi toľko, že Slovensko naozaj nevstupuje do aliancie preto, aby sa pridávalo k jeho jednotlivým členom, aby ju nejako rozdeľovalo, ale preto, aby bolo spojencom všetkých a aby aj to od všetkých mohlo očakávať. Chceme nielen realizovať politiku aliancie, ale my ju ideme a máme spoluvytvárať. A rozšírenie Európskej únie aj aliancie, pretože sa k nim hlásime a pretože na jar budúceho roku by sme mali byť plnoprávnymi členmi obidvoch, nemá znamenať menej efektívnosti alebo jednoty v obidvoch inštitúciách a organizáciách. Nie oslabenie únie a aliancie, ale naopak. Viac Európy, viac euroatlantickej spolupráce, viac súdržnosti medzi zjednotenou Európou, Spojenými štátmi a Kanadou. Severoatlantická zmluva je naozaj dobrá zmluva. 54 rokov je v platnosti, nepotrebovala žiadne aktualizácie, žiadne dodatky. Jej 14 článkov plne postačuje aj bez zmeny. Táto zmluva a slovenské prihlásenie sa k nej spolu s ostatnými krajinami je potvrdením, že v Európe už nemôže prísť k ďalšiemu Mníchovu alebo k ďalšej Jalte. Som presvedčený, že je to dobrá zmluva aj pre Slovensko, preto sa k nej hlásim a preto očakávam, že aj táto snemovňa po vystúpeniach väčšiny, nielen za kluby, ale aj za jednotlivé názorové skupiny, túto zmluvu podporí a Slovensko k nej pristúpi. Ďakujem pekne. (Potlesk.)