Karas, Viliam , minister spravodlivosti SR (2022-09-30):
Veľmi pekne ďakujem za slovo. V prvom rade mi dovoľte veľmi pekne poďakovať všetkým, ktorí prispeli k tomuto návrhu zákona od počiatku. Vraciam sa ešte pred jeho návrh aj sa vraciam k tej diskusii, aj konferencii, ktorá tuto bola na pôde Národnej rady, chcem poďakovať všetkým mimovládnym organizáciám, všetkým, aj tých, ktorých v návrhu dnes ešte nie reflektované, ale chcem im poďakovať, robia kus roboty, kus roboty aj pompod... a robia aj podporu aj ministerstvu, aj vôbec štátu pri riešení týchto otázok, čiže tu treba jasne to pomenovať a poďakovať im za ich činnosť, na druhej strane chcem ich vyzvať, aby chápali, že aj keď vidia partikulárny cieľ a partikulárny záujem, nie je možné z partikulárnych cieľov vyhodnocovať celkovú situáciu a je to práve zodpovednosť Národnej rady, čo si, čo, čo je vlastne zodpovednosť vaša, a tým sa aj k vám obraciam. Tiež ďakujem pánovi Luciakovi aj za tie, za ten pozmeňovák, s ním súhlasíme, vylepšil a posunul ďalej túto legislatívnu normu, tak aby nespôsobovala zbytočné legislatívnotechnické otázky a problémy. Vo vzťahu k tejto dišpute, ktorá tu prebehla, a týmto názorom osobne aj pánu Baránikovi ďakujem za ten jeho vstup v tom zmysle, že adresuje správne otázku k súdom a k výkonu súdnictva vo vzťahu k poručenskej agende, ale tam je jedna veľká poznámka, nie sú veci jednoduché vo vzťahu (povedané so smiechom) aj k poručenskej agende, je to jedna z najťažších agend, ktorú sudcovia majú, verte mi, že viem, o čom hovorím, komunikujem so sudcami, sám som z právnej praxe. Tam žiaden prípad nie je čierno-biely, česť výnimkám, pán poslanec niektoré indikoval tam, v zásade ten sudca – v úvodzovkách – je rád, ak má jasný dôkaz, má jasný podklad, tam to rozhodnutie je potom jednoznačné, nemusí otáľať, nemá dôvod pochybovať, ale veci väčšinou takto čierno-biele nie sú v živote. Čiže vo vzťahu k tomu, čo pán poslanec Baránik adresoval, tam chcem len povedať, že jednoducho jednou z mojich v krátkom čase, ktorý budem mať, priorít, bude podporiť práve, práve celú vec metodiky a vôbec podpory komunikácie, lebo napríklad čo ja veľmi oceňujem aj v tej vašej diskusii, tu čo prebiehala, že naozaj vecne adresovala problémy praxe, že jednoducho je vecná, nie je ideologizovaná, čiže aj tá argumentácia právna, aj tá bitka, je to skôr právna hantírka. Ja si napríklad myslím, že táto veta ako taká je celá legislatívne zlá vo vzťahu k tomu, či má byť, nemá byť na ťarchu. Veď to, to je absurdné! Veď, veď dôkaz sudca má posudzovať voľným hodnotením, posudzovať stav, aký je, a jednoducho aby legislatívec, aby zákonodarca určoval, čo má a nemá byť na ťarchu. je absurdné k princípu samému, samého, lebo pretože jednoducho my, my máme najlepší záujem dieťaťa, ten je cieľom ochrany aj spoločenskej, a to sú, o tom nikto tu z nás nepochybuje a už sa len potom bavíme o tom, ako v tom-ktorom prípade, ale ak my si myslíme, akože zákonom kazuisticky obsiahneme každý jeden prípad v praxi a vychýlime, ako ten sudca má v ktorom prípade a kde a čo má dať na ťarchu a čo nemá, je podľa môjho názoru absurdné, pretože tým mu zväzujeme tak ruky, že on je v zásade automatom neslobodným, a tak sudca nemá rozhodovať. Jednoducho sudca má rozhodovať na základe čo najlepšieho dôkazného zistenia stavu, samozrejme, pri týchto, poručenskej agende sú to dni, hej, sú to dni, máte skreslenú informáciu, sofistikuje sa nám právna prax, to treba povedať, preto sme aj, je taká vecná diskusia, lebo sa sofistikuje. Čo myslím pod tým pojmom? Myslím pod tým pojmom to, že jednoducho už sú celé metodiky a akcelerácie, ako pripraviť stav tak, aby sa navodil, že ten sudca má ešte horšiu situáciu, pretože musí ešte očisťovať aj to, že čo je v tom sofistikované, kde sú kreované veci vopred a tak ďalej. Čiže s tým všetkým sa on borí. Čiže vrátim sa, aby som nebol dlhý. Jednoducho čo si ja myslím, že bez ohľadu na to, na túto vetu, na tejto vete to nestojí, princíp je gestor, ako ministerstvo spravodlivosti vychádza zo zásady rovnosti týchto foriem starostlivosti, myslíme si, že, že ja osobne si myslím, že aj vzťahu k tej pripomienke advokátskej komory, ja jej rozumiem, rozumiem a veď, veď poznám tú pripomienku, ona len vychádza z toho, že, že, že jednoducho reflektuje, situácia, chce niečo nahrádzať legislatívne, ale všeobecný prístup vždycky v môj aj v komore, aj vždy bude, že zákony nemajú ísť úplne do detailu, skôr majú vytvárať priestor, rámce a hranice a posudzovanie dôkaznej situácie nemá riešiť zákon, hej, to proste má riešiť sudca. A ak to nezvláda, treba, treba mu pomôcť, treba urobiť podporné mechanizmy, máme diskusiu o Cocheme, dlhé roky beží, súčasťou sme boli aj my a chcem, aby tieto veci ďalej išli. Čiže inými slovami, na tejto jednej vete sa to nerieši. Myslím, že je legislatívnotechnicky nesprávne, aby vôbec zákon takto detailne riešil otázku rozhodovania súdu. Ak máme problém, pán Baránik, so súdmi, čo si nemyslím, my sa jednoducho posúvame zásadne ďalej, ale, ale chápem aj, ale posúvame sa, to nebavme sa, že nie, hej. Aj, aj vďaka vám, hej. Čiže jednoducho tu len treba urobiť potom to, že treba urobiť podporu. Ten sudca sám má limitovaný čas, limitované dáta, nemá podporný personál, nemá okruh dôvery tých, ktorí sú akreditovaní, aby mu jednoducho dávali správne podklady. Čiže potom čo chceme od neho? Ako má rozhodnúť kvalitne? Hej. Čiže tam, ak by som ja, adresoval viac energie a zákon by som limitoval viac do, do, do väčšej, väčšej voľnosti. Takže aj tak si myslím, že celkovo je zákon posunom pri ochrane maloletého, čiže žiadam Národnú radu o podporu. Ďakujem.