I. Šimko, poslanec: (2004-11-30):
O podstate európskej integrácie sa začalo s veľkou naliehavosťou diskutovať pri príprave ústavnej zmluvy. Bola tu ambícia, hlavne v preambule, vymedziť čosi viac než iba mechanizmy fungovania inštitúcií. Táto diskusia nás na Slovensku na pôde nášho stánku demokracie ešte čaká a teším sa na ňu. Treba však už teraz povedať, že základná koncepcia ústavnej zmluvy v prijatom texte od ambície hľadať to hlbšie, čo spája európske národy do projektu politickej Únie, ustúpila. Urobila kompromis s technokratmi. Vtedy, keď sa začalo hovoriť o hlbších pohnútkach, vtedy, keď sa začalo diskutovať o téze, že Európu v jej rôznosti spájajú kultúrne a náboženské tradície a predovšetkým z nich vychádzajúci zjednocujúci vzťah voči ľudskému životu, spoločnosti a zodpovednosť za ňu. Vzťah, ktorý tu v Európe jestvuje, ale – a to je práve významné konštatovať – inde v iných kultúrnocivilizačných oblastiach je iný, práve vtedy sa diskusia o ústavnej zmluve preľakla a cúvla. Ponúkla frázy, hladké konštatovania, ktoré síce nikoho neurazia, nikoho sa nedotknú, ale zároveň ani nehovoria o tom, prečo je Európa práve tým špecifickým spoločenstvom, ktoré spája aj čosi hlbšie a čoby azda mohlo byť aj trvácnejšie než trh a možno jedným smerom otočené kanóny. Ústavná zmluva nedáva jasnú odpoveď na to, kde sú hranice Európskej únie, ani tie geografické a ani tie hlbšie – hodnotové. Tieto otázky však existujú. Ak sa neotvárajú pri koncipovaní štruktúr Únie, prináša ich život. Diskusia o začiatku prístupových rokovaní s Tureckom ich nastolila veľmi naliehavo. Je zrejmé, že Turecko je v niečom odlišnejšie od ostatných európskych národov, než sú vzájomné odlišnosti medzi nimi. Narážame tu na otázku, čo robí Európu Európou a čo je hranicou, za ktorou už Európa nie je. Wolfgang Schäuble, špičkový predstaviteľ nemeckej CDU, v najnovšom čísle časopisu Forreign Affairs píše, citujem: „Ak sú Európania niečím vinní, tak tým, že príliš dlho odkladali diskusiu o definitívnych hraniciach rozširovania Európskej únie a o tom, čo je európskou identitou. Mnohí sa obávali, že takáto diskusia vzbudí dojem, že Európa zatvára dvere krajinám na svojich hraniciach. Táto debata je napriek tomu však neodvratná. Európska únia je predovšetkým európska. Hoci by Austrália alebo Japonsko mohli naplniť kritériá pre vstup, nikto ich nenavrhuje za potenciálnych členov Únie. Podobne krajiny ako Turecko a Rusko iba sčasti zdieľajú európske dedičstvo a i geografickú polohu, sčasti však určite nie.“ Koniec citátu. A tu sa dostávame k podstate. Čo spája európske národy do takého jedinečného projektu, akým je Európska únia? Ak je to ekonomický záujem, tak sa v dnešnom globalizujúcom sa svete už hranice vymedziť nedajú. Potom sa však nevzdávajme našej národnej zvrchovanosti tam, kde už o ekonomiku nejde. Ale ekonomické záujmy nie sú v poradí dôležitosti na prvom mieste. V dnešnom svete, tak ako neraz v minulosti, teraz však oveľa globálnejšie ide naďalej o prežitie. Účinné prostriedky ničenia, fanatizmus, rýchle prekonávanie vzdialeností vytvárajú úplne nové ohrozenia života na Zemi. Dnešný konflikt s militantným islamom, ale aj zárodky iných konfliktov vo svete majú oveľa menej čitateľný politický i geografický rámec. Militantný islam sníva o veľkej islamskej ríši siahajúcej od Atlantického oceánu až po Himaláje a Indický a Tichý oceán. Všade tam, kde raz vstúpila noha potomkov Prorokových, by sa mal rozprestierať veľký kalifát. Tí, čo tomu bránia, sú jeho nepriateľmi. Predovšetkým neislamské štáty a ich bašta USA. Ale aj režimy s umierneným islamom sú prekážkou napĺňania tohto veľkého politického sna. Preto možno konštatovať, že i tieto islamské štáty s nefundamentalistickými režimami sú dozaista strategickými spojencami ostatného sveta. Ale nesmieme zatvárať oči pred tým, že aj v tzv. prozápadných islamských štátoch je stále rastúca sieť islamských škôl, kam po vyučovaní v neutrálnej štátnej škole chodia milióny islamských chlapcov pripravujúcich sa na džihád. Henry Kissinger píše, že vo svete v súčasnosti prebieha vojna bez frontových línií. Terorizmus je iba nástrojom politiky. Áno, v tomto je Turecko významným strategickým spojencom Západu. Nepochybné úsilie Tureckej štátnej politiky demokratizovať život v krajine, zavádzať reformy v ekonomike, dbať viac na dodržiavanie ľudských práv, toto všetko značí, že pre Európsku úniu je Turecko nesmierne dôležité. V bezpečnostnom kontexte je však zásadne dôležitý aj Izrael, Egypt a viaceré ďalšie štáty severnej Afriky a Blízkeho i Stredného východu. Nikto však neočakáva, že nevyhnutná spolupráca v bezpečnostnej oblasti bude dôvodom na úvahy o ich členstve v Európskej únii. Diskusia o preambule ústavnej zmluvy bez ohľadu na jej výsledok bola rozhodne užitočná. Návrh, aby obsahovala zmienku o Bohu, zakotvenie kresťanských tradícií popri antickom dedičstve a novovekom humanistickom učení, vyvolal polemiku, ktorá prinajmenej potvrdila, že Európa tieto otázky berie vážne. A to i napriek tomu, že sme my, čo sme si to veľmi želali, túto bitku predbežne prehrali. Len pre zaujímavosť – Amerika je iná. Nikoho nezaráža, že na každej bankovke amerického dolára je spomínaný Boh. Európu diskusia o Bohu stále elektrizuje. A pritom neprekvapuje nástojčivosť tých, čo sa otvorene ku kresťanstvu hlásia. Pozoruhodné je, že rovnako, možno ešte viac zanietení sú aj tí, čo takúto tézu v ústave mať nechcú. Skutočným neveriacim, takým, akých je nepochybne mnoho užívateľov amerických dolárov, by to bolo jedno. V zmienke o kresťanských tradíciách by mohli vidieť len slová, ornamenty v nadnesenom texte typickom pre preambulu. Európski kritici tejto tézy sa však proti nej postavili veľmi nástojčivo. Diskusia totiž podnietila vzplanutie vášnivého sporu medzi veriacimi kresťanmi a tými, čo sa ľakajú už len zmienky o kresťanstve ako povestný čert kríža. Novovekého sporu, ktorý okrem ostrej deliacej línie medzi jeho účastníkmi obsahuje jeden zaujímavý fakt. Pre jedných i pre druhých je kresťanstvo zásadne dôležité. Je rozbuškou, na ktorú tak alebo onak stále reagujeme. Niet lepšieho dôkazu o tom, že kresťanská tradícia je v Európe stále živá. Pre Turkov tento spor nie je ich vnútorným sporom. Pozorujú ho zvonka. Samozrejme, pre nich je kresťanstvo v tom lepšom prípade cudzie. Ja sa nebudem lacno pohoršovať nad tým, že sa turecký minister zahraničných vecí v diskusii ešte počas jej priebehu vyjadroval a po jej skončení vyjadril uspokojenie nad jej výsledkom. Veď inak veľmi ani nemohol. Chcem iba konštatovať, že Turecko bolo a je mimo vášní tejto európskej polemiky. Diskusia o kresťanských základoch, tradícii, o kresťanskom vzťahu k ľudskému životu a spoločnosti bola najhlbšou a najzanietenejšou diskusiou Konventu, pretože bola imanentne našou európskou diskusiou. Je to diskusia, ktorá bude bez ohľadu na text na papieri pokračovať. Okrem rozdielnych tradícií, histórie a hodnotového základu Turecka voči Európe zvyknú sa uvádzať i dva významné parametre, ktoré majú pre rozhodovanie dôležitý praktický dosah a tu už odzneli. Sú to demografické a geografické ukazovatele. Turecko má 70 mil. obyvateľov a po Nemecku by sa v prípade vstupu do Európskej únie stalo druhým najľudnatejším kontinentálnym členom Únie. Na rozdiel od zvyšku Európy však vývoj pôrodnosti v Turecku vedie k prognóze, že už v roku 2030 by táto krajina mala mať až 90 mil. obyvateľov. To sa, samozrejme, v prípade členstva premietne aj do počtu poslancov v Európskom parlamente a v zastúpení Turecka v ďalších európskych inštitúciách. Je potrebné si jasne uvedomiť, že Turecko po vstupe do Únie získa zásadné slovo pri vytváraní blokačnej menšiny odvodenej od počtu obyvateľov. Turecko sa tak stane jedným z najdôležitejších hráčov pri vytváraní spoločnej európskej politiky. Druhý fyzikálny parameter je geografia. Začlenením celého tureckého územia do Európskej únie sa jej susedmi stanú štáty ako Irán, Irak či Sýria. Ak si uvedomíme, že vo vnútri Únie sa postupne odstraňujú hranice, že sa umožňuje voľný pohyb občanov Únie, ale i tých, ktorí do nej preniknú, tak sa táto geografická otázka stáva i významnou bezpečnostnou otázkou. Diskusia o možnom vstupe Turecka do Európskej únie nie je, žiaľ, veľmi poctivá. Trvá už roky. Akoby mnohí politici počítali s tým, že budú vyzerať i v Turecku dobre, ak sa prihlásia k vstupu tejto krajiny do Únie, ale pritom tento vstup budú viazať na podmienky, ktoré v dohľadnej budúcnosti Turecko aj tak nenaplní. To zase aby vyzerali dobre pred svojimi voličmi doma. Toto nie je čestné ani voči Turecku, ale takýto postoj nie je čestný ani dovnútra Únie. Zdá sa mi, že tento postup iba pokračuje, síce na novej úrovni, ale v zásade bez kvalitatívnych zmien. Prístupové rokovania sa začnú, ale počíta sa, že potrvajú viac ako desať rokov. Zdá sa mi byť oveľa otvorenejšie a poctivejšie, keď sa vyjadrí predstava, ktorá zodpovedá práve dnešnej realite. V tomto mi je blízke stanovisko viacerých kresťanskodemokratických strán Európy – a o tom hovoril aj predseda parlamentu –, ktoré hovorí o privilegovanom partnerstve. Mimoriadne strategické postavenie Turecka, zásadné politické zmeny, to zodpovedá potrebe novo definovať vzťahy medzi Úniou a Tureckou republikou, a to už teraz. Na druhej strane naznačovať, že po desiatich rokoch bude Turecko súčasťou novej Európy, je podľa môjho názoru v tejto chvíli nenáležité. Myšlienka špecifického partnerstva najlepšie zodpovedá realite a nie je to napokon nič nové. Veď aj Severoatlantická aliancia po roku 1990 vytvorila podobný mechanizmus, a dokonca zložitejší. Partnerstvo k NATO sa pre niektoré štáty stalo akousi predsieňou, predstupňom pred vstupom do aliancie. Pre iné štáty, napríklad pre Rusko, má tento vzťah ambíciu byť dlhodobým. Je v záujme tak štátov aliancie, ako aj v záujme Ruska, aby ich vzťahy v oblasti medzinárodnej bezpečnosti boli na istej úrovni zmluvne definované, aby jestvovala platforma pre pravidelnú i krízovú komunikáciu a tomu zodpovedá práve takto koncipované privilegované partnerstvo Ruska a Severoatlantickej aliancie. Právne a politické štruktúry majú vtedy nádej na prežitie, vtedy sú naozaj užitočné, ak sa prispôsobujú životu, a nie naopak. A toto je v zásade podstata idey privilegovaného partnerstva k Európskej únii. Turecko je nepochybne mimoriadne významný partner, a to nielen ekonomicky a strategicky. Preto je v záujme tak Turecka, ako aj Európy, aby sa toto partnerstvo definovalo, vymedzilo a premietlo do právnych a politických mechanizmov už teraz, tak, aby to naozaj zodpovedalo realite. Nie plné členstvo, pretože to tejto realite nezodpovedá, nie ilúzie do ďalekej budúcnosti, ktoré sa dnes ľahko hovoria, pretože to už bude problémom budúcich generácií, ale treba si vysúkať rukávy a pustiť sa do toho, čo je v záujme oboch partnerov už dnes. Vo vedomí toho, že v niečom sa približujeme, v niečom sa zhodujeme a v niečom sme zas dosť podstatne rôzni. Za to sa predsa ani my, ani Turecko nemusíme hanbiť. A čo bude o desať, o dvadsať či päťdesiat rokov, o tom bude dobre rozhodovať vtedy, keď to bude aktuálne. Veď nikto nemôže vedieť, čo nám prinesie život. Možno to, v čom sa dnes líšime a čo dnes niekto v skrytosti, iní zas nahlas považujeme za dôležité, raz prekryje podstatne dôležitejšia zhoda v politicky i ľudsky významnejšej agende budúcnosti. Ale práve preto treba definovať to, čo je už teraz naším spoločným záujmom. Idea privilegovaného partnerstva pre Turecko necháva budúci vývoj otvorený. Nevytvára však ilúziu, ktorá dnes nie je podložená. Dáva však perspektívu vyrastajúcu zo skutočnosti. Z týchto dôvodov podporím návrh uznesenia, ktorý predložil predseda Národnej rady Slovenskej republiky. Dámy a páni, otcovia myšlienky veľkej Európy museli po dvoch krvavých svetových vojnách preukázať veľkú odvahu a statočnosť. Budúcnosť Európskej únie i po polstoročí vyžaduje nadviazať na takúto odhodlanosť. V búrkach dnešného sveta vnútorne pospájaného pradivami najrozličnejších sietí môže mať Európa veľký a blahodarný vplyv. Nesmie si však zakrývať oči predovšetkým pred základnými otázkami, ktoré ju samu vymedzujú. To znamená i pred tým, čím sa pri všetkej úcte k druhým Európa odlišuje od toho, čo už Európou nie je. Odvaha k takejto reflexii, k poctivému vymedzeniu, v čom sme rôzni vo vnútri a čím sa spoločne odlišujeme od ostatného sveta, nás privedie ku vnútornej pevnosti. Len takáto vnútorná sila nám umožní, aby sme prekonali zahľadenosť do seba, do čiastkových záujmov a dokázali byť aj veľkorysí. Vtedy i vo svojej rôznosti bude mať Európa, podobne ako kedysi antické Grécko, aj skutočný globálny vplyv. Vtedy bude môcť práve Európa nastoľovať i také hodnoty, ktoré ju presahujú, ktoré sú všeľudské. Vtedy bude môcť ponúknuť étos rešpektovania rôznych hodnotových tradícií. Nie ich stierania, zahmlievania, zatvárania očí pred tým, že sú rôzne. Naliehavou úlohou blízkej budúcnosti je ich uznanie a hľadanie toho, aby sme s nimi dokázali žiť. Toto je základom pre pokoj na Zemi. Som presvedčený, že tí, čo sa o toto budú poctivo usilovať, budú robiť tú najlepšiu politiku pre tento i budúci svet. Lebo stále platí to, čo pred dvetisíc rokmi zaznelo dávno na Galilejskej hore: „Blažení sú tvorcovia pokoja.“ Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)