Rafaj, Rafael, poslanec NR SR (2011-02-01):
Takže tá námietka pána prezidenta v oblasti namietnutia fakultatívnosti udeľovania pokút, ktoré sú vlastne až druhou poistkou po predchádzajúcom upozornení, ak si navyše uvedomíme, že zákonodarca stanovil priam hraničné situácie, keď je ohrozený život, bezpečnosť, zdravie občanov alebo majetok občanov, to sú všetko hraničné situácie. To je priam vojnový stav alebo katastrofa, kedy za porušenie môže byť udelená sankcia. Takže hovoríme naozaj o výnimočnej situácii, ktorú si nikto neželáme zažiť. A ešte napriek tomu, ak v takejto hraničnej situácii niekto by porušil štátny jazyk, čo si neviem ani predstaviť, pretože tým je narušené ďalšie ústavné právo predovšetkým štátotvorného národa, ktorý žije na tzv. jazykovo zmiešanom území, a to je právo na informácie, a to nehovoríme o tých dôležitých informáciách. Čiže som za to, že fakultatívnosť má byť zmenená na obligatórnosť. A nie je to nič výnimočné, pretože poľský jazykový zákon alebo francúzsky jazykový zákon obsahujú sankcie, dokonca francúzsky aj trestnoprávne. Chcel by som vás upozorniť na podporné stanovisko, ktoré obsahuje list Slovákov z južného Slovenska, kde som si len pár citácií dovolil zvýrazniť, kde sa sťažujú. Citujem: „Trend diskriminácie Slovákov na juhu Slovenska“, ktorý podľa adresátov tohto listu naďalej pokračuje a majú za to, že aj dokonca táto „možnosť fakultatívnosti rozhodovania ministerstva kultúry ako orgánu štátnej správy povereného pri sankciách ešte ďalej posilní túto diskrimináciu.“ My nemôžme brať na ľahkú váhu aj postoj Slovákov, ktorí žijú na juhu Slovenska a majú záujem spolunažívať, ale tak, aby neboli ich práva na informácie, ich práva na slobodu prejavu a komunikáciu zúžené alebo dokonca odobrané. Takže pán prezident veľmi správne vystihol, že aj fakultatívnosť pri udeľovaní pokút môže zhoršiť situáciu časti obyvateľstva a zákony by sme mali prijímať tak, aby boli adresované väčšine bez akejkoľvek diskriminácie. Slováci z juhu ďalej poukazujú, a mohli by doplniť pána prezidenta v argumentoch, že práve alebo cez orgány verejnej správy nemôžu nájsť uplatnenie predovšetkým v správe vecí verejných. Opäť to je jedno z ústavných práv, ktoré garantuje ústava. Každý má právo zúčastňovať sa na správe vecí verejných. Mám za to, že tento zákon znemožňuje výkon práv časti obyvateľstva na správe vecí verejných, pretože už aj komunikácia v menšinovom jazyku je možná pri rokovaniach samosprávy, čo doteraz nebolo. Títo ľudia píšu, že majú záujem sa aktívne zúčastňovať na správe svojej obce, ale tento zákon im to neumožňuje a dokonca im to ešte viac zhorší. Toto sú naozaj vážne argumenty, pokiaľ nechceme prijímať zákony len pre zákony, ale zákony pre ľudí. A najhoršie, čo by sme mohli urobiť, je zrejme, ak prijmeme nejakú normu tak, že chceme polepšiť alebo vyjsť v ústrety časti obyvateľstva, ale súčasne tým poškodíme druhú časť obyvateľstva. Bohužiaľ, mám za to, že zákonodarca v tej koncepcii paragrafového znenia nenašiel túto rovnováhu a je tam množstvo ďalších nielen, nielen kolízií v oblasti ľudských práv, ale aj kolízií napríklad s aplikáciou a výkladom zákona. Tieto pripomienky obsahoval, ak si spomínate, aj pripomienky teda legislatívneho odboru Národnej rady Slovenskej republiky. Prirodzene, že musíme posunúť aj dobu účinnosti. Mám pocit, že ako keby ste ani nepredpokladali, že prezident môže vrátiť návrh zákona, a nechápem, prečo sme sa tak ponáhľali aj s takou priam natesno šitou dobou účinnosti. Bolo predsa zrejmé, že tento zákon, ktorý vzbudil toľko pozornosti a diskusie, bude opätovne prerokovaný. Ja by som chcel na záver však položiť zásadné otázky aj pánovi ministrovi, pretože tento zákon je dokonca v rozpore s inou normou, ktorú schválila vláda, kde SDKÚ a KDH bola vtedy pri moci, je to Koncepcia starostlivosti o štátny jazyk, kde je dokonca v kapitole III zadefinované ministerstvo kultúry ako subjekt štátnej správy, ktorý má inštitucionálne zabezpečiť starostlivosť o štátny jazyk. Ale prosím vás, veď my nemáme nijakú starostlivosť v zákone. My sme nechali § 2 iba v názve a vypustili sme presne ten odsek, ktorý o ochrane štátneho jazyka hovoril. Máme tu ďalšiu kolíziu medzi zákonom a desaťročnou Koncepciou starostlivosti o štátny jazyk. Takže buď táto vláda nech zruší koncepciu a povie, že už ďalej nemôže pokračovať v dlhodobej stratégii o ochrane štátneho jazyka, alebo nech to prispôsobí teda späť do nejakej budúcej novely. Prečítam: „V zastúpení štátu má dnes ministerstvo najvyššiu zodpovednosť za vypracovanie a realizáciu dlhodobej štátnej jazykovej politiky.“ Nijaká nie je, dámy a páni. Je tam len odvolávka na Slovenskú akadémiu vied, ktorá tak či tak sa musí starať o tzv. korpus slovenského jazyka, pretože každý jazyk je vo vývoji aj po lexikálnej stránke. Ja viem, dámy a páni, že vás mrle mrvia, pretože nepríjemne sa počúvajú tieto argumenty a už máme aj pred hlasovaním, ale, bohužiaľ, takáto je pravda. Slovensko nastúpilo schválením tohto zákona úplne, úplne nový trend. Odsunuli sme, dokonca nás predbehli také liberálne krajiny, ako sú škandinávske, kde je starostlivosť o štátny jazyk zverená špeciálnym vládnym inštitúciám, tzv. jazykovým radám. My sme spravili zo štátneho jazyka, dámy a páni, prepáčte mi, mŕtvolu. Štátny jazyk v podstate existuje len v názve konkrétneho zákona, ale obsahovo je už mŕtvy. Minimálne je v kóme a v tej zrejme zostane až do ďalšej novely. Takže za Slovenskú národnú stranu môžem povedať, že nemáme inú možnosť, než hlasovať za pripomienky prezidenta, ale principiálne hlboko nesúhlasíme s takýmto útokom a deštrukciou štátneho jazyka ako hlavného komunikačného rámca občanov Slovenskej republiky. Ďakujem za vašu pozornosť.