V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-05-20):
Prosím pána spravodajcu, aby zaujal miesto. Prosím pána ministra, aby sa dostavil do rokovacej miestnosti, zaujal svoje miesto. A zároveň žiadam pána poslanca Karola Džupu, aby pokračoval vo svojom vystúpení. Ďakujem vám, dámy poslankyne a páni a poslanci, za vaše porozumenie a dúfam, že na ďalšie rokovanie bude dostatok pokoja. Ďakujem. K. Džupa, poslanec: V prvej časti krátkeho vystúpenia, ktoré som mal možnosť začať, som chcel povedať jednu vec a zdôrazniť, ide o materiál, ktorý predkladá vláda Slovenskej republiky a za vládu ju obhajuje minister zdravotníctva. Hovorím to z dôvodu, že tento materiál nesie všetky znaky reforiem, ktoré vláda doteraz realizovala a parlament odsúhlasil. A usudzujem tak jednak z textu predložených šiestich zákonov vlády Slovenskej republiky a vychádzam tiež zo skutočnosti, že poznám publikačnú činnosť terajšieho ministra zdravotníctva s tým, že v mnohých prípadoch je text zákonov lepší, ako bola jeho publikačná činnosť, a v niektorých sa rozchádza s pôvodným textom svojich publikačných aktivít – a to som chcel zvýrazniť ako argument, že ide o materiál vlády Slovenskej republiky. V predchádzajúcich príspevkoch mojich kolegov z klubu boli vznesené výhrady, rozdelil by som ich do troch skupín. Boli to výhrady zásadné, ktoré prezentoval pán doktor Soboňa, poslanec Národnej rady, sú to argumenty podporné, časť z nich predniesol pán poslanec doktor Urbáni. A potom sú argumenty, niektoré odborné a organizačné, z ktorých sa budem vo svojom príspevku venovať práve tým, ktoré súvisia s predloženým zákonom alebo návrhom zákona o zdravotnej starostlivosti, službách súvisiacich s poskytovaním zdravotnej starostlivosti a o zmene a doplnení niektorých zákonov. Predtým však ešte jedna poznámka. Často sa aj na pôde tohto parlamentu, v médiách objavuje informácia, že nikto nepredložil lepší model transformácie slovenského zdravotníctva. Dovoľujem si poznamenať, že zatiaľ nikto z predstaviteľov vládnej koalície nepredložil lepší model transformácie. Nemôžem nespomenúť, že v rokoch 1992 a 1993 realizačný tím doktora Soboňu, vtedajšieho ministra zdravotníctva, predložil model transformácie zdravotníctva. Domnievam sa, na základe skúseností vtedy výkonného manažéra, dnes poslanca Národnej rady, že tento model, ak mám prejaviť určitú dávku pokory a skromnosti, je minimálne taký, ako si myslia predkladatelia o svojom návrhu, a som presvedčený, že bol v mnohých oblastiach lepší. Predovšetkým v súvislostiach, ktoré znamenajú dosah na obyvateľstvo, a v súvislostiach, ktoré znamenajú dosah na zdravotníckych pracovníkov. Čo sa týka pripomienok k textu predloženého návrhu zákona, v prvom rade treba povedať, že zo sústavy zdravotníckych zariadení Slovenskej republiky v kapitole Primárna starostlivosť tento zákon vypúšťa kategóriu gynekologickej primárnej starostlivosti a stomatologickej primárnej starostlivosti. Tento fakt znamená, že obidve kategórie, hlavne lekári sú preradení do sústavy špecializovanej ambulantnej starostlivosti. Môže to znieť alebo môže to vyznieť v prospech ich odbornej práce, ale zároveň prináša aj množstvo problémov a vytvára veľmi silný konkurenčný tlak, ktorý v konečnom dôsledku bude znamenať, a treba o tom rozprávať, že veľká časť – v tých pesimistických odhadoch až 30 % lekárov tejto starostlivosti – bude mať vážne existenčné problémy. Ďalej text tohto zákona nepozná termín lekárska služba prvej pomoci. Opäť je na zváženie, či je to progresívny krok, alebo je to záležitosť, ktorá prinesie problémy, zvlášť problémy ťažko alebo neriešiteľné. Za roky predchádzajúcich modelov organizácie slovenského zdravotníctva sa vžil inštitút lekárskej služby prvej pomoci. Z osobných skúseností viem, že tento inštitút nám mnohí závideli, pretože umožnil koncentrovať čas lekárov poskytujúcich lekársku službu prvej pomoci a rozložiť si aj svoj osobný voľný čas tak, že odslúžili takpovediac službu na pohotovosti raz za určitý čas v rámci mesačného rozpisu a relatívne to obdobie ostatné mohli využívať na regeneráciu svojich síl, na štúdium, na to, aby sa venovali rodine a iným záležitostiam. Naši občania prijali tento model a ambulancie lekárskej služby prvej pomoci zapracovali do systému svojej práce. Nebudem hovoriť o extrémnych situáciách, ktorou je povedzme náhla epidemiologická situácia, pretože z textu týchto zákonov je jasné, že je možné na základe zákonných prostriedkov vytvoriť situáciu akútnu a vtedy sa tieto ambulancie lekárskej prvej pomoci realizujú. Napriek tomu sa domnievam, že v tejto oblasti ide o krok späť, pretože ide na úkor diskomfortu pacienta a diskomfortu zdravotníckeho pracovníka. Ďalšiu poznámku si dovolím predniesť v súvislosti s § 11. Už tu odznelo, že je garantované právo výberu poskytovateľa zdravotnej starostlivosti. Aj § 11 v odseku 1 toto má zakomponované. V odseku 6 je to potvrdené, že každý má právo na výber poskytovateľa, je tam vymedzené, na koho sa to nevzťahuje, ale v odseku 7 sa píše, že právo na výber poskytovateľa sa nevzťahuje ani na osobu, ktorá je príslušníkom ozbrojených síl, Policajného zboru atď. Myslím si, že odsek 7 je v kontradikcii s odsekom 1 a umožňuje tento fakt, že je zakomponovaný, rôzne pohľady a rôzne následné vysvetlenia, výklady a konania. Ak by som to mal dať do tej absolútnej roviny, znamená to, že vytvárame zákonne priestor vytvárať elitné zoskupenia ľudí, čo by povedzme bolo obhájiteľné, ale z hľadiska praktického výkonu vytvárame možnosť, aby zdravotné poisťovne disponovali elitnými skupinami ľudí a elitou v tomto zmysle, myslím ľudí, ktorí sú v zamestnaneckom pomere, sú teda solventní a vzhľadom na príslušnosť k zložkám, ktoré sú vymenované v odseku 7, sú relatívne lacní pre zdravotné poisťovne. Tým vlastne sa naštartujú oveľa lepšie podmienky pre zdravotnú poisťovňu, ktorá ich bude mať poistených vo svojom zariadení. Ďalej z toho textu vyplýva, tak ako je to v bodoch a) až g), teoreticky prichádza do úvahy, že každý z týchto subjektov si môže vytvoriť vlastnú zdravotnú poisťovňu a obhospodarovať si svoj presne definovaný solventný počet poistencov, navyše nezaťažených o problém s vymáhaním poistného, pretože to vyplýva z povahy ich pracovnoprávneho vzťahu. Ak to však premietnem na podmienky Všeobecnej zdravotnej poisťovne, ktorá má byť garantom pre všetkých ostatných poskytovateľov, ale aj pre všetkých ostatných poistencov, v tom prípade vyňatie určitého počtu solventných poistencov výrazným spôsobom hendikepuje Všeobecnú zdravotnú poisťovňu, a to bez ohľadu na to, ako sa model transformácie tejto poisťovne bude vyvíjať ďalej. Tiež mám výhradu voči odseku 2, ktorý vymedzuje práva a povinnosti osôb pri poskytovaní zdravotnej starostlivosti, kde sa zakazuje diskriminácia a okruh osôb, ktoré sú tam menované, je presne definovaný. Domnievam sa, že do tejto skupiny patria aj osoby, ktoré by mohli byť diskriminované z dôvodov pohlavnej orientácie. Zásadnú výhradu mám k § 6, § 32, § 33 až 34, pretože hovoria o poučení a o informovanom súhlase. Každý z týchto paragrafov sám osebe je logický a na prvý pohľad neumožňuje dvojaký výklad. Vypočul som si argumentáciu, že tieto paragrafy boli koncipované v súlade s európskymi normami a európskym zákonom. Avšak ak dám do súvislosti medicínsky výskum s účasťou osoby nespôsobilej dať informovaný súhlas s paragrafom 32 a 6, teoreticky prichádza do úvahy situácia, že osoba nežiaduca z nejakého dôvodu spoločenského, ale aj politického sa môže týmto spôsobom dostať nielen do nemocnice, ale v zmysle riešenia výskumnej úlohy biomedicínskeho charakteru môže byť zaradená do tejto štúdie, začatá liečba a už v čase rozbehnutej liečby, povedzme počas pohotovostnej služby, počas soboty a nedele, teda už v čase rozbehnutej liečby príde rozhodnutie súdu, ktoré môže byť ovplyvnené práve povahou tejto rozbehnutej liečby. Obávam sa, že môže, aj keď, samozrejme, zákon nie je koncipovaný týmto spôsobom, aby navádzal k takejto činnosti. Súčasný text v § 6 a 32 a ďalších umožňuje špekuláciu, ktorá môže mať veľmi negatívne dosahy na ľudí, ktorých by niekto chcel týmto spôsobom umiestniť mimo osôb, ktoré sú spôsobilé dať informovaný súhlas na hospitalizáciu a liečbu. Ak sa máme zamýšľať nad tým, či súbor prednesených návrhov vlády Slovenskej republiky v súvislosti s transformáciou slovenského zdravotníctva posunieme do druhého čítania, alebo nie, chcem zároveň povedať, že ide predovšetkým o politické rozhodnutie. Veľkú váhu na tom majú aj odborné argumenty, organizačné. Ak som spomenul rok 1992 a 1993, aj ten dnešný, ktorý predchádzal predloženiu zákonov v Národnej rade, mi v mnohých aspektoch pripomína rok 1993. Aj vtedy sa na hlavu ministra zdravotníctva doktora Soboňu z každej strany ozývala kritika, ozývali výhrady, politikárčilo sa, bolo to obdobie plné nenávisti, osobných invektív a v tom je to obdobie približne totožné s tým, ktoré predchádzalo predloženiu zákonov z dielne ministerstva zdravotníctva, ktoré schválila vláda Slovenskej republiky. Napriek tomu som presvedčený, že všetci tí kritici, ktorí vtedy odsúdili reformu pána doktora Soboňu, z ktorých mnohí neskôr stáli v čele rezortu zdravotníctva, spôsobili štrnásťročný ťažký prepad v napredovaní transformácie slovenského zdravotníctva, ktorý sa odzrkadlil nielen v tom, že rezort začal zaostávať za ostatnými rezortmi, ale spôsobil aj to, že sa znížila úroveň poskytovania zdravotníckych služieb a že sa znížili podmienky poskytovateľov zdravotnej starostlivosti Slovenskej republiky. Viním všetkých tých, ktorí na tom niesli svoj diel za uvedený stav, a viním tým aj predchádzajúcu a terajšiu vládu, ktorá sa zásadným spôsobom k negatívnemu vývoju pričinila. Preto na záver vystúpenia ešte raz zdôrazním. Existuje alternatíva k predloženým návrhom zákonov, existuje alternatíva v podobe transformácie slovenského zdravotníctva, ktorú realizoval realizačný tím doktora Soboňu, je na občanoch Slovenskej republiky, akú si zvolia alternatívu. Chcem iba povedať, a to je aj moja povinnosť politika, že sme pripravení okamžite túto transformáciu realizovať zhruba v rozsahu, v akom bola započatá v rokoch 1992 a 1993, doplnenú o skúsenosť a vedomosti realizátorov tejto reformy. Ďakujem za pozornosť.