R. Rafaj, poslanec: (2008-04-08):
Hneď na začiatku som sa sám pýtal, akú charakteristiku by som dal tomuto zákonu. A spontánne ma napadlo nazvať ho otvoreným zákonom, otvorený preto, že ani po pozmeňujúcich návrhoch, ktoré, verím, budú prijaté a ktoré tento návrh pôvodný vycizelujú, nebude zabetónovaný, pretože mediálna sféra je azda najdynamickejšie sa rozvíjajúcou oblasťou, otvorený aj preto, lebo je otvorený novým trendom, no novým trendom v našej slovenskej realite, pretože toľko diskutované a polemizované právo na odpoveď je, ako už bolo povedané a zdôrazním to aj ja, v okolitých štátoch alebo vo vyspelej Európe, keď chcete, úplným štandardom. Takže niečomu sa otvárame. Oceňujem, že sa otvára tento zákona aj verejnosti, na ktorú, bohužiaľ, zabúdame. Veď aj my sme tu vlastne len nositeľmi názorov a moci verejnosti. Sme sprostredkovaní delegáti verejnej moci, aj keď niektorí z nás na to často zabúdajú, teda myslím tým zabúdanie na národ a verejnosť. No a, bohužiaľ, sa stane, že vydavatelia často zabudnú, pre koho sú tie noviny určené. A tým je verejnosť. Takže správa bude znieť, že otvárajú sa dvere verejnosti pri využívaní jej práva na informácie. Keď sme pri informáciách a slobode, spomeniem to, ony spolu súvisia naozaj. Nejde totiž len o slobodu prejavu alebo názoru. Ale v tých medzinárodných dokumentoch je veľmi jasne povedané, že ide o slobodu slova a informácií. Čiže ide aj o to mať právo byť informovaným a práve tu je ten posun moderný vnímania na slobodu prejavu a slova posúvajúci sa mierne, ale iste k verejnosti čiže k vyváženiu práv a povinností. Počuli sme o hriechoch. Ja som si tie hriechy aj podrobne prečítal. Hovoril o nich pán minister. Takže nebudem bližšie rozvádzať ani niekomu vyčítať, že si asi neprečítal kódex Slovenského syndikátu novinárov, pretože ten šiesty hriech je vlastne proti zneniu aktuálneho kódexu. Ale ja považujem za najväčší hriech samoľúbosť, ak si niekto myslí, že má akési božské poslanie byť jediným kompetentným šíriť slobodu a v prípade, že niekto namietne, aby túto slobodu šíril v kontexte so zodpovednosťou, tak ten, kto to namietne, je údajný nepriateľ. Takže ja, naopak, považujem tento zatiaľ nezverejnený ôsmy hriech za oveľa závažnejší, ako je tých vykonštruovaných sedem hriechov. A veľa sa tu hovorí o rôznych spoločensky historických kontextoch. Ja nebudem tak detailný ako kolega predo mnou, ale budem sa skôr venovať mediálnej obci. A len zosumarizujem isté javy, ktoré sú, povedzme, aktuálne a na ktoré má spoločnosť právo reagovať. Je pravdou, že existuje aj mediálna manipulácia. Hovorili ste už viacerí o tom. Je pravda, že médiá majú aj keď legitímny, ale podľa niektorých neuveriteľný dosah na verejnú mienku. Médiá napr. podľa Chomského, ale to nie je jediný zdroj, pozor na to, v tejto podobe a dobe už prestali byť absolútnou zárukou slobody, nie všetky prístupy a výstupy v médiách sú, bohužiaľ, nezávislé, hlavné médiá sú veľké korporácie vlastnené prepojené na ešte väčšie kartely, čiže je tu prevažujúci ekonomický záujem vlastníkov médií, média sú predmetom trhu, ich vlastníci teda predávajú primárne svoj produkt. A aj tá diskusia, ktorá tu bola vedená, často na ostrie noža a na diaľku, smeruje k tomu, aby výrobný prostriedok, ktorý ponúkajú a za ktorý dostávajú peniaze, mal čo najmenej prekážok v ceste k recipientovi alebo ku konzumentovi. Obraz sveta a spoločnosti, bohužiaľ, nemusí už zodpovedať objektívnej realite. To už zostalo len v poučkách. Bohužiaľ, ani primárnym trhom často nie je verejnosť, ale odberatelia reklamných služieb či priestoru. Anglická teória žurnalistiky napr. hovorí, že noviny sú priestorom pre inzerciu, ktorý je vyplnený spravodajstvom. Čiže prioritné je naplniť ich inzerciou a ak vám zostane priestor, inak povedané, dajte tam spravodajstvo a publicistiku. Takže toľko o negatívnych javoch v spoločnosti, na ktoré by sme mali reagovať. A mali by sme hľadať, samozrejme, legitímne cesty na to, ako tieto javy riešiť. Často pertraktovanou a vlastne aj tou kľúčovou témou tejto polemiky je sloboda prejavu. Tak sa pozrime, čo sa posúva, čo sa dynamizuje a mení v prístupe k základným právam, hodnotám a princípom. Samotný princíp slobody sa akcentuje na slobodnú diskusiu v médiách. To je ten nový posun, že sloboda nie je bezbrehá, ale má umožniť slobodnú diskusiu a, pokiaľ možno, zabezpečenie rôznych pluralitných názorov, pretože dnes už sloboda sama osebe negarantuje demokraciu, demokraciu dnes posilňuje predovšetkým pluralita názorov. To sú tie momenty aj na medzinárodnej scéne, ktoré idú v trende s prijímanými odporúčaniami, uzneseniami, právnymi judikátmi a na ktoré by sme, prirodzene, aj my mali reflektovať. Čiže, tak ako som hovoril, slobodné právo na slobodu prejavu sa rozširuje ako neoddeliteľné spojené nádoby aj na slobodu informácií, tak ako je to napr. uvedené v Deklarácii o slobode politickej diskusie v médiách z roku 2004. A súčasne v tomto kontexte bola pripomínaná toľkokrát citovaná rezolúcia 74 (26) o práve na odpoveď. Ale čo je podstatné, je, ona má aj svoj podtitulok, ktorý hovorí, že ide o postavenie jednotlivca vo vzťahu k tlači. A opäť sme pri meritórnom probléme, na ktorý som hneď v úvode poukázal, že s tou snahou nalievať čistú vodu alebo vylievať tú špinavú vodu pri vzájomnej diskusii zabúdame na to najpodstatnejšie. A vylievame odtiaľ aj verejnosť alebo jednotlivca, ktorý má svoje práva. A má ich nielen ako práva, ale aj, povedzme, ako fungujúci systém platný v žurnalistike, ktorou je spätná väzba. Ja si naozaj neviem predstaviť seriózneho, zodpovedného a úprimného vydavateľa alebo šéfredaktora, ktorý by neakceptoval úctu k spätnej väzbe, teda k čitateľom, ako vyrobiť a vyhodiť informáciu a budem produkovať ďalšiu informáciu. Áno, sú aj také. A tomu sa hovorí žltá žurnalistika alebo bulvár. Ale nechcem túto oblasť rozvíjať ani sa nikoho dotknúť. Takže dôležitá pripomienka pri pozeraní sa ako na celok na tento zákon je, treba sa pozrieť  na vyváženosť povinností a zodpovednosti práv a slobôd, ale každého účastníka toho informačného reťazca, nielen teda vydavateľa, nielen toho, kto tieto informácie spracúva, ale aj toho, kto ich konzumuje. A tak sa pýtam, či teda je to nejaká búrka v pohári vody alebo si musíme cvičiť nejaké názorové alebo politické svaly, keďže verím, že pre odborníkov, pokiaľ berú naozaj striktne do úvahy odbornosť a právnosť prostredia, v ktorom sa nachádzame, pre takýto prístup je to podľa mňa zrozumiteľné a jasné. Chcem preto ubezpečiť, že ani Slovenská národná strana, dovolím si povedať, ani vládna koalícia, ani ja osobne nemáme záujem vytvárať nejaký inštitucionálny konflikt s novinármi, s mediálnou obcou. Chcem však poprosiť aj o rešpektovanie legitímneho práva ústavných činiteľov hovoriť o negatívnych javoch a predkladať riešenia, ktoré sú štandardné a objektivizované vo vzťahu a kontextoch, ktoré sú zakomponované v toľko citovaných a stále opakovaných dokumentoch, rezolúciách či judikátoch. Na jednej strane sa často používa klišé o našej európskej príslušnosti, ale na strane druhej tu už akosi nechceme akceptovať práve tieto skúsenosti predovšetkým a trendy, predovšetkým trend posilňovania plurality názorov a implementovanie práv verejnosti práve z dôvodu vyváženosti práv a povinností a teda subjektu a objektu práva na slobodu prejavu. Tu sa môžeme sporiť, kto je subjektom, kto je objektom, ale jednoznačne to nemôžeme preseknúť, to sú spojené nádoby. A preto od osemdesiatych rokov 20. storočia je trendom v Európe zavádzanie nástrojov aplikácie tohto inštitútu, ktorý sa nazýva právo na odpoveď, pretože sme sa už zhodli, myslím, aj s predrečníkmi, že to kľúčové a meritórne je práve toto, táto bitka o Stalingrad či kurdský oblúk, ako chcete, ktorej výsledok rozhodne o tom finálnom prijatí alebo hodnotení tohto zákona, aj keď takúto redukciu považujem za devalváciu snahy, pretože sú tam zakomponované aj iné práva a, prirodzene, iné mechanizmy a kvôli jednému stromu nevidieť celý les je rovnako nezodpovedné. A práve tým legitímnym zámerom nielen na Slovensku, ale aj v prostredí Európskej únie, a nebola to len tá rezolúcia 74, ale aj tá čerstvejšia z roku 1984, je práve zabezpečiť vynútiteľnosť práva aj na opravu a aj na odpoveď. Preskočím, ak dovolíte, už toľko citované krajiny, kde existuje v akej sile, ale musím spomenúť príklad, ktorý som naznačil vo faktickej poznámke, z Česka, keďže už môžeme sa porovnávať a tieto zákony svojou konštrukciou sú naozaj veľmi podobné. Aj tam došlo na poslednú chvíľu k istým korektúram. Rovnako to bolo po masívnych výstupoch rôznych strojcov negatívnych javov, ktoré sa vraj objavia po prijatí toho zákona, a rôznych scenárov grafomanov. Ale známy publicista a mediálny pedagóg povedal, že „od začiatku išlo o boj záujmových skupín, ktorý bol celkom účelovo maskovaný obavami o slobodu tlače“. Môžeme len poďakovať za takúto úprimnosť českému kolegovi. A aj tam v Česku bol práve tým kľúčovým bojiskom inštitút práva na odpoveď. Vieme, ako to dopadlo. Vieme, že nejaké ohrozenie tlače nehrozí ani nie je v Českej republike. A zas budem polemizovať, ale ja si myslím, že spoločenské prostredie aj vzhľadom na tú spoločnú históriu je podobné nášmu. Takže ja by som nemaľoval čerta na stenu a nechal by som naozaj štandardnú aplikačnú prax na implementovanie v praxi tohto štandardného mechanizmu. Na druhej strane sme tu počuli predrečníka, ale ja sa chcem vyhnúť nejakej striktnej politizácii, ale je to len taká malá odbočka na predrečníka, ktorému bolo vytýkané, že akosi elegantne preskočil tie päťdesiate a ďalšie roky. Tak sa teda opýtam aktuálne: Ak päťdesiate, šesťdesiate, sedemdesiate roky neobsahovali právo na odpoveď a žili sme v totalitnom prostredí, ak to teda tento inštitút neobsahoval a žili sme v totalitnom prostredí, ako chápať snahu neimplementovať tento demokratický výdobytok v čase slobody do aktuálneho nového zákona? To nechám ako otvorenú otázku. Dovolím si a budem korektný, neuzavriem to. Ale napriek tomu sa opýtam: Boli by sme ochotní legalizovať nepriznanie práva verejnosti? Toto chceme, nepriznať právo verejnosti? Totiž otázka nestojí, či má byť právo na odpoveď, do akej miery, nebudeme si tu predsa filozoficky vykladať hodnoty pravdy, jej relatívnosti, kontextovosti a ďalších otázok. To nechajme na odborníkov, oni sa s tým vysporiadajú, primárne je, či chceme priznať alebo nepriznať práva verejnosti. Ak ich chceme priznať, cesta je otvorená vrátane toľko diskutovaného a kritizovaného § 8. Princíp tohto paragrafu, dokonca to môžem povedať o dvoch paragrafoch, je rovnosť zbraní, keďže sme zákonodarcovia, mali by sme rozmýšľať aj v týchto kategóriách, to znamená bez dodatkov či dodatočného komentovania umožniť recipientovi uplatniť svoju spätnú väzbu a svoje právo na informácie. Neskôr vysvetlím aj, prečo je to tak. Okrem iného zaväzuje istým spôsobom, relatívnym, k takémuto konaniu aj už mnou citovaný etický kódex Slovenského syndikátu novinárov. Nemal by mať tzv. redakčný chvost. Redakcia alebo redaktor by nemal mať predstih pred reagujúcou verejnosťou. No a potom ten druhý princíp je neodkladnosť. To znamená efektívne presadenie nároku na odpoveď. Totiž už sme tu mali rôzne citované normy, zákony aj z minulého storočia. No čo je z toho, že u nášho jedného suseda sú obrovské práva, keď v praxi vám menovaná predstaviteľka istej samosprávy povie, že hold, ale v praxi to nemá nijakú účinnosť, môžeme si to tak zavesiť akurát do vitrínky alebo na nástenku? Chceme ako zákonodarcovia rešpektovať takýto stav, síce len zatiaľ práva na opravu, ale s priemernou dĺžkou uplatnenia legitímneho práva našich občanov 5, 6, 7, 8 rokov? S týmto sme spokojní? A vinu prenecháme na iný orgán, súdy? Myslím, že to je nezodpovedné, pretože my máme cestu, ako riešiť tento stav. A práve nielen princípy dva ďalšie, ktoré k právu na opravu v tomto zákone pribúdajú, a to právo na odpoveď a dodatočné oznámenie, rozširujú naozaj možnosti verejnosti byť aktívnym účastníkom, pokiaľ naozaj, a striktne je to v zákone povedané, sú dotknuté jej práva alebo česť či dobré meno právnickej osoby, aby verejnosti podali nocionálnym charakterom objektívne to, čo za pravdu považujú. Teda pravdu stále hľadáme. Ja neviem, kto objavil úplnú pravdu. Boli tu takí, ktorí tvrdili, že iba oni majú pravdu, ale myslím, že my sme takí skromnejší. Či sú tu takí? (Odpoveď z pléna.) Dobre, tak ich nemenujme. Vedieme proste jednoducho diskusiu. Čiže právo verejnosti sa umožňuje použiť aj v prípade, čo je logické, ak aj informácia bola relatívne pravdivá. Ale uvažujme o možnostiach. Recipientovi sa neposkytuje priestor reakcie na hodnotiace súdy, ale len na faktické. S tým asi všetci súhlasíme. Súčasne sa mu zužuje reakcia výlučne len na skutkové tvrdenia, tak ako je to napr. v spolkovom zákone Severného Porýnia-Vestfálska. Tam sa recipient označuje ako dotknutý určitým skutkovým tvrdením. Oni sa vyhli tomu filozofovaniu, čo je pravdivé a čo je nepravdivé. Vnímajú ho ako dotknutého a dotknutý má vždy právo reagovať alebo byť vypočutý. To je zas druhá právna zásada, ktorú by sme nemali obísť, každý má právo na vypočutie aj na stránkach tlače, oprávnenému subjektu v práve na odpoveď sa transparentne limituje aj možný rozsah odpovede na primeraný. Keby sme išli niektorým systémom, francúzskym, mali by sme tam dvesto riadkov, preboha, minimum by ich muselo byť 50. To tiež nechceme. Alebo pôjdeme tým nemeckým? Tam je adekvátny priestor ten istý. Alebo poďme do demokracie tatíčka Masaryka. Tam bol primeraný priestor minimálne dve strany, plus tretia strana bola neobmedzená, ale už bola spoplatnená ako inzercia. K lehotám ešte, aby sme si uvedomili, kde sa vlastne nachádza okolie, keď niektorí hovorili, že nie každý číta extenzívne a nie tak možno rýchlo, aby si uvedomil, či jeho česť, práva a slobody a tak ďalej boli poškodené a aby do 30 dní vedel povedať faktmi tú svoju pravdu. Ja nepodceňujem našich čitateľov ani verejnosť, myslím, že 30 dní je dostatočných na to, aby zrozumiteľne vydavateľovi doručili svoju žiadosť. Čiže tá poznámka podľa mníchovského vrchného súdu, je to v Bavorsku 6 hodín, pričom vydanie konkrétneho periodika nemusí byť uzavreté. Inak povedané, ak ešte stále nie je v tom dni totálna uzávierka, ak ste dokonca ešte v tlači, môže prísť a zakomponovať túto odpoveď do predmetného vydania, pretože polčas rozpadu tejto zlej informácie je kľúčový, pretože inak potom efektnosť zaniká. V Hamburgu boli trošku liberálnejší. Tam to dali na 21 hodín a my tu máme nejaký des z 30 dní. Tak tomu naozaj už potom nerozumiem. A navyše u nás na rozdiel od tlačového zákona citovanej spolkovej krajiny sa to nevzťahuje aj na úrady, pretože tam podľa § 11 to môžu byť aj úrady, a, v dikcii je to vysvetlené, aj politické strany, ministerstvá a vládu a dokonca aj parlament. Nemecko je predsa demokratickou krajinou, tak asi im to nebudeme vyčítať. Takže vidíte, že ak by sa chcel naozaj niekto inšpirovať možnosťami, ako tento inštitút zneužiť, tak stačilo, keby okopíroval len tlačový zákon Severného Porýnia-Vestfálska. No ale to by bolo asi potom hromobitie na Slovensku. Takže oceňujem, že tento zákon ide tou zlatou strednou cestou a že aj v tomto druhom čítaní sú pozmeňujúce návrhy, ktoré majú racionálne jadro, preto ocením predkladateľa, že sa rozhodol vypustiť § 6, ide o pokuty, ktoré minulá vláda zaviedla. A pokiaľ mi bude umožnené, verím, že o chvíľu vám si dovolím prečítať aj ja jeden pozmeňujúci návrh, ale kým tak urobím, dámy a páni, ešte si dovolím poukázať na niektoré fakty, pretože náš čas je vzácny. A ja si cením rovnako vašu pozornosť sledovania a počúvania, a preto sa snažím vám hovoriť väčšinou tie fakty a argumenty, aby sme vzájomne obohatili. A keďže sa naša diskusia nesie výlučne v tej fundamentalistickej rovine pravdivosti, tak som si prečítal článok v Právnych rozletoch č. 6 z roku 1999 od Moniky Rahin z Kolína práve pri hodnotení českého návrhu zákona, kde uvádza táto expertka, že nepodstatná je pravdivosť alebo nesprávnosť skutkového tvrdenia. Čiže ona ide až pri hodnotení podobného mechanizmu do takého možno extrému alebo nepredstaviteľnosti, že nie je podstatná dokonca ani pravdivosť. A naozaj je to tak, pretože podľa tohto uhla pohľadu a pri názore výrokov nemeckého ústavného spolkového súdu „ide pri práve na odpoveď iba o realizáciu práva dotknutého vyjadriť sa k verejnosti, na ktorú sa obracalo rovnako pôvodné tvrdenie, a teda nezávisle od objektívnej pravdy“. Toto tvrdenie ústavného nemeckého súdu je z roku 1983 čiže úplne iný uhol pohľadu na problematiku. Čiže ak máme A, pričom niekto so svojou informáciou sa obráti na verejnosť, má právo dotknutý sa obrátiť rovnakým spôsobom k tej istej adresnej verejnosti. Prečo by sme to mali neumožniť aj na Slovensku? Áno, možno budete namietať, že ide o nemeckú precíznosť, tá by nám možno nemala byť vzorom, ale na druhej strane predsa len aspoň kvôli argumentácii poviem, u vydavateľa ani u dotknutej osoby tam neplatí domnienka pravdy. Zopakujem, domnienka pravdy tam nie je rozhodujúca, Wahrheits Vermutung, špeciálne pre pani poslankyňu Vašáryovú, ktorá občas cituje v nemeckom jazyku. Čiže, zopakujem to, aby nedošlo k nesprávnemu prekladu, ide o domnienku pravdy. Takže podľa citovaného spolkového tlačového zákona, ale takých zákonov je tam, samozrejme, viac, existuje povinnosť vydavateľa zverejniť protikladnú verziu. Oni nešpekulujú o tom, či je to pravdivé, čo všetko tam je, či nejaká vata tam je uvedená, pre nich je primárne uverejniť protikladnú verziu a prispieť tak k pluralite informácií. Niekto sa boji plurality informácií? Veď verejnosť nie je blbá. Ona vie, že keď poviete, že slnko je zelené, že máte nepravdu, aj keď možno budete mať uplatnenú odpoveď. (Hlas v sále.) A sme tam, pri tej relatívnosti. Dobre, takže skončíme tú polemiku o tom, čo je pravdivé, a dáme pozmeňujúci návrh presne tak. Takže, dámy a páni, najskôr úvod k pozmeňujúcemu návrhu, samozrejme, pretože keď som si prečítal pôvodné znenie § 4 ods. 1, ktorého prvá veta hovorí, že vydavateľ periodickej tlače a tlačová agentúra sú povinní zachovať mlčanlivosť o pôvode alebo obsahu informácií a tak ďalej, tak som si predstavil, čo by sa mohlo diať v praxi. A okrem legitímnosti cieľa, keďže tu máme povinnosť zadefinovanú ochraňovať zdroj presne v duchu judikácie Európskeho súdu, ak by sme to dotiahli do konca a umožnili by sme aj totálnu ochranu obsahu informácií, tak sa pýtam, aká by bola práca novinára a aký by bol výstup médií, keby síce dostal informáciu, ťaživú, chcel by ju dať verejnosti, no ale nemohol by to urobiť. Bol by akýmsi spovedníkom občanov, ktorí nedôverujú možno súdom, ale ktorí sa radi zverejnia novinárovi. A bolo by možné v istých prípadoch zablokovať vlastne fungovanie médií a poslanie novinára. Preto môj návrh je v súlade s odporúčaním č. 7 z roku 2000 Výboru ministrov Rady Európy, že ochrana zdroja informácií novinára vytvára základnú podmienku pre novinársku prácu rovnako ako sloboda tlače, ale zdôrazňujem zdroj informácie, čiže chrániť fyzickú osobu. Ale súčasne by naša úprava mala byť dostatočne flexibilná na to, aby sme neznemožnili samotnú prácu narábať s obsahom informácie, samozrejme, do tej miery, aby nebolo spätne možné v prípade zverejnenia aj obsahu informácie identifikovať tento zdroj. Takže pokúsim sa predniesť ten šalamúnsky pozmeňujúci návrh. Čiže, dámy a páni, dovoľte mi predniesť pozmeňujúci návrh. Po prvé k čl. I § 4. V § 4 odsek 1 znie: „Vydavateľ periodickej tlače a tlačová agentúra sú povinní zachovávať mlčanlivosť o zdroji informácií získaných na zverejnenie v periodickej tlači alebo v agentúrnom spravodajstve a o obsahu týchto informácií tak, aby sa nedala zistiť totožnosť zdroja, ak o to požiadala fyzická osoba, ktorá informácie poskytla, a aby sa odhalením obsahu informácií neporušili práva tretích osôb: s písomnosťami, tlačovinami a inými nosičmi údajov, najmä obrazovými záznamami, zvukovými záznamami a zvukovo obrazovými záznamami, na základe ktorých by mohla byť zistená totožnosť fyzickej osoby, ktorá informácie poskytla, sú povinní zaobchádzať tak, aby nemohlo dôjsť k odhaleniu totožnosti zdroja informácií.“ Odôvodnenie tohto som povedal. Takže máte ho tak či tak rozdaný v laviciach. Po druhé k čl. IV. V čl. IV bode 1 za § 15a sa vkladajú § 15b a § 15c, ktoré znejú: „§ 15b Právo na informácie. Orgány verejnej moci, nimi zriadené rozpočtové organizácie a príspevkové organizácie a právnické osoby zriadené zákonom, sú povinné na základe rovnosti poskytovať vysielateľovi informácie o svojej činnosti na pravdivé, včasné a všestranné informovanie verejnosti. Tým nie sú dotknuté ustanovenia podľa osobitného predpisu21d).“ „§ 15c Ochrana zdroja o obsahu informácií. Odsek 1: „Vysielateľ je povinný zachovávať mlčanlivosť zo zdroja informácií získaných na zverejnenie spravodajských programov a publicistických programov a o obsahu informácií tak, aby sa nedala zistiť totožnosť zdroja, ak o to požiadala fyzická osoba, ktorá informácie poskytla, a aby sa odhalením obsahu informácií neporušili práva tretích osôb: s písomnosťami, tlačovinami a inými nosičmi údajov, najmä obrazovými záznamami, zvukovými záznamami a zvukovo obrazovými záznamami, z ktorých by mohla byť zistená totožnosť fyzickej osoby, ktorá informácie poskytla, sú povinní zaobchádzať tak, aby nemohlo dôjsť k odhaleniu totožnosti zdroja informácií.“ Odsek 2: „Vysielateľa môže od povinnosti podľa odseku 1 oslobodiť udelením súhlasu len fyzická osoba, ktorá informácie poskytla. Po smrti tejto osoby platí právo udeliť súhlas blízkych osobám a ak ich niet, povinnosť podľa odseku 1 zaniká.“ Odsek 3: „Povinnosť podľa odseku 1 sa vzťahuje aj na zamestnanca vysielateľa. Táto povinnosť mu zaniká, ak povinnosť podľa odseku 1 zanikla pre vysielateľa. Za rovnakých podmienok sa povinnosť odseku 1 vzťahuje aj na inú osobu, ktorá informácie podľa odseku 1 poskytne vysielateľovi na základe zmluvného občianskoprávneho alebo zmluvného obchodnoprávneho vzťahu s vysielateľom, ktorým sa táto osoba zaväzuje profesionálne poskytnúť informácie podľa odseku 1 vysielateľovi.“ Odsek 4: „Povinnosť zachovávať mlčanlivosť sa nevzťahuje na prípad, ak ide o zákonom uloženú povinnosť prekaziť spáchanie trestného činu.“ Odsek 5: „Ustanovenia odsekov 1 a 2 sa nevzťahujú na oznamovaciu povinnosť vysielateľa v súvislosti s propagáciou podľa osobitného predpisu21e).“.“ Poznámky pod čiarou o odkazom 21d a 21a znejú: „21d) Napr. zákon č. 215/2004 Z. z. o ochrane utajovaných skutočností, o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov, zákon č. 211/2000 Z. z. o slobodnom prístupe k informáciám a o zmene a doplnení niektorých zákonov, napr. zákon o slobode informácií v znení neskorších predpisov, § 20 zákona Národnej rady č. 198/1994 Z. z. o Vojenskom spravodajstve, § 80 zákona Národnej rady č. 171/1993 Z. z. v znení neskorších predpisov, § 23 zákona Národnej rady č. 46/1993 Z. z. o Slovenskej informačnej službe. 21e) Napr. § 19 ods. 2 zákona č. 46/1999 Z. z. o spôsobe voľby prezidenta Slovenskej republiky, o ľudovom hlasovaní, o jeho odvolaní a o doplnení niektorých ďalších zákonov.“ Koniec citátov a pozmeňujúceho návrhu. Len to stručne odôvodním. Keďže vstupujeme do iného precizovania v § 4, musíme otvoriť aj zákon o vysielaní a retransmisii č. 308/2000 Z. z. A toto v čl. IV  bode 2 bola citácia nového znenia práve spomenutého zákona o vysielaní a retransmisii z rovnakého dôvodu, na jednej strane posilnenia ochrany totožnosti zdroja informácie súčasne upresnením rozsahu chráneného obsahu informácie. Dámy a páni, ja vám ďakujem za vašu pozornosť a teším sa na spoluprácu pri schvaľovaní pozmeňujúcich návrhov.