F. Šebej, poslanec: (2002-01-30):
Chcem vám pripomenúť, že väčšinové rozhodovanie v mnohých veciach je neliberálne, nelegitímne a v podstate veľmi často aj také, z ktorého vyjdú víťazi a porazení, a teda nielen zlá príchuť v ústach, ale aj potenciálny, omnoho prudší konflikt v budúcnosti. Chcem pripomenúť, že existuje rozdiel medzi legitimitou európskych inštitúcií a legitimitou národných parlamentov. Ono sa to nezdá, ale legitimita národného parlamentu – a teda aj národnej vlády - ako je náš, alebo nemecký, alebo francúzsky, alebo britský vzniká vo veľmi intímnej a priamej interakcii politického spektra spoločnosti s vlastným obyvateľstvom. To je legitimita odvodená v podstate od každodenného spolužitia politickej reprezentácie s tými, ktorí tú krajinu obývajú a ktorým ten štát patrí. Takáto miera legitimity nie je dosiahnuteľná u žiadnych supranárodných inštitúcií, teda ani u Európskej komisie, ani u Európskeho parlamentu, ani u Európskej rady. Ja viem, náš parlament, naša vláda, iné parlamenty, iné vlády nie sú často dôvodom na nadšený obdiv obyvateľov, ale nedá sa jednoducho ujsť pred nekvalitou vlastného národného zastúpenia, teda toho, ktoré vzniká z vôle všetkých obyvateľov krajiny, k nejakým vyšším nadnárodným inštitúciám len preto, že nie sme spokojní s tým, čo nás reprezentuje teraz. Ak hovorím o legitimite, nechcem tým povedať, že nadnárodné inštitúcie, ktoré si Európska únia zakladá, nemajú legitimitu, ale nemajú ten typ legitimity, ktorý vzniká priamo z volieb parlamentných, ktoré sú výsledkom, by som povedal každodenného života populácie so svojimi politikmi - v dobrom i v zlom. A tá legitimita má ešte jednu vlastnosť. Slovenský parlament, český parlament, slovenská vláda, česká vláda, maďarský parlament, maďarská vláda, tie všetky sú z vôle ľudu odvolateľné, vymeniteľné. Nadnárodné inštitúcie, aj v prípade stopercentnej nespokojnosti tej-ktorej populácie s tou vládou, to schopné nie sú. Preto je absolútne legitímna snaha odovzdať nadnárodným inštitúciám aj Európskej únii len toľko právomocí, koľko je nevyhnutné, a to chcem povedať, že platí univerzálne. Áno, je to moje konzervatívne politické presvedčenie, centrálne orgány majú mať len tie právomoci, ktoré nevyhnutne potrebujú na to, aby slúžili dobru obyvateľov, ktoré reprezentujú všetko ostatné. Všetko iné slúži len na kumuláciu moci úradníkov, ktorí nenesú žiadnu zodpovednosť. Chcem povedať, že nielenže chápem, ale aj podporujem snahu kresťanských demokratov presne kvôli tomu, že si myslím, že kultúrne a etické otázky sú tie, ktoré by mali zostať v rukách národných parlamentov. Áno, mali by zostať. V čích iných rukách, kto je kompetentnejší, kto je legitímnejší rozhodovať o takých dôležitých veciach, ako sú tieto, ako priamo reprezentácia, tá, ktorá vzíde z priameho kontaktu s vlastnou populáciou. Iste nie nejaká inštitúcia, o ktorej aj tí najväčší zástancovia európskej integrácie hovoria, že má istý demokratický deficit a chýba jej transparentnosť. Toto všetko vám hovorím ako nadšenec Európskej únie, ako človek, ktorý verí tomu, že Európska únia je tá dobrá správa pre Európu, pretože predstavuje v poradí tretí pokus o istý univerzalizmus. Potom ako tu bol rímsky mier, pax romana, a potom ako tu bol ako pokračovanie pokus o univerzalizmus európsky v podobe pax cristiania, keď tu existoval štátny útvar nazvaný Svätá rímska ríša národa nemeckého, tak toto je tretí pokus postaviť spoločne európsky dom na nejakých univerzálne platných hodnotách. To ale neznamená, že ten dom je možné postaviť na neobmedzenej a stále sa rozširujúcej moci centrálnych inštitúcií a úradníkov. Som hlboko presvedčený, že všetky ciele, ktoré si môže integrovaná Európa klásť, je možné zabezpečiť v podstate dvoma vecami. Tá jedna je obsiahnutá v tých štyroch slobodách, ktoré tvoria ideový základ Európskej únie. To znamená v slobodnom pohybe osôb, v slobodnom pohybe tovaru, v slobodnom pohybe služieb a v slobodnom pohybe kapitálu. O čo sa musia centrálne orgány ešte postarať, je právna istota, vymožiteľnosť práva a isté ďalšie spoločné záležitosti. Napríklad, už som si nie istý, a teraz odbočujem od témy kultúrnych a etických otázok, či je možné zveriť do suverénnej moci nadnárodných inštitúcií zahraničnú a bezpečnostnú politiku. Aj dohoda v Nice sa neopovážila toto posunúť na inú ako na medzivládnu úroveň. Pred pár dňami tu bol francúzsky minister pre európske záležitosti Pierre Moscovici a ten tiež zdôraznil, že si nevie predstaviť obmedzenie suverenity francúzskeho parlamentu, britského parlamentu, nemeckého parlamentu vo veciach definovania zahranično-politických záujmov a bezpečnostných záujmov toho-ktorého národa alebo štátu. Čiže aj toto je jedna z oblastí, o ktorých by som si trúfal tvrdiť, že je v záujme občanov jednotlivých štátov a Európskej únie ponechať to na medzivládnej úrovni a neodovzdávať to do vyšších kompetencií. Chcem pripomenúť, že na počiatku, pri zrode Európskej únie stáli dvaja konzervatívci, Jean Monnet, ktorý stanovil princípy, ktorý mal víziu, a Robert Schuman, ktorý bol vtedy francúzskym ministrom zahraničných vecí a ktorý mal zároveň tú silu presadiť ich do života. Ale tie princípy neobsahovali nekonečné právomoci pre úradníkov, obsahovali iba snahu, aby sa v Európe vytvoril priestor, v ktorom si Európske národy budú riešiť svoje záujmy, svoje potreby a svoje problémy za rokovacím stolom, a nie vojnami. Chcel by som dodať, že to, čo pomenoval Vladimír Palko aj Pavol Hrušovský vo svojich príspevkoch, nie je akési paranoidné vnímanie toho, čo robí európsky parlament alebo niektorí európski politici. Ja sám som počul poslanca Európskeho parlamentu z Rakúska za zelených, pána Fokenhubera, ktorý je, mimochodom, nominovaný medzi 16 zástupcami Európskeho parlamentu do Konventu Európskej únie, že je nám všetkým jasné, že národné vlády už nedokážu zodpovedne riešiť daňovú a sociálnu politiku. Mne teda prešiel mráz po chrbte a nasledovali, samozrejme, búrlivé protesty z úst viacerých európskych poslancov, ale aj daňová a sociálna politika sú napríklad veci, ktoré by som nerád videl v moci nejakých iných inštitúcií, ako je reprezentácia, ktorá vzišla z volieb. Neobstojí tvrdenie, že aj európsky parlament vzišiel z volieb, pretože ten európsky parlament nespĺňa tú základnú podmienku, o ktorej som pri popisovaní toho, čo je legitimita národných parlamentov, hovoril, ten každodenný intímny kontakt politickej scény s celým obyvateľstvom. Slovensko je krajina, ktorá je vo svojich politických preferenciách rozdelená. Ale dá sa povedať, že je rozdelená na základe osobných skúseností a znalostí. Slovenských politikov, teda nás, ľudia majú alebo nemajú radi, lebo vedia, kto sme. Na rozdiel od celej tej množiny poslancov v Európskom parlamente a celej tej množiny politických subjektov, ktoré sú zastúpené v Európskom parlamente, z ktorých tá-ktorá populácia, ktorá volí, vždy pozná len zlomok. To je legitimita, ktorá má iný charakter, inú mieru spoľahlivosti ako tá, ktorú majú národné vlády a národné parlamenty. Preto sa domnievam, že nielen kultúrne a etické, ale aj napríklad zahraničnopolitické, bezpečnostné, obranné, daňové a iné záležitosti majú zostať v čo najväčšej miere v rukách národných vlád a národných parlamentov a preto sa domnievam, že pre Európsku úniu a pre občanov Európskej únie je lepšie, keď sa na väčšinové hlasovanie v orgánoch, z medzivládnej úrovne na väčšinové hlasovanie posunú len veci, ktoré bezprostredne súvisia s fungovaním európskych inštitúcií. Chcel by som vám ešte pripomenúť, že všetko to, čo sa spomínalo na adresu Európskeho parlamentu, sa mohlo stať len preto, že Európsky parlament, keďže nemá v skutočnosti významnejšie legislatívne právomoci (je to paradoxné, ale je to parlament, ktorý nemá legislatívne právomoci, pretože európske právo vzniká tak, že je iniciované Európskou komisiou, ako by som povedal, istým zdrojom legislatívy, a je posväcované na medzivládnej úrovni, čiže Európskou radou), tak v Európskom parlamente vďaka tomu je aj možné prijímať rozhodnutia rezolúcie a vyhlásenia, na ktorých sa z tých 660 členov Európskeho parlamentu povedzme podieľajú 20 alebo 50, alebo 130. Európsky parlament, presne tak ako každá iná inštitúcia, si hľadá právo na svoju existenciu. Hľadá si svoje miesto pod slnkom. To je absolútne logické a legitímne. Treba ale aj povedať, že pre dobro budúcej Európy je dôležité, aby isté veci, a to nie nevýznamné, zostali v rukách národných vlád a parlamentov. A teraz poviem posledný argument, prečo si to myslím. Veľmi mi záleží na tom, aby sa Európska únia zachovala ako projekt, ktorý je naozaj pozoruhodný, idealistický, nasledovaniahodný a vznešený. Preto nechcem, aby hneď od počiatku do organizmu, do tkaniva Európskej únie boli zamontované veci, ktoré môžu spôsobiť odstredivé tendencie. Snahu niektorých národov a štátov sa z Európskej únie sa opäť odtrhnúť, pretože sa budú cítiť zviazané rozhodovaním v inštitúciách, na ktoré nemajú žiadny vplyv. V tomto prípade je menej viac. Dovoľte teda, aby som vyjadril presvedčenie, že návrh KDH nesmeruje k tomu, aby sa bezprostredne na Slovensku hneď zajtra zakázali interupcie alebo aby v slovenskom parlamente neprešli, ja neviem, registrované partnerstvá osôb rovnakého pohlavia. Ja by som rád návrh KDH podporil ako snahu zachovať v rukách tohto parlamentu právomoc o tom rozhodnúť. A nielen právomoc v tomto, ale aj právomoc aj v ďalších veciach. Ja som presvedčený, že keď budeme ako členovia slovenského parlamentu mať možnosť sledovať diskurz o budúcnosti Európskej únie, tak to bude práve diskurz o tomto, koľko právomocí a týkajúcich sa čoho má zostať v rukách národných vlád a parlamentov, koľko sa má posunúť na supranárodné európske inštitúcie, aké to majú byť právomoci, aký má byť spôsob rozhodovania. O tom to celé je. Nie sú to otázky, ktoré sa vyčerpajú tým, že či ten ktorý štát bude mať práve zástupcu v Európskej komisii alebo nebude. To sú podružné veci. Tie otázky sa týkajú skôr toho, čo všetko si tá Európska komisia môže dovoliť a čo všetko si ten Európsky parlament bude môcť dovoliť. Chcel by som vám pripomenúť, že na pôde Európskej únie táto diskusia beží plnou silou a pravdu mal Vladimír Palko, keď povedal, že u nás nebeží. Nikto sa tej témy neodvažuje dotknúť s plnou zodpovednosťou, lebo sa bojí, že by sme si mohli, eventuálne, by som povedal, zmariť naše ambície byť členmi Európskej únie. Chcem vás ubezpečiť, že tak to nie je. Naopak, my potrebujeme byť členmi Európskej únie, aby sme do tejto diskusie mohli zasiahnuť, ale bolo by strašnou chybou, keby sme prichádzali do Európskej únie bez toho, aby sme si my samy medzi sebou nevydiskutovali, do akej Európskej únie chceme vstúpiť a čo všetko tá Európska únia môže a čo nemôže za nás riešiť. Tým by som rád skončil. Ďakujem za pozornosť.