F. Mikloško, poslanec: (2009-10-27):
Aká je naša prirodzená prináležitosť k tejto rodine? Taká, že sme hrdí na všetko, čo v tejto rodine dobré vzniklo, ale zároveň prijímame so všetkou pokorou a so všetkou, povedal by som, životnou samozrejmosťou aj všetko zlé, čo sa v tej rodine udialo. Áno, každý jeden z nás je nositeľom všetkých príbehov aj našich súrodencov, aj našich detí ap., pretože sme solidárni s nimi a vieme, že k ľudským dejinám, k ľudským príbehom patria aj zlyhania, patria aj temné stránky. Ale nijakým spôsobom nás to nedehonestuje, naopak, dáva nám to pokojné a zdravé sebavedomie, že to sme my. A toto isté platí o národe, ak my raz nezoberieme, áno, aj 14. marec, patrí do slovenských dejín. A tváriť sa, že tu nebol, nie je možné. Ale zároveň vyslovene i o 14. marci musíme povedať všetko to, čo sa udialo vtedy, a všetko to tragické a dramatické a všetky tie omyly, ktoré tam boli, pretože tento národ, táto slovenská spoločnosť nejakým spôsobom tvorí rodinu a nemôže povedať, že toto tu nebolo. Musí to zobrať na seba a musí to niesť dejinami. Vždy som obdivoval v šľachtických rodoch, ako niesli túto svoju pamäť. Bol som v Scheinfelde na zámku Schwarzenberg. A išli sme s pánom kniežaťom ráno do kostola a pýtam sa ho, kto vedie túto farnosť. On odpovedá: „Františkáni.“ A len tak mimovoľne dodal: „Pozvali sme ich sem pred 300 rokmi.“ No proste to je pamäť jedného šľachtického rodu: „Áno, my sme ich pozvali sem pred 300 rokmi.“ A taká by mala byť pamäť aj národa, áno, my sme sem pozvali alebo niekto sem iný pozval kolonizátorov nemeckých a vytvoril nám spišské mestá a sme hrdí a nepýtame sa. Aj sa nepýtal, či tí františkáni boli Maďar, Poliak alebo Srb. „Sú to františkáni, ktorí tu pôsobia a ktorí tuná plnili svoju misiu.“ Dámy a páni, áno, sme tu všetci, ktorí tu žijeme. A pokiaľ toto nepochopíme, budeme frustrovaný, zlostný národ, ktorý stále bude vyťahovať nejaké valašky, skákať cez oheň a bude zúrivý, že iné národy si vedia úplne pokojne prisvojovať a majú svoje kultúrne veličiny, na ktoré sú hrdí. (Potlesk.) Dámy a páni, nevyhneme sa tomu. Dobre, teraz to možno zamietnete, lebo je to opozičný návrh, ale budete sa musieť po troške, po kúsku k tomu vracať, tí, čo budú pri moci. Raz to bude Svätopluk, potom to možno bude aj Mária Terézia a potom krok za krokom budeme musieť uchopiť dejiny. Už som povedal, že Slováci nemajú absolútne zmysel pre pamäť, nemajú ju. Proste to je až neuveriteľné. V roku 1991 Viliam Turčány, básnik, veľký pevec cyrilo-metodskej tradície, Proglasu, prekladateľ bol v Trnave. A tam hovoril o tom, ako navštívil Taliansko a ako obdivoval básnický zemepis Talianska, básnický zemepis krajiny. „Vždy na tom mieste, ktoré nejaký básnik ospevoval alebo opísal,“ teda, samozrejme, myslel klasikov, „je nejaká pamätná tabuľa alebo kameň a vždy je tam napísané, že odtiaľto ospevoval tento kraj ten a ten klasik. Toto je básnický zemepis krajiny. Tam chodia deti malé na výlety. Tam sa s učiteľom zastavia a tam si uvedomia, že tu sa odohrávala história, tu bol tento veľký básnik.“ A má to ďaleko väčšiu silu, ako keď sa v škole musia bifľovať nejaké, by som povedal, citáty alebo im rozprávajú učitelia a sa musia učiť naspamäť o nejakej tej histórii. Od roku 1991 cez všetky vlády, a to hovorím otvorene aj na všetky naše vlády, sa snažím  presadiť básnický zemepis Slovenska. Podaril sa urobiť v Nitre ten stôl jeden, čo je pod hradom, to urobili Nitrania. Pokiaľ ide o Devín, Kriváň, Poľanu, už sa nepodaril, o všetky tie mestá, ktoré oslovovali klasici, už nepodaril sa. Nemáme pre to zmysel. Posledne som sa obrátil na Maticu slovenskú v Martine, sľubovala, áno, áno, je to úžasná myšlienka, znovu nič nebolo. Dámy a páni, dokiaľ Slovensko si nevybuduje cit pre pamäť a nebude si ju hrdo pestovať, dotiaľ nebudeme dospelý národ a môžeme len závidieť takým národom, ako sú Česi, Maďari, Poliaci, pre ktorých pamäť je jeden z tých hlavných, by som povedal, zdrojov energie, ktorý ich nesie dejinami. Dámy a páni, hawk, domluvil jsem. (Potlesk.)