V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-07-06):
J. Jaduš, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán premiér, vážená vláda, vážené kolegyne, kolegovia, ak je dnes témou dňa odvolávanie premiéra Mikuláša Dzurindu, musím skutočne vysloviť ľútosť, že dnešnej diskusii nepredchádzala diskusia o zhodnotení trojročného pôsobenia tejto vlády, o jej výsledkoch v celom priereze jednotlivých rezortov, ktorú Ľudová strana – HZDS opakovane navrhovala. Dnes z nepochopiteľných dôvodov ju blokoval práve opozičný Smer. Pritom jej závery by sme mohli dnes zhodnotiť. Je potrebné sa rovnako zamyslieť, prečo sa predkladateľ vo svojej kritike vlády ani slovkom nezmienil o rezortoch riadených ministrami za KDH, len okrajovo sa zmienilo o rezortoch riadených SMK a ANO, ak si pritom pripomenieme, že pán minister zdravotníctva sedí vo vláde ako nestraník. Ale analýzu a odpovede na túto otázku prenechám radšej komentátorom a politológom. Je zrejmé, že aj pánom Ficom v opomenutých rezortoch je mnoho vecí, ktoré nie sú s kostolným poriadkom, kde sa dá tiež veľa hovoriť o netransparentných výberových konaniach, o podozrivom a pričastom využívaní časovej tiesne a tak ďalej atď., o čom hovoria mnohé zistenia Úradu pre verejné obstarávanie či NKÚ. Ak sa teda dnes zaoberáme predovšetkým dvojnásobným premiérom pánom Mikulášom Dzurindom, treba skonštatovať, že v súčasnosti sa vo vládnej koalícii príliš veľa času venuje jej udržiavaniu pokope, zmierňovaniu obrovských rozporov medzi jednotlivými koaličnými partnermi a práve toto považujem za základ všetkých problémov. Nekonzistentnosť postojov jednotlivých vládnych činiteľov, vzájomné útoky a ideová nezlučiteľnosť vyplýva z vyznávania rôznych, a dokonca antagonistických hodnôt, priorít a základov, na ktorých stoja jednotlivé vládne strany. To sú prvoradé príčiny, aby vláda nefungovala efektívne. Potom nečudo, že pána Mikuláša Dzurindu nemôžeme vnímať len ako premiéra a manažéra vlády, ale predovšetkým ako muža, ktorý priveľa času venuje hlavne tlmeniu a haseniu medzistraníckych a mediálnych požiarov. Som presvedčený, že príčinou je systémová chyba, ktorá bola do slovenskej politickej reality zavedená po roku 1998, keď sa konštituovala prvá Dzurindova vláda nie na základe vyznávania spoločných hodnôt a súladu názorov na metódy a cesty realizácie politiky. Bolo skutočne vážnou chybou, že Slovensko dostalo vládu, kde to jediné spoločné bola nenávisť voči Mečiarovi, neochota oceniť všetko dobré, čo Slovensku priniesli práve Mečiarove vlády. V dôsledku týchto nezmieriteľných postojov bolo možné, aby si v prvej vláde Mikuláša Dzurindu mohli vedľa seba bez problémov sadnúť bývalí komunisti z SDĽ s pravicovou SDK, konzervatívnou kresťanskou stranou KDH a výťahovou stranou SOP. Vtedy všetci akoby zabudli na nezlučiteľné ideové rozpory, ktoré sa veľmi skoro po prvotnej eufórii z víťazstva objavili ako vzťahové a ideové a programové problémy, objavili sa prvé nezhody a škandály. Bohužiaľ, na tejto systémovej chybe má leví podiel aj samotný predkladateľ pán Robert Fico, ktorý sa ako vysoký funkcionár a najpopulárnejší politik SDĽ svojím osobným dielom pričinil o to, že sa práve pán Dzurinda dostal do premiérskeho kresla. Bohužiaľ, pán Fico vtedy rovnako ako dnes bojoval svoj nezmieriteľný boj proti Mečiarovi a v období vzniku prvej Dzurindovej vlády nebol voči vstupu svojho politického subjektu do vtedajšej koalície ani principiálny, ani politicky predvídavý a nebol ani proti tomu, aby vo svojom boji proti HZDS použil nekorektné a nečestné metódy. Dokonca medzi iným osobne sa zúčastnil aj predvolebného triku na barikádach Markízy. Ku cti mu skutočne slúži, že sa v jednej televíznej relácii ospravedlnil za svoju účasť na tomto predvolebnom podvode. Je skutočne vážnou otázkou, ako by dnes pán Fico reagoval, keby bol býval dostal od svojich vtedajších politických partnerov SDK, SOP, KDH, SMK očakávané miesto ministra spravodlivosti či generálneho prokurátora. A ako by reagoval, keby boli vyšli jeho očakávania a dnes by bol súčasťou tejto Dzurindovej vlády. Ako sme skonštatovali, že Slovensko potrebuje skutočne homogénnu vládu, tak systémová chyba sa zopakovala po druhýkrát, keď v roku 2002 vznikla vláda opäť založená nie na zhode ideových a programových východísk, ale len a len na počtárskom kalkule zabezpečiť väčšinu v tomto parlamente, a preto sme sa veľmi skoro stali svedkom ich vzájomných bojov, politických šarvátok v snahe presadiť vo vláde dominanciu tej-ktorej vládnej strany na úkor potlačenia tých ostatných. Čo si už môžu povedať liberáli s konzervatívnymi kresťanskými demokratmi, flexibilní pragmatici s národne i teritoriálne vyhranenými politikmi? Je potom jasné, že treba dlhší čas a väčšiu silu obetovať vnútrokoaličnému zápasu a mnohokrát už nieto času ani síl na dôsledné vedenie krajiny. Vážne chyby v legislatíve, permanentne naznačované novelami noviel a neuveriteľne veľkým množstvom pozmeňujúcich návrhov k vládnym normám, chybné a neuvážené kroky v zavádzaní reforiem, chyby v konštrukcii rozpočtov a v ich plnení a v neposlednom rade neskrývaný boj o moc, pozri kauzy NBÚ, SIS, odpočúvanie politických partnerov a médií a mnohé ďalšie. To sú negatívne výsledky a vizitky vlády, ktorá by v normálnych demokratických pomeroch nemohla ani vzniknúť. Nečudo, že potom krajina pociťuje vážne vplyvy, ktoré majú svoju prvotnú príčinu v chybných politických rozhodnutiach ešte z rokov 1998 až 1999. Zastavenie výstavby cestnej infraštruktúry tzv. Mečiarových diaľnic, nízke investovanie do environmentálnej infraštruktúry, slabá podpora domácich podnikateľov mali fatálne dôsledky na zväčšovaní medziregionálnych rozdielov, na stav tzv. zaostalých regiónov, ktoré sú dnes poznačené chudobou, nedostatkom pracovných príležitostí, vysťahovalectvom a sociálnou zločinnosťou. Toto všetko bolo založené na nevraživosti a nenávisti voči výsledkom a pôsobením bývalej Mečiarovej politickej garnitúry. Je vysoko pozitívne, že práve súčasná druhá vláda pána Dzurindu mnohými svojimi postojmi a praktickými krokmi Mečiarovu vládu v mnohých oblastiach fakticky rehabilitovala. Do budúcna by bolo veľmi dobré, keby sa slovenská politika prestala chápať ako bratovražedný boj, kde podľa základných zákonov vojny treba nepriateľa zničiť, vymazať z povrchu i z pamäti. V budúcnosti by som považoval za pozitívny krok, ak by sa politika začala chápať ako súťaž, kde si súperi čestne merajú sily, kde vyhráva lepší a šikovnejší, kde si súper súpera váži, kde súper súpera stimuluje svojimi výkonmi, kde súper súperovi uzná jeho kvalitu a upozorní ho na jeho chyby a ten si z nich rád zoberie ponaučenie. Len v takejto korektnej a čestnej súťaži môže vzniknúť dobrá vláda, ktorá dá Slovensku skutočnú víziu a na ktorú bude Slovensko hrdé. Ďakujem. (Potlesk.)