Dlugošová, Zuzana, predsedníčka Úradu na ochranu oznamovateľov protispoločenskej činnosti (2022-09-23):
Vážený pán predsedajúci, vážené pani poslankyne a vážení páni poslanci, tak do tretice všetko dobré, snáď to dnes už prednesiem, tú moju správu alebo príhovor k vám ako k zákonodarnému zboru, veľmi si vážim a aj tento počet poslancov, a teda konkrétne vás, ktorí ste ostali v pléne, v sále, aby ste si vypočuli správu a trošku možno informácie o tom, čo vlastne tento úrad robí. Prihováram sa vám dnes v mene, ako už bolo avizované, úradu na ochranu oznamovateľov, ktorý dostal za svoju prvoradú úlohu ochranu tzv. whistleblowerov, teda ako hovorí zákon, oznamovateľov protispoločenskej činnosti. Sú to práve tí ľudia, ktorí dobromyseľne oznámia korupciu, podvod či inú nekalú praktiku, s ktorou sa stretnú pri svojej práci. Boj proti korupcii a dôveryhodnosť verejných inštitúcií musí byť podľa mňa témou každej vlády, ktorá si hovorí, že je demokratická. O to viac v štáte, ktorý dlhodobo čelí nedôvere v štátne autority a v ktorom si drvivá väčšina obyvateľov myslí, že problém korupcie vo verejných inštitúciách je závažný. Podľa posledného Eurobarometra, pre vašu informáciu z marca a apríla tohto roku, až 83 % opýtaných vníma korupciu vo verejnej sfére ako závažnú a, a v porovnaní s priemerom krajín Európskej únie je toto vnímanie až o 25 % vyššie v porovnaní s inými krajinami. V tejto atmosfére spoločenského dopytu po riešení korupčných káuz vznikol aj Úrad na ochranu oznamovateľov protispoločenskej činnosti. Ja som to už niekde spomínala, a tak ako pani Pleštinská, tiež poviem, že to bolo navyše v čase po smrti Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej, kedy si mnohí z nás uvedomili, že dlhodobo neriešená systémová korupcia v štáte nie je len akýmsi spoločenským neduhom, ale môže sa stať priamo otázkou života a smrti. Do funkcie predsedníčky som bola zvolená vo februári minulého roka a úrad začal svoju činnosť v septembri roku 2021. Výročná správa, ktorú som Národnej rade predložila ešte v marci v zmysle zákona, sa týka najmä prvých štyroch mesiacov činnosti úradu na ochranu oznamovateľov a až v dnešných dňoch má úrad za sebou prvý rok svojho fungovania a ja v tomto príhovore k vám zohľadním vlastne celé toto obdobie. Na agende úradu sa momentálne podieľa 20 ľudí, odborníkov, ktorí sa venujú právnym službám oznamovateľov, komunikácii s verejnosťou a vzdelávaniu osôb, ktoré sú zodpovedné za oznamovanie najmä v štátnych inštitúciách. Súčasťou nášho tímu je aj analytické oddelenie, ktoré sa, ktoré úradu pomáha so zberom a analýzou dát, keďže dôsledné poznanie prostredia a aj verejná mienka je dôležitou súčasťou plánovania a nastavovania našich aktivít. Práve aj takéto skúmanie verejnej mienky nám odhalilo verejný dopyt po službách ochrany oznamovateľov. Prieskum úradu na ochranu oznamovateľov realizovaný agentúrou FOCUS z januára tohto roka ukázal, až 75 % obyvateľov Slovenska si myslí, že štát by mal chrániť tých, ktorí oznámia korupciu alebo podvody, s ktorými sa stretli ľudia na svojom pracovisku. O služby úradu napriek jeho nateraz relatívnej nízkej poznateľnosti bol už od jeho vzniku pomerne veľký záujem. Za celý uplynulý rok sa na úrad obrátilo zhruba 300 ľudí, pričom úrad sa podrobne venoval 95 podnetom. Toto číslo zahŕňa nielen konkrétne oznámenia o protispoločenskej činnosti, ale aj poradenstvo, účasť na trestných konaniach, poradenstvo zamestnávateľom alebo účasť na súdnych konaniach pracovnoprávnych sporoch. Za rok existencie úradu pribudlo 17 chránených oznamovateľov. To sú tí zamestnanci, ktorí podali kvalifikované oznámenie, či už prokuratúre, alebo správnemu orgánu a prokuratúra alebo správny orgán im takýto status chráneného oznamovateľa udelil. V praxi to znamená, že napríklad na výpoveď, preradenie zamestnávateľa alebo na zníženie platu potrebuje takýto zamestnávateľ súhlas nášho úradu. A kto sú teda naši klienti a ako im vieme pomôcť? Ide často o ekonómov, kontrolórov a vedúcich pracovníkov rôznych odborov. Najjednoduchšie to ale vysvetlím na dvoch konkrétnych ľudských príbehoch. Náš prvý závažný prípad sa týkal oznamovateľa, ktorý dlhé roky pôsobil ako vedúci prevádzky v štátnom podniku. Ako odborník s technickým zameraním veľmi dobre rozumel tomu, kedy sú potrebné opravy a kedy nie sú potrebné a ako si podozrivo a veľmi často jeho zamestnávateľ obstarával urgentné opravy tak, aby sa vyhol verejnému obstarávaniu alebo sa opakovali dookola len za tým účelom, alebo aby vyhral konkrétny uchádzač o službu. Machinácie pri verejnom obstarávaní, tak ako to videl on, sa mali týkať miliónových hodnôt. Podľa jeho slov, vznik nášho úradu bol posledným povzbudením, aby sa ozval, preto podal trestné oznámenie na prokuratúre a obrátil sa aj na náš úrad. Úrad potom obratom sprostredkoval práve spomínaný status chráneného oznamovateľa, ktorý bráni zamestnávateľovi svojvoľne ho prepustiť, pretože na to potrebuje práve súhlas nášho úradu. Zamestnávateľ rozhodol aj o tom, že tento oznamovateľ už nebude zastávať svoju doterajšiu manažérsku pozíciu, čím sa mu malo znížiť aj platové ohodnotenie. Úrad pozastavil účinnosť tohto rozhodnutia, keďže existovalo reálne podozrenie, že tento krok zamestnávateľa súvisí práve s podaným trestným oznámením. A v rámci súdneho sporu o tom, či bol takýto postup zamestnávateľa zákonný, práve pred niekoľkými dňa odvolací súd rozhodol o tom, že nebol a dal tak úradu za pravdu. Čo je najdôležitejšie v tejto situácii, oznamovať si zachoval svoju pracovnú pozíciu a i prácu a plácu. Aj takého prípady ukazujú, že ľudia majú ochotu postaviť sa za spravodlivú vec bez vidiny zisku a zároveň, že právne mechanizmy ochrany a aj samotný úrad na ochranu oznamovateľ dokáže reálne pomôcť a motivovať ľudí. Iný prípad sa týkal oznamovateľa zamestnanca ministerstva, ktorý poukázal na predražené verejné obstarávanie softvérov pre štátnu inštitúcie. Keďže si neželal, aby bola jeho identita zverejnená, úrad na ochranu oznamovateľ spracoval trestné oznámenia, spolu s dôkazmi ho doručil Európskej prokuratúre na Slovensku, pretože nákup bol financovaný práve z európskych prostriedkov. Vec bola medzičasom postúpená na Úrad špeciálnej prokuratúry a momentálne je v štádiu preverovania. Úrad je teda pripravený nielen prijímať anonymné oznámenia, ak sú dostatočne odôvodnené, ale tiež podať trestné oznámenie vo vlastnom mene a tak vlastne chrániť identitu oznamovateľa. Je to dôležité, pretože jednou z hlavných obáv ľudí, prečo sa zdráhajú ozvať sa, je stále strach z odvety alebo pomsty. Oznamovanie navyše nie je len o naivnej dôvere tých, ktorí majú zmysel pre férovosť a transparentnosť. To, že oznamovanie je jednoznačným efektívnym zdrojov odhaľovania podvodov a tým aj vlastne nástrojom, ako šetriť verejné prostriedky, nám dnes hovoria aj tvrdé dáta. Podľa nich najčastejším zdrojom odhalení o podvodoch v organizáciách sú práve oznámenia od zamestnancov. Tieto odhalenie sú dokonca častejšie ako odhalenia podvodov cez vnútorný audit alebo iné kontrolné mechanizmy. Aj preto si mnohé nadnárodné firmy zaviedli interné mechanizmy oznamovania pre svojich zamestnancov. Mnohé z nich dokonca dávno pred tým, ako im to začala predpisovať Európska únia. Od nich samých počujeme, že to má zmysel a že im to naozaj pomáha identifikovať prešľapy v ich procesoch a odhaľovať tých, ktorí sa chcú obohacovať na úkor iných. Na Slovensku máme povinnosť mať interné mechanizmy oznamovania v štátnych inštitúciách, ktoré majú minimálne päť zamestnancov, a v súkromných firmách, ak majú aspoň päťdesiat zamestnancov. Tieto pravidlá tu máme od roku 2015. Do pozornosti sa však dostávajú až teraz a to vďaka európskej smernici a dovolím si neskromne povedať, že aj vďaka aktivitám úradu na ochranu oznamovateľov. Keďže najzávažnejšie oznámenia k nám prichádzajú práve z prostredia štátnych inštitúcií a štátnych podnikov, úrad sa koncom minulého roka podujal na zmapovanie toho, ako práve ministerstva a ich podriadené organizácie zaviedli a využívajú interné mechanizmy oznamovania. Ich cieľom by malo byť vytvoriť v každej inštitúcii prostredie, aby mohli zamestnanci bezpečne a bez obavy z odplaty poukázať na nekalú praktiku alebo porušovanie zákona, o ktorej sa hodnoverne dozvedeli. Nedostatky sa tak môžu podchytiť už v samotnom začiatku a oznamovanie tak vytvára šancu zabrániť vzniku podvodných schém, ktoré by mohli časom prerásť do veľkých rozmerov. Navyše náš prieskum nám ukázal, že ľudia sú práve najochotnejší oznamovať nekalé praktiky cez svojich zamestnávateľov, dokonca oveľa viac ako štátnym inštitúciám. Preto sme v priebehu decembra až januára tohto roku oslovili 321 organizácii, najmä ústredné orgány štátnej správy, ich podriadené organizácie a aj vybrané orgány verejnej moci. Výsledky mapovania nám ukázali, že väčšina opýtaných inštitúcií tento vnútorný systém oznamovania má formálne zavedený. Pri bližšom pohľade sa však ukazuje, že deklarácia tohto systému nemusí vždy znamenať že je naozaj aj funkčný. Až 91 % z tých, ktorí systém mali zavedení, za uplynulé tri roky nezaevidovali žiadne oznámenie o protispoločenskej činnosti. Konkrétnejšie počty oznámení od zamestnancov ukazujú, že aspoň jeden podnet prijalo za posledné tri roky len 23 organizácií z toho všetkého množstva celých štátnych inštitúcií, a to je aj výsek, ktorý sme mapovali. Ponúka sa odpoveď, že korupcia a podvody alebo iné nekalé praktiky v štátnych inštitúciách neexistujú. Znelo by to dobre, no nula oznámení automaticky neznamená, že nedochádza k porušovaniu pravidiel. Dáta z firemného prostredia, kde s podobnými mechanizmami pracujú dlhodobo, ukazujú, že je za tým skôr nefunkčnosť systému, ale nedôvera zamestnancov. Pravdepodobné je aj to, že zamestnanci jednoducho nevedia o možnostiach interného oznamovania a preverovania oznámení. Stretli sme sa aj so situáciou, že vo verejných inštitúciách na tej najvyššej úrovni ústredného orgánu štátnej správy ľudia nevedeli, kto je zodpovednou osobou, ktorá môže prijať takého oznámenie. Príčiny, prečo je to tak, môže byť viacero. Dôvera v tom, že má zmysel oznámiť zamestnávateľovi podozrenie z nekalých praktík sa vždy odvíjali od lídra inštitúcie. Či už ide o predseda parlamentu, ministra alebo šéfa štátnej inštitúcie alebo firmy. To on zhora vždy určuje do akej miery podriadení zamestnanci či podriadené inštitúcie budú brať systém vážne a budú ho aj naozaj využívať v praxi. Aj preto som požiadala predsedu vlády o možnosť vystúpiť na rokovaní vlády a v máji som oboznámila ministrov a ministerky s aktuálnou situáciou v ich vlastných inštitúciách a s návrhmi, ako môžu oni sami prispieť k zlepšeniu tejto situácie. Komunikáciou šéf inštitúcie ukazuje, že oznamovanie a ochranu oznamovateľov vedenie podporuje a považuje ju za dôležité. Bez toho to jednoducho nejde. Úrad však nechce ostať len v pozícii kritika z boku, preto sme okrem našej iniciatívy priameho oslovenia členov vlády pripravili pre inštitúcie a všetky zodpovedné osoby vo verejnej správe manuál s príkladmi, ako vhodne nastaviť interný systém oznamovania, ktorý je verejne prístupný na našom webe a môže slúžiť ako praktický návod pri zavádzaní a zlepšovaní týchto systémov. Skonzultovali sme ho aj so zodpovednými osobami na ministerstvách a verejnosti sme ho predstavili v marci. Sme naďalej pripravení pomáhať inštitúciám pri otázkach a ťažkostiach s jeho vhodným nastavením, aby sa dobrý úmysel pretavil aj do fungujúcej praxe. Okrem toho sme vyškolili vyše tisíc osôb, prevažne vo verejnej sfére, aby vedeli o interných systémoch, ale aj o spôsoboch ochrany oznamovateľov v praxi. Popri konkrétnej pomoci sa snažíme identifikovať aj systémové zlyhania či nedostatky v aplikačnej praxi, ktoré sú prekážkou pri odhaľovaní trestnej činnosti alebo nekalých praktík nateraz aspoň rámcovo. Výzvou, veľkou výzvou ostáva dĺžka trestných konaní, ktorú vníma nielen úrad, je to veľký problém, ktorý, za ktorý je možno zodpovedná aj aktuálna legislatíva, ale aj nedostatočné personálne kapacity. Vníma to úrad a upozorňujú na to aj napríklad aj európski prokurátori, ktorí hovoria, že v porovnaní s vyspelými štátmi EÚ naše trestné konania trvajú aj dvakrát tak dlho. Ďalšou témou je formalizmus pri prešetrovaní oznámení. Keď napríklad ministerstvo vidí v postupe zamestnanca vo verejnej správe, ktorý má vykonávať kontrolu vo firme a zároveň používa súkromné auto tejto firmy, len za nedostatok, možno drobný etický prešľap, za ktorý nie je potrebné vyvodzovať žiadnu zodpovednosť. Úrad spolu s prokuratúrou v tom vidí podozrenie z možnej trestnej činnosti. Veľké nedostatky máme aj pri identifikovaní a sankcionovaní konfliktu záujmov. Ako príklad uvediem inštitúciu, kde v rámci grantovej schémy rozhodovanie člena komisie o projekte jeho vlastného partnera nebolo považované za žiadny problém. Vrátim sa ešte k slovu dôvera. Tak ako zamestnanci štátnych inštitúcií dnes zjavne nemajú vôľu oznamovať svojim zamestnávateľom svoje podozrenia z nekalých praktík, tak musíme spozornieť aj pri nízkej ochote oznamovať vážne podozrenia z trestnej činnosti inštitúciám, ktoré sú na to určené. Z prieskumu verejnej mienky objednanej úradom na ochranu oznamovateľov sa ukázalo, že len 34 % opýtaných by polícii oznámilo korupciu alebo podvod, s ktorými sa človek stretne v zamestnaní. Na prokuratúru, ktorá vyšetrovanie dozoruje, by sa do konca obrátilo len 21 % opýtaných. Nízka dôvera preto ostáva obrovskou výzvou pre všetkých zodpovedných. Bez dôvery, že oznámenie môže mať úspešnú koncovku vo forme vyšetrenia a potrestania páchateľov, nie je možné ľudí presvedčiť, že má zmysel ozvať sa, keď sa deje niečo nekalé. Môžem potvrdiť aj z vlastnej praxe, že oznamovatelia, ktorí sa s nami stretávajú, sú najviac frustrovaní z toho, že sa veci nehýbu a že tú koncovku nevidia a ten ich dobrý úmysel možno ostáva zakopaný niekde v byrokracii. Vnímame preto, že vnútorné konflikty v inštitúciách, prípadne neochota vysvetľovať svoje rozhodnutia môžu vážne podkopávať poctivú prácu policajtov a prokurátorov a koniec koncov aj ochotu ľudí obracať sa so svojimi oznámeniami na náš úrad. Pozitívne vníma vývoj, vnímame v deklarovanej ochote oznámiť nekalú praktiku na pracovisku, hoci aj iným ako štátnym inštitúciám a v prevažujúcom pozitívnom spoločenskom vnímaní whistleblowerov. Ochota ľudí podieľať sa na férovej spoločnosti tu teda je a potrebné je pre ňu vytvárať dôveryhodné a spoľahlivé mechanizmy. Som presvedčená, že sa nám za posledný rok podarilo v našom tíme vykonať kus dobrej práce a položili sme základy modernej inštitúcie, ktorá má odhodlaných a kvalitných zamestnancov. Nedoriešenou úlohou, ktorá však nateraz nie je v rukách úradu, zostáva dotiahnuť do zdarného konca úplnú transpozíciu smernice Európskej únie o ochrane osôb, ktoré nahlasujú porušenia práva Únie. S transpozíciou Slovenské republika mešká a v tejto otázke už komisia, Európska komisia Slovensko vyzvala na podanie vysvetlenia v rámci konania o porušení práva. Treba povedať aj to, že vďaka zákonu o ochrane oznamovateľov z roku 2019 sme mali smernicu do veľkej miery zavedenú už v predstihu. Ostávajú však oblasti, ktoré je potrebné zosúladiť. Jednou z nich je podľa úradu aj úprava výšky sankcií za porušenie pravidiel pri ochrane oznamovateľov, ktoré majú byť podľa smernice účinné, primerané a odrádzajúce. Úrad ich proti aktuálnemu zneniu zákona navrhuje zvýšiť s cieľom zabezpečiť efektívnu ochranu i odrádzajúci efekt pre veľkých zamestnávateľov. Neznamená to apetít ukladať vysoké pokuty za každé porušenie. Ide skôr o primeranosť možnej sankcie pri zamestnávateľoch s miliónovými obratmi, ktoré by sa dopustili hrubej odvety voči prípadnému oznamovateľovi alebo by oznámenie úmyselne nepreverili. Ja vnímam korupciu ako znečistené ovzdušie. Na začiatku sa nám zdá, že hoci nám trochu znepríjemňuje život, stále s tým akosi vieme žiť. A neskôr zažívame vážne problémy, obrazne povedané vo forme klimatickej zmeny alebo individuálnych respiračných chorôb. Úrad na ochranu oznamovateľov sa chce pričiňovať o to, aby korupcia a podvody neboli vnímané ako niečo, čo je bežnou spoločenskou normou, na čo sme si všetci zvykli, ale ako niečo, čo je potrebné pre zdravie krajiny i jednotlivcov vytlačiť na úplný okraj spoločnosti. Na a keď sila jednotlivca môže meniť veci, musíme sa o to pričiniť všetci. V tejto súvislosti máte veľmi dôležitú úlohu aj vy politici, ktorí tvoríte, kontrolujete a riadite verejné inštitúcie. Úroveň politickej kultúry je totiž úzko previazaná na dôveru ľudí vo verejné inštitúcie a má výrazný vplyv na to, ako budú ľudia ochotní podieľať sa na odhaľovaní podvodov. Špeciálna inštitúcia ako je úrad na ochranu oznamovateľov je v tomto podporou, nie však kľúčom k úspechu. Ako možno hovoril v úvodnej reči aj pán Mičovský, že mali by sme sa snažiť, aby úrad na ochranu oznamovateľ mohol postupne zaniknúť a aby ho nebolo treba. Tak toto je možno vyjadrenie tej myšlienky, že naozaj zriadením úradu sa nerieši problém ako taký. Potrebujeme naozaj mať funkčné mechanizmy vymáhania práva v štáte. Na záver chcem ešte spomenúť našu prebiehajúcu komunikačnú kampaň zo sloganom „Nemlčať je zlato„. Som veľmi rada, že sa nám podarilo získať prostriedky z plánu obnovy a odolnosti a pre novú inštitúciu za pomerne krátky čas pripraviť celonárodnú kampaň, ktorá má za cieľ zvýšiť poznateľnosť úradu. V januári tohto roka úrad poznalo len 7 % opýtaných obyvateľov Slovenska. Oslovujeme verejnosť prostredníctvom sociálnych sietí, televízie a rozhlasu a pôjdeme aj fyzicky na stredné a východné Slovensko, aby sme misiu úradu priblížili čo najširšiemu okruhu ľudí. Kampaň sme odštartovali pred dvoma týždňami príbehom oznamovateľky z Košíc, ktorá pracovala 15 rokov ako hlavná ekonómka v košickej záchrannej službe a oznámila polícii svoje podozrenia z ekonomickej trestnej činnosti v tejto inštitúcii. Bola ako prvá z našich oznamovateľov, ktorá bola ochotná odhaliť svoju identitu, postaviť sa pred novinárov a podeliť sa o svoj príbeh. Tých odvážnych úradníkov, čo nemlčali, tu však máme oveľa viac a preto budeme radi, ak aj vy politici takých ľudí podporíte, budete sa zaujímať o ich kauzy, postavíte sa proti ich šikane a posmelíte ľudí, aby sa ozvali, ak narazia na nekalé praktiky. Musíme meniť staré zakorenené príslovia v nás na nové, inak sa so spoločnosťou veľmi nepohneme. Preto sme si aj vybrali príznačný slogan „Nemlčať je zlato“. Musíme ľudí aj našimi postojmi podporiť, aby sa ozývali a nebáli sa hovoriť o trestnej činnosti, najmä pokiaľ ide o verejné zdroje a verejný záujem. Možnosť podporiť misiu úradu a kultúru ozývania sa, ktorá je bežná vo vyspelých demokratických krajinách, tak máme v rukách my všetci. Veľmi pekne vám ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.)