J. Slota, poslanec: (2008-10-31):
A vystúpenie pána predsedu Národnej rady je skutočne tiež veľmi významné pre slovenský parlament a je to určite veľmi veľká výzva pre Národné zhromaždenie Maďarskej republiky a ja dúfam, že konečne pragmatickí politici Maďarskej republiky pristúpia k riešeniu tých problémov, ktoré sa tu nakopili. Nie z viny slovenskej strany, ale z viny, že niekto silou-mocou chce gradovať toto napätie a žiť z toho napätia. Ale vrátim sa konkrétne k svojmu vystúpeniu. Ja by som možno z iného súdka načal tento problém, pretože ako podpredseda vlády, tak aj predseda Národnej rady doslovne absolútne vyčerpali danú tému, ale ja by som sa z iného uhla pohľadu pozrel na tento problém. Fórum poslancov Karpatskej kotliny. Vážená Národná rada, kolegyne a kolegovia poslanci slovenského zákonodarného zboru, vo svojom vystúpení chcem poukázať a aj dokázať, že činnosť poslancov za SMK, nielen poslancov za SMK, ale aj oficiálnych predstaviteľov Maďarskej republiky nesleduje, konkrétne teda k poslancom SMK, nesleduje slovenské národné a štátne záujmy, že naopak v spolupráci s rôznymi organizáciami a cez rôzne formy sa podieľa na oslabovaní zvrchovanosti Slovenskej republiky, že účasť poslancov Národnej rady Slovenskej republiky zvolených za SMK na tzv. Fóre maďarských poslancov Karpatskej kotliny nebola v súlade so zákonmi Slovenskej republiky a najmä so sľubom poslanca Národnej rady Slovenskej republiky, ktorým sľubuje vernosť Slovenskej republike. Chcem len sčasti poodhaliť zákernú činnosť Strany maďarskej koalície, ale aj oficiálnych predstaviteľov Maďarskej republiky, ktorí zneužívajú dokonca európsku dimenziu na sledovanie čisto etnických cieľov a zámerov veľkomaďarskej iredenty, čím ohrozujú územnú celistvosť, integritu a vnútornú bezpečnosť Slovenskej republiky. Spomeniem skutočne len niektoré rámcové a okrajové činnosti, ktoré vyvolávajú vážne obavy a znepokojenie na slovenskej strane a u štátotvorného národa. Najoptimálnejšie bude citovať maďarského občana slovenskej národnosti, ako on vidí činnosť politikov v Maďarskej republike a na Slovensku. Je to trošku dlhšie, ale je to skutočne veľmi, veľmi zaujímavá analýza a myslím, že toto by mali počuť všetci tí, ktorí chcú obviňovať slovenskú politickú garnitúru, že ona vyvoláva napätie. Pravý opak je pravdou. Citujem, jedná sa o publicistu Gregora Papučeka, nie je to ten komentátor Slovenského rozhlasu v Budapešti, to je proste nejaká rodina alebo menovec: „Ak chce Slovensko dbať o nás, ak chce pomôcť Slovákom žijúcim v Maďarsku, má na to pomerne dobré predpoklady. Ide totiž o dve susedné krajiny, ktoré po roku 1920 boli vytvorené tak, že obe zdedili početnú menšinu toho druhého. Z toho vyplýva, že východiskový bod je bezmála rovnaký. Ideálne by bolo, keby sa tieto dve strany v otázke svojich menšín boli dohodli a rovnako by boli zaobchádzali s menšinou toho druhého. Vieme dobre, že sa tak nestalo. Prečo? Maďari žili suverénne vo svojom štáte, kým Slováci žili v spoločnom štáte s Čechmi prakticky v poriadenom postavení, riadilo sa z Prahy. Cez to všetko Česko-Slovensko bolo demokratické a primerane k tomu aj maďarská menšina mala svoje kultúrne vyžitie zabezpečené. V Maďarsku však panoval potrianonský vyhrotený stav: šovinizmus, iredentizmus a primerane k tomu cielene a bezohľadne sa pomaďarčovalo. Slováci boli vystavení drastickému odnárodňovaniu. Toto nerovnaké zaobchádzanie malo ukrutne nespravodlivé následky: maďarská národnosť v Česko-Slovensku sa tak v počte, ako v povedomí zachovala a bola silne organizovaná, kým Slováci v Maďarsku boli rozbití, zastrašení, v maďarských školách a kostoloch prevychovávaní, poznačení tuhou asimiláciou. Táto situácia sa stala aj živnou pôdou vzniku množstva odrodilcov. Nebyť odrodilcov,“ taká poznámka, „ani Mlynky by dnes nemali také obrovské problémy.“ Vieme veľmi dobre, že pán starosta v Mlynkoch má slovenské korene, ale teraz nepozná po slovensky pomaličky ani slovo, resp. nechce. „Ale pražská vláda si zo Slovákov v Maďarsku starosti nerobila, a Maďarsko to poriadne zneužilo. V roku 1939 vznikla prvá Slovenská republika, ktorá počas krátkej doby svojho trvania v národnostnej otázke použila princíp reciprocity a tento jediný spravodlivý princíp sa v mnohých prípadoch osvedčil. Ale po 2. svetovej vojne sa obnovilo Česko-Slovensko, prebehla výmena obyvateľstva. 73 000 Slovákov sa presídlilo do Česko-Slovenska, ale aj mnohí Maďari prešli do Maďarska, čiže na pomer dvoch menšín to veľký vplyv nemalo. Veľká strata Slovákov v Maďarsku bola zapríčinená nie výmenou obyvateľstva, ako sa to často prezentuje, ale nerovnakým zaobchádzaním s týmito dvoma menšinami – na úkor Slovákov. Potom nastal reálny socializmus. A nerovnaké zaobchádzanie pokračovalo a pokračuje ďalej aj po páde socializmu a, čuduj sa svete, aj po vzniku zvrchovanej Slovenskej republiky. Maďari na Slovensku majú maďarské školy, maďarské bohoslužby, množstvo časopisov, vydavateľstiev, organizácií, skutočné divadlá, stranu, parlamentné zastúpenie, skutočne sa podieľajú na štátnej moci a – na rozdiel od Slovákov v Maďarsku – sú skutočne štátotvornými činiteľmi. A je ich vyše pol milióna! Slováci v Maďarsku všeličo z toho nemajú. A čo majú, aj to len „takzvane“: takzvané slovenské školy, takzvané samosprávy. Nemajú riadne slovenské bohoslužby, majú len jediný týždenník s miniredakciou, a práve preto sa z nás za Slováka hlási len okolo 18 000.“ Osemnásťtisíc. Po 1. svetovej vojne to bolo okolo 400-450-tisíc Slovákov. Teraz sa k Slovákom hlási len 18 000 slovom i písmom. „Hoci Maďarsko presvedčilo celý svet, že oni sú bojovníci za práva menšín, jeho občan Csaba Tabajdi – aj napriek tomu, že práve v Maďarsku národnostné menšiny vymierajú – rozdeľuje v Štrasburgu menšinovú pravdu. Vie svet, čo sa deje s menšinami v Maďarsku? Vedia slovenskí politici, čo sa deje so Slovákmi v Maďarsku? Viem pán Hanes Swoboda, že chodí nariekať k nesprávnemu hrobu? Nie na Slovensku vymiera maďarská národnosť, lež u susedov slovenská. Akože tento človek nepozná skutočnú situáciu? Pavol Csáky alebo Edita Bauerová ho nesprávne informovali? Píše a hovorí sa o nás bežne o „slovenskom školskom systéme“, ale slovenská škola v tom pravom zmysle slova, kde by sa všetky predmety okrem maďarčiny vyučovali po slovensky, v Maďarsku neexistuje. Také školy majú vycapenú tabuľu Slovenská národnostná škola, v ktorých vyučuje maďarský učiteľský zbor všetko po maďarsky a v maďarskom duchu, iba slovenčina sa vyučuje týždenne v štyroch hodinách. V niektorých len štyrom žiakom. Čiže naše školy nie sú naše, len sa to tak hovorí. Bohoslužby sú vo všetkých mestách a dedinách iba maďarské, sú v nich maďarskí farári. V Mlynkoch nedávno bol aj slovenský, toho úrady poslali do maďarskej dediny a mlynským Slovákom ponechali maďarského farára. Tak je to už u nás odjakživa. Maďari do každej slovenskej osady postavili sochu nejakého maďarského viťúza. Nikdy sa nepýtali Slovákov, či chcú mať takú sochu. Dôležité je, že Maďari ju tam chcú mať. V Békešskej Čabe Kossuth Lajos,“ ináč Ľudovít Kováč z Turca, „v Slovenskom Komlósi Szent István, v Mlynkoch Béla III., vtáky turuly, maďarské militaristické sochy a tak ďalej atď. Že čo na to Slováci? Už si zvykli. Naše slovenské mestá a dediny, ich ulice pomenovali, pomenúvajú a premenúvajú nie ich slovenskí zakladatelia a obyvatelia, ale maďarskí úradníci. Panujú nad nami. Údajne sme dostali od štátu samosprávnosť a CSS je vraj „slovenský parlament“. Horkýže to parlament! Treba povedať, že to nie sú samosprávy, len sa im tak hovorí. Podľa národnostného zákona „menšiny majú právo na parlamentné zastúpenie“. Kto by si myslel, že aj napriek tomu menšiny v Maďarsku v skutočnosti môžu ísť do maďarského parlamentu, to len ako turisti, ak si to vybavia a dokonca zaplatia. Niet tu času vymenovať všetko, ale hádam na ukážku to postačí. Takto je to v Maďarsku. Aj keď § 3 národnostného zákona vraví: „Menšiny žijúce v Maďarskej republike sa podieľajú na ľudovej moci: sú štátotvornými činiteľmi.“ Aj to sa len tak hovorí. Národnostný zákon v Maďarsku je ako pokrývka, pod ktorou nevidno, čo sa v skutočnosti deje s národnosťami. Bývalý menšinový ombudsman Jenö Kaltenbach jasne povedal: „V Maďarsku národné menšiny takmer úplne zlikvidovali, asimilovali. Vedia o tom aspoň slovenskí politici?“ Ja by som chcel ešte dodať, že aj terajší ombudsman pre menšiny v Maďarsku Ernő Kállai, sociológ, sa vyjadril nasledovne: „Rasizmus v Maďarsku možno porovnávať so situáciou v Nemecku v roku 1930.“ To som nepovedal ja, to povedal maďarský ombudsman pre menšiny. Povedal: „V Maďarsku sú kampane zamerané proti menšinám, hľadanie obetných baránkov a široká spoločenská podpora tohto spôsobu myslenia rozvíjajú práve tak ako svojho času v Nemecku. Dôvodom zrejme je, že politici nerozpoznali nebezpečie tohto vývoja a nutnosť ho zastaviť.“ Ombudsman citoval prieskumy, podľa ktorých 70 až 80 % obyvateľstva schvaľuje javy zamerané proti menšinám. To som nevymyslel ja ani nikto z vládnej koalície na Slovensku. To povedal maďarský ombudsman pre menšiny. „Asi nevedia. Lebo keby vedeli, museli by na bezbrehé požiadavky svojej maďarskej menšiny, ich politikov a maďarského štátu úplne inak reagovať, než ako to v skutočnosti robia. Napríklad, keď Maďari chcú ísť do ulíc protestovať, lebo im minister školstva chce zvýšiť počet vyučovania slovenčiny v ich čisto maďarských školách, mali by im ponúknuť maďarský menšinový školský systém, podľa ktorého by sa všetky predmety museli učiť po slovensky, ale by mali povolené učiť sa aj maďarčinu v štyroch hodinách týždenne ako cudzí jazyk. Ukrajinci im to urobili. Odkukali metódy priamo v Maďarsku a zaviedli ich u seba. Čuduj sa svete, Maďarom sa nepáčia ich vlastné metódy, ak ich nie oni používajú, ale niekto iný.“ (Potlesk.) „Zdá sa, že páčiť sa musia iba menšinám v Maďarsku. Keď im nestačí, že majú maďarské bohoslužby, maďarských farárov a chcú mať silou-mocou aj biskupa, mali by im ponúknuť maďarskú metódu, podľa ktorej všetci maďarskí farári by boli premiestnení do čisto slovenských dedín, každá maďarská osada by mala len slovenského farára a bohoslužby sa museli konať všade výlučne v slovenčine. Mesačne raz by mohli mať v Bratislave aj maďarskú bohoslužbu, ak si ich organizácie za svoje peniaze dajú tam odviezť veriacim. Taký poriadok je v Maďarsku.“ Bohužiaľ. „Podľa maďarského vzoru do každej maďarskej osady by bolo treba postaviť v nadživotnej veľkosti sochu Ľudovíta Štúra, Jozefa Miloslava Hurbana, Svätopluka, Rastislava a podobne. Podľa maďarského vzoru Slovensko by Budapešti malo veľkodušne darovať sochu Jána Kollára a postaviť ju na Deákovo námestie. Odviezť ju tam pompézne za sprievodu slovenskej jazdy husárov na bielych koňoch. Veď najväčším husárom bývalej monarchie bol predsa Slovák, poľný maršal Andrej Hadík, ktorý vykonal „husársky kúsok“, keď z ničoho nič obsadil Berlín. Keď sa slovenskí politici stretnú s maďarskými politikmi a tí sa na nich obracajú s rôznymi požiadavkami, mali by sa ich ihneď opýtať, ako je to v Maďarsku so Slovákmi. Mali by im vysvetliť, že ak nebudú sledovať slovenský prístup k menšinám, budú musieť Slováci prevziať a použiť maďarské metódy, lebo len tak je to spravodlivé. Je neprípustné, aby v stave, keď v Maďarsku slovenská národnosť je drasticky asimilovaná, aby slovenský štát vyhovoval stále novým a novším požiadavkám svojej maďarskej menšiny.“ (Potlesk.) „Je neprípustné, ale robí sa to. Prečo? Či je v nás stále ešte zakorenená sluhovská nátura? Som presvedčený, že na základe stáleho rastu jednostranných požiadaviek na maďarskej strane a odmietania akýchkoľvek požiadaviek či nárokov slovenskej strany sa nikdy nepodarí vytvoriť tie veľa spomínané, tie želateľné priateľské vzťahy medzi Slovákmi a Maďarmi.“ A ja si myslím, že z našej vládnej koalície bolo vyslaných toľko signálov, že táto vládna koalícia chce spolupracovať v duchu, v priateľskom duchu, že už hádam nijaký štát na svete sa nechová proste takým spôsobom, ako sa chová slovenská vláda, doslovne, skutočne naša trpezlivosť presahuje všetky možné hranice. „Za doterajšieho a súčasného stavu sa niet čo diviť, že najväčším strašiakom maďarskej národnosti na Slovensku a tiež aj Maďarov v Maďarsku je slovo „reciprocita“. Jedni sa zľaknú, čo bude, ak dostanú len to, čo Slováci v Maďarsku, druhým sa načrtne, čo všetko by museli dať slovenskej menšine, aby tá hoci len približne mala to, čo majú Maďari na Slovensku. Len jedno im nenapadne: zamyslieť sa, či tento až podnes trvajúci obrovský nepomer má niečo spoločné so spravodlivosťou. Vedia len jedno, že princíp reciprocity je im neprijateľný. Ale kto odmieta vzájomnosť, ten sleduje jednostrannosť, sebeckým spôsobom používa jednostranné výhody na úkor toho druhého. Nie je čestná taká súťaž, keď Maďar sedí v aute a Slovák beží peši. Že kam to vedie, vidíme. Ich je vyše pol milióna a náš už len cca 18 000! Prečo by to malo byť pre Slovákov prijateľné? Prečo takúto donebavolajúcu nespravodlivosť slovenská politika kategoricky neodmietne?!“ Ja si myslím, že dneska tu boli povedané jednoznačné slová, ako z úst podpredsedu vlády Slovenskej republiky, tak aj z úst predsedu Národnej rady, a skutočne ma to naplnilo šťastím. „Kto sledoval, čo sa dialo až donedávna na Slovensku, stratil aj posledné ilúzie. Prichádzali k nám zo Slovenska parlamentní poslanci Árpád Duka-Zólyomi, Paľo Csáky, Vojto Bugár, ako keby sme my Maďarsko okolo seba nemali dosť Maďarov. Tí potom rozširovali po svete svoje hodnoverné skúsenosti o tom, ako dobre je Slovákom v Maďarsku. Keď sme to čítali, aj holohlavému stáli vlasy dúbkom“ (potlesk) „a každý vo svete im veril, veď to tvrdia predsa poslanci slovenského parlamentu! Nechápali sme ani geniálnu myšlienku zrušiť Dom zahraničných Slovákov v Bratislave, a keď minister školstva Fronc začal na Slovensku zatvárať slovenskú školu a otvárať maďarskú univerzitu, boli sme jednoducho šokovaní. Šokuje nás, aj keď vidíme, že zvrchované Slovensko nedokáže postaviť súsošie patrónov Európy sv. Cyrila a Metoda na vlastnom území, lebo mu to maďarská menšina nedovolí. Že v Tešedíkove si Slováci nemôžu postaviť bustu menodarcu svojej obce, lebo im to miestna maďarská samospráva nedovolí!“ To je ten protiklad jednoznačný. „Maďarsko takéto zábrany nikdy nemalo. 28 000 Slovákom Békešskej Čaby toho času postavili do centra mesta parádnu sochu Ľudovíta Kossutha“, resp., no áno (smiech poslanca a smiech v sále), Kováča, „toho, ktorý vyhlásil, že slovenský národ neexistuje.“ I keď sám bol Slovák a naučil sa po maďarsky, až keď mal 21 rokov. (Smiech v sále.) „To bolo dávno. V tomto roku však tam postavili dokonca pamätník aj Trianonu. Najväčšiu slovenskú dedinu Európy Maďari za krátky čas prerobili na svoje maďarské „Mesto vernosti“. Komlóšania dostali sochu sv. Istvána, Sarvašania pomník stredu veľkého Maďarska. Každá slovenská osada niečo dostala, ak inšie nie, nuž aspoň turula alebo sochu hrdinov padlých za maďarskú vlasť popísanú zmaďarizovanými menami miestnych slovenských obyvateľov.“ Len takú poznámku. Počas 2. svetovej vojny, keď 10. divízia, ktorá bola zložená zo Slovákov z južného Slovenska, ktorá bola, samozrejme, pod vedením maďarskej armády, títo boli zmasakrovaní na východnom fronte, jednalo sa o vyše 10-tisíc vojakov, tak to oznámili Horthymu, tomu fašistickému pohlavárovi, tak on sa vyjadril, „no a čo, veď to boli len Slováci“. Taká bola hodnota slovenského života pre tých veľkých demokratov. „Maďari si suverénne stavajú sochy aj na Slovensku. Oni si tam postavia akúkoľvek sochu, kdekoľvek a kedykoľvek. Majú Árpáda v Číčove, Kossutha v Rožňave, Jánosa Eszterházyho v Buči, v Tvrdošovciach sv. Istvána, v Košiciach Rákócziho, v Komárne Klapku. Ani neviem, čo povie Európa, keď sa dozvie, že Slovensko má na svojom území trojmetrovú sochu jej niekdajšej pohromy – hunského Attilu. Takú sochu nemá ani Budapešť. Turulov je na Slovensku habadej. Len a len Slováci si nemôžu postaviť súsošie sv. Cyrila a Metoda, patrónov Európy. Menšina im to nedovolí. Ani maďarský starosta Komárna Bastrnák týmto európskym kresťanom nedá ani piaď „svojej zeme“. Je to asi svetová rarita, ktorá má miesto v Guinnessovej knihe rekordov!“ Keď Slovenská národná strana stavia dvojkríže, ktoré sú doslovne a do písmena symbolom kresťanstva, ale, samozrejme, aj slovenskej štátnosti, tak médiá sa idú rozplývať, že čo za megalomanské veci tu Slovenská národná strana robí. Keď sme postavili tých dvojkrížov, ja neviem, či ich je jedna desiatka, tak sa z toho robí proste uzáver, ako keby sme ohrozovali nie zemeguľu, ale minimálne tú našu galaxiu. „Bolo by treba: - Aby Slováci na Slovensku neboli naivní, aby si nemysleli, že skutočnú situáciu Slovákov v Maďarsku sa dá spoznať z oficiálnych hlásení maďarských orgánov. Ani z úst platených funkcionárov sa pravdu nikdy nedozvedia. Situáciu treba skúmať na mieste, tam sa treba presvedčiť, kto je odrodilec funkcionár a kto rodu a národnosti verný – bez funkcie. - Aby experti týchto dvoch štátov spoločne určili, čo obsahuje pojem národnostná škola a takéto školy by mali dostať ako Slováci v Maďarsku, tak i Maďari na Slovensku. - Aby si Slovensko konečne našlo spôsob, ako dostať slovenské televízne a rádiosignály, noviny k zahraničným Slovákom a prekonali ich izolovanosť od materského štátu. Bolo by treba zriadiť aj zahraničným Slovákom niečo ako maďarské „Duna TV“. - Pozrieť sa, prečo slovenské národnostné médiá v Maďarsku majú len 4- až 5-členné miniredakcie a prečo sú aj tie len tak mizerne zabezpečené a nesamostatné, keď Maďari na Slovensku sú na tom neporovnateľne lepšie. Koľko členov má napríklad redakcia Új Szó alebo redakcia maďarského vysielania Slovenského rozhlasu atď. Treba to vyrovnať. Ak Maďari nedajú viac, musia dať Slováci menej. Len tak je to spravodlivé. - Monitorovať, čo sa robí na južnom Slovensku, mať obraz o tom. Nedopustiť celkom zrejmé protislovenské aktivity, rozvratnú činnosť protislovenských živlov na území Slovenska. - Tábor Via Nova v Dolných Obdokovciach – historik vysvetľuje mladým „felvidéckym“ občanom Slovenskej republiky históriu Svätej koruny. Poznajú Slováci na Slovensku teóriu Svätej koruny? - Zväz Rákócziho sa činí, sleduje voľakto, čo robia? Napriek medzivládnej dohode, že nebudú dávať peniaze deťom, ktoré sa zapíšu do maďarskej školy, oni to v Košiciach urobili a podobne. - Poznajú Slováci pravidelnú polhodinovú reláciu Határok nélkül („Bez hraníc“) na MR 1? Tam by sa všeličo dozvedeli a všeličomu naučili. Kým tieto štvanice z maďarskej strany neprestanú, zatiaľ ani reči nemôže byť o priateľských vzťahov medzi Slovákmi a Maďarmi. Nemožno žiť v 21. storočí a v medzinárodných vzťahoch používať maniere 19. storočia. To vedie iba k vyostreniu napätia a nie k priateľským vzťahom. Európa od nás čaká priateľské vzťahy a nie napätie! Čo nás znechucuje? Keď vidíme tú obrovskú rozpoltenosť na Slovákov a proti Slovákom, keď vidíme, - že SME, Pravda, Plus 7 dní, Listy, Új Szó atď., v ktorých sa nadáva na všetko, čo je slovenské a národné, dostať všade, ale Slovenské národné noviny málokde a niektoré pronárodné slovenské noviny na Slovensku aj zanikli; - že Literárny týždenník musí zápasiť s finančnými ťažkosťami a vychádza už len dvojtýždenne; - že politológovia, novinári, profesori, vedci húfne sa vyjadrujú hanlivo o všetkom, čo je slovenské, Jánošík im je len obyčajný zbojník, pojem „starí Slováci“ ich rozčuľuje, degradujú historické fakty, na ktoré by mali byť hrdí, a pritom zastávajú často vysoké posty; - že univerzitná mládež povinné čítanie má často v češtine, dabuje sa len do češtiny a zrejme aj preto táto mládež, česť výnimke, považuje za krajšiu češtinu ako svoj rodný jazyk. Slováci, v Maďarsku sa pestuje nie odpor, ale láska k rodnému jazyku!; - že slovenské médiá sa učia gramatiku slovenského jazyka od politikov maďarskej menšiny, píšu a hovoria o Segede, nie o Segedíne, Miškolci, nie Miškovci, pri ženských menách zanechávajú prechyľovaciu príponu -ová, viď Edit Bauer, atď., to nás ubíja, znechucuje. Slováci si musia dokázať urobiť poriadok doma, ak chcú, aby Slovensko malo v zahraničí rešpekt, aby bolo príťažlivé, aby tam žijúci Slováci mali byť na čo hrdí. Aj Maďari budú len také Slovensko rešpektovať, ktoré s ním rokuje ako rovný s rovným. Nakoniec treba ešte poznamenať, že Slovensko by veľa pomohlo zahraničným Slovákom aj tým, keby sa jeho politici správali suverénne, keby slovenská spoločnosť v národných otázkach bola jednotná, proslovenská. To by predsa malo byť prirodzené. Terajšia vláda veľa urobila v tomto smere.“ Chcem zdôrazniť, že táto citácia, skutočne, ja som to nenapísal, ja keď som to čítal, ja som proste bol presvedčený, že to tu musím prečítať aj pri tejto príležitosti, pretože skutočne to vystihuje z iného uhla pohľadu tie veci, ktoré tu rozdebatoval ako pán podpredseda vlády, tak predseda Národnej rady. Chcel by som aj v predvečer Viedenskej arbitráže, ktorá v nedeľu bude mať 70. výročie, je to vlastne pokračovanie Mníchovského diktátu. Len v Mníchove sa zúčastnili tohto diktátu štyri vtedajšie veľmoci, z toho jedna bola nacistická, druhá fašistická, ďalšie dve nás zradili. To tu musíme otvorene povedať. V Mníchove bolo ďalšie pokračovanie tohto diktátu a to bolo čisto v réžii nacistu Ribbentropa a fašistu, talianskeho ministra zahraničných vecí, som meno zabudol (reakcia z pléna)... Takže v predvečer skutočne tohto potupného aktu násilia, historického násilia voči Slovákom a Slovensku, alebo bývalého Česko-Slovenska, lebo vtedy ešte existovalo Česko-Slovensko, i keď už bolo okyptené o Sudety, chcem skutočne zdôrazniť najzávažnejšie historické krivdy napáchané na Slovákoch, a to: - tragédia systematickej asimilácie Slovákov v školách, úradoch vo voľbách, - násilné pomaďarčovanie, - únosy slovenských detí spolkom FEMKE na Dolnú zem, - násilné uzatvorenie Matice Slovenskej a troch slovenských gymnázií, - prenasledovanie a väznenie národovcov, bojovníkov za ľudské práva, - Černovská tragédia, - vpád maďarských boľševických vojsk Béla Kuna, - anexia slovenského juhu fašistickým horthyovským Maďarskom; tam chcem zdôrazniť, že tam bolo vybitých, povraždených stovky, ba tisíce Slovákov na tomto južnom území, - zákerné rozpútanie Malej vojny; týždeň predtým nás uznali a týždeň na to nás začali bombardovať v Spišskej Novej Vsi – to je ten prístup, ich správny prístup; - ostrá streľba do Slovákov v Šuranoch za spievanie slovenskej hymny v kostole, - akcia vysťahovania slovenských učiteľov, - odvlečenie významných kultúrnych pamiatok. A ďalšie a ďalšie, je to obrovské množstvo. Keďže aj v súčasnosti sa na Slovensku glorifikuje maďarská etnická politika iredenty, horthyovským fašistom sa stavajú pomníky, oficiálne sa oslavuje maďarská kossuthovská revolúcia a vrahom národa sa stavajú súsošia z verejných zdrojov Slovenskej republiky, napríklad v Rožňave, legislatívnymi návrhmi sa spochybňujú výsledky usporiadania mierových pomerov po 2. svetovej vojne, osočujú sa denacifikačné dekréty, Benešove dekréty, spochybňuje sa Trianon, vyzdvihuje sa Viedenská arbitráž, falšuje sa historická pravda, Slovenská národná strana naliehavo na upokojenie situácie a vyrovnané vzťahy so svojím južným susedom žiada a očakáva štandardné medzinárodné ospravedlnenie sa Maďarov a Maďarskej republiky za dlhodobé historické krivdy na slovenskom národe a za zločiny proti ľudskosti. (Potlesk.)