D. Jarjabek, poslanec: (2005-03-21):
Už z tohto miesta zaznelo, že priliehavejšie by bolo,  žeby tejto legislatívnej norme pristal názov zákon o spoplatnení vysokoškolského štúdia a niektorých kompenzačných opatrení. Už z toho miesta moji predrečníci naznačili, že návrh zákona koriguje vnímanie vzdelania ako významného humanizačného faktora všeobecnej a všespoločenskej hodnoty, ktorá nemá len dimenziu individuálneho uspokojenia vlastných plánov a ambícií, ale má aj rozmer kvality ľudského potenciálu, národa a štátu. A hovorilo sa už aj o tom, že generácia vládcov tejto spoločnosti, ktorých po promócii čakali družstevné byty na pôžičku s 3,5-percentným  úrokom,  nárokovateľné mladomanželské pôžičky, a ako to znie dnes paradoxne povinnosť byť zamestnaný a pracovať, pripravujú pre dnešných a budúcich študentov perspektívu, že skončia vysokú školu a aby mali na splatenie pôžičky na ňu a dôchodkového poistenia za roky štúdia, pôjdu kamsi do nejakého „Donaldu“ servírovať hranolčeky s kečupom, pretože v štáte s najlacnejšou cenou práce v Európe by si ako lekári, učitelia, inžinieri či nebodaj filozofi, alebo herci luxus vzdelania jednoducho nemohli dovoliť. Alebo si ho síce dovolia, ale tak ako už dnes tisíce a desaťtisíce mladých ľudí odídu za štúdiom a potom i prácou a životom niekam inam,  tam, kde zo vzdelania nerobia kšeft a kde vzdelaných ľudí spoločnosť chce a potrebuje, aj ich vie oceniť. Dámy a páni, komu by sa zdalo, že sa dnes v slovenskom sneme hovorí o nejakom spore konzervatívnych ľavičiarov, ktorí sa odvolávajú na ústavou zabezpečené právo na bezplatné vzdelanie, a progresívnych pravičiarov, ktorí vraj chcú, aby v systéme  bolo o čosi viac peňazí a aby si študenti možnosť vzdelávať sa vážili a aktívne sa dožadovali kvality vyučovania, toho musím vyviesť z omylu. Nazdávam sa,  že nikto nemôže Masaryka či Beneša  vnímať ako ľavičiarov, a predsa za predmníchovskej republiky išli obrovské peniaze verejných zdrojov do vybudovania a rozvoja slovenského školstva, do štipendií, ktoré umožnili navštevovať vysoké školy aj deťom zo sociálne slabých rodín a nikomu ani nenapadlo, ani na um nezišlo spoplatňovať štúdium. Tento nápad sa sem dostal ako kadečo iné bezhlavou a servilnou snahou kopírovať všetko, čo je obvyklé v Spojených štátoch a čo sa dá vidieť počas rýchlej prehliadky rýchlikom z amerického systému. Vážený pán minister, ak  budete v tomto štáte tiež obvykle hodnotiť cenu práce vysokoškolsky vzdelaného odborníka niekde na úrovni 250-tisíc dolárov ročne, môžete sa uchádzať o podporu poslancov s takýmto návrhom zákona. Kým slovenský magister, inžinier či doktor nastupuje do práce s 12- či 15-tisíc korunami, zdá sa mi nesociálne, nekultúrne a nemravné žiadať od neho, aby splácal štvrť milióna za štúdium. Vážení kolegovia a kolegyne, návrh zákona upriamuje však moju pozornosť na ešte jeden problém, ktorý by naša legislatíva azda mohla efektívne vyriešiť. Ide o ministrom Froncom presadzovanú „rovnoprávnosť“ verejných a súkromných, a nielen vysokých škôl. Považujem to za fatálne nepochopenie elementárnej logiky. Ak sa zhodneme na tom, že je pre štát a spoločnosť výhodné, keď sa obyvateľstvo vzdeláva, kultivuje, ak rastie jeho znalostná úroveň a ruka v ruke s ňou i nároky na kvalitu života, a ak pritom berieme do úvahy limitovanú výkonnosť našej ekonomiky, potom je jasné, že musí skôr či neskôr padnúť rozhodnutie - táto ponuka je povinnosťou štátu a toto je nadštandard. Ubezpečujem vás, dámy a páni, že to vonkoncom nie je náhoda, ak dnes v mnohých štátoch s kvalitnou ponukou vzdelávania na verejných vysokých školách existuje popri nich i rad súkromných, cirkevných či metropolitných univerzít, alebo len  bakalárskych vzdelávacích inštitútov, ktoré s komerčným úspechom istý definovaný nadštandard ponúkajú. Buď ich absolventi majú nejaké mimoriadne jazykové možnosti, alebo vedia pracovať na neobyčajne  moderných prístrojoch, alebo sú ochránení pred nežiaducimi a rušivými vplyvmi, povedzme v konfesionálnom zmysle slova. Študent, ktorý sa z nejakých dôvodov rozhodne pre štúdium na takejto výlučnej škole sa, samozrejme, rozhoduje s vedomím, že na takéto štúdium si musí priplatiť, hoci i tam rozhodujúcu časť nákladov berie na seba zriaďovateľ, teda buď príslušná cirkev, alebo súkromný donori a investori, alebo magistrát. U nás sa však stalo, že množstvo vysokých škôl zriadených z rozličných príčin postupne za Masaryka, Tisa, Beneša, Zápotockého, Novotného, Slobodu, Husáka, Mečiara i Dzurindu sa dnes ruje o výrazne poddimenzovaný štátny príspevok a akokoľvek je akreditačná komisia usilovaná, okrem úradovania okolo žiadostí o schválenie študijných programov už toho mnoho nezvládnu. Viem, o čom hovorím preto, lebo sám prednášam na jednej takejto akadémii. Vážený pán minister, keď už v súvislosti so spoplatnením štúdia hovoríte o reforme, čo tak začať ju, ako sa spravidla reformy začínajú. Reálnou „mapou“ slovenského vysokoškolského terénu, zistením skutočného stavu, inventúrou potenciálu, ktorý máme, a zmapovaním rezerv, ktoré nevieme využiť. Koľkokrát sa už do tohto mikrofónu hovorilo o budovaní zbytočných rektorátov, z ktorých študent naozaj nemá nič. Ale obráťme to, čo s výnimkou výkriku o dvoch univerzitách v Trnave urobilo vaše ministerstvo a vy osobne, pán minister, pre to, aby sa samosprávne orgány vysokých škôl snažili integrovať. Najstaršia slovenská Univerzita Komenského má niekoľko desaťročí skúsenosť s fungovaním Lekárskej fakulty Jána Jesseniusa v Martine. Ale dali ste, pán minister, akademickým obciam na stôl analýzu, prečo táto fakulta odolala všeobecnej tendencii v deväťdesiatych rokoch stať sa základom samostatnej univerzity, kým pôvodná pedagogická fakulta tej istej univerzity v Trnave pri prvej príležitosti  zo zväzku UK jednoducho ušla. Prečo sa diskusie o možných organizačných posunoch v slovenskom vysokom školstve začínajú roztúženými pohľadmi istých ľudí na isté objekty, ktoré dnes tie školy využívajú. Súhlasím s tým, že aj vo vnútri systému sú rezervy, že z toho mála peňazí na školstvo sa časť prostriedkov nevyužíva efektívne pre študentov, ale osoh z nich majú len úradníci. Ale opýtajte sa, pán minister, aj administratívnych zamestnancov vysokých škôl, koľko nezmyselných papierov sa od nich dnes chce, koľko dotazníkov a tabuliek každý týždeň vyrábajú bez toho, aby sa nimi niekto seriózne zaoberal. Aby tá robota slovom mala zmysel. Pripraviť dnes nádejný akreditačný materiál na nový študijný program napríklad znamená plné vyťaženie pre jedného pedagóga a dvoch úradníkov a tri - štyri  mesiace, a to nehovorím o odborných veciach, koncepcia obsahu, ale  o úradovaní, zbere, triedení a usporadúvaní podkladov. Prešli ste na viaczložkové financovanie vysokých škôl, ale to zase len prinieslo množstvo byrokracie. Ministerstvo žiada od rektorátov, tie od dekanátov, tie od katedier, tie okolo toho schôdzujú a zase sa toľko úraduje, až sa nám vysokoškolský svet zužuje do pečiatky a cez hradby spisov nevidno tých mladých ľudí, ktorí na univerzity prichádzajú, aby sa čosi naučili. Opäť viem, o čom hovorím z praxe, pán minister. Pán minister, vyzývam vás teda, dajte si na jednu kopu platné predpisy a smernice, ktoré dnes musia vysoké školy plniť a rešpektovať, a zrušte všetky, ktoré sú tu iba preto, lebo ten, kto ich vydal, apriórne nedôveruje predstaviteľom vysokých škôl a podozrieva ich z toho, že sa chcú jednoducho nabaliť. Zrušte všetky nezmyselné výnosy, nech ich vydal váš kolega cez financie, alebo ten cez prácu a sociálne veci, ktoré vnímajú vysokoškolský vzdelávací proces rovnako ako, nech mi je odpustené, úradovanie v penzijnej poisťovni. Veď si len zrátajte, koľko ľudí na vašom ministerstve by prišlo o pracovnú náplň, pán minister, a to krát počet slovenských vysokých škôl, lebo každý takýto váš úradník má svoju obdobu na každom rektoráte a často i dekanáte. Možno by sa tak pre vysoké školy získalo viac peňazí, ako chcete týmto zákonom doslova vydriapať z vrecka študentov a ich rodičov. Dámy a páni, pokiaľ sa zaoberáte myšlienkou posunúť tento návrh zákona do druhého čítania a tam ho vylepšovať, odporúčal by som začať pri paragrafe o účinnosti. Nech tento zákon teda vstúpi do platnosti vo chvíli, keď Štatistický úrad vydá informáciu, že cena práce v Slovenskej republike dosahuje 90 percent priemeru Európskej únie. Pripravovať však zákon v takom časovom predstihu považujem ja osobne za úplne zbytočné. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)