V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-06-29):
Otváram rozpravu. Za klub nemám žiadne prihlášky. Písomne sa prihlásila jedna poslankyňa, pani Dana Podracká. Potom otvorím možnosť pre ústne prihlášky do rozpravy. Pani poslankyňa, máte slovo. D. Podracká, poslankyňa: Vážený pán predsedajúci, pán minister, dámy a páni, len pred 3 dňami, 26. júna sme boli svedkami návratu starej slávnej ikony do Ruska zo Spojených štátov amerických. TA3 priniesla o tom krátku obrazovú správu bez komentára. Bol to monumentálny výjav, návrat toho, čo bolo odcudzené, domov za účasti kňazov, občanov, náhodných okoloidúcich zvedavcov, ale predovšetkým médií. Rovnako odzbrojujúci je napr. aj fakt, že Egypťania si nárokujú na prinavrátenie ukradnutých múmií starých aj 4 000 rokov a v tomto úsilí neustávajú. Považujú to za záležitosť národnej cti, dostať svojich mŕtvych a všetko, čo je posvätné, domov, ak sa to stalo predmetom svätokrádeže. Už v prvom čítaní som sa veľmi podrobne zaoberala tým, čo nám bolo ukradnuté a čo bolo vyvezené z nášho územia na územie iných štátov, Maďarskom počnúc a pokračujúc Nemeckom, Rakúskom, Českom či Ukrajinou a ďalšími štátmi. Som zarazená tým, aký laxný je náš vzťah k predmetom nesmiernej historickej a umeleckej kvality a hodnoty, ktoré nám patria, pretože boli vyvezené z územia dnešnej Slovenskej republiky, z územia, na ktoré máme historické právo. Novela zákona č. 416/2002 Z. z. hoci v mnohých ohľadoch je skutočne brilantná, pán minister, a oceňujem to, niektoré pasáže sú veľmi dobré a cielene premyslené, spochybňuje jeden základný fakt, ktorý je pre mňa faktom kardinálnym a má aj pre mňa kardinálny význam a ktorý sa stane aj predmetom môjho pozmeňujúceho návrhu v závere môjho vystúpenia. Spomínaná novela považuje za nezákonne vyvezený kultúrny predmet iba taký predmet, ktorý bol z územia Slovenskej republiky vyvezený po 31. decembri 1992. A to je meritum veci, rubikon, tento dátum, ktorý je teda pre mňa osobne, ale aj pre náš klub neprijateľný. Ak by v zákone tento dátum zostal, Slovenská republika ako autonómny subjekt by si tak uzatvorila právnu vymožiteľnosť týchto predmetov smerom do minulosti. Sami sebe by sme obmedzili právo prinavrátenia týchto nezákonne vyvezených predmetov. Netvrdím, že všetky ukradnuté kultúrne predmety sa nám vďaka tomuto zákonu za predpokladu, že bude prijatý môj pozmeňujúci návrh, vrátia, to by som bola veľmi naivná, že všetky budú vymožiteľné, asi nebudú. Ale ak tam ten dátum nebude, neuzatvorí sa nám možnosť uchádzať sa o ne, vyjednávať o nich, príp. aj niečo vrátiť či vymeniť, ako to bolo napr. v prípade bojnického oltára a 10 tabúľ, ktoré sme my ako protihodnotu poskytli Českej republike. Odmietam argumenty typu, že zrušením dátumu 31. december 1992 v zákone sa otvára nebezpečný precedens a môže to iniciovať znovu otváranie Benešových dekrétov. Považujem to za nezmysel. Tento zákon sa týka len a len ukradnutých kultúrnych predmetov a Benešove dekréty sú celkom v inom historickom súdku. Navyše sú a aj ich prípadné otváranie je a bude vecou tohto parlamentu, politických dohôd. A som presvedčená, že žiadne Benešove dekréty sa touto novelou otvárať nebudú. Ďalej odmietam aj argumenty, že dôvodom novely zákona č. 416/2002 Z. z. je harmonizácia so smernicou Európskeho parlamentu a Rady č. 93/EHS z 15. marca 1993 a č. 96 Európskeho spoločenstva zo 17. februára 1997 v tom zmysle, že žiadna z týchto smerníc neuvádza, nenariaďuje ani časovo nevymedzuje to, čo majú v oblasti legislatívy národné politiky robiť a prijímať vo vzťahu napr. ku kultúrnemu dedičstvu. Argumenty tohto typu pre mňa teda pokrivkávajú na obidve nohy. Aj Zmluva zakladajúca Ústavu pre Európu má článok, ktorý sa týka kultúry. A tento má iba dve strany. A keby sme si pozorne tento článok prečítali, videli by sme, že kultúra národných štátov je vecou politiky národnej kultúry a ako si ona legislatívne upraví tieto pomery, tak ich tak bude upravené mať. Rovnako neprijímam argument, že vymožiteľnosť týchto ukradnutých pamiatok zakladajú mierové povojnové zmluvy po roku 1918, keď došlo k rozpadu Rakúsko-Uhorska, pretože tieto zmluvy boli vo vzťahu k Slovákom nejasné a nevykonateľné. Neproduktívne a často niekedy až kontraproduktívne a v náš neprospech prebehli aj rokovania napr. v roku 1924, keď uviazla ratifikácia tzv. Rímskych zmlúv, od ktorých sme si sľubovali ešte v bývalom Česko-Slovensku, že aj na územie Slovenska sa vrátia tie ukradnuté predmety, ktoré nám patria. Maďari však Rímske zmluvy dodnes neratifikovali. Vo vyjednávaní úplne stroskotali a zastali na mŕtvom bode. Ďalej, z hľadiska historického roku 1949 sa otázka navrátenia pamiatok z Maďarska mala riešiť ako súčasť Kultúrnej dohody československo-maďarskej, ktorá bola podpísaná 13. novembra 1951 v Prahe. Ale reštitučné rokovania sa stali predmetom tajných zmluvných dodatkov, o ktorých verejnosť nebola informovaná. Už v prvom čítaní som podrobne informovala o komisii napr. Dr. Varsika, ktorá sa usilovala zo všetkých síl, pričom niekoľko rokov pracovala na prinavrátení pamiatok, žiaľ, bezvýsledne. Nechcem sa k tomu znova vracať, ale myslím si, že takúto komisiu, ak by tento zákon prešiel s vypadnutím dátumu, by bolo treba znova založiť a znovu tak iniciovať aspoň prejaviť nejaké úsilie, aby sa tieto pamiatky vrátili. Veď už aj pri prvom vrcholnom stretnutí predstaviteľov Slovenska a Maďarska vo februári 1991 František Mikloško, to citujem z jeho knižky, hovoril, že hneď v úvode pri stretnutí s ministrom zahraničia Jeszenským vystúpil predseda vlády Mečiar s požiadavkou, aby nám Maďari vrátili všetky pamiatky, ktoré nám pri oslavách milénia vzali, ako to zaznamenal Mikloško, zoznamy máme hotové. To je jediný záznam, ktorý prejavil akúsi pseudolegislatívnu  iniciatívu alebo aspoň ochotu rokovať o týchto problémoch, ale, žiaľ, nič z toho sa neuskutočnilo a nenaplnilo. Ďalej tiež neprijímam ani argument, aby sme začali písať novú históriu Slovenska niekde od začiatku, a to presne od 1. januára 1993, a aby sme týmto bodom, vznikom Slovenskej republiky urobili akúsi deliacu čiaru a nechali staré veci tam, kde sú, nerokovali o nich, boli veľkorysí a neprejavili voči nim záujem. Považujem ale takéto riešenie za znak historického bezvedomia Slovákov, ako sa bežne tento termín používa, a považujem to za nelegitímne, pretože nemôžeme predsa žiť v kultúrnom bezvedomí, ktoré nás samých, odkedy si sami spravujeme štát, robí benevolentnými voči vlastnej minulosti. Či nám je to úplne jedno, že nemáme a nebudeme mať barokové skvosty zo slovenských kostolov, ako sú napr. oltár  Najsvätejšej Trojice z Novej Lesnej, ďalej gotické oltáre sv. Anny a Zvestovania Panny Márie, ktoré pochádzajú z levočskej dielne Majstra Pavla a boli prevezené do Budapešti zo Sabinova. A mnoho, mnoho ďalšieho by som tu mohla vymenovať, aspoň ďalších dvadsať skvostov, ale nebudem to vymenovávať, lebo to nie je potrebné. Dobre vieme, že po revolúcii 1989 pokračovali rabovačky najmä kostolov vo veľkom. Vtedy sa skutočne vykrádanie zmnožilo. Vyžiadala som si správu z Prezídia Policajného zboru, z odboru všeobecnej kriminality, odkiaľ mi bola doručená dokumentácia o ukradnutých umeleckých predmetoch po roku 1989, najmä teda z rokov 1991 a 1992 vrátane obrazovej dokumentácie. Rovnako je tam početná dokumentácia ukradnutých predmetov pred rokom 1989. V súčasnosti Prezídium Policajného zboru eviduje približne 900 umeleckých diel a predmetov kultúrneho dedičstva, o ktoré vyšetrovatelia majú záujem. Ale obávam sa, že prijatím novely tohto zákona, ak sa dátum vylúči, tak aj táto vymožiteľnosť bude ohrozená, aj keď viem, že niektoré záležitosti sú v pohybe. Medzi týmito predmetmi, ktoré boli ukradnuté po roku 1989, sú aj obrazy a dokumenty, sochy napr. obraz Poslednej večere z Príboviec pri Martine, kalichy, sochy, svietniky, kartuše, reliéfy, plastiky, monštrancie a množstvo ďalších. Obraciam sa na vás, neviem, ako by som vás mohla presvedčiť, najmä na koaličných poslancov a osobitne na poslancov zo strany kresťanských demokratov, aby nedopustili takúto svätokrádež. Keby som mala siahnuť absolútne do minulosti, tak už v Platónových zákonoch Nomoi je aj zákon o svätokrádežníkoch, o vykrádaní svätýň. Podľa tohto zákona bolo každému, kto vykradol svätyňu, vypálené na čelo znamenie. V slovenských ľudových rozprávkach toho máme neúrekom. Ale to bol skôr taký básnicky návrat do minulosti. Chcela by som vás presvedčiť, aby ste hlasovali za môj pozmeňujúci návrh. A ak sa nedá z minulosti použiť, tak použijem jeden magický obraz, príklad z moderného umenia. Keď Yoko Ono mala výstavu v Londýne, tak bolo treba po vysokých schodoch vyjsť a pozrieť sa kukátkom do protiľahlej miestnosti, kde bolo napísané jediné slovo: Yes. Keby ste takéto áno, by som bola rada, vyslovili aj vo vzťahu k môjmu pozmeňujúcom návrhu, kde v § 2 odsek 3 zákona znie: „Nezákonne vyvezený kultúrny predmet je predmet, ktorý bol z územia Slovenskej republiky vyvezený na územie iného členského štátu alebo z územia členského štátu na územie Slovenskej republiky v rozpore s právnymi predpismi Slovenskej republiky alebo s právnymi predpismi iného členského štátu alebo nebol vrátený po uplynutí lehoty zákonného dočasného vývozu alebo pri ktorom neboli dodržané iné podmienky tohto dočasného vývozu.“ Odôvodnenie. Navrhovaná novela nerieši skutočné navrátenie kultúrneho dedičstva, pretože nezohľadňuje nezákonne vyvezené kultúrne predmety z územia Slovenskej republiky pred 31. decembrom 1992. Ďakujem.