Vašečka, Richard, poslanec NR SR (2014-09-18):
Ďakujem za slovo. Vážená pani predsedajúca, kolegovia, kolegyne, pán predseda Ústavu pamäti národa, správnej rady, zopár slov by som chcel k tejto veľmi dôležitej a vážnej téme, ktorá sa netýka len nejakej správy alebo nejakého ústavu, nejakej štátnej inštitúcie, ale týka sa nás osobne, týka sa našej krajiny, nášho národa. Ja by som chcel v prvom rade reagovať tak vecne na obsah tej správy. Teší ma zvýšenie počtu žiadostí, kde ľudia chcú a majú záujem o históriu, aj takú tú ťažkú históriu, nevyhýbajú sa jej, pretože my vieme, že veľakrát na Slovensku, ale aj v iných krajinách akoby sme si zatvárali oči, zvlášť ak je tam nejaká miera nejakej spoluúčasti, či už aktívne, alebo pasívne, čo je väčšinou častejšie, nejakým zatváraním očí, selektívnou slepotou, hluchotou, a ak sa zoči-voči postavíme tejto histórii, ktorá sa môže týkať nás osobne alebo našej rodiny a nášho mesta, tak potom môžeme aj zaujať nejaký poctivý a úprimný a čestný postoj a napríklad ospravedlniť sa. My sme nedávno v Žiline zažili jednu situáciu, kde na pravidelnej spomienke na Židov, ktorí boli deportovaní do koncentračných táborov, požiadali predstavitelia kresťanských cirkví o to, aby sa mohli zúčastniť a mohli sa ospravedlniť. A bolo to veľmi silné stretnutie, zúčastnil som sa ho a boli tam aj zástupcovia mesta, ale aj zástupcovia rôznych cirkví a veru nie jedno oko zvlhlo pri tom, ako, ako vystupovali rad za radom predstavitelia rôznych cirkví, povedali tie slová, a keď na záver povedal predstaviteľ židovskej náboženskej obce veľmi jednoduchú vetu: „Odpúšťame vám.“ A toto je veľmi dôležité, ako sa dá vysporiadať, či už je to osobne, v rodine, pretože mnohí z nás mali rôznu rodinnú históriu, aj čo sa týka lokálne alebo ako krajina. Keď spomíname, tak úcta hovorí o tom, že si máme spomínať na svojich predkov, na svojich rodičov, otcov, tak ja by som chcel teda spomenúť meno pána Langoša, ktorý je takým jedným z otcov tohto Ústavu pamäti národa, ale určite aj tých, ktorí hlasovali a prispeli k tomu, aby tento zákon vlastne tu bol a tým pádom na jeho základe vznikol tejto Ústav pamäti národa. Takže chcem vyjadriť úctu a vďaku za to, že takéto niečo môžeme mať. Pritom spomínaní, ja som sa troška pohrabal aj v pamäti počítača alebo v pamäti teda stránky Národnej rady a pozeral som si, ako hlasovali poslanci. Špeciálne ma zaujímal, poviem úprimne, pán Robert Fico, ktorý v tom čase bol poslancom Národnej rady. Na väčšine hlasovaní bol neprítomný, a kde bol prítomný, tak sa v najlepšom prípade zdržal, a to aj v prípade, keď jeho kolegovia, dnešní alebo aj vtedajší, hlasovali za. Samozrejme, tým nechcem nijakým spôsobom hodnotiť jeho rozhodnutie. Akurát chcem povedať to, že potom to tak vyzerá, že ten Ústav pamäti národa je akoby také nechcené dieťa alebo trpené dieťa možno, či už tejto vlády, alebo pre niektorých ľudí v tejto krajine, a potom to tak aj vyzerá napríklad s tým sídlom, že to, čo by malo byť naozaj veľmi dôstojné, niečo, z čoho by mali vychádzať silné podnety pre celú krajinu, pre všetkých občanov, tak sa niekde tak pohadzuje. Pozeral som si webovú stránku Ústavu pamäti národa, ktorá má príponu „.gov.sk“. Čiže vládna inštitúcia, verejnoprávna inštitúcia. Takže chcem tým vyzvať vládu Slovenskej republiky, našej republiky, našej krajiny, aby naozaj brala Ústav pamäti národa ako svoje dieťa, ako, ako niečo, čo patrí celej Slovenskej republike, čo treba podporiť, a dať mu plnú vážnosť. Ešte jednu spomienku, jedno meno, priznám, aj keď podrobnosti neviem. Zákon, ktorý bol schválený v júli 2002, tak bol potom vrátený prezidentom znova na prerokovanie s nejakými námietkami. Bol znova potvrdený a schválený. Tým prezidentom, ktorý vrátil ten zákon, bol Rudolf Schuster. Na záver takú myšlienku. Vďaka tomu, že sa zaujímam o udalosti týkajúce sa histórie a som zároveň aj členom Skupiny priateľstva so štátom Izrael, tak som pravidelne pozývaný na takú veľmi silnú a aj milú pre mňa udalosť Spravodlivý medzi národmi, kde sa pravidelne stretávame aj s pánom predsedom, a pri jednej z týchto príležitostí v minulých rokoch ma zaujali slová jedného profesora, židovského profesora, ktorý hovoril, že sila Izraela je v tom, že nezabúda, že má dobrú pamäť v dobrom aj v zlom. A myslím, že by sme mohli posilniť našu krajinu, náš národ tým, že by sme posilnili našu pamäť aj v dobrom, aj v zlom, aby sme sa vedeli použiť v dobrom aj v zlom. A myslím, že veľmi dobrým takým prostriedkom a pomôckou k tomu je zabezpečenie takých kvalitných a primeraných podmienok pre prácu Ústavu pamäti národa a jeho výrazná podpora. Takže ešte raz, vďaka za prácu, vďaka všetkým, ktorých sme spomínali, niektorí už nie sú medzi nami, so všetkou úctou si na nich spomíname. Ďakujem.