V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-01-18):
D. Bollová, poslankyňa: Ďakujem pekne. Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne, kolegovia, pán minister, dovoľte mi ešte predtým, než začnem hovoriť, zareagovať na vaše absolútne neadekvátne úsmevy. Je skutočne pravda, že v minulosti tá kultúra vyzerala inak, to je neodmysliteľné a nesporné. A, pán minister financií, vy ste v tej dobe, myslím, aj v zahraničí študovali. Čiže určite vám nikto neublížil z predstaviteľov minulého zriadenia. Preto je veľmi nepríjemné pozerať sa na vás, ako sa arogantne usmievate nad našimi dôkazmi. Prepáčte mi tento exkurz. Ešte raz, vážené kolegyne, kolegovia, vrátim sa k téme. Pred vianočnými sviatkami, ale hlavne po vstupe do nového roku, ktorý je, mimochodom, aj štátnym sviatkom Slovenskej republiky, keď v hlavnom programe verejnoprávnej televízie nedoznela štátna hymna a nik sa neunúval povedať nám, občanom, oslavujúcim vznik svojho štátu okrem zapíjania Silvestra niekoľko človečenských slov, sa hlavný záujem spoločnosti sústredil na dilemu, ktorú predstavila v osobe ministra hospodárstva vláda Slovenskej republiky: Predáme či nepredáme nedostavanú budovu Národného divadla. A vlastne to nebola ani dilema. Vláda nám oznámila, že štát nie je schopný dostavať a prevádzkovať Národné divadlo. Už to tu odznelo dnes a nielen dnes veľmi veľakrát. Dovoľte mi vysloviť niekoľko myšlienok k danému faktu. Vopred vás prosím, ctené kolegyne a kolegovia poslanci, aby ste uverili môjmu výroku, že opozícia nie je synonymom nepriateľa. Za náš klub tlmočím, že iba cítime potrebu niečoho, čo bude menej deštruktívne a viac konštruktívne, čo nám občanom bude brať menej toho, na čo sme si zvykli ako na dobré, a čo nám dá viac toho, čo nám chýbalo a čo sme čakali. So znepokojením si uvedomujeme, že pád berlínskeho múru zvíril veľa prachu a padajúce trosky sa stali súčasťou duchovného zmätku, panujúceho pred koncom minulého i na začiatku nového tisícročia. Štát nie je schopný dostavať a prevádzkovať Národné divadlo, počúvame. To dokazuje, že vôbec nerešpektujete skutočnosť, že vy, t. j. vláda, predstavujete štát, t. j. vy, vláda, nie ste schopní. Snažíte sa úplne o oslabenie úlohy štátu, aby ste na najnižšiu možnú mieru eliminovali svoju zodpovednosť za štát, za Slovenskú republiku. Ale to je, páni a dámy, úpadok demokracie, politický voluntarizmus. Štát sa snažíte redukovať na policajnú a vojenskú funkciu živiac v občanoch len obavy o vlastnú bezpečnosť, postoj mocných, t. j. vlády ku kultúre sa rovná tvorivej atrofii. Kult ducha a rozumu ste zmenili na kult svätosti peňazí. Niet sa preto čo čudovať, že ani predstavitelia kultúry, páni kolegovia, nie sú v odpovedi na otázku, čo s Národným divadlom, jednotní. Triumf fanatického individualizmu a konkurenčného myslenia, redukcie človeka na jeho funkciu producenta a konzumenta tovaru znamená v duchovnom a kultúrnom vývoji spoločnosti krok späť. Človek sa stáva iba štatistickou jednotkou. Jeho odcudzenie, odumretie jedinečnej identity každého z nás je už takmer dokončené. Preto sa nemožno ani pozastavovať nad tým, že na záchranu Národného divadla, kultúrneho stánku a symbolu slovenskej kultúry nevzniklo celonárodné hnutie. Množstvo našich ľudí chráni svoje prežitie už len najstarším biologickým pudom sebazáchovy ako mimikry. Nepremýšľa nad tým, koľko bude v Bratislave divadelných scén. Zaujíma sa, kde čo možno kúpiť vo výpredaji. Nevie, či možno ešte kúpiť knihu slovenského spisovateľa, lebo na ňu aj tak nemá peniaze, nehovoriac o tom, že s veľkými problémami financuje zachovanie svojho zdravia a obdobie staroby. Veľmi ťažké je vysvetliť takému človeku, že kultúrnosť, morálka a dôstojnosť sú najdôležitejšie atribúty slobody. Podujmime sa, prosím, na túto ťažkú úlohu. Pokúsme sa im to vysvetliť, pokým náš národný štát nezmizne ako snehuliak na jarnom slnku. Teraz k veci úplne, konkrétne. Pán predseda parlamentu, v nedeľňajšej relácii Slovenskej televízie ste vyslovili želanie, a počula som to už aj zo sály dnes, aby diskusia okolo Národného divadla nebola pod vplyvom emócií. Ale emócie, vážení, sú podnetom myšlienok, prepáčte, myslím si, že bez myšlienok nemožno viesť a riadiť štát. Duchovnou eróziou poznačené rozhodovanie o veciach národnej kultúry stráca mravnú príťažlivosť. Takže preto môj možnože emotívnejší úvod. Nie je možné, aby vo vláde, ktorej predstavitelia majú nadpriemerný intelekt, vzniklo rozhodnutie predať Národné divadlo. Groteskne pôsobí naša vláda pred Sokratovou múdrosťou, na ktorú som si spomenula, že vládnuť majú filozofi. (Hlasy z pléna.) Sokrates je to, skontrolujte si to, pán kolega. Pýtam sa, koľko stojí prevádzka Bratislavského hradu, Prezidentského paláca, parlamentu v porovnaní s plánovanou cenou prevádzky Národného divadla. Neuvažujete náhodou, pán minister financií, že by bolo finančne výhodnejšie predať tieto reprezentačné, ako to vy hovoríte, megalomanské stavby a potom platiť za prenájom zahraničnému investorovi? Ten by možno na začiatok urobil prestavbu podľa svojich plánov a vypýtal by si od nás na to peniaze. Keď sa pred rokom začalo hovoriť o budove Národného divadla, z tohto miesta som sa pýtala, pán minister Mikloš, koľkokrát a ako ste preverovali, či vynaložených 3,5 mld. korún bolo investovaných skutočne do stavby alebo sa niekde časť tejto sumy rozplynula, pekne povedané. Nik na túto otázku neodpovedal. Vytýkate nám, poslancom za Komunistickú stranu, že tu len kritizujeme a nepodávame žiadne návrhy, kde zobrať chýbajúce peniaze. Dnes už ich tu odznelo dosť. Pokúsim sa trošičku aj ja prispieť k návrhom. Napr. suita hovorcov a pomocníkov, bez ktorej, ako sa zdá, sú súčasní vládni činitelia nemožní, neschopní, inak by ich totiž toľkých ani nezamestnávali, je zbor figúrok parazitujúcich na štátnom rozpočte. Skúsme vybrať alebo menovať takých politikov, ktorí budú vedieť sami pracovať tak, ako súkromní podnikatelia, predstavitelia veľkých firiem vo vyspelej Európe, ktorí nielenže nemajú tento štáb, ale ani prepychové autá služobné, ani osobných vodičov, jazdia na svojich autách, šoférujú si ich sami a potom si vyúčtovávajú iba náklady. V slovenských pomeroch sa pýtam, načo má premiér ministrov, ak potrebuje x poradcov na riadenie štátu, a načo sú na ministerstvách stovky odborníkov, nechcite, aby som ich povedala v úvodzovkách, ak ministri zamestnávajú tzv. poradcov. Čo keby skúsila vláda v budúcnosti rešpektovať záväzky vlastných predchodcov, aby 6-miliardový dlh štátu nenarástol na takmer 25 mld.? Pán minister financií, týka sa to hlavne vás. Nezdá sa mi, že pri tomto máte ešte pocit, že sa vám chce usmievať. Nechcela som byť impertinentná, ale inak sa to nedá. Minister hospodárstva sa v médiách ohradzuje, že o predloženom variante predaja Národného divadla, resp. jeho úlohe, ktorú má v predaji zohrať, rozhodla vláda pred rokom. Ako je možné, že sa doteraz nikto neozval? Ako možno zdôvodniť, že sa o tomto rozhodnutí verejnosť, ale i parlament dozvedá až teraz? Vážení, čím viac sa skrýva pravda pred svetlom, ako o tom svedčia dejinné skúsenosti, tým viac je možností na prechmaty. Ale prv, ako sa to vysvetlí, politickej kultúre a duchovným hodnotám sa zasadí ďalekosiahly úder, ktorého riešenie trvá oveľa dlhšie ako vysvetľovanie. Musím priznať, že napriek tomu, že medzi silou a múdrosťou u nás nepanuje harmónia, napriek tomu, že vláda obyčajne patrí silným, no, žiaľ, nie vždy múdrym, nedeľňajšia beseda pri televíznom stole „O 5 minút dvanásť“ vyznela pozitívne na účet Národného divadla. Vo veľmi priaznivom svetle sa prezentovali štyria predstavitelia parlamentnej koalície i opozície, páni Hrušovský, Bugár, Veteška a Čaplovič. Potvrdili, že parlamentári alebo predstavitelia parlamentu nemajú ešte otázky zachovania kultúrnej identity Slovenskej republiky zatienené tlakom osobných ambícií. Táto beseda bola náznakom toho, že ideu, myšlienku zachovania kultúry pre ďalšie generácie ešte nezničili celkom filtre a izolátory bezduchého pragmatizmu a byrokracie. Snažme sa, prosím, správať v intenciách príkladu týchto besedujúcich. Preto my, poslanci klubu Komunistickej strany, považujeme návrh na dostavbu i prevádzkovanie nového Národného divadla štátom za jedinú alternatívu, ktorá potvrdí, že Národná rada Slovenskej republiky zastupuje záujmy štátu a národa nie iba pre dnešok, ale i pre budúcnosť. Vopred vám za to ďakujem. (Potlesk.)