M. Číž, poslanec: (2003-12-04):
Ja som sa už trošku upokojil, lebo po vystúpení pána ministra financií a podpredsedu vlády som hodlal nechať priechod svojim emóciám aspoň raz a nedokázal som sa ani trošku kontrolovať, teraz sa mi to predsa len trošku podarilo. Chcem len povedať vám všetkým, alebo možno sám pre seba, že tento okamih považujem za nesmierne nešťastný a reakcie, vnímanie tohto problému a postoje hlavne našich koaličných kolegov za nesmierne cynické. Za nesmierne cynické to, čo tu predviedol pán minister financií, ktorý vzápätí odišiel, aby sa ani náhodou nepokúšal reagovať na naše vystúpenia. Obvykle bývalo, pán predseda, zvykom, že keď člen vlády demonštratívne pohŕdal opozičným názorom, že sa demonštratívne vyhne odpovedi na demonštrované, veľmi zásadné výhrady k predloženému návrhu zákona, tak predsedajúci, ktorý má vzťah k politickej kultúre, k parlamentu a k jeho dôstojnosti, ale neberte to, prosím, osobne, v tomto smere... alebo aspoň politický reprezentant niektorých politických strán, ktoré to myslia s parlamentarizmom vážne, že urobí či už viditeľné, alebo neviditeľné opatrenia, aby tá situácia aspoň trošku zodpovedala nesmiernej vážnosti problému, ktorým sa zaoberáme. Ideme definitívne zlikvidovať všetko to, čo má národný štát k dispozícii na to, aby aspoň čiastočným spôsobom mohol - a to možno nepriamo - možno už iba s minimálnym inštrumentáriom, ale predsa len použiť na to, aby aspoň čiastočne sanoval potreby ekonomiky, ktorá sa nachádza v takom štádiu svojej existencie, v akom sa nachádza. Ideme do Európskej únie. Ideme tam v situácii totálneho sociálneho, teda predovšetkým ekonomického kolapsu. Ideme, keď analyzujeme sociálnu situáciu v tomto štáte. Ideme v situácii, keď je na hranici elementárna sociálna súdržnosť, v situácii, keď sme totálne rozvrátili trh pracovných síl, v situácii, keď sa nachádzame v 20-percentnej nezamestnanosti a postupne budeme očakávať ďalší nárast samovrážd z dôvodu zlej alebo nesmierne ťaživej sociálnej situácie. V čase, keď je totálne rozvrátené zdravotníctvo, v čase, keď je rozvrátené školstvo, a ani táto situácia u vážených kolegov ani u mojich priateľov z KDH, ktorí rovnako ako ja študujú kresťanskú sociálnu náuku, a vedia, čo hovorí táto náuka o kapitalizme, o nevyhnutnosti korigovať niektoré inštrumenty kapitalizmu, o elementárnej ľudskej solidarite, o nevyhnutnej úlohe štátu a o slušnom a korektnom uplatňovaní princípu subsidiarity. Samozrejme, môžeme skončiť v nádhernom pravicovom ignorantstve. Veď nie je nič krajšieho, ako pán kolega Opaterný hovorí, aby sme vyhodili z akejkoľvek spoločenskej kontroly akékoľvek zdroje, ktoré sa nachádzajú v tomto území. Veď ten súkromný záujem to bude spravovať lepšie. Ja to, samozrejme, pripúšťam, len sa pýtam, v záujme koho to bude lepšie spravovať? Pán predseda, my môžeme spolu s vašou stranou alebo s niektorými inými stranami trošku sa zaoberať elementárnou analýzou dopadov súčasnej privatizácie a tými nesmierne výhodnými výsledkami hospodárenia tak v bankách, kde sa nesmierne zlepšilo prostredie pre poskytovanie úverov. V ktorejkoľvek ďalšej oblasti, keď si pozrieme, ako vyzerá teraz príjmová základňa nášho štátu, našich občanov vo väzbe na Slovenský plynárenský priemysel, kde tie prínosy pre verejný sektor sú nebotyčné. Keď táto vláda sa honosí, že ako má, neviem koľko, trojpercentný či koľkopercentný ročný rast, je evidentné, že prínos do verejného sektoru je dramaticky nižší, ako bol v čase, keď boli niektoré, keď boli možné ukazovatele hodnotového rastu relatívne nižšie. V tejto situácii môžem povedať iba to, že je nesmiernym nešťastím pre Slovensko, že si našlo rôznych politikov s rôznym typom videnia, ale nenašlo štátnikov. Nenašlo štátnikov, ktorí sú schopní aspoň v takejto dramatickej situácii povedať, že kdesi predsa nezmyselný egoizmus, povedzme, že stranícky, treba mať aspoň elementárne hranice. Tou elementárnou hranicou mohlo byť len to, aby sme udržali ten formálne 51-percentný, ale v skutočnosti 49- a nižšie percentný štátny majetok, ktorého výnosy môžu ísť reálne do štátneho rozpočtu. Táto vláda, ktorá vstupovala do prostredia, kde hovorila o spálenej krajine, a citujem teraz z prejavu prezidenta tejto republiky Michala Kováča z marca 1997, ktorý rozprával, že skutočne je veľmi nehorázne, keďže Mečiar zaviedol krajinu až do 12-percentnej nezamestnanosti, že je nehorázne, aby ten dolár vyskočil až na 33 korún za dolár, kde síce ten ekonomický rast 5-percentný je dosť vysoký, ale napriek tomu hrozí prehratie z ekonomiky, keď sa treba na to veľmi serióznejšie pozrieť. Za 5 rokov tejto vlády neexistuje jedno jediné odvetvie, okrem tej nezmyselnej predstavy, že ako sme len zlepšili náš vstup do Európskej únie, neexistuje jeden jediný kvalitatívne viditeľný zvrat, elementárny posun, to nezmyselné a neuveriteľné táranie o reformách, ktoré budú pokračovať a ktoré neviem čo v tomto štáte spravia, kde sa nedá zadefinovať ani jeden jediný vecný poklad týchto reforiem okrem toho, že decimujú verejný priestor, (Potlesk.) decimujú verejné peniaze a totálne zbedačujú ľudí v tejto krajine. Ja nie som hlásateľom žiadnych nezmyselných superľavicových alebo nejakých iných predstáv, rovnako ako vy, vážení páni, chcem však trh, chcem ten trh, o ktorom hovorí Ústava Slovenskej republiky, že to je sociálny trh, že to je trh, ktorý jednoducho pracuje s elementárnymi princípmi ľudskej solidarity, a preto cynizmus pána podpredsedu vlády a ministra financií, ktorý tu niečo dokonca si odváži hovoriť o nejakej protiústavnosti toho, že prezident vrátil tento návrh sem, tento princíp, ktorý je zakotvený v Ústave Slovenskej republiky svojou nesmierne pozitívnou „činnosťou“ totálne zničil. Ja ďakujem pánovi kolegovi Kozlíkovi, ktorý nám predniesol prejav o tom, ako umiera sociálny štát a ten sociálny štát tu skutočne prestáva existovať. Táto vláda, ktorá získala za minulý rok len z privatizácie viac ako 300 miliárd Sk, ukončila fiškálny rok so 60-miliardovým deficitom. Rovnaký 60-miliardový deficit znovu pripravuje teraz, ale už upozorňujem, že keď si miniete tých posledných 80 miliárd, stratíme elementárnu kontrolu nad strategickými podnikmi, už tu neostane nič, už môžete privatizovať len vodu, vzduch a lesy! Pravdepodobne aj o to sa pokúsite a vážení páni ekonómovia sem dôjdu s planúcimi očami, že skutočne to nevie ten verejný sektor spravovať a treba to dať súkromným vlastníckom. Kde sú tie deklarované zisky z toho, čo Slovensko bude užívať po sprivatizovaní podnikov, kde príde nový moderný manažment a ten manažment výrazne zdynamizuje elementárne zisky. Prečo nepociťujeme nikto potrebu aspoň to, aby sme si dali predložiť, aby sme tie čísla videli, nech budú trochu nižšie, ako sme predpokladali, kde boli tie slávnostné reči, ale to nehorázne nič, kde Nafta Gbely už nezdaňuje výstupy Slovenskej republiky, keď v novinách prebehla správa, že plynárenský priemysel zaplatí štátu 4 miliardy korún, čo bola presne suma 40 %, o ktorú sa zvýšila cena tohto plynu. To je to nesmierne dobré užívanie, to dokonalé spravovanie verejného majetku? To je to, čo malo priniesť piatim miliónom ľuďom, dvestotisíc učiteľom, možno dvadsaťtisíc lekárom, ja neviem, dvadsaťtisíc policajtom, ktorý má zlepšovať sociálny status? Táto spoločnosť nie je schopná sanovať elementárne svoj kultúrny rozvoj, nedokáže nájsť tri nešťastné miliardy na to, aby sa udržalo Národné divadlo, ktoré je v každom normálnom štátne absolútne samozrejmou súčasťou vôbec bytia národného spoločenstva, ktoré sa organizuje v štáte. Tento štát podvyživil a zničil akékoľvek národné výskumné kapacity, choďte sa pozrieť ako vyzerá akadémie vied s tým nesmierne dokonalým zabezpečením finančným tej národnej inteligencie. Jedine, kde už získame ten spoločenský rozum, ktorým sa máme viesť, to sú z cudzích peňazí platené inštitúty, inštitúty verejnej mienky a neviem čoho všetkého, proti ktorým nič nemám, a teším sa na to prekríženie európskeho a môjho národného záujmu. Lenže žiadne také nič neexistuje, existujú účelové inštitúcie, ktoré tvoria akože čosi, čím nás potom oblažujú naše masmédiá, ale nemám nič, čo by som mohol budovať svoju vlastnú kapacitu na to, aby som mohol identifikovať svoje potreby a porovnávať tieto potreby, prípadne išiel do konfrontácie s požiadavkami a ideovými premisami, ktoré sem prichádzajú povedzme aj z Európy. Ja, ktorý sa teším do Európy, do Európy o ktorej Klokočka hovorí, že v podstatne každý európsky štát je sociálnym štátom, pretože aj tie štáty, ktoré v ústavách implicitne neoznamujú, respektíve neudávajú sociálne práva, osobitne to robia severské štáty, tak tieto štáty fungujú v serióznej sociálnej klíme. Ako je možné, že tri kresťanské strany, aspoň tak majú definované svoje názvy, nevedia, čo je to elementárna ľudská solidarita, hlavne nevedia, čo je to verejné blaho. V mene koho ideme a v mene čoho, „zadeklarujte“ aspoň trochu, čo prinesie našim ľuďom to, že predáte posledných 80 miliárd korún, ktoré sú vo verejnom sektore na Slovensku! Toto sa, samozrejme, nedeje, nemá význam, možno by pri elementárnej schopnosti vnímať, vážení páni kolegovia, aspoň hry na demokraciu a na parlamentarizmus by možno malo význam ešte pokúsiť sa spoločne hľadať nejaké seriózne východiská, pokúšať sa prípadne zmierňovať navrhované dopady, možno nie ste úplne neprístupní k racionalite ako takej a k elementárnej schopnosti vymieňať si názory, počúvať a hlavne rešpektovať elementárnu esenciu demokracie a to je to, že nezvratné kroky spoločnosti, ktoré sa neopakujú, ktoré sú jednoducho jednorazové a ak ich niekto schvaľuje zo 76-hlasovou pozliepanou väčšinou v parlamente, ak toto chcete považovať za historickú legitimitu, je to váš problém. Ja osobne chcem povedať iba jedno, že pre mňa je toto jeden z najčernejších dní môjho politického života. Som veľmi smutný, že v tomto parlamente sme nenašli elementárnu schopnosť posúdiť spoločne takú zásadnú otázku, ako je definitívne zrušiť elementárne atribúty hospodárskeho sebaurčenia národného štátu, takže nič mi iné neostáva, len „pogratulovať vám“ v úvodzovkách k tomuto nesmierne nádhernému kroku, povedať však aj to, že mi je ľúto, že buď z nevedomosti alebo z iných dôvodov ste nás vystavili takémuto nesmiernemu cynizmu a takýmto krokom no a vyhrážať nie, len poviem vám narovinu, je mi ľúto, akým spôsobom bude tieto vaše kroky a takéto vnímanie v skutočnosti vnímať história. Úplne na záver by som vám prečítal len, ako sa k tomuto problému stavajú napríklad Francúzi, kde zrejme pán kolega Opaterný študoval len ekonomickú literatúru a tú politickú ekonomickú dal dočasne bokom. Francúzska preambula ústavy uvádza nasledovné: Celý majetok a všetky podniky, ktorých prevádzkovanie má povahu verejnej národnej služby, alebo faktického monopolu, alebo ho nadobudne, má sa stať vlastníctvom štátu ako celku. To je francúzska ústava. Pre všetkých, ktorí by snáď následne pre pobavenie chceli poznať, ako vyzerajú iné ústavy, ako vyzerá úloha štátu a úloha, ktorá je definovaná v ústave ako v základnej listine ako to spoločenstvo, ktoré je organizované v štáte, vníma ochranu hospodárskeho prostredia, ako si na jednej strane váži súkromnú iniciatívu, ako si na jednej strane váži vlastníctvo, ale na druhej strane ako dokáže formulovať aj otázku verejného blaha a elementárnych verejných záujmov a hlavne základnú úlohu štátu, vytvoriť predpoklady, aby aspoň drvivá väčšina spoločnosti bola schopná žiť aspoň v elementárne akceptovateľnej sociálnej klíme. Komu to je jedno a koho to nezaujíma, nech sa páči, ale potom už iba posledný citát na záver, chcem povedať vám, ako vyzerá článok 16 v dánskej ústave. Tam je napísané: Ministri môžu byť obžalovaní kráľom alebo volkentingom za zlé riadenie úradu. Obžaloby ministrov zo zlého riadenia úradu prerokúva vysoký súd kráľovstva. Veľmi ma mrzí, že tento inštitút v našom právnom poriadku nemáme. Ďakujem za pozornosť. (Mohutný potlesk.)