P. Hrušovský, predseda NR SR: (2004-09-21):
K. Džupa, poslanec: Vážený pán predseda Národnej rady, vážené dámy poslankyne, páni poslanci, vážený pán minister. Vyjadrenie Ľudovej strany - Hnutia za demokratické Slovensko, ktoré budem prezentovať v tejto časti rokovania schôdze, sa týka všetkých šiestich reformných zákonov. Prinesú totiž zásadnú zmenu v systéme poskytovania zdravotnej starostlivosti Slovenskej republiky. Na úvod je preto potrebné zdôrazniť. Predložených šesť zákonov je celok. Jeden zákon s druhým sa prelína, navzájom súvisí, dotýka sa celého zdravotníctva, nie iba jednej jeho časti. Preto úvahy o tom podporiť napríklad jeden, či niektoré z nich sú nedomyslené. Predložené zákony je možné prijať všetky alebo ani jeden. Dovoľte predniesť zásadné východiská, ktoré sme zohľadňovali pri vypracovaní stanoviska našej strany k predmetným zákonom. Vychádzali sme predovšetkým z poznania, že transformácia slovenského zdravotníctva je potrebná najmenej preto, lebo sa zásadným spôsobom na Slovensku zmenil politický systém, ďalej preto, že Slovenská republika získala suverenitu samostatného štátu, čím musela a musí definovať a zabezpečiť štátnu samostatnosť sieťou zdravotníckych zariadení, výkonmi a službami celého zdravotníctva. Ďalej berieme do úvahy, že bol zavŕšený integračný proces a Slovenská republika sa stala súčasťou Európskej únie a Severoatlantického paktu. Celkom logicky a konkrétne táto skutočnosť musí byť premietnutá aj do zákonných noriem dotýkajúcich sa zdravotníctva. Ďalej berieme do úvahy, že rozsah a stav transformácie ostatných odvetví, najmä hospodárskeho a spoločenského života a ekonomiky štátu predbehol rezortný vývoj v zdravotníctve. Zdravotníctvo sa muselo a musí podriaďovať systému, ktorý nebol zmenený úplne a detailne a nebol prepojený na ostatné transformované odvetvia. Neustále teda zdravotníctvo je pozadu oproti iným rezortom toho istého štátu, tej istej ekonomiky. Novým prvkom najmä z hľadiska odborného, organizačného, ale hlavne prevádzkového, vyplynul z privatizácie činnosti a z procesu prenosu kompetencie a vlastníctva zdravotníckych zariadení na vyššie územné celky od mesta, obce. Len túto tézu by bolo možné veľmi obšírne a v rozsahu niekoľkých minút samostatne komentovať. Vážené dámy a páni, v období rokov 1992 - 1993 naša politická strana začala transformáciu slovenského zdravotníctva. Bola odmietnutá politikmi a odborným zázemím politických strán, ktoré ostali dodnes alebo sa štiepením a delením zmenili do podoby politických strán dnešnej vládnej moci za výdatnej podpory médií, polarizáciou a spolitizovaním odbornej verejnosti, zástupcov odborov a stavovských organizácií. Presvedčili verejnosť, odbornú aj občiansku, že zmenu zdravotníctva a systému zdravotnej starostlivosti je možné vykonať čiastkovými krokmi, drobnými úpravami existujúcich federálnych zákonov. Transformácia z dielne ministra Soboňu bola odmietnutá, následne sťaby reformovaná, vlastne deformovaná. Vstupom ďalších reformátorov, avšak pri nezmenenom zásadnom názore na spôsob transformácie slovenského zdravotníctva nasledovalo obdobie takpovediac látania, plátania. Rezort sa dostal do štádia a podoby, keď reálne hrozilo a stále hrozí jeho zrútenie. A zrazu tí, ktorí mobilizovali verejnosť proti zásadnej transformácii slovenského zdravotníctva v rokoch 1992 – 1993, prijali sťaby sebakritiku a objavili objavené. Prišli na to, že nestačí čiastková, sťaby kozmetická úprava, ale zásadná a radikálna zmena. Lenže ubehlo nenávratných 12 rokov. Reforma, ktorú sme v rokoch 1992 - 1993 pripravili, bola seriózne vyvážená, odborne, organizačne, zohľadňovala finančnú náročnosť, hlavne v položke príjmov a výdavkov. Vyváženým spôsobom tiež rozdelila povinnosti, zodpovednosť a výhodnosť reformy medzi štát, poskytovateľov, teda zdravotníckych pracovníkov všetkých stupňov a štát. Rovnako rešpektovala slobodnú voľbu lekára a zdravotníckeho zariadenia ako aj sociálny rozmer reformy, hlavne v dopadoch na najzraniteľnejšie skupiny obyvateľstva. Zameškaných 12 rokov znamená, že tá dnešná reforma musí mať a aj bude mať tvrdšie dopady najmä na občana a tiež na výkonných zdravotníckych pracovníkov. A tento fakt nemôžeme a ani nechceme opomenúť, ani ho prehliadať, či dokonca o ňom nehovoriť, aby sme si nebodaj nevyslúžili nevôľu a kritiku provládneho intelektuálneho zázemia či dokonca politikov súčasnej vládnej moci. Naopak, nutné je razantne zdôrazniť: Súčasná vládna garnitúra je plne zodpovedná za stav zdravotníctva, do ktorého sa dostalo nekoncepčnými riešeniami najmä za posledných 6 rokov, rovnako je zodpovedná za tvrdosť reformných krokov, ktoré už dopadli a ešte budú dopadať predovšetkým na obyvateľov, no zároveň a najmä tiež aj na zdravotníckych pracovníkov. Do akej miery a po akú hranicu sa tieto dopady dajú zmierniť pozmeňujúcimi návrhmi, je otázne. Povedané obrazne, občania a zdravotníctvo vďaka „dobrým pozmeňujúcim návrhom“ nedostanete päťadvadsať na chrbát, ale iba tucet, ale bití tak či onak budete. Tešte sa, že menej, ako si zaslúžite. Preto je potrebné absolútne jasne povedať, reforma zdravotníctva z dielne tejto vlády bude oveľa tvrdšia, rádovo tvrdšia, ako bola reforma ministra Soboňu. A to je zásluha, vina a zodpovednosť tejto vlády, lebo ju priamo spôsobila. Ďalším okruhom, ktorý musíme brať do úvahy pri politickom rozhodovaní a pri hlasovaní o šestici zákonov, je skutočnosť, že boli odbornou aj laickou verejnosťou akceptované po prvom čítaní bez problémov a bez väčšej zamietavej odozvy! Opozícia síce v pléne argumentovala, diskusia trvala skoro týždeň, ale napokon neuspela! Reakcia, myslím tým okamžitá reakcia odbornej verejnosti nebola výrazná. Reakcia občianskej verejnosti bola síce ostrejšia, ale zaobišla sa bez masovejších prejavov v podobe záplavy protestných listov, petícií, či iných verejných akcií. Zväčša začala a skončila prejavmi hlasného rozhorčenia a tichého protestu v domácom prostredí, v úzkom okruhu známych a v duchu našej povahy - pošomreme, ponadávame, ale asi to tak musí byť a život ide ďalej. Počas prvého čítania síce politici opozície protestovali najmä proti filozofii zákonov a hlavne argumentovali dopadmi, ktoré šestica zákonov prinesie pre občana a zdravotníka, ale bez masovejšej odozvy, bez politického úspechu. Poslanci koalície vtedy nereagovali. Prehlasovať koalíciu opozíciou v pléne nebolo možné. V priebehu diskusie v rámci prvého čítania sme sa nestretli teda s väčšími a masovými oficiálnymi alebo aspoň polooficiálnymi výhradami zo strany odbornej verejnosti zdravotníckych pracovníkov, ale najmä zo strany odborných spoločností, odborov, komôr, združení a tak podobne. Tie prišli až oveľa neskôr v okamihu, keď sa mnohí našli a videli v týchto zákonoch, keď im došlo, aké osobné a skupinové nevýhody im prinesú v budúcnosti oproti terajšiemu stavu. Faktom však ostáva, záverečné hlasovanie a schválenie zákonov po prvom čítaní znamenalo, že minister Zajac prakticky obhájil svoju reformu. A na tom nič nezmení - a treba to brať ako fakt - ani prípadné odmietnutie zákonov v druhom a treťom čítaní, o čo sa, samozrejme, opozícia usilovať bude. V úvahách nad schvaľovacím procesom o šestici zdravotných zákonov nemožno aspoň bez komentára obísť ani obdobie medzi prvým a druhým čítaním rozloženým do dvoch mesiacov až 10 týždňov po schválení zákonov v prvom čítaní. Už tento samotný fakt, že samotná koalícia si vyžiadala vyše dvojmesačnú pauzu medzi prvým a druhým čítaním, svedčil, že to nie je len pre počet a rozsah predkladaných zákonov, ten sa vo svojej podobe nezmenil, nepribudla ani jedna nová stránka textu. Všetko, čo malo a mohlo byť preštudované pred prvým čítaním, tak muselo byť vykonané, najmä poslancami vládnej koalície. Svedčili o tom jednoznačne súčty hlasov pri hlasovaní pri prvom čítaní. Všetkých 6 zákonov prešlo hladko, každý najmenej 76 hlasmi. Začalo obdobie, ktoré nemôžem nazvať ináč, teda obdobie po prvom čítaní, ako obdobím vzájomného sa vydierania subjektov koalície navzájom. O dôvodoch teraz nie je potrebné diskutovať, ale odborníci na organizáciu zdravotníctva, praktickí, výkonní manažéri v zdravotníctve vedia, o čom hovorím. Subjekty vládnej koalície zrazu začali nachádzať v znení zákonov - a teraz budem citovať oficiálne vyjadrenia z dennej tlače – „Závažné i menej dôležité nedostatky“, ktoré sa zrazu stali predmetom, a opäť citácia, „nezmieriteľných výhrad zásadného charakteru“, s pokračovaním a opäť citácia, „že sú odstrániteľné pozmeňujúcimi návrhmi“, ale so zdôraznením a opäť citát, „že niektoré, v prípade, ak zapracované nebudú, sú pre ten alebo oný subjekt neprekonateľnou prekážkou, čo by znamenalo vážny dôvod pre nehlasovanie poslancov toho alebo oného klubu za niektorý zákon či dokonca viacerých zákonov. Rozumej teda odmietnutie reformy ako celku. Citoval som len vyjadrenia z bežne dostupnej dennej tlače. Aj pre laickú verejnosť bolo nad slnko jasnejšie, o čo týmto subjektom ide. Odborníci na teóriu a prax organizácie a riadenia zdravotníctva to začali vidieť v oveľa jasnejších kontúrach. Nezriedka za konkrétnym pozmeňujúcim návrhom videli nielen konkrétny profit, ale aj konkrétnu záujmovú skupinu, ktorá ho cez politický subjekt presadzovala. Trúfam si povedať, že v drvivej väčšine prípadov išlo a ide prostredníctvom pozmeňujúcich návrhov o zapracovanie vlastných predstáv, ktoré by umožňovali budúci profit a zábezpeku výhodných riešení pre svoj politický subjekt a ekonomické zázemia týchto subjektov s dôrazom na praktické a veľmi konkrétne riešenia v období po nadobudnutí účinnosti zákonov. Niektoré politické subjekty zrazu a počas schvaľovacieho obdobia prišli dokonca s návrhmi vlastných verzií reformných zákonov. Prečo práve v tomto období? Veď prvú verziu zákonov vlády sme mali k dispozícii v novembri roku 2003 a pred týmto termínom boli všetky kluby, najmenej koalície, oboznámené s východiskami, s takpovediac základnou filozofiou tvorby spomínaných zákonov. Aby tento proces presadzovania separátnych riešení nebolo možné identifikovať, aby bol zamaskovaný, aby pozornosť verejnosti bola odklonená iným smerom, podsúvali sa jej „zaručene nezaručené správy“ o tom, ako a kto z opozície je podplatený, ako kolaboruje s koalíciou, aké tajné dohody existujú a tak ďalej. Zaujímavé, že vždy a najviac pred verejnosťou a médiami kričali hlavne tí, ktorí najviac presadzovali svoje záujmy alebo záujmy im blízkych lobistických skupín. Bez škrupiny sa vzájomné vydieranie subjektov vládnej koalície ukázalo počas rokovaní výborov. Aj správy, ak si ich pozorne prečítate, sú toho jasným svedectvom, hlavne čo sa týka hlasovania v niektorých výboroch. Najusilovnejší boli poslanci Strany maďarskej koalície a Kresťanskodemokratického hnutia. Priam ukážkovo ich koncentrovali aj nespočetné a zdĺhavé rokovania výboru pre zdravotníctvo. Opozičné subjekty alebo tie, ktoré sa prezentujú ako opozičné, v tejto súvislosti hodnotiť nebudem. Aj keď nezriedka sme sa stretli so situáciami, keď si najmä jednotlivci s obľubou prihrievali svoju politickú polievočku na úkor Ľudovej strany - Hnutia za demokratické Slovensko. Často sa poslanci vládnej koalície alebo kluby pohybovali pri predkladaných pozmeňujúcich návrhoch na hranici, ktorú charakterizujeme termínom ad absurdum. V niektorých prípadoch až za ňou. Excelentným príkladom je situácia, keď výbor pre zdravotníctvo s pochopiteľnou a nadšenou podporou všetkých opozičných poslancov právoplatným hlasovaním prijal návrh svojho predsedu na zvýšenie vymeriavacieho základu za poistencov štátu z terajších štyroch na päť percent. Veď ktorý opozičný politik zdravotného výboru by sa netešil, keď môže vládu a štátny rozpočet v úvodzovkách obrať o päť až sedem miliárd korún navyše pre zdravotníctvo. Bude nanajvýš zaujímavé, ako si vládna koalícia s týmto uznesením poradí, lebo rokovací poriadok má svoje ustanovenia a uznesenie bolo v zmysle neho právoplatne prijaté. Na strane druhej s blížiacim sa termínom prerokovania zákonov v pléne začala silnieť aj všeobecná hystéria, licitovanie, dokonca stávky, či vláda bude, alebo nebude mať dosť hlasov, koľko a ktorých, na prijatie zákonov. Ktorý klub, ktorí poslanci sú kúpení, vydierateľní, ktorí budú hlasovať za, proti, ktorí znížia kvórum. Nezaručene zaručených správ je toľko, že nech hlasovanie o zdravotníckych zákonoch dopadne akokoľvek, určite sa naplní nejaká prognóza a kombinácia, lebo boli vyslovené asi všetky. Aj z týchto dôvodov naša politická strana dala jasné stanovisko: Prijatie, alebo neprijatie reformných zákonov je výlučne záležitosťou vládnej koalície. Nezavádzajte verejnosť hlasitým presviedčaním, že prípadné prijatie zákonov, odborné organizačné dôsledky z nich vyplývajúce nebudú schválené preto, že ich pripravila a odhlasovala vládna koalícia, ale preto, že niektorí, v úvodzovkách, „zlí opoziční poslanci“ zákony podporili, lebo zrazu, opäť v úvodzovkách, „dobrí poslanci koalície“ boli proti. Skúsenosť obdobia medzi prvým a druhým čítaním a najmä v čase rokovania vo výboroch preto odhalilo veľmi znepokojujúcu skutočnosť, zložitú morálnu krízu politického systému a najmä vo vládnej koalícii. Trochu z iného pohľadu sa tejto problematike budem venovať v ďalšej časti svojho príspevku. Pri úvahách o priechodnosti alebo nepriechodnosti vládnych zákonov si je potrebné rovnako a s plnou zodpovednosťou narátať reálnu silu opozície v súčasnej dobe. Pred a najmä občiansku verejnosť sa zvykne podsúvať, že vládna moc má v parlamente menšinu, lebo disponuje 68, 69, 70 hlasmi. Skutočnosťou však je, že tento počet, plus - mínus jeden hlas, je za súčasnej situácie schopná dať dokopy ako svoje maximum opozícia, nie koalícia. Hlavná príčina je v tom, že v Národnej rade Slovenskej republiky sa ako metóda práce zakorenilo uprednostňovanie významu takzvaného nezávislého poslanca pred záujmom jeho bývalého materského politického subjektu a dokonca pred záujmom svojho vlastného poslanca. Uvedené zovšeobecnenie v súčasnej Národnej rade Slovenskej republiky platí všeobecne a dotýka sa všetkých jej poslaneckých klubov, bez výnimky. Ak to v tejto situácii a chvíli poslúži ako metóda práce pre presadenie povedzme reformných zdravotníckych zákonov, môže niekto namietať, že účel svätí prostriedky. Uvedenú, všeobecne platnú tézu je však možné aplikovať aj ináč. Pre dosiahnutie priorít vlády a jej programového vyhlásenia, kde medzi štyri priority reforma zdravotníctva patrí, možno použiť každú metódu práce. Z takej či inej strany hodnotenia to v konečnom dôsledku vychádza na jedno. Disciplinovaný alebo hlúpy poslanec akéhokoľvek klubu Národnej rady Slovenskej republiky má nižšiu hodnotu ako takzvaný nezávislý poslanec, ktorý z takých alebo onakých dôvodov vystúpil z pôvodného klubu, za ktorý bol do parlamentu zvolený. Avšak pre lídrov strán, vedenia klubov to je a musí byť jasná výstraha a výzva zároveň. Ak sa razantným spôsobom uvedený trend posudzovania významu a práce takzvaných nezávislých poslancov zmení na bežnú metódu práce slovenského parlamentu a politickej scény, ohrozuje samotnú podstatu politického systému. (Potlesk.) Ako to súvisí s prerokúvanou šesticou zákonov? Konkrétne a zreteľne. Ak má stať otázka schválenia, alebo neschválenia akéhokoľvek zákona v Národnej rade Slovenskej republiky na vôli, ochote, či inom dôvode nezávislého poslanca, potom tí, ktorí sú v kluboch, môžu mať pokušenie rady nezávislých rozšíriť. Postupne sa reálnou, ale nie príležitostnou politickou silou v Národnej rade môže stať nesúrodá skupina nezávislých poslancov, väčšou ako sila ktoréhokoľvek klubu poslancov v Národnej rade Slovenskej republiky pripravená rokovať a podporiť všetko a každého, byť zároveň pre a proti v súlade s koalíciou aj opozíciou. Čo je však horšie, následne a s odstupom nejakého času nielen zmeniť pomery v Národnej rade Slovenskej republiky, ale aj vo vládnej moci. Do podriadenosti dostať zajtra tých, ktorí sa dnes usilujú o získavanie ich hlasov potrebných na preváženie misky váh na svoju stranu. Čiže ďalšie prilievanie na oheň separátnych tendencií do poslaneckých klubov, napríklad aj v súvislosti so schvaľovaním zákonov, zväčšovanie skupiny nezávislých poslancov je dnes reálnou hrozbou, že tento štát ešte v priebehu tohto volebného obdobia naozaj ovládnu skupinky či lobistické skupiny. Ďalší dôkaz ťažkej morálnej politickej krízy. Podľa mňa - a v tejto chvíli hovorím svoj osobný názor -, musia predsedovia politických strán zastúpení v Národnej rade Slovenskej republiky, ktorí majú mandát daný voľbami 2002, uvedenú situáciu začať riešiť. Zvážiť, čo je z hľadiska dlhodobého horším zlom. Urobiť buď riadnu politickú dohodu s relevantnými politickými stranami, aj keď v danej chvíli to verejnosť nebude schopná alebo ochotná pochopiť, alebo ďalej uvoľňovať proces, ktorý môže samotných iniciátorov a všetkých ostatných pohltiť, prevalcovať. Rokovať aj v priereze opozícia - koalícia na úrovni predsedov strán a klubov, ktoré prešli parlamentnými voľbami a v záujme zabezpečiť predovšetkým stabilitu Slovenska pred inými a ostatnými krátkodobými prioritami. A práve diskusia a obdobie medzi prvým a druhým čítaním predmetných zákonov dáva množstvo závažných dôvodov urobiť prezentovaný záver. Vážené dámy a páni, na druhej strane mince prezentovanej úvahy je potrebné uviesť, že paragrafové znenie predložených zákonov, aj keď povedzme bez priameho úmyslu, prinajmenej umožňujú dvojaký výklad niektorých častí. Umožňujú ako prakticky reálny výstup reformy predpokladať, že po zavŕšení procesu transformácie slovenského zdravotníctva ten, kto bude kontrolovať toky poistného a verejných financií v zdravotníctve, už nebude odkázaný, ani potrebovať politikov, politické strany, väčšinu v parlamente a tak ďalej. Na dosiahnutie tohto cieľa preto použije akýkoľvek prostriedok. Ale Slovensko, to nie je iba zdravotníctvo a má dlhodobejšie perspektívu, tým zodpovednosť voči občanovi, nech sa to akokoľvek pateticky povedané zdá. Preto je nutné o týchto súvislostiach hovoriť, aj keď možno na prvý pohľad priamo nesúvisia s prerokovanými zákonmi, ale počas dvojmesačného obdobia medzi prvým a druhým čítaním sa odhalili a vo svojich záverečných výstupoch mocensko-politických a majetkovo-kontrolných sú prinajmenej celkom zreteľné. Dôležitou kapitolou pri rozhodovaní ako pristupovať o hlasovaní o reforme zdravotníckych zákonov a reforme ako o celku sú tiež odhady, čo bude, obrazne povedané, deň po. A to v prípade, že reforma prijatá bude, rovnako ako v prípade, že prijatá nebude. Najmä v rezorte samotnom a smerom k občanovi voličovi. Realizácia prijatých zákonov, ich dopady do režimov práce zdravotníckych zariadení všetkých typov vrátane zdravotných poisťovní, zdravotníckeho školstva a tak ďalej na jednej strane, oproti dopadom v rezorte v prípade, že zákony  prijaté nebudú. Rozhodovanie v tejto oblasti nie je vôbec jednoduché. V tej či onej verzii však vznikne napokon chaos. Totiž realizácia a aplikácia prijatých zákonov do praxe je prinajmenej taký zložitý a stresujúci proces ako ich tvorba vrátane legislatívno-schvaľovacieho postupu. V konečnom dôsledku pre zdravotníctvo i občana má alternatíva realizácie reformy predsa len priaznivejšiu perspektívu ako možnosť, že ostanú v platnosti doterajšie zákony. V prípade, že zákony prijaté nebudú, nastúpi totiž tvrdá logika ekonomiky a jej diktát. Obe vetvičky predpokladaného vývoja - prijatie alebo neprijatie zdravotníckych zákonov - prinesú závažné negatíva. O pozitívach nech hovorí koalícia. Predovšetkým svojimi dopadmi. Dotýkajú sa predovšetkým občana, ale výrazným spôsobom aj zdravotníckych pracovníkov. Paradoxne a na prvý pohľad na konci celého procesu získa štát. Konštatovať tento samotný fakt však nie je dobré, lebo v skutočnosti a s odstupom času štát napokon stratí. Lebo to „lukratívne“, v úvodzovkách, zo zdravotníckej starostlivosti budú spravovať fyzické a právnické osoby, to menej lukratívne, najmä riešenie ľudí problémových, takzvaných neaktívnych poistencov bez poistky, bez práce, dôchodku, zdravotne a sociálne odkázaných a tak ďalej ostane na bedrách štátu. Ale podľa logiky to už bude musieť riešiť a vyriešiť nová vláda, nech sa snaží. Politické dôsledky reformných zákonov som naznačil v predchádzajúcej časti. V danom okamihu občana a možno ani zdravotníka nezaujímajú, aj keď sa ho neskôr budú bezpochyby bezprostredne dotýkať. Zameriam sa preto aspoň na niektoré odborné a organizačné dopady, lebo tie nastúpia okamžite po nadobudnutí účinnosti reformných zákonov. Na prvom mieste v podobe redukcie siete a predovšetkým siete lôžkových zdravotníckych zariadení všetkých typov, teda nemocníc. S najväčším tlakom najmä ekonomickým na mnohé malé a niektoré stredne veľké nemocnice, teda mestské a okresné nemocnice. Hrozí vysoká miera rizika ich zániku. Už z tohto faktu je zrejme, že pre obyvateľa sa zníži dostupnosť lekárskej starostlivosti, akú mal doteraz, na akú bol zvyknutý, najmä v regiónoch a na takzvanom vidieku. Zároveň zdravotnícki pracovníci týchto zariadení, teda aj lekári, nie iba sestry prídu o prácu. Len časť z nich si nájde uplatnenie v inom regióne, v zahraničí alebo rekvalifikáciou. Náklady na obyvateľa na zdravotnícku starostlivosť nebudú nižšie. Naopak, sme presvedčení, že budú rásť, na prvý pohľad a zo začiatku nebadaným, ale trvalým dlhodobým spôsobom. Nárast nákladov sa napokon zavŕši možnosťou zdravotného doplnkového poistenia nad rámec povinného poistenia, ktoré bude v konečnom dôsledku vlastne nutnosťou. Čo to prinesie? U toho, kto si bude môcť dovoliť doplnkové poistenie, aby dostal ten rozsah zdravotnej starostlivosti, aký má dnes, ďalšie a pravidelné finančné náklady navyše. Kto si doplnkové poistenie dovoliť nebude vedieť, bude mu vymedzená zdravotná starostlivosť prakticky na úrovni mierne prekračujúcej rozsah výkonov akútnej medicíny, teda život zachraňujúcich stavov. Povedané ináč, dnešný, súčasný stav, ktorý platí ešte pred prijatím reformných zákonov, bude ešte nejaký čas pretrvávať. Najmenej počas takzvaného prechodného, nábehového obdobia. Dotýkať sa bude predovšetkým najzraniteľnejších skupín obyvateľstva, detí a ľudí v poproduktívnom veku, dôchodcov všetkých typov a ľudí zdravotne a sociálne odkázaných. Všetci vieme, že je pre mnohých, najmä z uvedených skupín obyvateľstva dnes finančne, ale aj medicínsky neúnosný. Ďalšie jeho pretrvávanie a následné stupňovanie bude pre mnohých znamenať katastrofu. Sľubované ďalšie nové a vyššie zdroje zakotvené v paragrafoch reformných zákonov prídu do systému aj z odvodov štátu, ale až s odstupom nejakého obdobia, takzvaného nábehového. Predpoklad, ktorý priznáva vláda, je, že toto obdobie bude trvať 2 - 3 roky. Čiže povedané ináč, v skutočnosti to bude raz toľko. Vyplýva z toho, že v prechodnom, nábehovom období bude hlavná ťarcha financovania zdravotníctva položená na skupine zamestnancov, zamestnávateľov a strednej vrstve obyvateľstva. Otázkou ostáva, dokedy táto časť populácie bude schopná a ochotná znášať zvyšovanie položky mal dať a dal oproti položke mal dostať a dostal svojho mesačného príjmu. Celý systém totiž automaticky očakáva rast priemernej mzdy, čo je optimistické. Ale bude mať zodpovedajúcu dynamiku rastu aj reálna mzda? Určite nie. Tieto a ďalšie argumenty, z časových dôvodov ich nemožno uviesť všetky, nieto podrobne vymenovať a rozvádzať, musia odborné a organizačné zložky pre prijatie politických záverov zvažovať, zaradiť ich veľmi citlivo do kolónky proti a pre. Znovu musím pripomenúť zmeškaných 12 rokov, deväťdesiate roky minulého storočia, keď na základe nereálnych sľubov o inej alternatíve bola odmietnutá, zosmiešnená a škandalizovaná naša reforma. Súčasnej vláde sa vtedajšie kroky z opozície vrátili ako bumerang. Aj pre zmeškané roky, počas ktorých sa život nezastavil, má dnes súčasná vláda pre slovenské zdravotníctvo a obyvateľstvo pripravené dve varianty, nie dobrú a zlú v prípade, že parlament schváli či odmietne reformné zdravotné zákony. Ako opozičný politik by som mal byť spokojný, lebo realizácia reformy či jej odmietnutie prinesú v každom prípade negatívne dopady, tým nepriaznivú odozvu voči tejto vláde, voči súčasnej vládnej koalícii, rovnako aj v zdravotníckej a občianskej verejnosti. Ako zdravotník viem, že dnes neurobiť žiadnu reformu slovenského zdravotníctva je oveľa horšie ako urobiť reformu, hoci zlú. Znova musím však pripomenúť zbytočne stratených 12 rokov, keď politici dnešnej koalície presvedčili odbornú, občiansku verejnosť a napokon aj sami seba, že majú model na reformu slovenského zdravotníctva. Klamali telom. Nemali nič. Preto sú a budú zodpovední aj za všetky dôsledky, ktoré reforma zdravotníctva spôsobila, spôsobí a neobstojí ani argumentácia, že inej cesty niet, neexistuje iná možnosť. Všeobecným úvahám našej analýzy k predkladaným zákonom je možné pridať aj ďalšie odborné a organizačné. Postupne ich prednesieme počas rozpravy. Nakoniec všetky spolu boli a sú východiskom stanoviska našej strany k šestici prerokovaných zákonov. Keďže politika má byť umenie o tom, ako stručne formulovať zložité veci, tak na záver dovoľte stanovisko Ľudovej strany - Hnutia za demokratické Slovensko prezentovať. Rozumné pozmeňujúce návrhy, ktoré predovšetkým zmiernia dopady reformných zákonov na občana a zdravotníka, podporíme. Zákony ako celok nie. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)