J. Kvorka, poslanec: (2009-04-21):
V úvode sa stručne troška zmienim asi o obsahu a potom by som pristúpil konkrétne k navrhovaným zákonom, o ktorých tuná predkladateľ pán poslanec Bauer hovoril. Vážený pán predsedajúci, vážené pani poslankyne, páni poslanci, finančná a hospodárska kríza, ktorá bola tuná už spomínaná predkladateľom a ktorá v súčasnej dobe vo väčšej či menšej miere existuje vo všetkých štátoch sveta vrátane Slovenskej republiky vznikla zavinením bánk a podnikateľov. Tí svoju činnosť vykonávajú v prospech seba na základe neoliberálnych princípov trhovej ekonomiky. Došlo tu k výbuchu nahromadených protirečení predchádzajúceho cyklu výroby. V predchádzajúcich fázach hospodárskeho cyklu tí, ktorí vlastnia výrobné prostriedky, zastierali reálny pôvod svojho zisku a teraz sa snažia následky hospodárskej krízy preniesť na tých, ktorí ho vytvárali. Tvrdia, že zastavenie poklesu výroby, zamedzenie nezamestnanosti a vytvorenie predpokladov pre nasledujúce oživenie a rozmach je možné realizovať, len ak ľudia práce budú ochotní pracovať za nižšie mzdy, v horších pracovných podmienkach, ak sa dobrovoľne stanú šachovými figúrkami na trhu práce. Ochotní sú podeliť sa so ziskom len so špičkovým manažmentom, ktorý sú ochotní ešte aj v tomto ťažkom období nadštandardne odmeňovať. Pre vytvorenie predpokladov pre nasledujúce hospodárske oživenie a rozmach požadujú od štátu financie daňových poplatníkov a rôzne daňové a odvodové úľavy. V týchto intenciách je vypracovaný aj poslanecký návrh zákona, ktorý teraz prerokovávame. Zo sociálnodemokratického pohľadu vnímania týchto finančných a hospodárskych vzťahov je pre dnešnú vládnu koalíciu predložený návrh zákona absolútne neprijateľný. Okrem toho návrh zákona sa vo svojich ustanoveniach v podstate vracia k zneniu Zákonníka práce z čias, keď bol ministrom práce a sociálnych vecí v druhej Dzurindovej vláde Ľudovít Kaník. Takto mení aj ustanovenia o záväznosti kolektívnej zmluvy vyššieho stupňa v zákone o kolektívnom vyjednávaní. Vychádzajúc z uvedeného nehumánneho vykorisťovateľského charakteru predloženého návrhu zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 311/2001 Z. z. Zákonník práce v znení neskorších predpisov a zákon č. 2/1991 Zb. o kolektívnom vyjednávaní v znení neskorších predpisov, navrhujem, aby poslanci Národnej rady zákon svojím hlasovaním odmietli a aby Národná rada Slovenskej republiky po vykonanom hlasovaní o ňom ďalej nerokovala. Teraz mi dovoľte, vážené kolegyne, kolegovia, aby som sa pristavil aj pri navrhovaných zmenách, ktoré tu boli prednesené, a aby som odôvodnil niektoré veci podľa názoru mňa samotného aj určitých odborníkov, s ktorými som túto problematiku konzultoval. K bodu 1. V § 48 odsek 2 znie: „Pracovný pomer na určitú dobu možno dohodnúť, predĺžiť a opätovne dohodnúť na celkovú dobu troch rokov, najdlhšie však na päť rokov, a to z dôvodov uvedených v odseku 4 a odseku 6.“ S týmto sa absolútne súhlasiť nedá, pretože navrhované riešenie je vecne nesprávne a alogické. V § 48 ods. 4 a 6 Zákonníka práce sa umožňuje uzatváranie pracovných pomerov bez obmedzenia, ak má zamestnávateľ na to vecný dôvod, je to odsek 4, alebo ide o určité skupiny zamestnancov (odsek 6). Navrhovaná úprava by neumožnila uzatvárať pracovné pomery na dobu určitú so zamestnancami z uvedených dôvodov a s uvedenými skupinami zamestnancov po uplynutí troch rokov, resp. po uplynutí piatich rokov. K bodu 2. V § 48 ods. 3 sa slovo „šiestich“ nahrádza slovom „troch“. Znížením ustanovenej doby zo šiestich mesiacov na tri mesiace, keď zamestnávateľ môže opätovne prijať zamestnanca do pracovného pomeru na určitú dobu bez toho, aby sa takto uzavretý pracovný pomer považoval za opätovne uzavretý pracovný pomer na dobu určitú, by výrazne poklesla úroveň ochrany zamestnanca a ostatné ustanovenia týkajúce sa ochrany zamestnanca pred opätovným uzatváraním pracovného pomeru na určitú dobu v § 48 Zákonníka práce zo strany zamestnávateľa by mali iba minimálny právny účinok a stratili by zmysel. Takáto právna úprava by zmarila účel samotného ustanovenia o pracovnoprávnych podmienkach zamestnanca, s ktorým zamestnávateľ uzatvára pracovný pomer na určitú dobu, vytvoriť rámec, ktorým by sa zamedzilo nezákonnému konaniu, ku ktorému dochádza, keď sa pracovné zmluvy na určitú dobu uzatvárajú v bezprostrednom slede. Navrhovanú úpravu považujeme za úpravu v rozpore s dobrými mravmi a tiež v rozpore so stanoviskami Európskej únie. Vyplýva z toho, že zásada nediskriminácie ustanovená v doložke prílohy smernice Rady Európskeho spoločenstva o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa žiada od členských štátov, aby zabezpečili, že vzhľadom na pracovnoprávne podmienky nesmú byť zamestnanci v pracovnom pomere na určitú dobu znevýhodňovaní voči porovnateľným stálym zamestnancom len preto, že majú uzatvorenú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na určitú dobu, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú objektívne dôvody. K tomu bodu 3. V § 49 sa slová „pätnásť hodín“ nahrádzajú slovami „dvadsať hodín“ a slová „tridsať dní“ sa nahrádzajú slovami „pätnásť dní“. Takisto sa s touto navrhovanou právnou úpravou nedá súhlasiť, pretože by výrazne poklesla úroveň ochrany zamestnanca a ostatných ustanovení týkajúcich sa ochrany zamestnanca pri uzatváraní pracovného pomeru na kratší pracovný čas. Takáto úprava by vytvorila podmienky na rozdielne zaobchádzanie. K bodu 4. V § 86 sa vypúšťa odsek 2. V § 86 ods. 2 Zákonníka práce sú v súlade so smernicou Európskeho parlamentu o niektorých aspektoch organizácie pracovného času ustanovené pravidlá, ktoré má zamestnávateľ dodržať pri rovnomernom rozvrhnutí pracovného času na jednotlivé týždne. Je tu ustanovený maximálny rozsah denného pracovného času, ktorý nesmie prekročiť deväť hodín, a ustanovené štvortýždňové referenčné obdobie, za ktoré sa sleduje priemerný týždenný pracovný čas. Ide o štandardné rozvrhnutie pracovného času zabezpečujúce zamestnancovi základné istoty v pracovnom živote a nadväzne na to v rodinnom i spoločenskom živote. K bodom 5 a 6. Pri rozvrhnutí pracovného času nerovnomerne na jednotlivé týždne dochádza k výraznému zásahu do životného rytmu zamestnanca, jeho súkromného života a plnenia si rodinných povinností. Preto je v zákone daná možnosť zaviesť také rozvrhnutie pracovného času len po dohode so zástupcami zamestnancov alebo tam, kde títo nepôsobia priamo po dohode so zamestnancom. Súčasné znenie je v súlade so smernicami a o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, keďže cieľom smernice je o. i. aj umožniť lepšie zosúladenie pracovného a rodinného života. K bodu 7, k tým sto hodinám v kalendárnom roku, kde sa nahrádzajú slovami „stopäťdesiat hodín v období dvanásť po sebe idúcich kalendárnych mesiacov“. Zákonník práce neobmedzuje rozsah pracovnej pohotovosti, ktorú zamestnávateľ so zamestnancom dohodne. Možnosť daná zamestnávateľovi v zákone jednostranne nariadiť zamestnancovi pracovnú pohotovosť v rozsahu sto hodín zvýhodňuje jednu stranu pracovnoprávneho vzťahu, a to zamestnávateľa. V zákone ustanovené limity sú primerané svojmu účelu, ktorým je ochrana zamestnanca. K bodu 8, kde v § 133 sa slovo „dohode“ nahrádza slovom „prerokovaní“ a časť vety za bodkočiarkou vrátane bodkočiarky sa vypúšťa. Súčasné znenie, podľa ktorého sa zavádzanie a zmeny noriem spotreby práce vykonávajú po dohode sociálnych partnerov s tým, že ak k dohode nedôjde do 15 dní od predloženého návrhu, rozhodne o návrhu príslušný inšpektorát práce, bolo výsledkom konsenzu sociálnych partnerov, ktorým sa v súlade s Programovým vyhlásením vlády Slovenskej republiky zvýšila pôsobnosť odborovej organizácie v tejto oblasti. Vážené pani poslankyne, páni poslanci, zaujal som stanoviská ku konkrétnym bodom. Z mojej strany je to asi všetko a na záver, ozaj, len chcem požiadať, aby sme ďalej po prerokovaní tohto zákona v prvom čítaní nerokovali. Ďakujem za pozornosť.