T. Rosová, poslankyňa: (2009-06-24):
Otázka teda znie, či návrh, o ktorom rokujeme, taký skutočne je. Ako už zaznelo predo mnou, je to zákon, ktorý sa pripravoval dlhé roky. A práve preto, že sa pripravoval ozaj dlho, že jeho príprava presahuje toto volebné obdobie, práve preto je mi ľúto, že na jeho definitívnom znení sa nepopracovalo trochu viac do hĺbky, trochu dôkladnejšie. Nemyslím v ministerských kanceláriách. Myslím skôr na najrôznejších fórach, otvorených diskusných fórach. Počnúc, ako to už bolo povedané, diskusiou v parlamentnom výbore, ktorá skutočne, žiaľ, absentovala. Ale pokračujú otvorenou diskusiou so všetkými zainteresovanými, s mimovládnymi organizáciami, s pedagógmi a tak ďalej. Určite budeme počuť, že sa diskutovalo a diskutovalo, ale ja mám na mysli naozaj otvorenú diskusiu, kde na jednej strane tí, ktorých sa zákon týka, nemajú strach povedať svoj názor, a na druhej strane tí, ktorým sú ich pripomienky adresované, ich skutočne aj vypočujú. Že tomu tak nebolo, svedčí veľké množstvo pozmeňujúcich návrhov, ktoré sme dostali už vo výbore a ktoré dnes iste zaznejú. Napokon práve to, že tak diskutovaná téma, ako je postavenie verejného činiteľa sa na poslednú chvíľu mení, svedčí o tom, že mám pravdu a že sa naozaj neviedla diskusia dôsledne, že neboli vypočuté názory či už opozície, alebo iných zainteresovaných. Prijímanie školského zákona malo byť pritom mementom, že ak sa narýchlo prijímajú potom v konečnom znení pozmeňujúce návrhy, vedie to k zmätkom, vedie to k ťažkej vykonateľnosti zákona, vedie to k nespokojnosti tých, ktorým by ten zákon mal, naopak, pomáhať. Ja nechcem hovoriť len o sporných stránkach tohto zákona, aj keď sa k nim ešte vrátim, ale najprv chcem povedať, v čom vidím jeho prínos. Určite je možné oceniť snahu o komplexnosť. Tento zákon definuje na jednej strane aj kvalifikačné predpoklady, ale aj podmienky kariérneho postupu, okolnosti ďalšieho vzdelávania, a ak by sa naplnili tie podmienky, ktoré boli predo mnou vyslovené, aj odmeňovania pedagógov a odborníkov pôsobiacich v školstve. Čiže máme tu zákon, ktorý má ambíciu komplexne postihnúť túto otázku. Myslím, že je pozitívne, že vysokoškolské vzdelanie druhého stupňa je podmienkou vstupu na dráhu učiteľa. Nie je to tak vo všetkých krajinách, zďaleka nie. Myslím si, že je to krok vpred. Ďalším plusom je, že zákon mierne, ale predsa oslabuje princíp seniority, ktorý som ja osobne z tohto miesta už niekoľkokrát kritizovala. Aj keď teda treba na druhej strane poznamenať, že práve toto isté ministerstvo tento princíp nepriamo v zákone o financovaní škôl posilnilo. Ďalej za pozitívum možno označiť snahu, deklarovanú snahu o zásluhovosť a o motiváciu. Ale myslím si, že práve v tejto otázke ostal zákon kdesi na začiatku a túto deklarovanú snahu nenapĺňa. Ja som tiež z tohto miesta už niektorým iným zákonom z dielne ministerstva školstva vyčítala, že pri hodnotení uprednostňujú skôr subjektívny princíp a nie pravidlo nárokovateľnosti. No a tu v tomto zákone je tomu konečne inak. Znamená to teda, že každý, kto splní kritériá, má na dosiahnutú pozíciu nárok. Určite je to plus. A taktiež je dobré, že na druhej strane dosiahnutý kariérny stupeň a pozícia nie sú raz a navždy zabetónované, že je potrebné obhájiť ich ďalším úsilím. Vnímam toto ako zmysel obmedzenej platnosti kreditov alebo aj obmedzenej platnosti funkčného vzdelávania. Prínosom je, že sa obmedzujú rôzne náhrady formálneho vzdelania ako vstupnej kvalifikácie, ale zase na druhej strane v ďalšom vzdelávaní tam, kde je to, myslím, namieste, sa neformálne alternatívy umožňujú. Myslím, že som vymenovala pomerne veľa predností návrhu tohto zákona na to, aby som bola upodozrievaná z toho, že sa pokúšam len o samoúčelnú kritiku. Takže dovoľte mi teraz povedať, v čom vidím jeho najväčšie nedostatky. Myslím si, že podobne, ako je to pri školskom zákone, aj tento zákon ide príliš zbytočne do detailov. Snaha o reguláciu všetkého je na úkor flexibility. Dôkazom je jednak počet paragrafov, ktorý vysoko presahuje dĺžky zákonov v okolitých krajinách, ale najmä obsah. Povedzme príliš tesné, veľmi rigidne zadefinované kategórie pedagogických a odborných zamestnancov, ktoré svedčia o tom, že ak sa snažíme pestrý život a všetky jeho detaily podrobne vtesnať do zákona, vždy na niečo zabudneme. A napokon ten život sa mení rýchlejšie, než je možné meniť zákony a mnohé veci ostanú potom zákonom nepostihnuté. Potom sa stane, že formou pozmeňujúcich návrhov sa do prijatého zákona napokon prepašujú rôzne hybridy, ako napríklad v spoločnej správe kategória „korepetítor, tréner športovej školy alebo športovej triedy“. Prosím pekne, to má byť jedna kategória. Chcem vás týmto aj poprosiť, aby ste za tento pozmeňujúci návrh nehlasovali. Pritom ale chýba napríklad taká kategória, ako je pedagóg voľného času, ktorá sa určite ukazuje inde ako veľký prínos. Problém je, ako som už povedala, aj v tom, že takto veľmi prísne zadefinované kategórie sa veľmi rýchlo môžu ukázať ako zastarané. Moderná škola bude určite žiadať omnoho rôznorodejší okruh vykonávaných pedagogických a odborných činností. Keby sme kategórie zadefinovali voľnejšie, boli by sme bez problémov. Takto bude zakaždým potrebné zákon novelizovať. Ďalší problém, ktorý vidím, opäť súvisí s flexibilitou. Jednoznačne stanovené nároky na výkon pedagogickej praxe môžu viesť, ako si to vypočujeme aj od tých, ktorí majú reálnu skúsenosť s vedením škôl, napríklad aj k tomu, že vynikajúci a ochotní experti či už z oblasti vedy, alebo z oblasti odbornej praxe nebudú môcť viesť ani časť výučby niektorého predmetu. Takže žiaci prídu o takúto jedinečnú možnosť obohatiť sa o vyučovacie hodiny s odborníkom z praxe či o vyučovacie hodiny, povedzme, s renomovaným vedcom, ktorý však nemá príslušnú kvalifikáciu na výkon pedagogickej praxe. Ako sme už vlastne pri zákonoch z dielne ministerstva školstva pomaly zvyknutí, aj tento zákon zakotvuje istý typ monopolu pre ministerstvo školstva. Ide o monopol pri akreditácii vzdelávacích inštitúcií aj programov, pretože síce tu máme akreditačnú radu, ale tá má znova pozíciu iba nezáväzného poradného orgánu. A napokon aj na menovanie tejto rady má monopol minister. Z pohľadu kvality ďalšieho vzdelávania pedagógov je naozaj nepochopiteľné, prečo sú z oblasti funkčného vzdelávania vylúčení neštátni poskytovatelia. Funkčné vzdelávanie, to je to vzdelávanie, ktoré má pripravovať našich budúcich manažérov v oblasti školstva. A týchto budúcich manažérov nebudú teda školiť organizácie, ktoré majú s takýmto typom manažérskeho vzdelávania v súkromnej sfére dlhoročné skúsenosti, ale budú ich školiť štátni úradníci. Ako hovorím, vyzerá to ako nezmysel, ak sa na to pozeráme z hľadiska kvality celoživotného vzdelávania. Ak sa na to ale pozeráme z hľadiska toho, čo sa deje a ako dobre sa práve na školeniach organizovaných priamo riadenými ministerskými organizáciami dobre ryžuje, tak sa to dá pochopiť. Nuž ďalej. V protiklade k pozitívne hodnotenej nárokovateľnosti pozície po splnení predpísaných kritérií je na druhej strane nevymožiteľnosť plnenia týchto kritérií. Čo mám na mysli? Zákon nestanovuje záväzné termíny, dokedy od splnenia kritérií musí byť pedagógovi alebo odborníkovi umožnená atestácia. Čiže nemáme záväzné termíny od splnenia kritérií na atestáciu po jej realizáciu. Taktiež je v moci riaditeľa, aby subjektívne pracovným zaradením pedagóga vlastne rozhodol o tom, či vytvorí podmienky pre jeho ďalší postup. No a napokon proti akémukoľvek hodnoteniu pri uznávaní kreditov nie je možné sa odvolať. Vymenovala som viacero konkrétnych, pomerne detailných princípov, ktoré vnímam ako brzdy v tom, aby tento zákon pôsobil pozitívne. Ale ten hlavný a naozaj zásadný problém vidím predsa len inde. Cieľom celoročného úsilia všetkých tímov, ktoré sa podieľali na príprave tohto zákona od koncepcie cez legislatívny zámer až po definitívne znenie bolo previazať odmeňovanie v školstve s kvalitou vykonávanej práce. Inak povedané umožniť, aby dobrý učiteľ bol odmeňovaný lepšie ako jeho menej dobrý kolega a omnoho lepšie ako jeho kolega slabý. Opakujem, aby bol dobrý učiteľ odmenený lepšie. Myslím si, že na otázku, čo je to a kto je to dobrý učiteľ by pomerne trefne vedela odpovedať každá III. B, III. A, III. C. Myslím, že žiaci aj rodičia by sa zhodli na tom, že dobrý učiteľ je ten, kto dokáže deti nadchnúť, zaujať, priblížiť im učivo, takže si ho natrvalo osvoja, spravodlivo hodnotí a v najlepšom prípade predstavuje aj morálnu autoritu. Otázka je, či takýto dobrý učiteľ bude mať na základe tohto zákona lepší plat ako ten, ktorý nemá žiadnu z uvedených charakteristík. A odpoveď nebude. Pretože podľa tohto návrhu netreba hodnotiť učiteľov podľa toho, ako robia svoju prácu, ale podľa toho, ako študujú. Dobrý učiteľ je teda podľa tohto zákona ten, ktorý absolvoval najviac hodín školení, napísal najviac prác. Nehodnotíme učiteľa podľa toho, akým je dobrým učiteľom, ale ako je dobrým žiakom. Počas celej svojej kariéry je učiteľ podľa tohto zákona povinne vystavený hodnoteniu svojej konkrétnej práce so žiakom iba raz – na samotnom začiatku pri absolvovaní adaptačného vzdelávania. Potom mu stačí odsedieť potrebné hodiny, napísať práce a zložiť skúšky. Môžu byť aj iné alternatívy, ale hovorím o tom, čo zákon predpisuje. Mnohé aj veľmi aktuálne výskumy a analýzy ukazujú, že pre kvalitu vzdelávacieho systému je úplne kľúčovým prvkom kvalitný učiteľ. Preto základom, podstatou takéhoto zákona malo byť hodnotenie a kariérny postup učiteľov založený na kvalite ich práce, a nie na množstve absolvovaných školení a kurzov. Možno budete, milé kolegyne, kolegovia, počuť z úst pána ministra, že nie je možné hodnotiť kvalitu práce pedagóga, že každý pracuje s inými žiakmi a tak ďalej. Vopred hovorím, nie je to pravda. Je to možné, venovali sa tomu celé výskumné tímy. Napokon, keby to nebolo možné, nebolo by ani možné stanoviť štandardy výkonu práce pedagogického zamestnaca, čo sa práve v tomto zákone zmieňuje ako ďalší cieľ. Myslím si, že určite minimálne malým krokom vpred by bolo to, keby povinnou súčasťou programov kontinuálneho vzdelávania bola aj praktická časť. Napokon ešte k otázke, ktorá bola v tej verejnej diskusii prakticky jedinou, ktorá sa naozaj diskutovala, ktorá sa diskutovala aj v médiách. Bola to otázka postavenia pedagogického zamestnanca ako verejného činiteľa. Ja som veľmi rada, že hoci na poslednú chvíľu, ale predsa len je tu snaha odstrániť toto ustanovenie zo zákona a nahradiť ho jemnejším, ktoré zabezpečí akúsi vytúženú ochranu pedagogických zamestnancov. Ale chcem upozorniť. Na jednej strane isto je to riešenie, ktoré so sebou nenesie také riziká, ako by ich nieslo postavenie verejného činiteľa, pretože tu sme naozaj videli viac rizík ako prínosov. Na druhej strane aj toto ustanovenie je pre každého, kto čítal Trestný zákon, zbytočné. Je to ustanovenie duplicitné. Dnes platný § 37 Trestného zákona hovorí veľmi jasne. „Priťažujúcou okolnosťou je to, že páchateľ po a spáchal trestný čin z obzvlášť zavrhnutiahodnej pohnútky a po b spáchal trestný čin ako odplatu voči inému za to, že voči páchateľovi plnil povinnosť vyplývajúcu zo zákona alebo iného všeobecne záväzného právneho predpisu, najmä proti učiteľovi alebo vychovávateľovi.“ Veľmi explicitne a jasne. Takže myslím si, že dať na známosť, že takéto opatrenie máme, splní omnoho viac poslanie ako to, čo sa navrhuje dnes. Navrhuje pán minister, aby sme hovorili o chránenej osobe, a nie o verejnom činiteľovi. Nuž hovorím, škody to nenapácha. Na druhej strane nemyslím si, že práve takéto postavenie prispeje skutočne k autorite našich učiteľov. Vítam ale v každom prípade, že napriek tomu, že celé roky a mesiace túto podľa mňa hlúposť s verejným činiteľom ministerstvo presadzovalo, dnes sa od toho ustupuje. No ale veľmi pevne verím, že v ďalšej debate o tomto zákone nebude toto ústredným motívom. Veľmi by som si želala, aby hlavnou témou toho, o čom sa budeme baviť či už dnes, ale aj v budúcnosti pri téme ako kariérny postup učiteľov a ich odmeňovanie bolo to, či naozaj platí, že dobrý učiteľ je odmeňovaný lepšie, že motivujeme tých, ktorí sa chcú stať dobrými učiteľmi. Ďakujem vám za pozornosť.