Baránik, Alojz, poslanec NR SR (2023-03-31):
No je to. Ďakujem pekne. Je toho opäť viacej, tak musím takto reagovať. Kolega Čepček, nie je tu, ale v krátkosti poviem, že sa zamýšľal nad tým, že čo je to, čo je to pravda a týka sa to aj viacerých, ktorí reagovali. Je treba si uvedomiť, že komentár nie je fakt, a preto keď niekto negatívne komentuje mňa, ako sa to stáva v parlamente, to je bežné. Alebo komentuje kolegu Čepčeka novinár, tak sú to komentáre. To, že keď si, keď niekto povie, že Baránik je debil alebo Čepček je debil, no je jasné, že obidvaja sme vyštudovali, takže nemôžeme byť debili, akože sme koherentní, máme nejaký, nejakú základnú schopnosť interagovať, tak predpokladám, že nespadáme do kategórie nejakých mentálne postihnutých ľudí, že to je proste len nadávka, je to negatívny komentár. Takže je zjavné, že sa tu nejedná o uvedenie faktu. A to podobne treba povedať aj o tom, čo zmieňoval kolega Suja, ktorý ešte stále napriek všetkému, čo už bolo povedané, trvá na tom, že zmiešava, zmiešava fakty a komentáre. Totižto ono my si toto takto neuvedomujeme, ale je to vlastne celý jeden vedný odbor, že rozlíšiť, čo je fakt a čo je komentár, súdy sa tým zaoberajú, nie je to vždy čiernobiele a je to predmetom veľkých sporov, ktoré, ktoré sa posudzujú na mnohých súdnych inštanciách až niekde v Štrasburgu častokrát, kde máme rozhodnutia, ktoré nám vysvetľujú, že ako treba rozlišovať medzi uvedením faktu a uvedením komentára. Je to, sú to zaujímavé, zaujímavé, zaujímavé veci. Ešte by som sa vrátil možno k tomu, čo uvádzal kolega Čepček. V tom zmysle, že on si rád nechá poradiť. No viete, tam tiež závisí, že od koho si necháte poradiť. Ľudská nátura je taká, že stále má tendenciu to, čo som robil včera a čo som robil predvčera, to stále opakujem alebo sa bojím ísť do tých nových teritórií. Takže predstava, že vy kolega Čepček, že by ste si nechali poradiť povedzme odo mňa, hoci, hoci ste, predpokladám, že v bufete, ma počujete, že by si nechal poradiť odo mňa, v tom je práve ten problém, že keď si nechávate stále radiť od tých istých ľudí, tak ako je to v informačných technológiách, že keď ide hlúposť do systému, tak hlúposť aj vychádza zo systému, takže tam riešenie nie je. Podobne k tomuto sa vyjadroval aj pán kolega Kočiš, ktorý zase dostal svojej, svojej tradícii a schopnosti, že je, že sa vyzná vo všetkom, tak ale to som uňho nebol zvyknutý, ale prejavilo sa to čiastočne, keď hovorí, že vyjadril sa hanlivo o niekom, kto píše, to nie je vhodné o novinároch sa vyjadrovať tak, že je trtko alebo niečo také. Naozaj to by sa nemalo robiť, lebo vtip je v tom, a to platí aj na viacerých, aj týka sa to aj, aj kolegu Suju. Viete, ono to s tými novinármi je do veľkej miery tak, že Slovensko je mladá krajina a malé tradície a bolo by, bolo by s podivom, keby novinárstvo bola výnimka vo všetkom ostatnom, kde jednoducho nie sme v tom dosť dobrí. Lebo viete, my sme vynikajúci, vynikajúco vieme vyrábať autá napríklad Slováci, špičková krajina na výrobu áut, ale to je preto, lebo tá, tá technológia a tie postupy a to všetko bolo prinesené zase od niekoho, kto má tú tradíciu najväčšiu na svete. Čiže my máme slabé tradície, učíme sa stále, niekedy si myslíme, že od Pána Boha máme nejaký dar, kvôli ktorému my sa nepotrebujeme učiť od ľudí, ktorí niečo robia už 100 rokov alebo 200 rokov, že my to, my to vieme automaticky. Tak preto novinárstvo nie je žiadna výnimka ako v rôznych iných odvetviach sa len učíme a keď budeme mať noviny tak staré, ako je The Times alebo Le Monde, tak potom tiež to bude mať inú kvalitu, ako to má teraz. Takže to je, to je prirodzené. Podobne o tej pravde hovorila kolegyňa Vorobelová, iste čo je, čo je pravda. Nechceme si pripustiť častokrát, že pravdou je to, čo sa nás negatívne dotýka, to je, to je ľudská povaha. A treba povedať, a to súvisí aj s tým, čo sa dotkol predtým kolega Kuriak, do politiky idú ľudia, ktorí majú nejaké ego a ktorí si myslia, že vďaka tomu egu, že budú v politike úspešní, častokrát to tak aj je, a tí neradi počujú pravdu o svojich nedostatkoch a o tom, že majú vlastnosti, ktoré pre spoločnosť nie sú dobré a tieto vlastnosti potom aplikujú v tom svojom úrade, a preto na Slovensku treba povedať, že sme za 30 rokov svojej existencie urobila, urobili oveľa menší pokrok ako iné krajiny, ktoré mali horšiu štartovaciu čiaru ako my a sú oveľa ďalej. A to už nehovorím o krajinách, ktorí mali rovnakú štartovaciu čiaru ako napríklad Česká republiky a tí, tých už nezaujímame. Akože, samozrejme, sú k nám slušní, lebo si to môžu dovoliť, ale tí sú už úplne inde a my sa tunák medzitým dohadujeme o tom, že aký je rozdiel medzi pravdou alebo teda faktom a, a komentárom, elementárne veci. Kolega Krajčír, no ja v prvom rade neviem o tom, že by sme sa my tu dohodli, že prerokujeme čo najviacej bodov, že ja by som súhlasil s tým, že ja moje ústavou dané právo mám nejako obmedzené len preto, že vy niečo chcete. Ste, ja som, ja si to všímam, už sa to stalo aj predtým, ste mimoriadne agresívny vo svojom vyjadrovaní. Neviem, na čom toto zakladáte. Predpokladám, že to nie je nič, čo by sa dalo nejako prezentovať verejne ako cnosť. Myslím si skôr, že je to prejavom nedostatkov nejakých, nie, nie je to nič dobré. Dajte si pokoj s takýmito, s takýmito vyjadreniami, ak vám môžem poradiť. Ale to práve je problém, že od koho si človek má nechať poradiť, že? Podobne, podobne som chcel reagovať aj na kolegu Galisa, lebo presne takto to je, že v novinárstve, aj v tom športovom, jednoducho nie sme až takí dobrí, ako sme možno bývali, ale svet je sústredený, svet je sústredený len na tých najlepších. Bohužiaľ, tým, že máme internet a že máme obrovské množstvo informácií, ktorú z tých informácií si vyberieme. Len tú, ktorá je výnimočná, a to, bohužiaľ, sa viaže aj, aj k výkonom športovcov, ale aj umelcov, a s tou Vlhovou, to bolo akože kladivo na hlavičku, presne, lebo, lebo si myslím, že je to baba, ktorá je úplne výnimočná, a to, že akurát, akurát súťaží v čase, kedy je ešte jedna výnimočnejšia lyžiarka na tomto svete, tak to je len jej smola. Nebyť toho, tak je jednička a všetci ju vzývajú. No. To je proste život, život je pes, no. A ešte šťastie, že to obidve aj, aj jej americká kolegyňa, aj Petra Vlhová berú športovo, takpovediac. To, to isté platí k tomu, čo povedal pán kolega Vašečka. A nemôžem viacej súhlasiť s tým, čo povedal, že úcta k človeku. Lenže tam je problém nasledujúci. Zaslúži si každý človek rovnakú mieru úcty? Zaslúži si Hitler úctu? Viete, svet je komplikovaný a sú ľudia na tomto svete, ako povedzme pán Krajčír, tiež je taký typ, že si myslí, že za to, že ja sa chovám k nemu úctivo, tak si myslí o mne, že som chmuľo a že on sa môže ku mne chovať drzo, lebo však on je niekto, nie? Takže to je, to je ten problém, že to, že sa niekto chová slušne, to v určitých ľuďoch vyvoláva pocit, že oni sa môžu chovať neslušne. To je proste, to je nátura niektorých ľudí a častokrát sa stáva, že takí ľudia práve idú do politiky. Monika Kozelová, jasné, toto som, toho Daňa a Vaskyho, toho som mal na mysli, že to, ako to rozlíšime, že proste aj oni by mal byť chránení, keď všetci vieme, že robia strašné veci, kvôli ktorým museli, aspoň teda jeden z nich dostať ochranné opatrenie, aby, aby bol s ním pokoj. No sú to veľmi-veľmi ťažké témy. No a na záver kolega Krúpa uviedol okrem teda jeho oranžových ponožiek aj zaujímavú informáciu, s ktorou by som tiež polemizoval, ale že máme jednu z najslobodnejších žurnalistík vôbec. Ja o tom pochybujem pravdupovediac. Máme, máme, ale vidíme, že aké sú, ako sú rozdelené médiá po vlastníckej stránke a vidíme aj to, že, a pred voľbami to uvidíme ešte oveľa viac, že to vlastníctvo tých médií teraz sa prejaví a budeme vidieť, že nie nadarmo ľudia ako Haščák a im podobní, si kupovali médiá, takzvaní, že majú tie tzv. atómové kufríky, že vytiahnu na rôznych politikov rôzne veci pred voľbami, aby zvrátili to, čo si myslia, že by ich prípadne mohlo ohrozovať. Ďakujem pekne.