M. Maďarič, minister kultúry SR: (2008-02-07):
Koaliční poslanci sa snažili o vecný rozmer a venovali sa prevažne zásadám návrhu tlačového zákona a jeho mediálnemu a spoločenskému kontextu. Veľmi oceňujem najmä vystúpenia poslancov Jarjabka a Rafaja, ktorí zasadili návrh tlačového zákona do širších filozofických a historických súvislostí, tak ako sa to v prvom čítaní, ak je rozprava v prvom čítaní, azda aj očakáva. Opozícia zvolila iný prístup. Tvárila sa, že hovorí o tlačovom zákone. Vo väčšine prípadov však politizovala. Tlačový zákon sa už pred touto schôdzou, pred touto rozpravou stal pre opozíciu nástrojom na politické zviditeľnenie, zneisťovanie, strašenie a vydieranie. Príspevky v tejto rozprave len potvrdili, do akej miery je opozícia politicky bezradná, zakomplexovaná, ako ťažko sa ešte aj po roku a pol preberá z osemročného opojenia mocou a ako veľmi túži vrátiť sa naspäť k moci za akúkoľvek cenu. Ďakujem koaličným poslancom, že vo svojich vystúpeniach návrh zákona nielen podporili, ale v dostatočnej miere poukázali na jeho prínos, na to, že ide o právnu normu, ktorá okrem iného prinesie efektívnejší systém ochrany práv občanov v prípade, že sa v tlači zverejnia skutkové tvrdenia, ktoré sa dotknú ich cti, dôstojnosti alebo súkromia. Opoziční poslanci, česť výnimkám, nás zahrnuli množstvom falošných patetických fráz o konci demokracie na Slovensku, o návrate pred rok ´89. Ako majster prázdnych slov o hodnotách sa tu predviedol najmä predseda KDH. Neuveriteľná póza. Ak by vám záležalo, páni z KDH, na vami toľko omieľaných hodnotách, nechápem, prečo ste sa zapojili do Dzurindovho zúfalého bojkotu Lisabonskej zmluvy kvôli tlačovému zákonu. Vy odmietate Lisabonskú zmluvu kvôli tlačovému zákonu? Zostali by ste pre mňa váženými protivníkmi, ak by ste boli proti Lisabonskej zmluve kvôli vašim hodnotám, takto ste sa však pošpinili spoluprácou na tom, čo robí SDKÚ. Viackrát tu zaznelo, že návrh tlačového zákona údajne ohrozuje demokraciu, a to až takým spôsobom, že opozícia je schopná potopiť Slovensko vo vzťahu k Európskej únii. Ak však v tejto veci malo niečo nádych nedemokracie, bola to práve ultimatívna žiadosť opozície stiahnuť tlačový zákon, nerokovať o ňom v parlamente, pretože žiadať formou vydierania, aby sa o nejakom zákone rozhodlo mimo parlamentu, to je nedemokratické. (Potlesk.) Najmä, ak sa zákon štandardne pripravoval, bol priebežne konzultovaný s vydavateľmi, novinármi, mal dlhé pripomienkové konanie a ak ani najväčší oponenti návrhu, vydavatelia, nikdy nekritizovali zákon z tej demagogickej pozície, že ohrozuje demokraciu. Naopak, vždy potvrdzovali, že sa s nimi na ministerstve kultúry seriózne a korektne rokovalo. Zvláštne znejú slová o návrate pred rok ´89 aj v kontexte takých vyjadrení zástupcov novinárov, že ide o najlepší návrh tlačového zákona od roku 1990. Iste, v posledných týždňoch nastalo to, v úvodzovkách, demokratické a pluralitné mediálne masírovanie o hrôzach tlačového zákona. Takže sa vôbec nečudujem, že predsedníčka syndikátu novinárov zo dňa na deň korigovala svoj názor. Ešte napokon tu bolo aj viackrát zmieňované, ako sa to vraj mohlo stať, že určitú dobu nemala ten jediný, správny, čiže opozičný názor. Veľa tu zaznelo o likvidačných sankciách návrhu zákona vyplývajúcich z § 6, ktorý, ako to tu bolo často spomínané, obmedzuje šírenie informácií, ktorými sa propaguje vojna, užívanie omamných látok, podnecuje sa rasová, etnická, náboženská nenávisť atď., a to pod sankciou do 200 tisíc korún. Paragraf  takmer toho istého znenia sa nachádza aj v súčasnom zákone. Bol tam daný novelizáciou v roku 2000 za prvej vlády Mikuláša Dzurindu, napríklad aj hlasom pána poslanca Bárdosa, ktorý sa tu rozhorčoval, aké je škandalózne dať vláde právo udeliť médiám sankcie. V roku 2000 toto právo pán Bárdos a ďalší tu sediaci vláde udelili až do 2 miliónov korún. (Potlesk.) A za tých vyše 7 rokov som nepočul jediný protest vydavateľa alebo sťažnosť zo zahraničia, že sa nachádzame v situácii, kedy môže vláda a minister kultúry zlikvidovať tlač. Áno, správne spomenuli opoziční poslanci, že spomínaný paragraf  bol doplnený o ustanovenie, že periodickou tlačou sa nesmú šíriť informácie, ktoré podnecujú nenávisť aj na základe politického zmýšľania. Samozrejme, že takéto ustanovenie nie je o obmedzení odlišného politického zmýšľania, ale o podnecovaní nenávisti na základe mnohých citlivých oblastí – pohlavia, rasy, jazyka, viery, sexuálnej orientácie alebo aj politického zmýšľania. Domnievam sa, že opoziční poslanci, aspoň niektorí, tomu tiež takto rozumejú, hoci to nepriznajú. Inak si neviem predstaviť, ako by bolo možné, že v nimi pripravovanom návrhu a do vlády predloženého tlačového zákona z roku 2006, je presne tá istá formulácia zakazujúca šírenie informácií, ktoré podnecujú nenávisť na základe politického zmýšľania. Nevedeli ste o tom, pani poslankyňa Biró, keď ste boli štátnou tajomníčkou na ministerstve kultúry, ktoré tento návrh zákona do vlády predložilo? (Potlesk.) Napokon ani vydavateľom a novinárom to nemôže prekážať, ako by inak mohli dať do štatútu tlačovej rady, nimi založeného samoregulačného orgánu, nasledujúce ustanovenie, citujem: „Novinár nesmie propagovať útočné vojny, násilie a agresivitu, politickú, občiansku, rasovú,  nacionálnu, náboženskú a inú neznášanlivosť.“ A ešte na záver k týmto absurdným obavám, že cez zníženú pokutu zo súčasných 2 miliónov na 200 tisíc zlikviduje vláda médiá. Vážení, na konanie o uložení pokuty sa vzťahuje správny poriadok, vrátane dokazovania na báze nezávislých odborných posudkov a riadnych aj mimoriadnych opravných prostriedkov a, samozrejme, že aj konečné rozhodnutie ministerstva je preskúmateľné súdom. Dovoľte mi, aby som sa zmienil aj o postoji opozície, ktorý je vyslovene namierený proti ľuďom, presnejšie proti právam verejnosti. Ide o právo na odpoveď, o ktorom sa popísalo množstvo zavádzajúcich komentárov a aj tu odzneli lži, že právo na odpoveď ohrozuje slobodu tlače, že vychádza v ústrety len subjektívnym potrebám a obmedzuje práva súkromného sektora. Na rozdiel od pána poslanca Minárika si nemyslím, že vydávanie novín je podnikanie ako každé iné, veď preto aj používa zvláštnu ochranu, a táto činnosť má mimoriadne práva ako jeden z prostriedkov slobody prejavu. No zároveň nesie so sebou aj obrovskú zodpovednosť pri napĺňaní práva na informácie a aj táto zodpovednosť musí byť garantovaná zákonom. Takou garanciou je aj právo na odpoveď, ktoré sa postupne od 90. rokov zavádza do legislatívy štátov Európskej únie a obvykle to vyvoláva odpor vydavateľov a novinárskych organizácií. Tak to bolo aj v Českej republike, keď sa schvaľoval nový tlačový zákon s právom na odpoveď, aj tam v tom čase vydávali právo na odpoveď za neprijateľné a neštandardné. Hoci opozícia politizuje právo na odpoveď tým najhrubším spôsobom, trvám na tom, že postup, ktorým sa dáva do rovnováhy postavenie ľudí, ktorí píšu a ľudí, o ktorých sa píše, je správny. Právo na odpoveď nie je v rozpore so slobodou tlače, ale posilňuje práva a slobodu občanov, pretože nebráni ani získavať, ani poskytovať informácie a súčasne dáva každému právo byť vypočutý v záležitosti, ktorá sa ho dotýka. Aj preto európske inštitúcie rozširovanie práva na odpoveď podporujú a vydavatelia a novinári sa bránia, lebo ide čiastočne o stratu ich doterajších výlučných privilégií. V našom návrhu zákona je predmetom práva na odpoveď len skutkové tvrdenie, čiže založené výhradne na faktoch a môžu si ho uplatniť za určitých podmienok fyzické a právnické osoby. Nie je teda pravda, že je len pre politikov, ako sa neustále zavádza a už vôbec nie pre orgány verejnej moci – pre vládu a parlament. Opoziční politici si však povedali, že návrh tlačového zákona bude pre politikov, konkrétne pre nich a použili ho ako nástroj vydierania, a to aj bežných ľudí, občanov Slovenskej republiky vo vzťahu k ratifikačnému procesu Lisabonskej zmluvy. (Potlesk.) Ja som presvedčený, že občanom, ktorí sú vystavení účinkom médií, právo na odpoveď rozhodne patrí. Rovnako ako návrh zákona neupiera vydavateľom právo odmietnuť žiadosť o uverejnenie odpovede. Nie je teda pravda, že vydavateľ musí uverejniť odpoveď kedykoľvek, komukoľvek a musí v nej uverejniť čokoľvek, čo žiadateľ navrhne. Po prvé znovu chcem zdôrazniť, a niektorí to, zdá sa, doteraz nepochopili, že návrh zákona pripúšťa odpoveď len na skutkové tvrdenia, nie na hodnotiace úsudky, ako je to vo Francúzsku, čiže nie je možné reagovať na hocijaký komentár či názor. Po druhé, žiadateľ o uverejnenie reakcie musí preukázať jej oprávnenosť a pokiaľ na tom bude trvať, pokiaľ vydavateľ posúdi túto žiadosť ako neoprávnenú, musí sa obrátiť na súd. To isté sa týka obsahu odpovede. Tá sa má obmedziť len na skutkové tvrdenia uvádzajúce na pravú mieru napadnuté skutkové tvrdenia a nemôže obsahovať urážky či skutočnosti, ktoré by boli v rozpore s právnym poriadkom. Inštitút odpovede teda nemôže donútiť vydavateľa, aby v nej uverejnil napríklad informácie propagujúce vojnu, drogy a podobne. A ešte o zákaze sa tu tiež často zmieňovalo, uverejniť k odpovedi ďalší súvisiaci text, ktorý by ju hodnotil. Opäť si pomôžem citátom zo štatútu tlačovej rady, inštitútu, ktorý si založili vydavatelia a syndikát novinárov, citujem: „Ak novinár uverejní nepravdivú, polopravdivú, skreslenú, špekulatívnu či neúplnú informáciu, musí veci uviesť na pravú mieru, vrátane publikovania opravy, resp. odpovede. Oprava sa má uverejniť približne v rovnakej grafickej úprave, najlepšie na rovnakom mieste ako opravovaná informácia. Odpoveď sa nemá dopĺňať replikou autora pôvodnej informácie, aby jedna strana nemala sústavný predstih.“ Podľa tohto vydavatelia a novinári chápu, že šance toho, kto píše, a toho, o kom sa píše, majú byť vyrovnané. Aj to je demokracia. Bol tu prednesený aj argument vo vzťahu k právu na odpoveď tým pánom poslancom, ktorý tu pred chvíľkou zneužil inštitút interpelácie, že 90 % sťažovateľov sú politici. To však nesvedčí o tom, že len títo ľudia majú problémy s tlačou, skôr o tom, že dnes obyčajný človek, ktorého sa dotkol obsah tlače, nemá prostriedky na advokátov, aby sa mohol voči silným, väčšinou nadnárodným vydavateľským domom dlhé roky súdne domáhať svojich práv. Pretože platné pravidlá, dnes platné, mu neumožňujú dosiahnuť efektívnu a rýchlu nápravu a práve to chce zmeniť v prospech obyčajných ľudí nový tlačový zákon, lebo politicky a ekonomicky vplyvní ľudia si svoje účty s tlačou vedia vybaviť aj dnes. Takže aj tu sa s opozíciou ocitáme na opačných stranách. Opozícia len na strane záujmu vydavateľov, koalícia aj na strane práv obyčajných ľudí. Celkovo musím povedať, tým, že opozícia použila tlačový zákon ako zámienku na svoje politické hry a vydieranie, zoslabila aj dôveryhodnosť toho mála vecného, čo k návrhu povedala. Návrh tlačového zákona bol spolitizovaný, čo mu určite neprospieva a v tomto zmysle rozprava, ktorú som trpezlivo a pozorne počúval, vydala svedectvo o biednom stave slovenskej opozície. Koaličným poslancom by som sa ešte raz chcel poďakovať za podporu. Návrh tlačového zákona je zásadným kvalitatívnym posunom oproti súčasnému stavu. Chcem vás uistiť, že som pozorne počúval vecné pripomienky a argumenty a myslím si, že v druhom čítaní dokážeme vyprecizovaním niektorých ustanovení tento návrh zákona ešte viac vylepšiť a spresniť. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)