P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2002-01-31):
P. Magvaši, minister práce, sociálnych vecí a rodiny SR: Vážený pán poslanec, po prijatí nového Zákonníka práce ministerstvo práce oslovilo ako Asociáciu zamestnávateľských zväzov, tak aj Konfederáciu odborových zväzov s ponukou, že je pripravené uskutočniť výklad k Zákonníku práce a aj k zákonu o štátnej službe a o verejnej službe. Dokonca ministerstvo práce, sociálnych vecí uskutočnilo analýzu Zákonníka práce, aký predložila vláda Slovenskej republiky do Národnej rady a tiež, čo sa zmenilo v Zákonníku práce v Národnej rade Slovenskej republiky pri prerokúvaní v minulom roku. Toto bolo dokonca nadväzne potom predmetom rokovania tripartity 31. augusta, kde sa vlastne z analýz ukázalo, že to, čo bolo prijaté v Národnej rade Slovenskej republiky ako pozmeňujúce návrhy k Zákonníku práce, výrazne nemenilo Zákonník práce a vlastne Zákonník práce bol prijatý asi v tom duchu, v akom bol Zákonník práce predložený vládou Slovenskej republiky do Národnej rady Slovenskej republiky. Dokonca stanovisko Asociácie zamestnávateľských zväzov do 31. 8. bolo také, že sa stotožňuje s touto analýzou a nemá žiadne výhrady k Zákonníku práce. To znamená, bolo to tri mesiace po prijatí Zákonníka práce v Národnej rade Slovenskej republiky. Samozrejme, taký základný dokument, ako je Zákonník práce, ktorý je kódexom pracovného práva, nedá sa pripravovať od večera do rána. A nakoniec aj vláda Slovenskej republiky uviedla vo svojom programovom vyhlásení, že bude alebo zavŕši reformu pracovného práva prijatím nového Zákonníka práce, pretože od roku 1990 postupne dochádzalo k určitým úpravám v Zákonníku práce, tak ako si to vyžadovala nová situácia Slovenskej republiky, ale aj naše určité medzinárodné záväzky, ktoré v otázke pracovného práva máme. To znamená, že nový Zákonník práce bol vyvrcholením takmer desaťročného procesu úprav v pracovnom práve a vlastne na poslednom znení nového Zákonníka práce sa spoločne so sociálnymi partnermi začalo vyjednávať v auguste roku 1999. Musím povedať, že týmto vyjednávaním už nielen na expertnej úrovni, ale na úrovni ministra a predstaviteľov Asociácie zamestnávateľských zväzov a Konfederácie odborových zväzov, dostali sme sa do situácie, že ostalo šesť oblastí alebo šesť znení paragrafov, v ktorých boli dve protichodné polohy. Na jednej strane bolo stanovisko zamestnávateľov, na druhej strane bolo stanovisko odborárov alebo predstaviteľov zamestnancov a boli vlastne čiernobiele. Keby bola bývala vláda rozhodla v prospech zamestnávateľov, tak bude s tým zásadný nesúhlas zo strany odborárov. Preto sme zvolili spôsob, ktorý je v normálnych civilizovaných krajinách bežný pri takýchto zákonoch, že vláda sa zbavuje akejsi kvázi zodpovednosti arbitra a dáva ponuku sociálnym partnerom, aby sa oni medzi sebou dohodli a túto dohodu vláda bude akceptovať. Takže, vlastne 8 problematických oblastí, ktoré boli medzi zamestnávateľmi a zamestnancami, uskutočnili medzi sebou rokovania odbory a zamestnávatelia a dňa 18. septembra uzavreli dohodu o pozíciách k 8 bodom, ktoré vláda Slovenskej republiky akceptovala a premietla do Zákonníka práce. A chcel by som sa poďakovať aj Národnej rade, že tieto dohody zamestnávateľov a odborárov akceptovali pri novom Zákonníku práce. To znamená, že zamestnávatelia mali maximálnu možnosť postupovať demokratickou cestou vyjednávania, teda to, čo je normálne v demokratických krajinách. Musím povedať, že tento postup dokonca Medzinárodná organizácia práce minulý rok na konferencii Medzinárodnej organizácie práce v Ženeve dala ako príklad ostatným krajinám, že takto by sa malo postupovať. Preto je pre mňa udivujúca radikálna a zrazu zásadná zmena pozície Asociácie zamestnávateľských zväzov deklarovaná na verejnosti, lebo nezodpovedá tomu, čo vlastne tvrdým vyjednávaním od augusta 1999 do 18. septembra roku 2000 uskutočnili. Pokiaľ viem, tak sa to dotýka troch oblastí. Viem to zatiaľ z masovokomunikačných prostriedkov a generálny riaditeľ Asociácie zamestnávateľských zväzov mi akurát formuloval, že na budúci týždeň sú pripravení predložiť pripomienky v paragrafovom vyjadrení. Dotýka sa to teda troch oblastí, jednak problematiky nadčasovej práce, jednak problematiky postavenia odborov a postavenia zamestnávateľov, alebo interakcie medzi zamestnávateľmi a odbormi, a zamestnávateľských rád. A tretia oblasť je otázka pracovnoprávneho vzťahu medzi manželmi pri živnostníkoch. Chcel by som povedať, že problém živnostníkov je problémom, ktorý bol v predchádzajúcom platnom právnom stave a vychádza z rodinného práva, ktoré v Slovenskej republike platí a akurát my sme v sociálnych otázkach riešili i otázku manželky v postavení u živnostníka ako spolupracujúcej osoby, to znamená, že je odpovedajúco sociálne zabezpečená. Ale ostatných typov podnikania, ako je spoločnosť s ručením obmedzením, akciová spoločnosť, verejná obchodná spoločnosť, sa táto problematika nedotýka. Pretože si treba uvedomiť, že naše rodinné právo pozná bezpodielové spoluvlastníctvo manželov, to znamená, vytváranie majetku, ktoré sa vytvára z príjmov z takejto činnosti, je vlastne spoločné a nemôže tam byť nadriadený a podriadený vzťah. Ten vychádza, znovu opakujem, z rodinného práva, vychádza z toho, čo tu platilo, nikomu to neprekážalo a zrazu niekto má k tomu výhrady. Čo sa týka nadčasovej práce, musím povedať, že cesta zamestnanosti, zvyšovania zamestnanosti, cesta zvyšovania vyššej úrovne sociálnej ochrany občanov Slovenskej republiky nejde cez nadčasovú prácu. A myslím si, že tí, ktorí volajú po tom, aby sme nekontrolovateľne zaviedli nadčasovú prácu, tak je divné, že volajú, aby Slovensko vstúpilo do 19. storočia, a nie do 21. storočia s ambíciou byť členskou krajinou Európskej únie. Samozrejme, otázka postavenia odborov a zamestnaneckých rád - pripomienky k zamestnaneckým radám - je vlastne absolútne nepochopenie toho, kam smeruje Európska únia, kam smerujú vlastne moderné a vyspelé krajiny a o čom hovorí dokonca aj teória manažmentu, keby sme sa chceli odvolať. Tá jasne hovorí o tom, že úspešné podnikateľské subjekty sú tie, ktoré v maximálne možnej miere využívajú participáciu zamestnancov na samotnom riadení spoločnosti, že to nemôže byť vzťah, ktorý je v nejakej nadradenosti a podradenosti. Dôkazy o tom sú od Japonska počnúc, končiac až Veľkou Britániou, kde práve následkom takéhoto vzťahu sa dosiahla oveľa väčšia výkonnosť, oveľa vyššia kvalita práce, oveľa vyššie výsledky a úspechy, nie konkurencieschopnosť dosiahnutá na úkor znižovania sociálnej ochrany, ktorá je krátkodobá, vôbec nemá dlhodobý efekt. Pretože napríklad stabilizácia zamestnancov je veľmi dôležitým faktorom pri otázke kvality odvedenej práce. Neustále menenie pracovníkov, náhodilý príjem zamestnancov nevytvára to, čím sa dnes konkurencieschopne uplatňujeme na trhoch. Nie nízkou cenou práce, ale kvalitou, schopnosťou včasnej dodávky, to je cesta, nie cesta znižovania sociálnej ochrany. Je to teda inak to, čo sa nazýva vlastne určitou demokraciou v podnikaní. A ak niektorí demokrati dnes slávnostne hovoria o tom, že treba toto odbúrať, treba sa opýtať, akí sú to demokrati. Ďakujem. (Potlesk.)