Nicholsonová, Lucia, poslankyňa NR SR (2014-11-10):
Martin píše: „Ja ako študent vysokej školy mu odkazujem, aby sa hanbil za to, čo robia, ako devastujú krajinu, ako oblbujú ľudí. A spýtajte sa ho, ako prišiel na to, že životná úroveň na Slovensku rastie, keď viac a viac ľudí prehadzuje každý cent v peňaženke po celej krajine.“ Pán Martin sa pýta: „Opýtajte sa ho, že či to nechce vzdať sám ako poriadny chlap bez toho, aby bol odvolávaný.“ „Pár otázok by som napísal, keďže ide o zdravotníctvo, ktoré má slúžiť ľuďom, aby sa uzdravili, či už sú to deti, alebo dospelí, pýtam sa, prečo sa tak nedeje. Prečo na zdravotníctvo, na skutočne kvalitné zdravotníctvo nie sú peniaze a dôchodcovia či invalidi musia žiť z almužny? Nech je šľachetný a dá na dražbu svoje hodinky a daruje potom chudobným tie financie,“ pýta sa Marián. Pani Monika píše: „Odkážte, prosím, nášmu pánu premiérovi, aby zostúpil zo svojho obláčika a vyšiel medzi prostý ľud. Napríklad do takej čakárne u lekára a počúval a potom uvidí, ako sa tu žije. My nie sme len čísla. Nech sa spýta babičky žobrajúcej pred Tescom, prečo tam stojí. A dúfam, že v sebe nájde aspoň toľko pokory, že konečne prizná chybu a prestane sa odvolávať na tie svoje istoty.“ Pani Alexandra píše: „Odkazujem mu, že je dôvodom, pre ktorý s manželom a s deťmi zvažujeme odchod zo Slovenska. Napriek trendu sme boli z tých, čo chceli zostať, ale aby ma aj s rodinou permanentne trestali za to, že sa snažíme, zvažujeme si kvalifikáciu doplniť plateným vysokoškolským štúdiom a zobral nám z platu, z ktorého živíme okrem detí aj starú mamu, v takejto situácii sa musíme vykašľať aj na rodné Slovensko.“ „Odkazujem pánovi premiérovi,“ píše Martin, „že nech si strčí svoje vlaky zadarmo za klobúk.“ Peter píše..., sekundu, čistím to teda, aby ste nemali pocit, že tu niekoho urážam. Ahá. Pán Mateus sa pýta: „Ja by som chcel vedieť to, čo sa pýtal pán Miškov, či je pán premiér šťastný. Lebo ja nie som.“ „Pán premiér,“ píše Roman, „zverejnite, prosím, koľko východniarskych firiem za vašej vlády získalo štátne zákazky a koľko na nich zarobili povedzme len v zdravotníctve, v doprave a v školstve. Ďakujem.“ Pán Štefan píše: „Nech Fico vysvetlí mladým, vzdelaným, poctivým a čestným ľuďom, že ako a kde si u nás majú nájsť prácu, ktorá bude platená aspoň tak dobre, ako sú platení ľudia zo špičky SMER-u.“ Pán Martin píše: „Nech vlastnou hlavou zoženie trocha odvahy, cti a základnej úcty, keď už k nikomu inému tak aspoň k svojim voličom, a nech si príde vypočuť to, čo mu vašimi ústami odkazuje Slovensko. Jeho jediným šťastím je to, že politické dianie na Slovensku už ľudí tak znechutilo a odzbrojilo, že nevyrazia do ulíc, ani keď to tu ovláda takýto, chcel by som povedať človek, ale nedá sa.“ Pani Melánia píše: „Nech nasadne do svojho vlaku smer Rusko, gulag aj s celým SMER-om, bude to mať zadarmo a nech sa už nevracia.“ Pán Braňo: „Naša krajina sa rúti do pekla, rozbitá ekonomika, medziľudské vzťahy, žiadna perspektíva pre občanov, málo práce, rastúce dane, narastajúca chudoba, premiér stelesňuje všetky negatívne vlastnosti človeka, správa sa ako hulvát, nediskutuje, ale háda sa, klame, kadiaľ chodí, a je arogantný. Aj za toto bude podľa mňa niesť zodpovednosť.“ A možno by som skončila teda Jacquesom Prévertom, o ktorom píše pani Eva: „Hlúposť je najzvláštnejšia zo všetkých chorôb. Netrpí ňou pacient, ale všetci okolo neho.“ Mala som toho prečítať oveľa, oveľa viacej, tých reakcií sú tam stovky, a strašne rada by som teda vyhovela opozičným poslancom a naťahovala ešte dlhšie čas, ale viete čo, ani nemám chuť ako potom, potom, čo tu zase zaznela tá výzva, aby som sa jednoducho vykašľala na reakcie ľudí, vďaka ktorým sme tu. To sú možno aj vaši voliči, tam tí ľudia, to nie sú moji voliči. To bol jeden verejný status, na ktorý sa prihlásilo veľmi veľa ľudí, mám to spísané aj vo wordovskom dokumente. A keď to nemôžem teraz celé predniesť tu, tak to dostanem von inou formou. Ale ja si skutočne myslím, že by sme sa mali zaujímať o to, čo si myslia ľudia tam vonku, a oni nemajú šancu sem prísť a povedať nám to. A preto, práve na to sme boli nimi priamo zvolení do Národnej rady, aby sme tu zastupovali ich názory a aby sme sem nosili to, čo si naozaj myslia, čo ich naozaj trápi, a aby sme to riešili. Ja chápem, že táto schôdza nie je jedna z tých, ktorou to riešime, ale na druhej strane si myslím, že úplne každého, každého tam vonku by malo zaujímať, akým spôsobom funguje čierna diera v zdravotníctve v tejto krajine, pretože každý skôr alebo neskôr sa do toho víru zdravotníctva slovenského dostane. A ja som teraz mala v rodine prípad človeka, ktorý bol teda hospitalizovaný kade-tade, a je strašné pozerať sa na to, ako mu vo fakultnej nemocnici padala na hlavu, keď bol na JIS-ke, omietka z plafóna, pretože tá budova sa pred našimi očami rozpadáva. A ako tam musia chodiť rehoľné sestry, pretože tá nemocnica nedokáže zaplatiť sestry, zdravotný personál, ktorý by sa dokázal postarať o to číslo pacientov, ktoré je tam hospitalizované. A to všetko práve vďaka tomu, že zdravotníctvo s tými 2 mld. eur ročne je jedna obrovská čierna diera. A ja aj tí ľudia vonku sú zvedaví, že kde končia tie peniaze, v koho vreckách končia tie peniaze. Prečo potom nie sú peniaze na to, aby sa opravila budova? Prečo nie sú peniaze na to, aby sa kúpil jeden hliníkový príbor v tých nemocniciach, prečo tam nie sú tie peniaze, kde končia? Niekde končiť musia. Takže napriek tomu, že ľudia môžu mať pocit, že my tu už druhý deň stojíme a len rozprávame a tliachame a vlastne to nikoho nezaujíma, ja si myslím, že opak je pravdou, že by to malo zaujímať všetkých ľudí tam vonku, a evidentne, evidentne ich to aj zaujíma. A je mi strašne ľúto kolegovia, že vám je to úplne ukradnuté. Ďakujem pekne.