V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-06-24):
Teraz budeme pokračovať v prerušenej rozprave o výročnej správe o činnosti Ústavu pamäti národa za rok 2004, (tlač 1140). Prosím predsedu správnej rady pána Langoša z Ústavu pamäti národa, nevidím ho však nikde. Je tu prítomný? (Šum v sále.) To je milé. (So smiechom.) Pán predseda, poďte zaujať miesto a teraz zároveň aj žiadam pána Lászlóa Nagya, aby zaujal miesto určené pre spravodajcov výborov. V rozprave na 42. schôdzi už vystúpili poslanci, ktorí boli písomne prihlásení. Ústne sú ešte prihlásení poslanci pán Heriban, Hopta a Hanzel. Dávam slovo teraz pánovi poslancov Hoptovi, Heribanovi. Ako prvý vystúpi pán poslanec Heriban a pripraví sa pán poslanec Hopta. A pán poslanec Heriban tu je, alebo nie je? Nevidím prítomného pána Heribana. Pán poslanec Hopta. Stráca poradie. Pán poslanec Hanzel. Nech sa páči, pán poslanec, máte slovo. Pán poslanec Hopta a Hanzel, keď sa nedostavia, strácajú poradie. Keď ich druhý raz vyzvem, stratia poradie celkom k tomuto bodu. B. Hanzel, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán Langoš, informácia, ktorú Ústav pamäti národa poskytuje, je určite zaujímavá a poučná a myslím si, že aj potrebná. Vraví sa, že len poznaním svojej minulosti môžeme poznať budúcnosť. Nebudem filozofovať nad tým, do akej miery si Štátna bezpečnosť plnila svoje povinnosti a do akej miery robila svoje akcie skryté pod „záujmami štátu“ a často si aj vybavovala svoje vlastné záujmy, či už ekonomické, ľudské alebo susedské. Kto boli ľudia v zoznamoch a sú to všetci, čo spolupracovali? Na moje prekvapenie som sa ocitol na zoznamoch aj ja, síce ako preverovaná osoba, dátum zavedenia bol po Charte 77, ale pýtam sa, pán Langoš, ako je možné, že vysvetlenie tohto termínu nebolo jednoznačné, mohlo byť čítané napríklad ako preverovaná osoba pre prípadnú spoluprácu alebo ako preverovaná osoba pre svoj iný politický názor a tým ako nepriateľská osoba. Až v ďalšej informácii, keď si kliknete ďalej, sa dá nájsť pri mojom mene napríklad poznámka, že pravicový. Informácia bola zrejme taká nejasná, že ani kvalifikovaní spravodajcovia v televízii v prvej informácii to nepochopili a informovali, že v zoznamoch je i pán poslanec Hanzel. Pán Langoš, myslím si, že takéto podávanie informácie je hrozné a žiada si možnože aj vyvodenie zodpovednosti, lebo toto naozaj nie je celkom fér. Ja si myslím, že nemám záujem preverovať, kto ma kedy volal a ani kto na mne pracoval, prípadne kto za mňa dostal odmenu, i keď poznám funkcionárov KSS, ktorí dostali štátne vyznamenanie za ostražitosť a likvidáciu triedneho nepriateľa v súvislosti s mojou osobou. Ale myslím si, že to všetko je už minulosť a predovšetkým on a tí, čo sa snažili ublížiť, tí si to musia vysporiadať s vlastným svedomím. Ale, prosím, to sa týka i tých, ktorí im v tom pomáhali, i keď mali možno opačný názor, i keď oni nie sú uvedení v zoznamoch, vo zväzkoch Štátnej bezpečnosti. Trošku z minulosti. Keď som kedysi cestoval zo Švédska, tak som navštívil v prvom rade pána Dubčeka, i s hrozbou, samozrejme, že ma okamžite pošlú za hranice a vyhostia z republiky, potom pána kolegu Mikuša, až potom som išiel do Trenčína. Hovorím to preto, že mnohokrát pán Dubček nebol doma a bola doma pani Dubčeková, čo bola úžasná žena, s ktorou som sa mnohokrát hodiny a hodiny rozprával a ktorá mi napríklad opisovala aj sviečkovú manifestáciu v Bratislave, rozprávala mi, ako autá narážali do ľudí, a pýtam sa: Kto boli tí vodiči týchto vozov? Bol rozkaz ísť autami do ľudí? Bolo to vtedy v záujme štátu? Alebo to bola len vlastná iniciatíva? Keď hovorím o pani Dubčekovej, tak môžeme povedať, že navštívil som ju aj tesne pred jej skonom v nemocnici v Bratislave. A tiež môžem povedať, že ležala len na spojovacej chodbe medzi dvoma oddeleniami, medzi dvoma závesmi. A teraz sa pýtam znova: Kto to nariadil, kto boli tí ľudia, čo si trúfali urobiť niečo naviac! Nech mi nikto nehovorí, že systém, terajší systém prikázal nejakým zákonom, že takáto osoba má ležať na chodbe. Na chodbe nemocnice. Robili to ľudia z vlastnej iniciatívy? Tak, aby ich nemohol nikto obviniť napríklad zo slušnosti voči niekomu, kto nebol pohodlný štátu? Môžem povedať ďalšiu takúto príhodu. Dovoľte, aby sa to chápalo, teda dúfam, že to chápete pozitívne. Ale chcem povedať niekoľko takýchto príhod, aby sme si toho boli vedomí všetci. Raz som sa rozprával s pánom Dubčekom. Jedna z najväčších krívd, ktoré on pociťoval, bolo vylúčenie z odborovej organizácie ROH keď robil už na lesoch. Na lesoch. Nie to, že vylúčenie z odborovej organizácie, ale to, že všetci robotníci, všetci, ktorí robili s lopatami, so sekerami, prišli a všetci hlasovali za to, aby bol vylúčení z odborovej organizácie. Pýtam sa, bol to rozkaz štátu? A akým spôsobom si títo ľudia, ktorí mu spôsobili najväčšiu traumu, jednu z najväčších tráum v živote, akým spôsobom sú oni niekde vedení v nejakých zoznamoch, keď to boli obyčajní robotníci. A len z obyčajného strachu toto pravdepodobne urobili, alebo z vydierania. A títo teraz sú v poriadku a tí ostatní, čo sa niekde ocitli, nie sú? Keby títo sa boli ocitli na tých zoznamoch, čo by robili? Chcem len povedať, áno, áno, je to o režime. Ale je to aj o ľuďoch, to chcem povedať, nielen o režime. Po podpise Charty ma nikto nechcel zobrať do práce ani ako stavebného robotníka. Znova sa pýtam: Kto boli tí ľudia, čo pomáhali Štátnej bezpečnosti vo výkone ich vôle? Boli aj oni agenti, boli aj oni nejakým spôsobom zodpovední? Mimochodom, poznám jednu ženu na kádrovom oddelení, ktorá radšej odišla do dôchodku, ako by mala podpísať moje prepustenie z práce. Meno je pani Filová. Je niekde táto žena zaznamenaná, že robila niečo proti tomu režimu, ktorý existoval? Sú iní, ktorí to podpísali. Sú niekde zaznamenaní, že spolupracovali s režimom? Nie sú. Poznám tiež priateľa, ktorý odmietol nastúpiť na moje miesto po mojom vyhodení z práce. Určite tiež nie je v zoznamoch ako nepriateľská osoba štátu. Meno je pán Lipták, zodpovedný, slušný človek. Poznám tiež priateľa, čo ma prijal do zamestnania ako stavebného robotníka, i keď platil všeobecný zákaz a on si toho bol vedomý a konal proti vôli mocnosti. Je to nepriateľská osoba? Nikde nie je evidovaný. Meno - pán Knap. Kde sú vedení ľudia, čo mali odvahu mať vlastný názor, a kde sú vedení ľudia, čo mali odvahu odísť od lepšej práce k lopate, len aby si udržali svoje morálne zásady. Znova je to otázka: Kde sú vedení ľudia, čo napriek hrozbe straty zamestnania či straty možnosti dať deti do škôl, i napriek tomu si udržovali napríklad vieru. Poznám viacerých takých. Kde sú vedení napríklad tí účastníci sviečkovej manifestácie, čo mali odvahu vyjsť do ulíc? Teraz nemám na mysli organizátorov, ale ten dav, ktorý vtedy musel ukázať odvahu! Každý z nich musel ukázať odvahu a nebola to žiadna sranda, podotýkam. Vo zväzkoch som i ja vedený ako preverovaná osoba, ale to už som spomínal pánu Langošovi, že si myslím, že takéto veci by mali byť jasné. Malo by to byť tak, aby nemohlo dôjsť k nejakému zlému výkladu takýchto vecí. Spomínal som už predtým, že som v 68. kedysi, v 67. ako mladý, 19-ročný chlapec vstúpil do KSS, ale v 68. som sa ako dobrovoľník prihlásil do armády proti ruským okupantom. A nebál som sa k tomu nikdy, nikdy potom priznať, ani keď sa silne normalizovalo. Je pravda, že som pocítil tvrdú normalizačnú päsť a ocitol sa ako stavebný robotník na manuálnej výstavbe socializmu a v 70. rokoch som nosieval na klope saka Dubčekov odznak. Aj napriek tomu som sa dostal vyššie do riadiacich funkcií. Teda odvaha, keď bola na mieste, ona sa dala, dala sa. Zase hovorím, je to všetko o ľuďoch. V roku 72 som si zobral za ženu Dubčekovu neter a opäť som bol stredobodom záujmu príslušných orgánov, ale napriek tomu, že som sa často stretával s pánom Dubčekom a s ľuďmi z jeho okolia, ustál som si svoj názor aj pred názorom oficiálnym, normalizačným. Prepáčte mi, tí, čo tu boli naposledy, keď som hovoril, ja zopakujem niektoré slová. V roku 77 som sa pridal k Charte 77 a opäť som pocítil tvrdú normalizačnú päsť a ocitol som sa v kotolni fabriky. A neskôr úplne bez práce so zákazom zamestnať ma hoc aj ako stavebného robotníka, dokonca ani na pražské metro ma nezobrali. Až pomocou môjho nebojácneho priateľa sa mi nakoniec podarilo zamestnať sa, opäť na stavbe. I keď on sa nakoniec ocitol znova medzi tými neželanými, lebo bol v nejakých tých milíciách. Ako mi to opisoval, chodili si občas zahrať karty a zjesť guláš, ale ocitol sa na tom zozname. A potom ho za to samozrejme vyhodili z práce. Samozrejme, v tom čase som už bol pod prísnym dohľadom Štátnej bezpečnosti a vedeli o každom mojom kroku. Ostatne, signatárov Charty bolo na celom Slovensku asi desať, z toho v kontakte s Dubčekom asi dvaja. Zažil som lustrovačky, prehliadky, kontroly, odporúčania i rozhovory na Štátnej bezpečnosti a v jednom z tých rozhovorov ma náčelník ŠtB v Trenčíne podplukovník Jarjabka vyzval, dovoľte, aby som to povedal, nie Jarjabek, Jarjabka, aby som opustil túto republiku. Bolo to po tom, ako sa mi vyhrážal, že také živly ako ja oni, citujem, „cisárskym rezom vyrežú z tejto spoločnosti“ a že, citujem, „všetkých nás pozavierajú a keď bude treba, postavia nové väzenia“ a ešte všeličo iné. Prečo toto všetko spomínam. Nuž preto, že boli časy, boli, ale sa minuli, ale hlavne boli ľudia, čo silne zneužívali svoju moc, a boli ľudia, ktorí sa chceli na tom priživiť. Ale boli i ľudia, ktorí sa báli a boli ticho. Ešte aj doma hovorili o svojich iných názoroch len šeptom. Boli ľudia, čo si trúfali vydržať ten psychický tlak a vyhadzovanie zo zamestnania, ale boli ľudia, čo na to nemali, lebo, priznajme si, že nebolo ľahké postaviť sa voči moci. Vždy boli poruke rôzne argumenty ako strata zamestnania, strata postupu v zamestnaní, obmedzenie štúdia pre deti, sankcie voči partnerovi, sankcie voči rodičom, súrodencom, obmedzenia vo vašich záujmoch a tak ďalej. A toto všetko vyústilo do tlaku na vyvoleného aj najbližšími rodinnými príslušníkmi a budúcnosťou jeho detí. Pýtam sa: Máme právo jednoznačne a čierno-bielo odsúdiť týchto ľudí, ktorých si systém vybral za svoje predĺžené ruky? Ja by som to skôr delil na ľudí, ktorí vedome a z vlastnej vôle škodili, ubližovali a psychicky týrali občanov a na tých, ktorí sa v kole ocitli a snažili sa neškodiť a neubližovať. Myslím si, že by som mal plné právo morálne chrliť oheň a síru na tých, čo sú v zoznamoch, a žiadať čo najprísnejšie opatrenia a obmedzenia a tak ďalej. Ale myslím si, že ak by sme chceli trestať, tak sme to mali urobiť skôr. Teraz je skôr čas nezapodievať sa viac touto tematikou a prenechať vec historikom. A prenechať veci svedomiu tých, ktorých sa to týka. Ďakujem pekne.