Maďarič, Marek, poslanec NR SR (2011-03-23):
Ďakujem za slovo, pán predseda. Vážený pán minister, vážené kolegyne, kolegovia, pripadá mi priam až komické ako sa v poslednom čase pán minister, ale aj pani premiérka, pretože k tejto téme sa vyjadruje, priam nadúvajú takým uspokojením, akoby predkladané zmeny v tlačovom zákone mali spasiť svet. Štafáž v tomto divadielku im veľmi vďačne robia slovenskí vydavatelia, pretože tie zmeny sú urobené pre nich a výlučne pre nich. Návrh novely tlačového zákona nie je pre ľudí, je proti nim, pretože prakticky znemožňuje právo na odpoveď a opravu nepravdivých informácií všetkým, resp. rozhodnutie ponecháva na ľubovôli redakcii. Vláda zdôrazňuje a dôkazom toho je aj terajšie vystúpenie pána ministra, pretože tým začal, že tou zásadnou zmenou v návrhu je údajne obmedzenie práva na odpoveď pre verejných funkcionárov. Pán minister s obľubou používa aj také spojenie, že politici už nebudú chránenou zverou a túto zmenu podsúva ako víťazstvo ľudí nad neprimeranými právami politikov. Pán minister, vy sa naozaj o svoju ochranu starať nemusíte, podriadené média vám ju vďačne zabezpečujú. Príklad nám poskytla Slovenská televízia v hlavnej spravodajskej relácii v sobotu, kedy vysielala príspevok na tému tlačového zákona. Účinkujúci v tomto príspevku boli pán minister Krajcer, pani premiérka Radičová a zástupca vydavateľov, samozrejme unisono velebiaci zmeny v tlačovom zákone. V tomto príspevku nebola ani sekunda priestoru pre nejaký iný názor, pre nejakú oponentúru, pre niekoho iného. Takže v tomto zmysle naozaj vy žiadnu ochranu nepotrebujete. Vidíme tu súčasne aj ten akože ekonomický efekt zlúčenia Slovenskej televízie a Slovenského rozhlasu. A naozaj máte pravdu potom, že táto vláda sa novinárov nebojí. Kto by sa aj bál, keď sa správy STV menia na piár vládnej politiky. Vrátim sa pár slovami aj k platnému tlačového zákonu, ktorý bol prijatý v r. 2008 a vystriedal tak vyše štyridsať rokov platný tlačový zákon z čias bývalého režimu. Tento dnes platný tlačový zákon bol kritizovaný práve kvôli právu na odpoveď. Kritikom prekážalo, že pre právo človeka reagovať odpoveďou je podstatný zásah uverejneného skutkového tvrdenia do jeho osobnostných práv. A nie to či je skutkové tvrdenie pravdivé alebo nepravdivé. Kvôli tomuto priam s hororovou rétorikou, najmä SDKÚ bolo ochotné blokovať ratifikáciu Lisabonskej zmluvy, kvôli tomu vyšli v tom čase schvaľovania tohto zákona noviny s protestujúcimi titulnými stranami. A to napriek tomu, že čl. 10 Európskeho dohovoru o ľudských právach zaručuje právo na odpoveď aj voči názorom, osobitne vo veci literárnej a politickej diskusie, a to nielen pre účely opravy nepravdivých údajov. Takmer po troch rokoch platnosti tohto hrôzostrašného tlačového zákona je myslím si, práve dnes na mieste otázka, ako teda tento zákon obmedzil slobodu slovenskej tlače. Každý pravidelný čitateľ slovenských novín si dokáže tú odpoveď dať aj sám. Ani vtedy, ani dnes netrápilo vydavateľov a už vôbec nie vtedajších opozičných politikov právo na odpoveď. Opozícia si jednoducho v tejto veci veľmi rada kopla do vlády o to viac, že si tým ešte tuhšie zaväzovala tlač ako politického spojenca. To, čo v skutočnosti vydavateľom prekážalo, bolo niečo iné. Nový tlačový zákon totiž dával verejnosti reálne vymožiteľné právo na uverejnenie opravy nepravdivých informácií alebo odpovede, a to nie po rokoch, keď už každý zabudne, čo sa opravuje, alebo na čo sa reaguje, ale v lehote niekoľkých dní a na rovnocennom mieste. Túto reálnu vymožiteľnosť zabezpečuje aj stále ešte v zákone platné ustanovenie o práve na primeranú peňažnú náhradu pre tú osobu, ktorej žiadosti o opravu, či odpoveď vydavateľ nevyhovel, hoci bola oprávnená a spĺňala všetky náležitosti, ktoré zákon predpisuje... (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)