D. Jarjabek, poslanec: (2009-12-09):
Na začiatok, kým začnem trošku rozprávať o predloženom návrhu zákona, by som chcel povedať, že táto problematika nie je nová. Podľa môjho poznania ako prvý s ňou prišiel na prelome rokov 1993, 1994 Roman Kaliský. Ten návrh zákona mal iný názov, ak si dobre spomínam, tak to bol zákon na ochranu republiky. Ale niečo podobné sa týmto zákonom snažil aj vtedy pán Kaliský riešiť. No nepodarilo sa to preto, lebo bolo množstvo iných problémov. A som rád, že o tejto problematike môžeme hovoriť aspoň teraz. Ja o nej budem hovoriť trošku, samozrejme, z iného pohľadu ako pán poslanec Rydlo, no ale berte to ako istý môj názor a istý iný pohľad na danú problematiku. Čiže, ctené kolegyne, vážení kolegovia, začnem teda vlastenecky. Som Slovák a hrdý Slovák. Popri tom som starý Bratislavčan a hrdý Bratislavčan zo Starého Mesta, kde sme vyrastali bok po boku Slováci, Maďari, Židia, Nemci, Cigáni. A ochrannú ruku nad nami a našimi junáckymi pasovačkami neraz držali len o chlp starší chlapci z teologického seminára na Kapitulskej ulici. A ako sme sa my členení podľa ulíc, na ktorých sme vyrastali, medzi sebou vedeli prieť o chlapčenské ideály a hodnoty, tak sme okamžite zjednocovali svoje šíky, ak sme zacítili ohrozenie zvonka. Pre nás to vtedy boli rovesníci napr. z Nív, zo Škovránčej, z Petržalky alebo z Poľnej ulice, a o exotoch z predmestí ani nehovoriac. Vyrástol som ja, vyrástlo moje rodné mesto, máme svoj štát, ktorý, chvalabohu, rastie. A odkedy ho máme, riešime tú starú chlapčenskú dilemu byť v prvom rade členom niektorej konkrétnej obce či mestskej časti alebo občanom štátu. Obec či štvrť sme si väčšinou nevyberali. Narodili sme sa v nich a vyrástli sme tam. Máme tam svoje korene, svojich priateľov, svoje prvé lásky i svoje prvé chrasty. A hoci nejedného z nás osud aj na nejaký čas či dokonca na dlho odveje kamsi do diaľav, sme stále tzv. rodáci, konškoláci, jednoducho ľudia, medzi ktorými existuje silné puto. Či sme Slováci, Maďari, Nemci alebo hoci Taliani, za to tiež nemôžeme. Tiež to máme v génoch, hoci v týchto končinách Európy je to tak, že v mnohých prípadoch si národnosť vlastne volíme, pretože medzi predkami v druhej či tretej generácii nájde takmer každý z nás niekoľko alternatív. V tomto štáte je suverénne najviac nás, ktorí sme Slováci, ktorí sme radi, že sme Slováci, a ktorí sme hrdí na to, že sme Slováci. Stalo sa tak napriek známym faktom z našej národnej histórie, napriek premyslenému a neraz veľmi brutálnemu odnárodňovaniu v dávnejšej i menej dávnej minulosti, napriek tomu, že Slovákov, Slovensko, naše dejiny i predkov kdekto si parceloval, privlastňoval alebo zatajoval, vysmieval a denuncoval. Za mojej mladosti som slovenskú zástavu poznal iba ako fašistickú. Dvojkríž na trojvrší, náš štátny znak, za Novotného nahradila živánska pod Kriváňom. A v mene internacionalizmu, v tých časoch proletárskeho, sa vlastne akékoľvek pripomenutie našej slovenskosti vnímalo ako prejav nacionalizmu, niekedy buržoázneho, niekedy bezprívlastkového. Keď začiatkom deväťdesiatych rokov medzinárodná situácia umožnila uplatniť Slovákom naše právo na sebaurčenie, našli sa medzi nami mnohí, ktorí neverili v schopnosť Slovákov riešiť si svoje problémy a pociťovali veľkú potrebu zachovať náš národ i náš životný priestor v podriadenom postavení. Hlasovanie o deklarácii, zvrchovanosti i o prijatí ústavy je dnes dostupné na internete a nemá zmysel tu pripomínať, kto hlasoval za a kto hlasoval proti. Keď bol zápas o štát vybojovaný a nad Bratislavským hradom zaviala prezidentská štandarda, naivne som sa domnieval, že prichádza čas, keď sa naše uličné zoskupenia či bandy dokážu dohodnúť na spoločnej stratégii, už kvôli tomu najzákladnejšiemu cieľu nedovoliť, aby nám niekto iný určoval podmienky a diktoval svoje záujmy. Myslel som si, že tak ako som intuitívne napriek internacionalistickému vplyvu škôl, pionierskych a mládežníckych vedúcich či sugestívnej mediálnej manipulácii dospel k vlastenectvu, teda k pozitívnemu, žičlivému a priaznivému vzťahu k Slovensku a Slovákom ja, tak k nemu dospeli či dospejú aj iní. Naivne som sa domnieval, že keď raz tá desaťročia pod treskom skrývaná slovenská zástava skropená, len tak, mimochodom, aj krvou našich predkov v dobách slovenského povstania 1848/1849, zaveje nad sídlom slovenského prezidenta a parlamentu, budeme si všetci ju ctiť a mať ju v úcte celkom prirodzene. Prečo sa tak nestalo? To je otázka nielen pre nás politikov, hoci nik z nás sa nemôže tváriť, že to ide mimo neho. Veľa z toho, čo sme v priamych i nepriamych prenosoch z najvyšších salónov slovenskej politiky za tie necelé dve desaťročia našej štátnosti odovzdali občanom, nás nectí. Mnohé pripomína skôr lotroviny nečestných skunkov, ktorí sa v pouličných bandách vždy našli, hoci keď to na nich prasklo, sa bez pardonu stávali vyvrheľmi odsúdenými na opovrhnutie. Ale boli by sme príliš priveľmi zahľadení do seba a zveličujúci svoj spoločenský vplyv, keby sme sa domnievali, že kultivácia vzťahu politikov k štátu a jeho symbolom zmení výrazne aj vzťah občanov k nim. To je beh podstatne na dlhšiu trať. A chce to systém a trpezlivosť. Je sympatická predstava predkladateľov návrhu zákona o vlastenectve, že sa týždeň na školách bude začínať štátnou hymnou. A verím, že o 10 – 15 rokov už nebude pre naše štátne reprezentácie takým neprekonateľným problémom zaspievať si ju s fanúšikmi, pretože si tie dva verše zapamätajú. Ale samo zanôtenie si hymny, vyvesenie štátnej zástavy či portrétu prezidenta v triede je len jedna časť, hoci transparentná, tej výchovnej úlohy, na konci ktorej je slovenský vlastenec. A začať musíme pri tom, čo o nás, našich predkoch a minulosti, deti a mladých ľudí učíme, koľko veľkých postáv našich národných dejín sme ľahkomyseľne prenechali iným iba preto, že časť svojho života prežili a časť alebo i celé svoje dielo vytvorili v rečiach, ktoré im v tom čase umožňovali osloviť relevantné spektrum adresátov. Nik z nás predsa nemôže spätne zmeniť spoločenskú situáciu, ktorá sa v tejto časti Európy v dejinách vytvárala. Ale je našou povinnosťou konečne po rokoch sa pozrieť na naše dejinné osudy bez ideologických okuliarov, bez snáh čosi zamlčať, čosi vynechať a iné zase prikrášliť či pričesať. Vo výstavnom pavilóne Slovenského národného múzea tu pod naším sídlom budú Bratislavčania cez Vianoce objavovať objavy archeológov z Bojnej, ktoré významne prispeli k prehĺbeniu našich poznatkov v našich dejinách. Ako hrdý Slovák a vlastenec by som bol veľmi rád, keby nielen na prieskum Bojnej, ale i ďalších vytypovaných lokalít, archeológovia vedia, že je ich dosť a dosť, tento štát našiel dostatok prostriedkov, aby naša polícia a iné bezpečnostné zložky radikálne zatočili s tými, ktorí neváhajú takéto lokality drancovať a nálezy pokútne predávať zberateľom v zahraničí. Ako Slovák vlastenec neviem  rozumne odpovedať na otázku, ktorú zavše dostávam: Prečo nie som v dobe digitálnych technológií alebo holografických projekcií schopný vybudovať aspoň virtuálne múzeum pamiatok zavlečených v minulosti mimo nášho územia, prečo sme nie toho schopní? Ak už nechceme trvať na dodržiavaní medzinárodného práva, a teda riskovať medzinárodné ťahanice, je to najjednoduchšia cesta ako to, čo tu vzniklo, čím Slovensko rukami a umom svojich obyvateľov bez rozdielu ich etnického pôvodu prispelo do pokladnice európskej svetovej kultúry, doma prezentovať, sprítomniť a dovoliť našim mladým spoluobčanom, aby boli na to hrdí. Dámy a páni, myslím, že som dostatočne zreteľne naznačil, že vlastenectvo považujem za dôležitú, ak nie veľmi dôležitú, ak nie hádam najdôležitejšiu občiansku kvalitu. A myslím, že zámer prijať v parlamente legislatívnu úpravu, ktorá bude pomáhať pri prebúdzaní a podpore vlastenectva, je legitímny a správny, na druhej strane však nemôžem obísť fakt, že ak zákon nerieši situáciu iba rámcovo, ale zaoberá sa aj konkrétnymi detailmi, musíme pri diskusii analyzovať aj možné problémy. Ak napr. konkurz, teraz veľmi aktuálny, na riaditeľa Slovenského národného divadla vyhrá niektorý uchádzač zo zahraničných uchádzačov, budeme od neho žiadať, aby zložil sľub vernosti Slovenskej republike alebo teda bude tento zákon od neho žiadať sľub vernosti Slovenskej republike? Tak to zatiaľ vyzerá. Predkladatelia navrhujú, aby sme ho žiadali. Veď post generálneho riaditeľa Slovenského národného divadla je funkcia o verejnej službe. Ale ten dirigent či režisér, rovnako ako tréner štátnej reprezentácie v skokoch na lyžiach či v hádzanej alebo expert na investičné stimuly, alebo hoci vedec, alebo lekár prichádzajú k nám ako uchádzači o istú konkrétnu prácu a po jej vykonaní budú pokračovať inde, možno v Poľsku, v Taliansku alebo hoci v Indii. Čo sa stane s ich sľubom vernosti Slovenskej republike? Budeme ich slávnostne tohto sľubu po skončení funkčného obdobia pozbavovať? Zanikne spolu s ukončením ich pôsobenia? To sú úplne pragmaticky nevyriešené otázky, nevyriešené veci. Podobne vidím problém pri návrhu zakotviť zákonom povinnosť sľubu pri preberaní občianskeho preukazu. Čo ale štátny orgán urobí, ak pätnásťročný adept takýto sľub odmietne zložiť? Ostane bezprizornou persónou bez občianstva? Asi nie. Vyhostíme ho z republiky? Asi nie. Odoprieme mu výhody, ktoré štát svojim občanom garantuje počnúc akútnou zdravotnou starostlivosťou cez právo na vzdelanie a končiac hoci právom na ochranu života, majetku a zdravia pred kriminálnymi živlami? No asi nie. Možno to vyzerá smiešne, ale ak sa dohodneme, že občanom ukladáme zo zákona nejakú povinnosť, je našou úlohou premýšľať aj o tom, ako a kto bude vyvodzovať konzekvencie, ak si túto povinnosť občan nesplní. Ja by som bol veľmi rád, dámy a páni, keby sa takýto zákon podarilo presadiť. Skutočne urobme všetko v druhom čítaní a predkladatelia musia povedať, či sa to vôbec dá, či tento zákon nebude len deklaratívny, teda budeme ho síce mať, ale tam to začne aj skončí. Bol by som naozaj rád, keby sa k tomu predkladatelia vyjadrili, či sa v druhom čítaní dajú urobiť tieto pragmatické opravy. Viete, ide tu o to, aby nám nikto nemohol povedať po prijatí tohto zákona, že tento zákon smrdí naftalínom alebo, ak chcete, že vonia naftalínom. Ďakujem za pozornosť.