A. Belousovová, podpredsedníčka NR SR: (2007-03-27):
Všetci vieme, že Kosovo, a bolo to tu už viackrát zdôrazňované, je pre srbský národ územím, ktoré má pre nich veľký historický, duchovný, a dovolím si povedať, až akýsi mystický význam. Je to územie, kde nie sú len stovky pravoslávnych kláštorov a kresťanských kostolov, ale tie boli mnohé už poškodené hlavne tými bombardovacími lietadlami Spojených štátov amerických, teda nie sú tam len tieto pravoslávne kláštory a kostoly a podľa tohto je to miesto, ktoré je pre Srbov prameňom kresťanskej viery. Je to zároveň i miesto, kde sa sila viery v Boha preverovala nie hocijako, ale silou ľudských obetí. Môžeme doslova povedať, že sila v Boha sa tu preverovala srbskou krvou a neznie to podľa mňa ani pateticky, vystihuje to skutočnú historickú pravdu a hodnotu tohto územia pre srbský národ. Myslím si, že si málo uvedomujete tí, ktorí sa snažíte teraz vystupovať ako pragmatickí politici, že takáto zem má obrovskú cenu nielen pre Srbov. Takejto zemi sa nie nadarmo hovorí, že je to zem posvätná. Pretože je posvätená krvou veriacich kresťanov, musí byť posvätná i pre všetkých ostatných kresťanov Európy, ak Európa je ešte kresťanská a ak jej kresťanské hodnoty vôbec niečo ešte hovoria. Dnes totiž Európska únia a ďalšie medzinárodné inštitúcie vlastne riešia otázku, čie bude Kosovo. A pre mňa tá otázka tak znie, vychádzam aj z toho, čo tu v tom historickom exkurze vo svojom prejave povedal pán predseda Slovenskej národnej strany, pán Slota, že bude Kosovo srbské, to znamená kresťanské? Alebo bude albánske, to znamená moslimské? A ako je to potom s hodnotovou orientáciou vlastne Európskej únie? Takéto miesta, takéto územia sú ojedinelé a ich význam je tiež v histórii ľudstva alebo v nejakej spoločnosti jedinečný. Pre mňa je význam jedinečný. Poprosím pánov, nediskutujte vedľa, Jaro, ruší ma to. Pre mňa je ten význam Kosova dnes viac ako čitateľný. Pre mňa ten význam sa dešifruje na to, že chce Kosovo zobudiť Európu a zobudiť Európanov. Zobudiť aj nás Slovákov, aby sme si uvedomili to hemingwayovské, ktoré sa budem snažiť parafrázovať, že nikto z nás nie je ostrovom samým osebe a nepýtajme sa, komu zvoní hrana, pretože zvoní vždy tebe. Zobuďme sa preto pri Kosove k zodpovednosti, k solidarite, k ľudskosti. Totiž odkaz Kosova pre Slovákov je viac ako čitateľný tomu, kto čítať chce. A ten nám hovorí, Slováci, Kosovo je len pár kilometrov od slovenských južných hraníc. Ak dnes chceme posúdiť tu v tejto rokovacej sále a určitým spôsobom aj prezentovať možný postoj Slovenskej republiky a jej ústavných orgánov k riešeniu otázky Kosova a v tejto súvislosti aj štátnej integrity Srbska a jeho územnej celistvosti, treba povedať, že je to problém z mnohých príčin veľmi zložitý a len zdanlivo, ako som sa snažila už naznačiť, sa netýka Slovenska. Týka sa hneď napríklad dvoch v polohách. Predovšetkým nie nadarmo tento problém irituje celú politickú scénu na Slovensku a zároveň, súdiac podľa mediálnej odozvy, táto otázka vyvoláva veľký záujem občianskej verejnosti. Táto téma, vážení, nie je len témou politikov, ale verejnosť na Slovensku ju veľmi hlboko prežíva. Dovolím si preto tvrdiť, že riešenie, ktoré v Národnej rade dnes prijmeme, môže značne ovplyvniť dôveru občanov k politikom a politike ako takej v budúcnosti. Samozrejme, že obdobne to platí aj pre možné rozhodnutia medzinárodných organizácií. Otázka je o to zložitejšia, že treba sa pravde pozrieť pri Kosove do očí a povedať si, že v otázke Kosova, bohužiaľ, dobrých rozhodnutí už niet. Je rozhodnutie len také, ktoré bude zlé a ešte horšie. A položme si teraz otázku, prečo je to tak? Spojené štáty americké sú jednoznačne, ako bolo deklarované, za Ahtisaariho plán, ktorý sa snažia presadiť aj cez Organizáciu Spojených národov. A každý už vie, že je to fakticky plán uznania samostatnosti provincie Kosovo na úkor štátnej integrity zvrchovanej krajiny, ktorá sa volá Srbsko. A vôbec by ma neprekvapilo, keby niekoľko dní po prijatí Ahtisaariho plánu niektoré štáty, hlavne moslimské, uznali samostatnosť a štátnosť Kosova. Toto riešenie dôveru nevyvoláva už aj preto, že – a poviem možno to, čo sa bojíte niektorí povedať, hoci si to myslíte – že tam, kde Spojené štáty americké zasiahli v záujme demokracie, tam, obrazne povedané, dlhú dobu tráva nerastie. Európska únia, tak ako v nedávnej minulosti, v podstate ako celok aj dnes v otázke Kosova pchá hlavu do piesku, aby nemusela prijať zásadné rozhodnutie. Pritom je to zvrchovane európsky problém, ktorého dôsledky bude musieť, či chce, alebo nie, znášať Európa. Ahtisaariho plán, či si to chceme priznať, alebo nie, slúži Európskej únii aj členským štátom ako plenta, za ktorú sa môžu schovať. A schovať možno svoju zbabelosť. Ponuky Srbsku, že jeho prijatím sa uľahčí jeho vstup do Európskej únie, slúžia len ako vábnička. Ako cukrík pre dieťa, ktorý im, Srbom, má uľahčiť, aby prehltli horkú pilulku. Zabúda sa však na veľmi závažný fakt, že Srbi sú hrdý národ, ktorý nezabúda na príkoria, a môžu stratiť dôveru vo svoju budúcnosť v Európskej únii i NATO a možno ju nebudú chcieť. A nielen srbský národ môže zobrať takéto poučenie, pretože to, ako sa Európska únia zachová pri riešení kosovského problému, bude mať dopad aj na jej samotnú autoritu vo svete a dôveru členských štátov. Chcem povedať, hovorím veľmi úprimne ako vždy, že Kosovo, to posvätné miesto, aj tu plní veľmi symbolický a mystický význam, je zlým svedomím, čiernym svedomím hriešnej Európy, ktorí sa na Srboch veľmi prehrešili. Ahtisaari, keď hovoríme o jeho návrhu, nie je Pán Boh. Ak jeho riešenia sú zlé a nevyhovujú realite, treba, aby tieto riešenia boli zmenené, možno aby samotný pán Ahtisaari bol vymenený. Jednoducho preto, lebo plán nerieši otázku napätia medzi Srbmi a kosovskými Albáncami. Práve naopak, ak bude prijatý, všetci vieme, že napätie v tomto regióne sa zvýši s možnosťou rozšírenia na Macedónsko, Krajinu srbskú ako terajšiu súčasť Bosny a Hercegoviny. Je nakoniec možné, že do hry sa dostane aj Albánsko a Grécko, kde v otázke albánskej menšiny panujú určité napätia už i dnes. A to nehovorím o precedense, ktorý Ahtisaariho plán prináša v širšom medzinárodnom kontexte, pretože, vážení, dôjde cez porušenie charty OSN a noriem medzinárodného práva k niečomu, čo bude nezvratné. Z dôvodov, ktoré som uviedla, dnes v Národnej rade otázku Kosova a prijatie deklarácie k riešeniu musíme posudzovať hlavne z dvoch hľadísk. Možno to prvé hľadisko bude pre niektorých politikov, skúsených, ostrieľaných, bezvýznamné, ale pre mňa je a bude vždy dôležité. Musíme posudzovať z prvého hľadiska srdca a z druhého hľadiska rozumu. Z hľadiska srdca musíme mať na pamäti elementárnu vďačnosť za postoje Srbov k nám samým Slovákom v histórii. Veď je faktom, že Srbi v rokoch meruôsmych 19. storočia sa tvrdo postavili na obranu niektorých slovenských národovcov pred výkonom uhorského hrdelného práva a zachránili im životy. V roku 1918 boli prví, ktorí uznali Československú republiku ešte pred oficiálnym vyhlásením jej samostatnosti. Postavili sa rovnako proti rozhodnutiu Mníchova a Viedenskej arbitráže, ako aj proti vstupu vojsk do Československa v roku 1968. Počas trvania železnej opony umožňovali odchod občanov Slovenska za slobodou. Príkladov možno uviesť veľmi veľa. Chápem, vážení, že vďačnosť nie je politická kategória, že sa dnes akosi nenosí. Vytvára však historické povedomie medzi štátmi a ich občanmi a my dnes nevieme, či takéto pre nás priaznivé povedomie nebudeme v budúcnosti potrebovať sami. Z toho druhého hľadiska, z hľadiska rozumu v otázke Kosova treba a musíme pristupovať z dvoch pozícií. Prvá pozícia je tá, ako som už naznačila, že cez porušenie charty OSN a noriem medzinárodného práva sa vytvára precedens, ktorý môže zasiahnuť strednú Európu. Neviem, či je v poslaneckej snemovni pán poslanec Duray, ale netají sa tým a verejne prezentuje, že už píše koncept autonómie pre južné Slovensko. Možno súbežne s tým, prepáčte, že ironizujem, by mohol písať, ak má vlohy, aj koncept autonómie pre Slovákov na tom istom juhu a pohorí Matra nad Budapešťou. A nielen pre strednú Európu, ale aj východný Balkán, Podnestersko, Abchádzko, Slovinsko, Taliansko, Španielsko a pre ďalší rad tzv. zmrazených ohnísk etnického napätia. Samozrejme, nemôžeme pustiť zo zreteľa, že historicky – a toto by som chcela dať do pozornosti všetkým poslancom, lebo história nás to učí a ona nám to znovu a znovu opakuje ako žiačikom, aj keď sa to niekomu nepáči – a ten odkaz histórie je, že Západ otázky podobného charakteru väčšinou riešil na úkor slovanských krajín. Vždy na úkor slovanských krajín. Tak učí história. Aj keď možnosť vytvorenia precedensu cez chválenie Ahtisaariho plánu pokladám za dôležité, rozhodujúci pre prijatie deklarácie Národnej rady Slovenskej republiky je však iný rozumový prístup. Prístup, ktorý jasne v medzinárodnom rozmere zadokumentuje jednu veľmi podstatnú vec, že Slovenská republika je suverénnym subjektom medzinárodného spoločenstva, plnoprávnym členom NATO, Rady Európy a europarlamentu s vlastnými suverénnymi názormi, ktoré sa nebojí aj odprezentovať. Spomeňme si znovu na históriu. Kompromisy sa totiž vždy robia na úkor toho, kto je ku kompromisom sklonný alebo kto k nim nevie alebo nechce zaujať jasné vlastné stanovisko. A toto je pre Slovensko veľmi dôležité. Ak sme zvrchovaní, tak hovorme ako zvrchovaní. Ak sa nám niečo nepáči, hovorme, že sa to nepáči. Nebuďme len nejakými doskakovačmi mocných v Európe či v NATO. Som za to, že hlas Slovenska v prípade Kosova a porušenia integrity Srbska a jeho územnej celistvosti musí zaznieť jasne a zreteľne v intenciách tohto, čo som tu uvádzala. Obava, že Slovenská republika zostane v tomto názore osamotená, je trochu irelevantná. Svoje záujmy z pohľadu možnej budúcnosti obhajovať musíme, pretože nikto to za nás neurobí. Myslím si však, že aj keď v Bezpečnostnej rade OSN inštitút právo veta nebude stálymi členmi použitý, ale ja verím, že bude, osamotený vo svojich názoroch jednoznačných na podporu Srbov nebudeme. Ešte by som sa rada vyjadrila k niektorým otázkam, lebo boli otázky, či Národná rada Slovenskej republiky vôbec má či nemá prijímať deklaráciu ku Kosovu, či to patrí na rokovanie, či nepatrí. Myslím si, že v celom mojom vystúpení odznelo mnoho argumentov za, za to, aby sme prijali vyhlásenie k situácii v Kosove. Na záver uvediem ešte jeden pre mňa osobne veľmi dôležitý a hádam najpodstatnejší argument. My politici totiž svojimi postojmi aj skutkami, veľmi pekne povedané, píšeme históriu. Naozaj to, čo robíme, sa dostane do histórie. Možno si to niekedy ani neuvedomujeme. Mne záleží úprimne alebo mne leží úprimne na srdci, aby v histórii Európy alebo aj sveta Slovensko aj našou zásluhou, naším pričinením malo čo najpozitívnejší obraz. Nie vždy to tak bolo. Musíme si uvedomiť, že za zlé alebo hanebné rozhodnutia politických reprezentácií nesie hanbu predovšetkým nie ten konkrétny politik, ale konkrétny národ a konkrétny štát. Už sme tu mali vládu, ktorá pošpinila obraz Slovenska vo svete, už sme mali vládu, za ktorú sa Slováci museli hanbiť. Veľmi dobre viete, o čom hovorím. Hovorím o roku 1999, keď vláda Mikuláša Dzurindu povolila bez súhlasu Bezpečnostnej rady OSN a v rozpore s náladami alebo s mienkou väčšiny občanov Slovenska prelety amerických lietadiel nad územím Slovenska. Lietadiel, ktoré bombardovali Belehrad a ďalšie mestá Srbska, lietadiel, ktoré zámerne a plánovite vraždili civilné obyvateľstvo. Kde bolo vtedy medzinárodné právo? Ja som si vás vypočula, pán Dzurinda, a chcela by som vás vyzvať k pokore, lebo Pán Boh všetko vracia. Kde boli vtedy záujmy Slovenskej republiky? Kde boli vtedy, to, čo ste tak pekne nazvali, etické princípy vo svojom príhovore a morálka, pán Dzurinda? Ja osobne nikdy nezabudnem, tak ako väčšina Slovákov, na dva pocity pri tomto hroznom bombardovaní: na pocit hanby a bezmocnosti. Hanby, nekonečnej hanby za vašu vládu, pán Dzurinda, a pocit bezmocnosti, pretože sme nemohli to strašné vraždenie, áno, bratského srbského národa zastaviť. Jedine Slovenská národná strana vtedy protestovala pred americkou ambasádou a pamätám si, že mňa tam vykázali z chodníka a povedali mi, že som na americkej pôde a nemám tu šíriť takéto názory. Na ten pocit tiež nikdy nezabudnem a budem ho veľmi dlho nosiť v sebe. Dnes hovoríte o vyhláseniach, aké ste vtedy prijali o etnických čistkách a pod. Ale boli krajiny ako Rakúsko, ktoré nedalo súhlas k bombardovaniu. A história už zapíše a zapísala, že keby Slováci nesúhlasili, vláda vaša, tak nikdy by nebolo možné Srbsko a Belehrad bombardovať. Nikdy by deti pri narodení v belehradskej nemocnici niektoré nezomreli a niektorí neboli do konca života postihnuté hluchotou. Pretože sa narodili do sveta, kde ich takýmto privítaním privítali americké bombardéry. Aj vďaka vám. Podobné pocity, musím povedať, hanby a hnusu som prežívala teraz pri vystúpení predsedu SDKÚ pána Dzurindu. Vy teraz obhajujete územnú integritu Srbska a práva Srbov? Neverím vlastným očiam a ušiam. Či sa vo vás ozvalo svedomie? Ja o tom vážne pochybujem. Skôr je to vypočítavá snaha získať stratené hlasy slovenských voličov. Veď Kosovo, to nevzniklo včera, veď my dnes hasíme a medzinárodné spoločenstvo to, čo ste ako priskakovači Spojených štátov amerických vtedy zapálili. Čiže ja sa obraciam na vás, hlavne na vás, poslancov opozície, preboha, spamätajte sa a viac pokory, ak je vo vás trošku kresťanstva! Pán Mikloško sa teraz nepríčetne, ako je jeho zvykom, smeje. Vy ste kádehák? Vy ste kresťan? Veď za kresťanskú vieru Srbi vždy držali stráž proti moslimom. Pani Vášáryová tiež hádže herecké úsmevy a vypočula som si doobeda, keď ste hovorili o oživovaní slovanskej vzájomnosti. Vy nemáte právo o tom absolútne nič povedať. Slovenská národná strana na rozdiel od vás vždy hrala a hrá s čistými kartami. Nielen v roku 1999, keď sme jediní protestovali verejne proti bombardovaniu Juhoslávie a politike Mikuláša Dzurindu. Hráme s čistými kartami i teraz, keď považujeme za potrebné, aby Národná rada Slovenskej republiky prijala vyhlásenie k situácii v Kosove. Kosovo je veľmi blízko južných slovenských hraníc. Podpora Srbov je podpora samých seba a to si musíme uvedomiť. Z uvedených dôvodov je budem hlasovať za deklaráciu a som veľmi rada, že vládna koalícia sa zjednotila a pripravila spoločné vyhlásenie. Kto chce, jeho obsahu rozumie. Kto nechce, nebude rozumieť nikdy, pretože mám pocit, akože žijeme v dvoch svetoch a rozprávame dvoma jazykmi. Ja som veľmi rada, že nežijem v tom vašom svete bezcitnosti, pokrytectva a farizejstva. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)