M. Kondrót, poslanec: (2004-03-16):
Ďalší názor z poslaneckých lavíc na odvolávanie Ivana Mikloša je zase taký, že dôvody na odvolanie síce existujú, ale termín hlasovania je nevhodný. Iní poslanci zase hlasovali síce proti programovému vyhláseniu vlády, ale vládu sú ochotní podporiť a týka sa to jednotlivých ministrov, a to i po hrubých chybách. Pán premiér zase vyhlasuje za zradcov programového vyhlásenia všetkých, čo by hlasovali za odvolanie neschopného ministra a, samozrejme, i jeho samého, ale sám si z plnenia toho istého programového vyhlásenia problémy nerobí. Dostatok politickej vôle síce pred jeho schválením bol, ale už sa minula. Minula sa i vládna väčšina. Na druhej strane sa premiér takzvane uchádza o podporu komunistu prebehnuvšieho do sivej zóny a nabáda ho tak k zrade, ktorá mu u jeho bývalých súpútnikov tak vadí. To isté sa deje i pri niektorých poslancoch Ľudovej únie či poslancoch nezávislých. Všetkým pritom nezabudne dať najavo tak pán premiér, ako i pán minister financií, že neutešený stav v štáte je dôsledkom 40-ročného komunizmu a 4-ročného vládnutia HZDS. Sám Ivan Mikloš bol pritom vo vláde približne 8 rokov a vždy v hospodárskych rezortoch. Celý čas nerobil pritom nič iné, len rozpredával, čo kapitáni priemyslu za podpory pracujúceho ľudu v časoch direktívnej ekonomiky vybudovali. Jemu sa v trhovej ekonomike až tak nedarí. Objem majetku štátu sa rýchlo scvrkáva a zadlženosť verejných financií rastie. Minister Mikloš vie, čo je štandardné, preto pri predaji Slovenského plynárenského priemyslu ustanovenie Obchodného zákonníka o menovej doložke nepoužíval. Takúto ochranu za zbytočnosť zrejme považuje i tzv. renomovaný, a teda dobre zaplatený privatizačný poradca. Dôsledok je kurzová strata 7 mld. korún.  Potom pán minister vysvetľuje, že istiť kurzové riziko je  neobvyklé, drahé, neštandardné. Na druhej strane je štandardné nepodať demisiu po odborných hrubých chybách, ktoré by v štáte s politickou kultúrou stačili na odchod do politického dôchodku celej vlády. Nuž, vážené kolegyne a kolegovia, jediná vec, ktorá je už v našom politickom živote štandardná, je stav permanentnej neštandardnosti. Preto podľa môjho názoru toto nie je hlasovanie o Ivanovi Miklošovi, pretože ten neschopnosť spravovať veci verejné dlhodobo úspešne dokazuje. Kultúrny politik by už dávno rezignoval. Strana slušných ľudí, do akej sa SDKÚ kedysi tak rada štylizovala a ktorá podľa prezidentskej kampane ich kandidáta rozumie potrebám občanov, by ho už dávno stiahla z obehu a každý štandardný premiér by ho odvolal. V najhoršom prípade by zasiahli koaliční partneri, ktorým na začiatku volebného obdobia opätovne tak veľmi záležalo na politickej kultúre. Vážené kolegyne a kolegovia, toto je hlasovanie o neštandardnom správaní sa celej koalície, koalície, ktorá sa  tvári, že vládne, a o časti opozície, ktorá sa tvári, že je opozičná, a teda chce vládu či ministra odvolať. Vláda i celá koalícia sa tvári, že bojuje proti korupcii, pritom v našom parlamente sú také pomery, ktoré korupciu skôr generujú. A premiérovým poslancom koalície tento stav vyhovuje. Preto podľa môjho názoru, vážené kolegyne a kolegovia, tento parlament po toľkých presunoch a odborných i morálnych zlyhaniach stratil nenávratne mandát dokončiť funkčné obdobie. Tmelom vládnej koalície bez reálnej podpory v parlamente nie je totiž ani programová príbuznosť a ak je, tak je iba vo veci doprivatizácie štátnych monopolov, teda žiadne dokončenia reforiem, ako tvrdí vláda, ale privatizácia. A to je veľmi zlá správa pre všetkých voličov a zlá správa pre Slovensko. Obľúbený slogan tejto vlády a najmä pána Dzurindu a pána Mikloša je, že Slovensko potrebuje politickú stabilitu a ekonomickú rovnováhu. Pritom prvý z nich je sám zdrojom politickej nestability a druhý zdrojom ekonomickej nerovnováhy. Už nikto nevie, aký je stav štátneho účtu. Štatistický úrad koriguje odhad obchodného deficitu, nikto nevie, či dobre, ale zato analytici i minister financií už teraz vedia, že reálne mzdy porastú možno i o jedno promile. Je to presný výpočet z nepresných čísiel, a to na štátnom účte bezprizorne lieta takmer 7 % celoročných príjmov štátu. Je takýto minister financií dôveryhodný partner pre investorov? Je dôveryhodná celá vláda? Sú poslanci koalície a časti opozície dôveryhodní pre voličov? Aká bude cena za ďalšieho investora vstupujúceho do toľkej neštandardnosti? Kto ju zaplatí? Minister Mikloš alebo občania? Slabá a neodborne vedená vláda s ministrami s nedostatkom odbornosti a neprehľadné pomery v parlamente zvyšujú prémiu za vstup zahraničného kapitálu do našej ekonomiky, tak to bolo i pri investícii Hyundai. A koľko nás to bude stáť, to vieme tiež len približne. Približne tiež vieme, aké podmienky sme dohodli s Európskou úniou, a to zrejme nielen v prípade U. S. Steel. Preto, vážené kolegyne a kolegovia, vládnutie celej tejto vlády je nepoctivé  a nedôveryhodné. Minister Mikloš je len vrchol pyramídy. Aké je teda východisko z tejto situácie? Vyslovenie nedôvery ministrovi Miklošovi? Za takéto nedôstojné správanie sa k voličovi zo strany časti našej politickej scény je to pre občanov malá satisfakcia. Občan volič totiž, vážené kolegyne, kolegovia, sa stal vazalom jej nevyzretosti s absenciou politickej kultúry. A preto sám má mandát zasiahnuť 3. apríla v referende o predčasných voľbách, a tým dať jednoznačne najavo, že nebude tolerovať zneužívanie poslaneckého sľubu na presadzovanie osobných záujmov na úkor záujmov voličov, že nebude stranám tolerovať, keď sa na kľúčové a iné miesta v štátnej správe nominujú ľudia nezodpovední a neschopní, že nebude tolerovať politickým špičkám strán, ak tieto svoju pochybnú nomináciu bezostyšne obhajujú dávno potom, čo sa stala verejne neobhájiteľnou, ale mocensky udržateľnou. A to je prípad najmä ministra financií. A ak premiér Mikuláš Dzurinda v televíznych debatách bude opäť argumentovať, že v žiadnej  európskej krajine okrem Slovenskej republiky sa volebné obdobie referendom neskrátilo, chcem mu povedať, že v žiadnej krajine okrem Slovenskej republiky nie je premiérom Mikuláš Dzurinda. Ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)