J. Horváth, poslanec: (2007-03-28):
V tom čase, žiaľ, som bol chorý a musel som byť doma, ale čo sa stalo vtedy, bolo zaujímavé. Jedna kolegyňa z SDKÚ si dovolila na margo tej situácie, ktorá sa vyvinula, priam do médií povedať, že pán minister by si mal dávať pozor na jazyk. By si mal dávať pozor na jazyk. Pani kolegyňa z SDKÚ toto povedala na pôde parlamentu, to znamená na slobodnej pôde a povedala, označila takto svojimi slovami situáciu, ktorá sa tiež udiala na pôde parlamentnej, to znamená na slobodnej pôde. Tak slobodnej pôde, ako je slobodnou pôdou akademická pôda, ktorá je nedotknuteľná rovnako ako parlamentná pôda. Povedala „pozor na jazyk“. No, dovolím si povedať, že ako ten, ktorý pochádza z rodiny, ktorá má istú skúsenosť z minulosti, cítim, cítim aj z tohto vyjadrenia niečo, čo zaváňa časmi minulými, to znamená takým tým malým modrým „plíživým“ boľševikom, ktorý sa tu kdesi medzi členmi SDKÚ motá a ktorého cítiť občas v niektorých situáciách. Tento náznak boľševizmu, a poviem to veľmi otvorene, tak ako hovorím všetky svoje stanoviská otvorene, sa vyjadril na pôde, slobodnej pôde parlamentu. V podstate to znamená to, že by tu mala byť cenzúra, že by sme mali cenzurovať to, kto čo povie. To znamená aj člen vlády, ktorý príde na pôdu parlamentu na to, aby sa zodpovedal parlamentu, to je jedno či na schôdzi, alebo vo výbore, v orgáne parlamentu, a to celkom asi nebude v poriadku. Tak ako nebude v poriadku to, čo tu včera odznelo z radov SDKÚ, opäť SDKÚ zase z úst pána kolegu Kužmu, ktorý svojím vyjadrením pripomenul časy spred niekoľkých rokov z európskeho parlamentu, kedy sa začala prestrelka medzi Martinom Schultzom, predsedom frakcie socialistov v parlamente a Berlusconim. Silne to pripomenulo tie časy a znovu bolo cítiť, znovu bolo, vážení kolegovia, cítiť istý prístup, ktorý zaváňa totalitným postupom, pohľadom na veci, istou snahou zmocniť sa všetkého totálne, a to by nebolo dobré, to by určite nebolo dobré a ja verím, že aj členovia SDKÚ si myslia, že to nebude celkom dobré, ak by sa to malo takto vyvíjať. Dodnes sa na žiadosť kolegu Podmanického ani pán Kužma neospravedlnil za ten výrok a dokonca predseda SDKÚ pán poslanec Mikuláš Dzurinda povedal, že on necíti alebo niečo v tom zmysle, že necíti potrebu sa ospravedlňovať za člena svojej strany a za jeho výroky. Mimoriadne zaujímavou je tiež skutočnosť, že my tu vlastne prerokovávame na schôdzi, v pléne jeden z návrhov, teda návrh SDKÚ, ktorý nebol prerokovaný v zahraničnom výbore, bol otvorený do diskusie, ale nebol prerokovaný a ani nebolo o ňom hlasované. Napriek tomu tu o ňom rokujeme, samozrejme, je nám všetkým jasné, že tak ako to ostatné, o čom o chvíľku poviem, bolo vedené motívom len dosiahnuť možnosť pre Mikuláša Dzurindu, aby tu viackrát mohol vystúpiť, čo je úplne v poriadku, ale dá sa to, dá sa to robiť aj obvyklou cestou, ktorú poznáme. Na margo toho dávania pozor na jazyk si dovolím povedať len toľko, že nie, totalitu už nie, totalitné spôsoby už nie a ani boľševizmus, prosím, už nie. Ale napriek tomu, čo tu odznieva,  napriek tomu, a to chcem dvakrát podčiarknuť, všetci sme ochotní ďalej počúvať, čo hovoria aj tí ľudia, ktorí majú tento prístup. A preto teda pristúpim teraz viacej k tej téme ohľadom Kosova ako takého. Celá táto kauza ohľadom Kosova, juhosrbskej provincie Kosovo a jej budúcom štatúte sa začala úplne inak. Jedného dňa sa kolegovia v SDKÚ zobudili, nie vláda, vláda tá pracuje stále, ale konečne sa opozícia zobudila a povedala si v SDKÚ tá časť opozície, že ešte nezviedla súboj v opozícii o opozičného lídra, a teda by bolo dobré, keby už konečne sa rozhodlo, kto bude viesť opozíciu, pretože sa to nedarilo, tak to bolo treba otvoriť túto tému. No nanešťastie si vedenie SDKÚ zvolilo tému Kosovo. Kosovo, ktoré nemá s opozičným súbojom vôbec nič spoločné ako vnútroštátnou straníckou témou vôbec nič spojené. Otázka Kosova sa takto stala podvodnou témou, témou, ktorá nesúvisí vôbec s opozičným súbojom. Inými slovami môžeme to komentovať, vážení kolegovia, tak, že SDKÚ a Mikuláš Dzurinda zneužil túto tému, túto vážnu tému. Vážnu tému o osudoch ľudí na Balkáne, v Srbsku a v Kosove zneužil túto tému na jeden obyčajný súboj v opozícii. Tento súboj, tento súboj však by bolo dobré, keby naňho nenaskočili ako muchy na lep ostatné strany, ako je SMK a KDH. Verím tomu, že sa to tak nestane, aj keď KDH, ktoré som si všímal tiež počas rokovaní vo výbore, ústami Pavla Hrušovského naozaj sa snažilo poctivo celý čas pristupovať k tejto téme a zvažovalo určite spôsob, akým sa zapojí do tejto témy. Treba do istej miery oceniť tento prístup a robím to rovnako otvorene ako ostatné veci. Treba to oceniť a stále, stále podotýkam, tak ako som povedal pred chvíľou, že ten priestor na hľadanie toho konsenzu tu ešte stále je. To znamená, že Mikuláš Dzurinda a SDKÚ povýšilo opozičný súboj, hodnotu opozičného súboja a možného výsledku nad tému Kosovo, nad tému medzinárodných vzťahov, medzinárodného vývoja, ktorý sa dokonca netýka len Srbska a Kosova, ale celej medzinárodnej komunity. Dovoľte mi, prosím, povedať, čo sa stalo. Ako dôvod uviedlo SDKÚ, že vláda zaspala a púšťala sa do vlády ako celku s úmyslom získať viac informácií a donútiť vládu, aby konala tak, ako si to SDKÚ myslí. Preto SDKÚ prišlo s návrhom textu, ktorým chce zaviazať ministra zahraničných vecí a zviazať mu ruky tak, aby robil presne to, čo si v centrále SDKÚ myslia a želajú, aby to robil na medzinárodných fórach, aby sa vždy, keď sa vráti z cesty, pýtal v centrále SDKÚ, či to môže, alebo nemôže robiť a či to dobre spravil, alebo to nespravil dobre. Samozrejme, že medzinárodné vzťahy sú dosť komplikovanou témou, nie je to vôbec také jednoduché a všetci dobre vedia, že každá diplomacia každého štátu musí byť veľmi pružná, musí veľmi pružne reagovať na vývoj a nielen pasívne reagovať, dodatočne reagovať, ale dokonca sa k nemu stavať tak, aby mohla aktívne pristupovať a vstupovať do procesov rozhodovacích. A tak mi, prosím, dovoľte povedať niečo o slovenskej diplomacii a Ministerstve zahraničných vecí Slovenskej republiky, ktoré vedie práve pán Kubiš, ktorému SDKÚ malo snahu zviazať ruky a limitovať ho v jeho práci. Slovenská diplomacia, ministerstvo zahraničných vecí, samozrejme ako súčasť, ako jedna pevná súčasť vlády, vládnej zostavy nemôže byť takto atakovaná. Nemôže byť z jednoduchých dôvodov. Z principiálnych, ktoré som povedal, pretože treba pružne, mať možnosť pružne reagovať v medzinárodných vzťahoch, ale je tu ešte jeden dôvod. Slovenská, špeciálne konkrétne slovenská diplomacia, slovenské ministerstvo zahraničných vecí vrátane diplomatov, ktorí tam pôsobia, sú známi tým, vážení kolegovia z SDKÚ, sú známi tým, že sa dlhodobo venujú tejto agende, že sú kompetentní, odborne veľmi dobre pripravení, sú mimoriadne skúsení práve špeciálne z tohto regiónu, že si počínajú veľmi dobre, mimoriadne dobre, tak, že zvýšili kredit slovenskej diplomacie a zašlo to tak ďaleko, a vy to, ak to neviete, vám to poviem, slovenská diplomacia je tým konzultantom, častým konzultantom pre delegácie, ktoré prichádzajú zo zahraničia, alebo pre delegácie, s ktorými sa v zahraničí stretáva. So slovenskou diplomaciou iné štáty uprednostňujú konzultácie o tom, ako je dobré riešiť niektoré či už celkové veci, alebo čiastkové kroky, pretože naša diplomacia disponuje informáciami spoza scény. Má také, aké naozaj má málokto a treba ju pochváliť. Treba ju pochváliť. Treba to otvorene povedať, že sme na ňu hrdí a práve preto treba dodať aj to, že je úplne naruby, úplne naopak a je veľmi nesprávne, ak ju ideme atakovať, ak ju ideme zväzovať, limitovať, obmedzovať a znemožňovať jej ten klasický výkon zahraničnej politiky, ten efektívny, flexibilný postup, ktorý môže robiť a ktorý doteraz robila. Ja si v tejto súvislosti dovolím povedať ďalšiu vec. Tento rezort, samozrejme, viedol Eduard Kukan ako bývalý minister zahraničných vecí. A tu došlo k jednej pozoruhodnej paradoxnej veci, ktorá sa stáva raritou. Eduard Kukan spoločne, samozrejme, s členmi SDKÚ sa vyjadroval na tlačových konferenciách SDKÚ a vyjadroval aj na iných miestach svoje postoje, ktoré reprezentovali stranu SDKÚ tak, že zaujali každého jedného, kto je zainteresovaný do problematiky práce slovenskej diplomacie na Balkáne. Nikto tomu neverí, naozaj málokto je taký, čo by tomu veril, že Eduard Kukan prešiel takým vývojom, aby urobil takýto dramatický profesionálny obrat, aby vyjadroval takéto postoje, ako si želá centrála SDKÚ. Z toho vyplýva veľmi jasne, že centrála SDKÚ vyvíja veľké tlaky na svojich členov vrátane Eduarda Kukana, ktorý je takto nútený vyjadrovať postoje, ktoré sú inak nezmyslom. Som rád, že ma ďalej počúvate, vážení kolegovia z SDKÚ. SDKÚ jednoducho jedného dňa odštartovalo kauzu s cieľom viesť opozičný súboj a vyhrať ho. Pretože nemá, hľadá, hľadá, naozaj usilovne hľadá, ale nenachádza témy, svoje vlastné témy na vnútroštátnej scéne, tak sa uchýlilo k tomu, že vykročí do zahraničia a nájde tam nejakú tému. No, tak došla k téme Kosovo a otvorila tému Kosovo. Keďže to bol problém, tak sa stupňovala aj nervozita, aj hystéria SDKÚ, ale teda najmä sa to prejavovalo v správaní lídra SDKÚ pána poslanca Mikuláša Dzurindu, čo teda naozaj neprispievalo, žiadnym spôsobom neprispievalo k hľadaniu konsenzu, po ktorom tak strašne voláte. SDKÚ dnes volá, a nielen SDKÚ volá po konsenze, po širokospektrálnom konsenze, v zmysle ktorého by sa mohli dohodnúť relevantné politické strany. Tak ja si dovolím pripomenúť, že strana SMER – sociálna demokracia, keď bola v opozícii, veľmi dlho, veľmi dlho naliehala na vtedy vládne strany, aby došlo k nejakej dohode na štátnych alebo národných, alebo ako to nazveme slovenských záujmoch v tých hlavných prioritách či už v oblasti vnútroštátnej politiky, alebo v zahraničnopolitických cieľoch. Samozrejme SDKÚ, ktoré lídrovalo vtedy vláde, tak odmietalo, arogantne odmietalo tieto požiadavky a dnes je to práve to isté SDKÚ bezo zmeny, to isté SDKÚ, ktoré volá po takomto konsenze. No ale tak mi vysvetlite, prosím, vážení kolegovia z SDKÚ, keď ste to zamietli vtedy a veľmi tvrdo a ani sa dodnes teda neurobila žiadna dohoda na štátnych záujmoch a dnes v tejto sále voláte po konsenze, ako to chcete urobiť, keď ste túto kauzu odštartovali súťažou, tou opozičnou súťažou, tým súbojom, ktorý a priori, a priori logicky vylučuje konsenzus, ktorý je postavený ako každá súťaž na istom konflikte, na istom súperení. Nehovorím, že sa to nedá, my to stále ponúkame, aj v dnešných našich vyjadreniach to veľmi jemne odznelo, ale to teraz hovorí otvorene, je tu tá možnosť, je tu naozaj stále tá možnosť, pretože sme to ešte neuzavreli, ale bude si to pravdepodobne vyžadovať hlavne od vás, vážení kolegovia z SDKÚ, istý obrat vo vašom postoji. Viem si to predstaviť, samozrejme, oveľa ľahšie zo strany KDH, ktorí nepostupovali takto ako vy. Je to možné, je to stále možné, len vzhľadom na to, akú cestu ste začali, na ktorú ste vykročili, tak to bude oveľa ťažšie, takže sa budete musieť pozrieť sami do seba, dovnútra. Ale starám sa, starám sa aj o vás, pretože sme kolegovia a máme sa radi, radi sa na seba smejeme, prečo nie? A hlavne, keď sa pokútnym a podvodným lacným politickým spôsobom pokúšate zneužiť také vážne témy, ako je Kosovo, tak práve preto sa budem starať a nielen ja. Osem rokov ste, áno, osem rokov ste to tu robili a dopracovali ste to tam, kam to došlo. To znamená, že ste dospeli do fázy, kedy po vnútroštátnych opatreniach, ktoré ste robili, dnes neviete pokračovať ďalej a hľadáte témy v zahraničí na to, aby ste ich zneužili, aby ste tie osudy tých ľudí na Balkáne zneužili len pre jeden tuctový obyčajný súboj v opozícii. Problém bol v tom, že vy ste sa snažili zvýšiť rýchlosť, zvýšiť rýchlosť v tom, že vláda musí zasadnúť, bleskovo prijať rozhodnutie, vyhlásiť ho, aby SDKÚ bolo spokojné. No, ale ono to tak asi nebude celkom fungovať a nielen dnes, pretože to ste robili tak osem rokov, hej, ale teraz to asi tak celkom nebude. To znamená, že vláda, inými slovami postupuje tak, ako sa na jednu solídnu serióznu vládu patrí. Úzko intenzívne komunikuje so svojou diplomaciou, získava, permanentne získava aktuálne informácie o vývoji v teréne na západnom Balkáne, vyhodnocuje ich v úzkej súčinnosti, pripravuje si postoje veľmi zodpovedne, vôbec nepotrebuje bežať niekam ako vy, jednoducho pristupuje k tomu inak, serióznejšie ako vy. No, sa mi páči, že ma počúvate, to sa mi páči. Ďakujem. Takže pokračujem ďalej. Vtip je ale v tom, že vy ste sa pustili tak rýchlo na ten svoj orientačný beh do zahraničia, do toho spletitého prostredia medzinárodných vzťahov, že ste tam trošku poblúdili. Zistili ste, zistili ste, ale áno, zistili ste, že je to komplikovanejšie a vy viete veľmi dobre, o čom hovorím, tak ste začali revidovať svoje názory, len zase veľmi, veľmi, veľmi pomaly ich revidujete. Tak aby ste stihli prísť dokonca a vrátiť sa zase tam, odkiaľ ste prišli. Viete, nestačia len tretry, niekedy naozaj nestačia len tretry na tú rýchlosť. Takže si vás dovolím poprosiť, vážení kolegovia, aby ste už ďalej nezneužívali tému Kosovo, aby ste (hlasy v sále), aby ste prestali zneužívať tému Kosovo, aby ste mali úctu a rešpektovali slovenskú diplomaciu, ktorá si robí svoju prácu, aby ste jej neobmedzovali výkon povolania a výkon služby, bude to tak dobre. A preto sa vrátim, preto sa vrátim na začiatok k tomu úvodnému slovu, ktorým som začal. Napriek tým prejavom, z ktorých cítiť modrého boľševika, napriek tomu, že ste nás vyzvali, napriek tomu, že ste nás vyzvali, aby sme dávali pozor na jazyk, napriek tomu osobne sa pripájam k tomu, aby táto pôda zostala otvorenou, slobodnou pôdou, kde budú môcť hovoriť všetci. Chcem, aby bola táto pôda slobodnou pôdou, aby mohli všetci hovoriť to, čo chcú hovoriť, teda aj vy, aby ste mohli hovoriť to, čo máte na mysli napriek tomu, že sa nemusíme zhodovať vždy. Spolu s tou nervozitou sa k vám pripája aj nedisciplinovanosť, vážení kolegovia. Ja to ukončím už. Takže, prosím, hovorte, hovorte vždy, čo potrebujete, nech vidíme, nech vidíme, čo sa vo vás skrýva, či je ten boľševik ešte len malý, alebo už je veľký. Hovorte, nech vás všetci počujeme, vidíme, nech to nevieme len my tu vnútri v sále, ale nech to vedia všetci ostatní. Ďakujem.