R. Rafaj, poslanec: (2008-04-01):
Ja som si na úvod zúžil trojčlenku predmetu, o čom budeme rozhodovať, na školu, učiteľa a obsahovú stránku vyučovania a výchovy čiže, inak povedané, objekt, subjekt a predmet rokovania a, predpokladám, aj nášho spoločného záujmu. Poďme teda k tomu prejavu krízy učiteľskej profesie, s ktorou som začal, čiže k tomu béčku, k učiteľovi, ktorý by mal byť kľúčovým prvkom. Máme starnutie učiteľských zborov. Na Slovensku máme nad štyridsať rokov 56 % učiteľov, v OECD je to 60 %. Máme tiež prefeminizované školstvo. Má ho OECD 95 % na materských školách, Slovenská republika 99,9 %. Ale pozrime sa na prvý stupeň. Tam je rozdiel väčší oproti OECD minimálne o 13 %. Rovnaká situácia je aj na druhom stupni. Môžeme pripustiť aj nedostatok kvalifikovaných učiteľov, istú neatraktívnosť profesie a nezáujem o ňu, keď televízne noviny v médiách nám hlásia prevažne učitelia, a nie absolventi žurnalistiky, bohužiaľ. Som rád, že tento zákon vyrieši praktickú nemožnosť kariérneho rastu učiteľov, pretože toto je jedna alfa a omega z nástrojov, ako motivovať učiteľa, ktorý by mal byť kľúčovým prvkom. Musíme teda nastaviť vysoké nároky na profesiu. A to nebude možné bez podporných opatrení a všeobecného spoločenského ohodnotenia alebo aj, ak chcete, statusu učiteľa, pretože máme tu jednoznačné vnútorné znaky krízy, rezignáciu, bezmocnosť či vyhorenie, keďže máme extrémne pribúdanie nových poznatkov, prehustenie učiva, stresujúce tempo vyučovania, čo frustruje nielen tých, ktorí vedomosti odovzdávajú, ale aj prijímateľov alebo objekt teda, žiakov a študentov. Zákon rieši túto bezmocnosť či rezignáciu tak, aby vyhorené palivo na škole neskončilo ako jadrový odpad niekde v betónových krytoch. Môžeme hovoriť aj o prežívaní krízy autority či jej ohrozovania, keďže objektívne tu máme aj negatívne javy v školstve, o ktorých budem hovoriť neskôr. Jednoznačne musíme riešiť, ako som naznačil prestíž profesie učiteľa, ale to nie je len na rozdiel od kolegov, ktorí, predpokladám, som ich pozorne počúval, argumentovali a zrejme aj budú argumentovať len tým hmotno-materiálnym ocenením. Ja hovorím o statusovom postavení a k tomu je ciest nepochybne veľa. A ja som ich našiel aj v tomto zákone. Potom tu máme školu. Otázka prvá je, načo, na aké výzvy, na aké situácie a na aké podmienky má pripravovať škola. To je kľúčové, aby sme to pochopili. Odpoveď moja je, že škola má pripraviť žiaka na život, ale, zdôrazním, nielen na trhové podmienky a už vôbec nie len pre mobilitu európskeho trhu, pretože Slovensko by malo zostať primárne a zostane primárne aspoň pre väčšinu absolventov škôl. Zákon je teda len prostriedkom na zmeny v chápaní vzdelávania. Právo na kvalitnú výučbu znamená, že škola sa musí stať priestorom samostatnosti, tvorivosti moderných metód výchovy a vzdelávania. Jednoducho zákon musí byť preto reformný, aby do každej oblasti sústavy vpustil čerstvý vzduch a, ja to poviem otvorene, prievan. Fungujúci vzdelávací systém totiž zohráva významnú úlohu v procese sociálnej zmeny. Umožňuje totiž nadstavbovú ekonomickú a sociálnu mobilitu. Zákon nastavuje podľa mňa vzdelávací systém tak, aby bol pružný do takej miery, aby dokázal flexibilne reagovať na jednej strane na potreby trhu a spoločnosti. Preto nemôžeme totiž hovoriť o ustálenom systéme, po ktorom niektorí kolegovia volali, pretože on musí zostať prirodzene otvorený a prirodzene flexibilný. A preto môžeme hovoriť maximálne o strednodobej stabilizácii s trvalým aktuálnym prehodnocovaním a obohacovaním systému a obsahovej stránky vyučovania, pretože inak by sme si zabetónovali prístup pre nové ďalšie tvorivé či aktuálne spoločenské, ale aj informačné a hodnotové výzvy. Za systémovo dôležitý považujem prístup tvorcov zákona uvedomujúcich si, že práve základné školstvo je vstupnou bránou do vzdelávacej sústavy, teda akýsi prirodzený akcent na základné školy. Tam môže platiť to, čo u poľnohospodárov, ako dobre a aktuálne včas zaseješ, tak aj zožneš. Predpokladom úspešnosti zavádzania reformy vzdelávacieho systému teda bude všeobecné akceptovanie jeho dôležitosti, v prvom  rade pochopenie nutnosti zmien, pretože v kontexte s inými je naozaj už o päť minút dvanásť, ak už nebije dvanásta hodina. Veď uvedomme si, že Ruská federácia naštartovala takúto zásadnú reformu už v roku 2004 a medzinárodná porovnávacia štúdia OECD/PISA 2003 testujúca žiakov do veku pätnásť rokov v oblasti už tu spomínanej matematicko-prírodovednej a čitateľnej gramotnosti, riešení problémov odhalila, že našim žiakom spôsobujú ťažkosti najmä úlohy, ktoré súvisia s čítaním, získavaním a interpretáciou informácií, dokonca v podobe grafov a tabuliek. Nie je to podľa môjho názoru nejaká vážna tragédia, je to len nový uhol pohľadu, pretože všetci vieme, že nie každý, kto mal jednotky na škole, je dnes aj úspešným biznismenom alebo podnikateľom či multimilionárom. Na to kľudne stačili aj štvorky. Takže je to aj o niečom, ale o podstatnom, preto je jedným z cieľov reformy, ktorú nám predkladá pán minister Mikolaj učiť sa nielen menej, ale podľa môjho názoru aj inak. Je to tam jednoznačne rôznymi formami, metódami a prístupmi zakomponované. Preto nemôžem súhlasiť s názorom pani poslankyne Rosovej, ktorá niekde uviedla, že ak sa budú deti učiť menej, znamená to aj menej vedieť. Je to len jednoduchý mechanický prevod, ktorý naozaj má mnoho premenných, napr. stupeň koncentrácie. Dobrý žiak alebo sústredený koncentrovaný žiak sa za päť minút naučí viac ako nepozorný za tri hodiny. Ďalší prístup, ktorý vidím pri reformných zmenách, je systémový. Preto je tento zákon aj tak rozsiahly, bolo namietané na akýsi predimenzovaný rozsah. Každá reforma totiž zvyčajne tvrdo zasiahne do celého systému. A preto musí vychádzať z analýz systému, aby sa neskôr dali jasne definovať problémové prvky. A tento zákon, vidieť, ich poznal. A preto ich aj rieši. Musíme si priznať, že na Slovensku od roku 1990, kde sa vystriedalo, myslím, trinásť ministrov školstva, sa uskutočnilo síce veľa zmien, ale je otázne, či boli aj hĺbkovo systémové alebo reformné. V každom prípade si splnili svoju historickú úlohu. A dnes riešime podstatnú zásadnú zmenu v prístupe, minimálne v tom, že je tu politická aj odborná odvaha predostrieť naozaj takto zásadne motivovaný alebo pripravený zákon, pretože je na druhej strane pravda, že aj iné politické garnitúry možno mali niečo podobné pripravené, ale pravdou rovnako je, že tu nebola takáto politická odvaha alebo minimálne zhoda. Verím teda, že výchova a vzdelávanie budú pracovať s istým predstihom, aby takto pripravení absolventi prichádzali do praxe s vedomosťami a zručnosťami, ktoré aktuálne naša spoločnosť potrebuje a aj potrebovať bude. Axiómou, ktorú zohľadňujeme, je, že sa nachádzame v 21. storočí, ktoré je poznačené množstvom globalizačných, informačných, technologických, kultúrotvorných  a spoločenských zmien, ktoré zasahujú prakticky celý svet. A celý svet rieši nové prístupy vo vzdelávaní a výchove či v obsahu vzdelávania. Na druhej strane si myslím, že si nemusíme sypať až tak popol na hlavu, pretože, našťastie, tu platí istá diverzifikácia prístupu, historických skúseností a istých potencialít v jednotlivých národoch a ich národných školských systémov, ktoré sa môžu a mali by sa komparatívne využiť. Napr. Nemecko po zverejnení výskumu v spomínanom teste PISA hovorilo nemeckom PISA šoku, a pritom Nemecko sa berie ako tradičná bašta vzdelávania, kde sa dosahujú relatívne dobré výsledky. Takže pokiaľ sa tu predovšetkým operovalo tým testom, keď som začal, tým, že v akom stave sme, práve metodikou PISA, na druhej strane by sme nemali nespomenúť iný medzinárodný výskum PIRLS, kde dosiahlo slovenské školstvo o niečo lepšie výsledky. Ale to nie je o tom, či sme lepší, horší, to je o tom, aby sme si uvedomili tú rôznorodosť uhlov pohľadu a využiteľnosti znalostí jednotlivými národnými systémami alebo individualitami. Keďže sme členským štátom Európskej únie, nemôžeme nehovoriť ani o tomto prostredí. A vieme, že v rámci Európskej únie nejestvuje jednotná vzdelávacia sústava či model, ako by mala vyzerať, ale jestvuje viacero spoločných odporúčaní, ako školské sústavy orientovať a ktoré priority preferovať. Slovensko spolu s Francúzskom či Nemeckom, to som už spomenul niekde vo faktickej poznámke, napr. sleduje decentralizačné zmeny, ale sú tu tiež spomenuté opačné trendy, predovšetkým ako reakcia na negatívne skúsenosti, v Anglicku, Belgicku, Holandsku a v niektorých severských štátoch. Takže toto z môjho pohľadu nie je až tak dôležité, pretože ja si myslím, že koncepcia tohto zákona išla v tomto segmente tou zlatou strednou cestou. Čiže sme sa vyvarovali tých možno aj politických, možno odborných extrémov či centralistických alebo decentralizovaných. Čiže ak si zoberieme požiadavky či očakávania Európskej únie pre rozvoj školstva s formulovanými zásadami, napr. akcentom na rovnaký prístup k vzdelaniu či zvyšovanie pružnosti a prestupnosti medzi jednotlivými prvkami systému, zvyšovanie kvality vzdelávania, objektivizácie, meraní, podporu čo najširších vrstiev spoločnosti na dosahovanie čo najvyššieho vzdelania, prepojenie škôl a trhu práce, spojenie vzdelania s praxou a so životom či rozvoj celoživotného vzdelávania, môžeme urobiť akýsi sumár, že spoločnosť potrebuje aj naše kvalitný vzdelávací systém ako predpoklad riešenia nových výziev. To, čo som povedal na konci, to je z môjho pohľadu to kľúčové. Začal som vstupnou bránou základnej školy ako dobrého základu nepostaveného na piesku danej reformy a prístupu. A cez takýto akýsi oblúk očakávaní sa dostávame k projektovaniu celoživotného vzdelávania, ktoré tento zákon predpokladá a aj kreuje, pretože je zrejmé, že s istou redukciou učiva bude čoraz väčší tlak, prirodzene, kladený na celoživotné vzdelávanie. To sú, samozrejme, už efekty dlhodobého charakteru, ale pokiaľ naša spoločnosť dnes si nezadefinuje tieto hodnotové a východzie priority, tak možno o desať rokov už môže byť naozaj hlboko a ďaleko po dvanástej hodine. Pokiaľ by sme chceli preberať do bodky to, čo je niekde odporúčané, myslím, že to by tiež nebol správny prístup, pretože napr. OECD, ako som sa dočítal, nás upozorňuje na predčasnú selekciu žiakov. Naše školstvo má istú, myslím, komparatívnu výhodu v tom, že kládli sme dôraz na školy alebo na aspoň triedy s excelentne nadanými žiakmi. Bohužiaľ, tento nivelizačný prístup z európskeho prostredia či z OECD sa pri takomto ráznom a včasnom delení prirodzenej rôznej rýchlosti chápania vzdelávania či schopností akosi obáva, a preto oceňujem, že v návrhu tohto zákona sa ďalej počíta s využitím takejto našej komparatívnej výhody, ale aj skúsenosti. Čo sa týka obsahu vzdelávania, je prirodzené, že musíme formulovať ciele jednotlivých stupňov a druhov škôl a k tomu vytvoriť adekvátny obsah. A jednou z ciest je aj cesta vybraných integrovaných predmetov s jasným vymedzením kľúčového učiva. Čiže aj tu je jasný príklad toho, že nejde sa podľa nejakého presného receptu. Tá kuchárska kniha, o ktorej hovoril pán minister, myslím, má veľmi veľa receptov pre jednotlivé typy škôl. Takže určite sa nebude variť jedna znalostná polievka na všetkých typoch škôl, navyše ak systém umožňuje takúto rôznorodosť. Na druhej strane to, samozrejme, musí byť aj istý spoločný prienik. A práve to je to centralizačné minimum, ak by som to tak nazval, pri učebniciach či iných záležitostiach, v ktorých štát nesie prirodzenú zodpovednosť. To sú napr. spomínané štátne programy ako akési znalostné minimum. Zastávam a podporujem taktiež jednoznačné stanovisko a riešenie školskej inšpekcie. Ba bol by som, otvorene povedané, aj za zváženie zvýšenia jej kompetencií, a to od poradensko-metodických až po dôslednú kontrolnú činnosť, ostatne tak ako je to napr. v Spojených štátoch. Tam inšpekcia má právo vyradiť z obehu, ak to môžem povedať, odpusťte mi za výraz, nielen žiaka, učiteľa, riaditeľa, ale aj celú školu. K takémuto ráznemu a radikálnemu riešeniu zatiaľ na Slovensku nedochádza, ale spoliehame sa na akúsi prirodzenú rivalitu a utriedenie v rámci konkurencie v boji o žiaka a študenta, čím vlastne niektoré typy škôl budú v budúcnosti, bohužiaľ, pri tej nízke natalite a slabších ročníkoch, prirodzene, využívať túto výhodu či nevýhodu podľa toho, ako si to zoberieme, pretože so žiakom idú aj peniaze. A pravdepodobne pôjdu aj so zlým a problémovým žiakom. Ale to už sú otázky, ktoré môžeme riešiť v druhom čítaní. Toto prvé čítanie je, samozrejme, o istých víziách a prístupoch a filozofii, preto sa vrátim späť k takémuto hodnoteniu tohto zákona. Možno aj preto, čo som povedal, experti poväčšine, aspoň podľa toho, ako som si urobil aký taký prehľad z OECD, zaoberajúca sa vzdelávaním, nie náhodou sú zástancami školských inšpekcií. Tu kolega Szigeti namietal vo svojom vystúpení, že inšpektor by mal ovládať aj jazyk menšiny, teraz nebudem hovoriť, o ktorú menšinu ide, ale mám pocit, že je to na rozhraní aj ústavnosti, pretože čl. 34 ods. 3 ústavy hovorí, že práva národnostných menšín a ich využívanie by nemali viesť na úkor práv majority alebo povinnosti či znalosti ovládať štátny jazyk. To je len ale taká menšia vsuvka k aktuálnemu dianiu. Pokiaľ som hovoril o celoživotnom vzdelávaní, akomsi premostení oblúka toho, čo dnes začíname, a toho, čo niekde v blízkej budúcnosti sa bude kreovať s cieľom celoživotného vzdelávania, tak treba si povedať, že v súčasnosti je to len 5 % dospelých na Slovensku a do roku 2010 by to podľa odhadov tých realistických mohlo byť 12,5 %. A to je opäť stav, ktorý vyplýva z návrhu Stratégie celoživotného vzdelávania a celoživotného poradenstva, čo vyšlo z Ministerstva školstva Slovenskej republiky. Keďže vystupujem v mene poslaneckého klubu SNS, tak nemôžem nespomenúť, že mottom VI. bodu nášho volebného programu s témou školstvo a veda bolo: „Bez vedy a vzdelávania nieto národu zachovania.“ Myslím, že by sme mali mať toto motto stále na mysli bez ohľadu na to, aké stranícke tričká nosíme, a pri hodnotení či zatracovaní ministra alebo jeho rezortu, pretože myslím, že v tomto štádiu a po dvojročnej príprave, myslím, 2 000 pripomienkach, stovkách listov, odborných konferenciách, ročnej odbornej samostatnej špeciálnej príprave si to v tomto štádiu pán minister nezaslúži, pričom sme otvorení, samozrejme, vecne argumentovať a cizelovať danú problematiku. Je to aj v kontexte toho, čo som naznačil, že už 18 rokov sa tu diskutuje o školskej reforme, ale, bohužiaľ, ako som to povedal, tá politická odvaha tu zatiaľ nebola. Čiže bolo to len také napínanie straníckych alebo názorových svalov, ale ku konkrétnemu aktu nikdy nedošlo. No a keďže Slovensko je malý štát, tak si myslím, že je rozumné naozaj voliť stratégiu Dávida, a nie Goliáša. Čiže, inak povedané, progres a ciele sa majú alebo môžu a dajú dosahovať aj bez extenzívnych vstupov, pretože múdrosť káže najskôr urobiť štrukturálne a obsahové zmeny. A ukážkou kvalitatívneho generovania vnútorných zdrojov je aj podľa predloženého návrhu ten kľúčový prvok podľa mňa, ktorý som zdôraznil a ktorý opäť zdôrazňujem. A to je učiteľ. Podľa novej koncepcie práve na ňom bude naozaj kľúčovo záležať, ako budeme postupovať ďalej v oblasti vzdelávania, ale aj ako on a učiteľský stav bude postupovať v kariérnom raste, napr. aj podľa návrhu zákona o pedagogickom pracovníkovi. Predpokladá sa, že školy fungujúce v rovnakom konkurenčnom prostredí budú mať prirodzený záujem, aby ich učitelia dosiahli čo najvyššiu kvalifikáciu, a to opäť ako predpoklad z konkurencieschopných alebo predpokladových parametrov pre to, čo je kľúčové v reforme. A to je žiak a študent. Cieľom reformy podľa tohto zákona je teda vychovať človeka nielen múdreho, zdravého, ale aj dobrého a zlepšiť kvalitatívne aj kvantitatívne ukazovatele v tejto oblasti. Je pravda, že sa budú súčasné generácie učiť menej, ako sme sa učili my, ale povedzme si, čo sme sa my všetko museli učiť napr. na občianskej výchove. Alebo dokonca si spomínam ešte na brannú výchovu. Tú myslím, že už dnes ani nepoznajú. No ale dnes to bude alebo po schválení zákona a ďalších súvisiacich noriem podstatného učiva. A všetci súčasne vieme, že sa musia meniť aj sa menia metódy a spôsoby výučby, pretože pamäť a memorovanie je síce nevyhnutné, kto nepozná svoju minulosť, tak ju musí opakovať, ako to bolo povedané, ale aj tento prístup má isté hranice. A pravdepodobne sa už na Slovensku rovnako vyčerpal. A nastavené ciele reformy riešia problém, čo je základná informácia pred redukciou učiva, ktoré nerozvíja ani myslenie žiaka a nie je použiteľné ani v praxi. To sú tie metodiky, v ktorých dosahujeme o niečo slabšie výsledky, ako som to už spomínal v úvode. Forma a obsah pri tomto sledovaní cieľa sú v komparatívnom vzťahu podľa mňa. Práve tým, že bude menej nefunkčného učiva, vytvorí sa priestor pre používanie modernejších metód výchovného vzdelávania. Jednoducho bude tu vytvorený či už metodický alebo prirodzený tlak na takéto kvalitatívne zmeny. Oceňujem, pretože pán minister našiel dostatok takejto primeranej odvahy na rezy v tej korune nášho rozkošateného stromu slovenského školstva, aby sa k žiakom, podobne ako k listom na strome, dostalo to najpodstatnejšie. A to je viacej svetla. Čiže už som sa aj vyjadril metaforicky, je to zákon o presvetlení bujnej koruny školského systému. Preto znova ocením zásady nového zákona o výchove a vzdelávaní, podľa ktorých sa kreoval aj obsah a ciele zákona, ktorý obsahuje štruktúru školského systému, jeho reformy a vecné riešenie vzdelávania a ktorý, ako to všetci vieme, nahradil už dožívajúci školský zákon z roku 1984. Opäť sa vrátim k učiteľovi a to s vytvorením väčšieho priestoru pre učiteľa, keďže až 86 % našich učiteľov žiada redukciu tej učebnej látky, ktorá neprispieva k rozvoju poznania okrem tej memorovanej. Mimochodom, touto cestou dosiahneme, aby sa zvýšil aj prirodzený záujem žiakov, pretože darmo budeme mať kvalitné auto, keď nebudeme mať dobrého učiteľa a žiaka v autoškole, čím teda sa sleduje cieľ zvýšiť záujem žiakov, aby ich vôbec bavilo chodiť do školy. Veľmi málo sa tu hovorí o cieli, ktorými sú žiaci. Ja som to spomenul na začiatku, sú preťažení informáciami, povinnosťami, kladenými nárokmi, stresovými situáciami, s ktorými sa, prirodzene, musia vysporiadať, ale je to možno aj preto, lebo nie je až taký veľký záujem, pretože okrem spoločenského vplyvu jednej vedomostnej súťaže v podstate dnešné generácie nevidia nejaký veľký motivačný záujem osvojovať si vedomosti, keďže len v danej súťaži za peniaze ich môžu využiť. A je to je z dôvodu, ktorý som povedal. Je to nízky status učiteľa, keď dnes si do učiteľa môže dovoliť v podstate hocikto. Čiže k tejto postojovej zmene vedie cesta cez zdôraznenie výchovnej stránky vyučovania. Toto sú dve spojené nádoby, ktoré sa nedajú oddeliť. Oceňujem, že školský vzdelávací systém bude poskytovať možnosť voľby, voľby podľa nadania, zredukujem to na tú základnú dvojčlenku, buď pre prírodné vedy, alebo humanitné predmety. Darmo budeme volať po nejakom zvýšení hodín fyziky či matematiky pre toho, kto je evidentne predispozične nadaný pre humanitné smery, a opačne, darmo budeme niekoho nútiť učiť sa štátny jazyk, cudzí jazyk alebo iné oblasti humanitného vzdelávania, keď, ľudovo povedané, jednoducho na to nemá bunky. Čiže oceňujem, že konečne si žiaci a rodičia, aj školy budú môcť vybrať, na čo chcú klásť dôraz, a umožnia už pomerne v skoršom čase a veku, než sme mali my, ktorí tu dnes v tejto sále sedíme, možnosť využiť danosti, ktoré nám od Boha, prírody a talentu boli dané. Okrem obsahovej stránky a výstupového vzdelávacieho efektu absolventov škôl sme, vážení kolegovia, pri prerokúvaní tejto problematiky konfrontovaní aj s negatívnymi javmi v školstve, ako je rast násilia, šikanovanie, záškoláctvo, sekty, drogová scéna čiže prenos tých celospoločenských negatívnych javov na pôdu a do priestoru školy a mladej generácie. Čiže škola musí byť a, verím, aj zostane aj o morálnej a etickej sile a preferovaní tejto hodnoty v školskom systéme. Je známy prieskum, že až 50 % žiakov druhého stupňa základných škôl v Bratislave poobede nemá čo robiť, čo je zdrojom a možnosťami negatívneho správania pre užívanie drog, pre alkohol, fajčenie a podobne. Je zrejmé, že zainteresovaný kompetenčný reťazec v rámci výchovy by mal a bude sa viac venovať aj mimoškolskej výchove. Podľa nastavených parametrov základom bude práca riaditeľa školy a pedagógov, pretože dôležitou je ľudský a manažérsky prístup, teda analýza procesu vzdelávania a výchovy, čiže hospitácie, spoločné riešenie o výchove žiakov a súčasne diagnostikovanie rizikových problémových žiakov o tom, čo s nimi robiť a aké programy pre nich použiť a aký špeciálny režim im nastaviť. Preto je dôležité nastavovanie preventívnych programov proti násiliu. Štrukturálne sa posilňuje pozícia výchovného poradcu, školského psychológa a aj špeciálneho pedagóga, s čím, prirodzene, budú mať niektorí rodičia problémových detí či žiakov problém. Ale to už zasa na druhej strane nie je naším problémom ako problémom zákonodarcov. Za prínos reformného prístupu považujem fakt, že jedna zo základných obsahových a metodických zmien princípov tohto zákona je teda aj isté posilnenie disciplíny v školách a triedach, samozrejme, podľa môjho názoru citlivo. Už som hovoril, že zatiaľ o možnosti rušenia, povedzme, niektorých škôl sa v našom systéme na rozdiel od amerického systému neuvažuje. Na druhej strane máme viditeľné rezervy v konzervatívnom prístupe. A verím, že cesta už bola naznačená a že už prvé kroky sa urobia v tomto zákone, aby učiteľovi patril štatút verejného činiteľa ako statusového postavenia, aby spoločnosť vysielala jednoznačne signály, na kom nám záleží a kto legitímne v záujme legitímnosti strategického cieľa spoločnosti požíva úctu, teda úctu učiteľa v tomto systéme. Musím byť objektívny a oceniť, že už Milénium skonštatovalo, že učiteľ je kľúčovým človekom, na ktorom škola, v tomto prípade to môžeme aplikovať, aj reforma stojí alebo padá. Tento zákon podľa mňa trajektuje cesty ako prostriedky k východisku, ako zvýšiť spomínanú motiváciu učiteľa pre lepšiu prácu, a to štandardným spôsobom, vytváraním konkurenčného prostredia. To je ten rozdiel, čo som hovoril vo svojej faktickej poznámke, na rozdiel od toho fínskeho modelu, ktorý by sme mohli zjednodušiť do rovnice, „vsjo rovno“, všetci sú si rovní a nepoškvrnení. Ale paradoxne tam to funguje, lenže tam na tom pracujú 40 rokov a zrejme je to špeciálny prístup tohto severského národa. My sa vydávame cestou konkurenčného prostredia v rámci tohto systému, pretože je to naozaj jedno z východísk a ako reflektovanie toho, čo sa má zmeniť na základe natrajektovanej analýzy. Taktiež oceňujem zohľadnenie a zúročenie vlastných slovenských skúseností v oblasti vzdelávania, teda že veľmi citlivo a rozumne preberáme nové trendy, ale súčasne zachovávame aj vlastné empirické výhody nášho domáceho systému. Ako príklad môže poslúžiť fakt, že reforma sa dotýka aj špeciálneho školstva, resp. mimoriadne nadaných detí, hoci som už spomínal v tejto sále, že sú tu isté odporúčania, aby sme sa vybrali akýmsi priemerovým systémom, aby nám špeciálne deti príliš moc nevytŕčali a problémové deti zasa príliš veľa nepadali. Krútite hlavou, ale mám tie odporúčania z OECD aj z Európskej únie, pani poslankyňa. Ale budem rád, ak si to vykonzultujeme cez vašu faktickú poznámku. Je teda dobré, že zákon počíta aj s tým, že tu bude priestor pre špecifickú prípravu žiakov podľa ich záujmov či podľa rozhodnutí rodičov, podľa ponuky škôl, a teda aj, a to chcem zdôrazniť, športových aktivít. Na druhej strane som tu našiel aj istý modernistický prístup, keďže sa zohľadňuje integrácia predmetov a ich čiastočná redukcia, čo je civilizačná aj pragmatická výzva, ktorú v systéme obsahovej výchovy školstva musíme zohľadniť aj realizovať, pretože sa ukazuje, že v školskom vzdelávacom systéme v rámci základného a stredného školstva sa nemôže aplikovať z reedícií makroekonomický princíp trvalo udržateľného či dokonca neustále sa zväčšujúceho objemu učiva a informácií. Okrem školy by sa teda mali posilniť aj školské zariadenia a ich výchovná práca čiže centrá voľného času, kluby detí a mládeže, strediská záujmovej činnosti a podobne, keďže sa cez zákon do praxe premietne druhý princíp reformy. A to je posilnenie výchovnej zložky. Dámy a páni, som rád, že v § 29, pokiaľ sa nemýlim, sa medzi princípmi a hodnotami objavuje konečne aj vlastenectvo, keďže z histórie vieme, že mnohé národy zanikli len preto, že stratili svoju identitu. Takže okrem toho množstva európskych akcentov oceňujem od pána ministra a tvorcov zákona, že konečne po dlhých rokoch opäť, aj keď tak skromne a tichučko až v tom § 29, hoci ja by som očakával, že aj to bude aj v § 3, kde sú definované princípy, sa uvedie táto prirodzená hodnota, ktorá podľa môjho názoru na slovenské školy patrí. Zakončím to citátom Konfucia, dámy a páni: „Je lepšie zapáliť aspoň jednu sviečku, ako preklínať tmu.“ Ďakujem vám za vašu pozornosť.