D. Čaplovič, poslanec: (2005-05-19):
V súčasnosti s ohľadom na slobodu prijímania informácií čl. 10 Dohody o ochrane ľudských práv a základných slobôd v čl. 17 Listiny základných práv a slobôd však príjem rozhlasového alebo televízneho vysielania nie je možné viazať na súhlas štátnych orgánov alebo na princíp kódovanej služby. A tak napriek tomu, že koncesionársky poplatok je v súčasnosti naviazaný na prijímač, je vo všeobecnosti považovaný za osobitný príspevok na finančné zabezpečenie plnenia zákonom stanovených povinností a úloh verejnoprávnych vysielateľov, služby verejnosti v oblasti rozhlasového a televízneho vysielania. Opakujem, súčasný systém výberu koncesionárskych poplatkov je však nedostatočný už v dnešnej dobe a zrejme aj, pokiaľ máme skúsenosti, aj nevyhovujúci. Odporúčanie výboru ministrov Rady Európy č. 9610 o zabezpečení nezávislosti verejnoprávneho vysielania ustanovuje, že ak je financovanie verejnoprávnych vysielateľov založené na koncesionárskych poplatkov uplatňujú sa nasledovné princípy. Ja ich v stručnosti len zopakujem. Orgán, ktorý rozhoduje o financovaní, nesmie zasahovať do redakčnej nezávislosti a inštitucionálnej autonómie vysielateľa, výška poplatku musí vychádzať z oprávnených nákladov a zohľadnení trendov nápadovosti, systém musí zabezpečiť kontinuitu financovania a možnosť dlhodobého plánovania a napokon, po štvrté, ak sa poplatky rozdeľujú medzi viacerých verejnoprávnych vysielateľov, rozdelenie sa musí uskutočniť spôsobom, ktorým sa spravodlivo uspokoja potreby každého vysielateľa. Európsky systém rozhlasových a televíznych poplatkov je založený na princípe solidárnej platby. Navrhovaná úprava v tomto predkladanom zákone, poplatok bez väzby na vlastníctvo prijímača, ctené dámy, vážení páni, v plnom rozsahu akceptuje tento princíp solidárnosti, zároveň sa stáva spravodlivejším vo vzťahu k používateľom služby - divákom a poslucháčom. V návrhu sa vychádza z nezvýšenej sumy poplatku, ktorá by pri plánovanom a efektívnom výbere mala zabezpečiť primerane dostatočné množstvo zdrojov. Základný rozdiel oproti predchádzajúcej úprave je v definovaní platiteľa poplatku a účelu platby, ktorý bol doteraz sporný, respektíve otázny a to nielen v nadväznosti na slobodu vlastníctva, ale aj slobodu slova. Navrhovaná úprava prekvalifikovala poplatok za vlastníctvo prijímača na poplatok za služby verejnosti poskytované Slovenským rozhlasom a Slovenskou televíziou. Prístup k týmto službám je v podstate na celom území Slovenskej republiky a je povinnosťou - to podčiarkujem -, je povinnosťou verejnoprávnych vysielateľov rozložiť programovú skladbu tak, aby prístup k jednotlivým druhom programov bol zabezpečený na celom, opakujem ešte raz, na celom území Slovenskej republiky. Argument, že je nezmyselné platiť za službu, ktorú nevyužívame, je v kontexte platby koncesionárskeho poplatku za vlastníctvo prijímača nevecný a to najmä z dôvodu, že samotné vlastníctvo prijímača, rozhlasového prijímača alebo televízneho prijímača, neznamená využívanie služby, ktorá sa z koncesionárskych poplatkov financuje. Navyše v súčasnosti už televízny prijímač alebo rozhlasový prijímač naozaj nie je jediným technickým prostriedkom, ktorý umožňuje prijímať rozhlasové a televízne vysielanie. Navrhovaná úprava tak pokračuje v konštrukcii možnosti použitia služby verejnoprávneho vysielateľa, ktorá rezonuje aj v platnej úprave. Princíp solidarity, ten podčiarkujem tiež, v sebe absorbuje previazanosť platby na priame využívanie konkrétnej služby, čo by bolo v rozpore nielen s odporúčaním Rady Európy, ale aj s Dohodou o ochrane ľudských práv a základných slobôd, listinou základných práv a slobôd a tým aj Ústavou Slovenskej republiky. Snahou navrhovanej úpravy je, aby skutočne ten princíp solidarity, bez ktorého sa nedá financovať verejnoprávne vysielanie prostredníctvom verejných platieb, bol čo najspravodlivejšie rozdelený v spoločnosti. Pri konštrukcii systému sme preto, hovorím za skupinu predkladateľov poslancov, zohľadnili štatistické ukazovatele o reálnom prístupe k službe verejnoprávnych vysielateľov, z ktorých vyplynulo, že takmer 100 %, podčiarkujem, 100 % domácností vlastní televízny prijímač a všetky domácnosti vlastnia rozhlasový prijímač. Je teda neodôvodnené a neefektívne skúmať, či nejaká osoba v domácnosti má, alebo nemá vo vlastníctve tento prijímač. Je to aj, podľa mňa, cez tých inšpektorov vstup do súkromia občana a je to veľmi ťažké a i keď v zahraničí to niekde funguje. Považujem to za porušenie súkromia každého občana aj v našej republike. Po druhé, skutočnosť, že technický pokrok v oblasti diapazónu prijímačov vysielania už zďaleka nie je viazaný iba na televízny prijímač alebo rozhlasový prijímač, napríklad prostredníctvom telefónu a počítača, po tretie, reálny prístup ku službe verejnoprávnych vysielateľov, osobitné postavenie týchto inštitúcií v krízových situáciách štátu, kedy by bola služba týchto verejnoprávnych médií v oblasti informovanosti jediná a určená pre všetkých. To znamená pre všetkých občanov Slovenskej republiky. Po ďalšie, skutočnosť, že verejnoprávni vysielatelia prinášajú spoločnosti aj ďalšie benefity ako len primárne vysielanie programov, vzdelávanie, výchovu, podporu umenia a tak ďalej a tak ďalej. A napokon rozloženie finančného zaťaženia na spoločnosť v kontexte využitia služby aj právnickými osobami v súlade s princípom solidarity. Oproti platnej úprave sa vylúčili z povinnosti živnostníci a iné právnické osoby, ktoré nie sú založené za účelom dosahovania zisku. Tým sa vlastne vytvára takéto, by som povedal, ústretové gesto aj voči tejto skupine občanov našej republiky. Na základe uvedeného sa hľadal vhodný zjednocujúci prvok, ktorý by umožnil efektívny výber verejnej platby pri čo najlacnejšom riešení jeho nevyhnutnej administratívy akceptujúci princíp, znovu opakujem, solidarity, istého nastolenia poriadku v našej spoločnosti, ale zohľadňujúci pri tom spravodlivé prerozdelenie platby spoločnosti. Navrhovaná konštrukcia znamená výrazné zjednodušenie kontrolného systému platenia poplatkov a ich vymožiteľnosti súdnou cestou, pretože týmto nebude nutné zo strany Slovenského rozhlasu a Slovenskej televízie dokazovať vlastníctvo prijímačov. Práve tento problém rešpektujúci 21. čl. Ústavy Slovenskej republiky o nedotknuteľnosti obydlia, už som na neho upozornil, sa javil podľa súčasnej platnej úpravy zákona o koncesionárskych poplatkoch ako neriešiteľný. Odber elektrickej energie zabezpečuje dostatočnú identifikáciu domácností, navyše zohľadňujúc aj najnovšie tendencie aj v oblasti tých technológií, keďže v budúcnosti sa počíta s vysoko rýchlostným prenosom dát cez internet práve cez elektrické káble. Uvedené riešenie vzhľadom na vývoj tak možno budú nasledovať aj ďalšie krajiny Európskej únie, pričom pre EBU je táto konštrukcia prijateľná. Keď sa to predložilo tej medzinárodnej asociácii, medzinárodnej únii rozhlasového vysielania, je prijateľná a odporúčaným riešením problematiky koncesionárskych poplatkov. Právne oddelenie k tomu dalo pozitívne stanovisko. Z rozsahu platiteľov pri tejto konštrukcii tak vypadnú len tí požívatelia služby, ktorí neodoberajú elektrickú energiu, čo je určitým zohľadnením ich sociálneho statusu. Navrhovaná úprava úľavami zohľadňuje aj ďalšie sociálne znevýhodnené skupiny obyvateľov, dôchodcovia, poberateľ dávky v hmotnej núdzi, 50-percentná platba, zdravotne ťažko postihnutí ľudia oslobodení. Toto všetko je v tomto návrhu zákona. V návrhu je tiež vyriešený problém viacnásobného odberu elektrickej energie, napríklad chaty, vlastníctvo viacerých domov a bytov tak, že viacnásobný odberateľ bude platiť len jeden poplatok. Tento problém bol už technicky vyriešený a overený súčasným vyberateľom poplatkov Slovenskou poštou, akciovou spoločnosťou. Princíp solidárnej platby nie je najspravodlivejším systémom. Avšak je jediným, ktorý umožňuje participovať verejnosti na niečom, čo je vo verejnom záujme dôležité pre celú spoločnosť. Napríklad osoba, ktorá nikdy nebola chorá, platí odvody za zdravotnú starostlivosť o človeka, ktorý napríklad trpí obezitou z dôvodu zlej životosprávy. Konštrukcia platby za verejnoprávne vysielanie prostredníctvom osoby, ktorá je odberateľom elektrickej energie, je spravodlivejšia a znovu podčiarkujem, oproti konštrukcii platby za prijímač pri princípe solidarity, ktorý som uviedol. Poplatok nie je vhodné porovnávať s daňou a to najmä z dôvodu, že daň je všeobecná verejná platba na zabezpečenie úloh štátu. Koncesionársky poplatok, v úvodzovkách, je platba, ktorou verejnosť prispieva na zabezpečenie verejnoprávneho vysielania na princípe solidarity, zohľadnenia potrieb iných priamo verejnoprávnym vysielateľom. Je dôležité v závere môjho zdôvodnenia poznamenať, že ekonomická životaschopnosť koexistencie verejných a súkromných vysielateľov, ktorá garantuje diverzitu a mediálny pluralizmus, závisí na mechanizmoch, ktoré verejnoprávnym vysielateľom poskytujú spravodlivú kompenzáciu za plnenie ich verejnoprávnych záväzkov. Verejné financovanie, ktorého hlavným zdrojom sú poplatky od občanov, má za cieľ vyvážiť náklady a záväzky. To znamená spomínané služby vo verejnom záujme, ktoré vo svojom dôsledku vytvárajú potrebný sociálny prospech. Všetky súčasné systémy financovania verejnoprávneho vysielania v Európe sa vyznačujú na jednej strane silným a nevyhnutným prvkom verejného financovania a na strane druhej pluralitou zdrojov. Ako nedávno zopakovala Európska komisia vo svojom bielom dokumente o službách vo verejnom záujme, členské štáty sa môžu slobodne rozhodnúť pre systém, ktorý najlepšie vyhovuje ich vyvíjajúcim sa národným podmienkam, akceptujúc na jednej strane tradíciu a na druhej strane tú fúziu s modernitou a s moderným pohľadom do budúcnosti. Vo všetkých rozhodnutiach komisie tak verejné financovanie aj prostredníctvom koncesionárskych poplatkov bolo legitímne a v súlade s právami a slobodami jednotlivca ako aj v súlade so zásadami hospodárskej súťaže. A v závere mi dovoľte povedať také desatoro, čo vlastne tento nový návrh zákona prináša. Po prvé, nezvyšujú sa koncesionárske poplatky, to je veľmi dôležité. Po druhé, poctivých koncesionárov, tých, ktorí dodržiavali zákon, tých sa to nedotkne. Dotýka sa to tých, ktorí zákon o platení koncesionárskych poplatkov nedodržiavali, neplatili ich. Po tretie, návrh zákona systematicky a dlhodobo rieši financovanie verejno-právnych médií Slovenskej republiky. Po štvrté, vnáša, čo som spomínal, poriadok na jednej strane a transparentnosť do systému financovania. Po piate, je postavený na princípoch solidárnej platby tak ako napríklad nemocenské poistenie, tak ako napríklad ja ako nešofér prispievam na výstavbu diaľnic, líniových stavieb aj preto, že sa na nich vozím, ale nie svojím autom, ale prostredníctvom verejnej dopravy. Tak ako keď niekto nemá doma televízor, ide, ale to už sú veľké výnimky, ide navštíviť suseda a používa, samozrejme, toto verejnoprávne médium, povedzme, pri vysielaní zápasov z majstrovstiev sveta v hokeji, čiže využíva verejnú službu. Po šieste, spojením dvoch poplatkov, to je veľmi dôležité, do jedného, to znamená 100 korún za STV a 40 korún Slovenský, rozhlas teda 140 korún spoločne, sa šetrí pre obe verejnoprávne médiá okolo 100 miliónov korún, ktoré môžu použiť, pretože práve tá platba Slovenskej pošte osobitne bolo z každého tohto príspevku osobitne platená. V tomto prípade budú platiť len za jeden ako bonus. Po siedme, vytvára predpoklady na to, aby verejnoprávne médiá mohli fungovať nezávisle a bez priamych dotácií zo štátneho rozpočtu umožní plniť v plnom rozsahu verejne služby týchto médií tak, ako sú definované v spomínaných zákonoch. Po ôsme, zabezpečuje kontinuitný rozvoj národnostno-etnického a regionálneho vysielania, samozrejme, s perspektívou potreby a čo sa vyžaduje aj z titulu zákona - celorepublikového pokrytia. Po deviate, má podporu právneho oddelenia Európskej vysielacej únie, EBU, ktorú som už spomínal. Ten materiál mám k dispozícii. A po desiate, zachováva rovnaký, polovičný poplatok pre dôchodcov a občanov v hmotnej núdzi a tí, ktorí sú postihnutí zdravotne, sa im môže tento poplatok odpustiť. Toto je vlastne, myslím, že gro pre zdôvodnenie tohto návrhu zákona. A ešte by som chcel poukázať na to, že kým súčasne platný zákon pri výbere koncesionárskych poplatkov, teda to je tá 212/1995 Zb., dovoľovala pre Slovenský rozhlas výber okolo 584 mil. Sk, Slovenská televízia 1 427 000 000, spolu vyše 2 012 000 000 korún. Po tomto návrhu je, samozrejme, to je ideálny stav tých 100 %, tie, samozrejme, nikdy nedosiahneme, ale keby sme dosiahli pri tomto 60-percentnom terajšom výbere aspoň 80 - 85 až 90 % výber, tak je tu stav, že Slovenský rozhlas bude môcť pri tom prepočte - 70 % Slovenská televízia, Slovenský rozhlas 30 % - dostávať do svojho rozpočtu na verejnoprávne služby 1 217 000 000 Sk a Slovenská televízia 2 838 000 000 Sk. To je skutočne suma, ktorá výrazne pomôže obidvom verejnoprávnym médiám v Slovenskej republike zabezpečovať služby vo verejnom záujme a skutočne sa nebudú musieť každoročne trápiť, by som povedal, s mínusovým rozpočtom. Naopak, budú môcť dlhodobo rozhodovať o koncepcii verejnoprávnej služby Slovenskej republiky a slúžiť našim občanom. Verím pevne, vážené kolegyne, vážení kolegovia, že návrh zákona podporíte a posuniete do druhého čítania. Samozrejme, viem, že je tam veľa ešte boľavých miest, ktoré je možno spoločne s vami, s vašimi pripomienkami v druhom čítaní riešiť tak, aby tento zákon slúžil predovšetkým obidvom našim verejnoprávnym médiám, ale predovšetkým, nadovšetko občanom Slovenskej republiky. Ďakujem vám za pozornosť.