P. Paška, poslanec: (2004-05-20):
Druhý deň – a ukázalo to aj ukončenie rozpravy k zákonu o rozsahu zdravotnej starostlivosti – pán minister veľmi intenzívnym a emotívnym spôsobom obhajuje svoju reformu. A musím sa priznať, ak by človek hlbšie neanalyzoval a nepoznal či už pozadie, alebo mechanizmy vzniku tohto balíka zákonov, alebo ak by som nemal možnosť ako člen výboru pre zdravotníctvo prejsť rôznymi formami dialógu a konfrontácie s názormi pána ministra, možno by som aj uveril tej snahe o vytvorenie obrazu razantného reformátora a človeka, ktorý ide za svojím cieľom, ktorého nikto nechápe, ktorý naráža na obrovskú oponenciu populistov, demagógov zo strany opozície a ktorý, zdá sa, možno aj preto, že akosi pozabudol na zákonitosti parlamentnej a vládnej demokracie tým, že dva roky nebol schopný predstaviť svoju sľubovanú reformu, naráža už možno niekedy, a odznelo to aj v tejto diskusii, na minimálne oponentské názory aj od svojich kolegov z vládnej opozície. V tejto úpornej snahe sme svedkami rôznych postojov a nedá mi, aby som nereagoval na ten, ktorý ma nielen pobavil, ale aj čiastočne naozaj aj pobúril a to bol včerajší postoj pani kolegyne z ANO, ktorú chápem, že ako stranícky príslušná a poslušná má dokonca povinnosť podporovať svojho ministra. Napriek tomu by som jej chcel – žiaľ, tu nie je – odkázať, že sa hlboko mýlila a že, použijem to staré, „je to hluboké nedorozumění“, ak hovorí o tom, že nikto nebol ochotný s pánom ministrom a jeho reformným tímom diskutovať, že nikto nebol ochotný prísť s pomocnou rukou, že nikto nebol ochotný predkladať racionálne iné návrhy. Som presvedčený, že práve spôsob, aký zvolil pán minister pri tvorbe a pri presadzovaní svojej vízie, je tým hlavným dôvodom, prečo aj dnes, keď diskutujeme o podstate reformy, nielen médiá, ale aj tí, ktorí to pozornejšie vnímajú, konštatujú, že – a bol taký hadeline v novinách – minister Zajac narazil v Národnej rade na odpor voči reforme. Dôvod je naozaj jednoduchý. Nielen minister, ale aj reformný tím od samého začiatku absolútne vylúčil podiel stavovských organizácií, akademickej obce a možno niekedy aj občana-pacienta z procesu reformy. Minister Zajac jednoducho v spôsobe svojej komunikácie s prostredím, v ktorom sa pohybuje, zatiaľ s výnimkou týchto predstavení, ktoré tu predvádza pri obhajovaní svojich zákonov, nepresvedčil ani odbornú, ani pacientsku verejnosť o tom, že jeho snahy sú naozaj úprimné a že berie vážne to, čo stále hovorí – argumentujme vecne, prestaňme s politickými názormi. Nuž, som presvedčený, že nielen ja alebo kolegovia zo Smeru neraz, ale takisto aj kolegovia zo stavovských organizácií, prichádzali s veľmi racionálnymi námetmi, podnetmi. V momente, keď akýkoľvek názor obsahoval čo i len elementárnu mieru oponencie, narazil na obrovskú rezistenciu a okamžite bol z celého procesu vylúčený. Často tu zaznievalo v rozprave, ktorú sme otvorili včera, že je to jediná alternatíva, že systém, ak sa s ním niečo neurobí, nebude schopný ďalej fungovať, že nikto iný nepredložil žiadnu inú koncepciu, že neexistujú vízie, ktoré by systém dotiahli do efektivity, o ktorej hovoril aj v tom svojom poslednom vystúpení pán minister, keď hovoril o akýchsi ekonomizujúcich nástrojoch, o tej efektivite 61 halierov z každej koruny a tak ďalej. Som presvedčený, že to tak nie je. Smer, samozrejme, má veľmi jasnú víziu a jeho koncepcia je diametrálne odlišná. Hovorím to preto, že – a nakoniec to pán minister priznal pri jednom rozhovore, že to dokonca akceptuje – naše politické a ideové východisko je úplne iné. Preto aj to, čo nazýva vecnou diskusiou, je niekedy veľmi problematické. Pretože naozaj na rozdiel od jeho predstáv používania nástrojov, ktoré systém urobia efektívnym, kde hovorí o trhu, o princípoch, o obchodnom práve, o efektivite, sme presvedčení, že verejnoprávny systém nie je nezmyslom, ako ho nazýva pán minister, že – a tiež to tu už odznelo, myslím, že to použila pani kolegyňa Sabolová – systém napriek všetkým negatívnym prejavom v podstate funguje, že vykazuje primeranú kvalitu alebo porovnateľnú kvalitu so systémami okolitých krajín a že je tak trochu niekedy aj zázrak, že z tak mála peňazí sme schopní produkovať túto úroveň kvality. Azda najlepším dôkazom toho je, že či už slovenskí lekári, alebo strední odborní zdravotní pracovníci nemajú problém uplatniť sa či už v Európe, alebo niekde inde vo svete. Sme presvedčení, že nie je pravdou, čo v oponentúre nezabudne nikdy pán minister voči Smeru spomenúť, že sme akási tretia, štvrtá, piata cesta a že to nemáme jasné. Máme veľmi jasnú predstavu. Systém na Slovensku má od roku 1990, keď začal proces odštátňovania, veľmi jasné kontúry a som presvedčený, že práve dôsledné zadefinovanie jeho verejnoprávneho charakteru s primeraným objemom zdrojov a zadefinovaním jasných pravidiel hry je to najlepšie prostredie aj pre súkromných poskytovateľov, ktorí nakoniec v systéme existujú a ktorí aj v budúcnosti môžu zvyšovať jeho efektivitu. Teraz však dovoľte, aby som sa pokúsil prejsť aj k zákonu, ku ktorému sme otvorili rozpravu, aj keď nedá mi a nakoniec používali to aj všetci kolegovia predo mnou, ktorí vo vystúpeniach k zákonu použili ako určité východisko k analýze a postojom k celej reforme. Ako sme skonštatovali, po naozaj skoro nekonečnom čakaní sa dnes otvára rozprava o balíku reformných zákonov, na ktorý netrpezlivo čakala odborná verejnosť. Chcem však povedať, že nekonečná verbálna výmena názorov medzi ministrom a oponentmi má svoju prapodstatu v spôsobe, aký pán minister zvolil na prípravu a presadenie svojej vízie. Potemkinovské divadlo v podobe množstva popísaných papierov a návrhov zákonov, ktoré ako-tak alebo mierne pripomínali všeobecné znenia programového vyhlásenia vlády, schváleného v októbri 2002, a možno aj state z publikácie pána Zajaca a pána Pažitného, vyústilo do prekvapenia a s tým súvisiaceho rastúceho odporu nielen občanov, ale najmä odborníkov, po konečnom oboznámení sa s verziami zákonov schválenými Legislatívnou radou vlády a predložených do Národnej rady Slovenskej republiky. Dámy a páni, niet sa čomu čudovať. Ich znenie a, samozrejme, z toho vyplývajúce reálne dôsledky v prípade ich prijatia sú totiž úplne inde, ako ich všetci očakávali. Hovorím to preto, aby bolo jasné vyústenie alebo záver a návrh, ktorý dáme na koniec a ten bude spočívať v procedurálnom návrhu. V prípade zákona o poskytovateľoch zdravotnej starostlivosti, zdravotníckych pracovníkoch, stavovských organizáciách v zdravotníctve je to o to zarážajúcejšie, že tých, ktorých sa to predovšetkým týka, boli úplne z procesu tvorby vylúčení alebo v lepšom prípade stavali kulisu potemkinovsko-zajacovskej dediny nekonečným zasielaním pripomienok a pozmeňujúcich návrhov, ktoré aj tak nikdy nebral nikto vážne. Toto veľkolepé predstavenie vrcholilo, dámy a páni, 21. augusta 2003 záverečným pripomienkovým konaním na ministerstve zdravotníctva, ktoré údajne malo odstrániť rozpory a zapracovať pripomienky všetkých, ktorí to so zákonom mysleli vážne. Čo samozrejme – a nielen v tomto zákone, o ktorom hovoríme – navrhovateľ dôsledne zdôrazňuje, že bolo splnené, a to, že všetky pripomienky či už stavovských organizácií, odbornej verejnosti, pacientov, občanov boli zapracované, žiaľ, nie je pravda. Čo na tom, že zákon, ktorý dnes prerokúvame v prvom čítaní a bol takto predložený aj Legislatívnej rade vlády, teda vraj prešiel štandardným procesom, sa od pôvodného návrhu líši nielen názvom, ale najmä vnútorným členením, štruktúrou, rozsahom a aj absolútnou zmenou paragrafového znenia. Ak pre nič iné, dámy a páni, tak pre toto musí byť predmetom nového medzirezortného pripomienkového konania, nehovoriac už o tom, že účastníci konania nemajú ani šancu zistiť, či v tejto inej prepracovanej podobe boli zohľadnené ich pripomienky. V súvislosti s už spomenutým, ako aj s inými kontroverznými súvislosťami procesu tvorby a predkladania zákona, ale najmä v súvislosti s rezonujúcimi zásadnými pripomienkami, ide najmä o transformačné procesy štátnych poskytovateľov, sa javí ako veľmi reálna a opodstatnená domnienka, že v danom prípade nejde o náhodu, ale že ide o ideový zámer. Možno aj preto je práve v časti, ktorá hovorí o transformácii, zákon najprehľadnejší, má taxatívne vymedzujúci charakter, najmä popis primárnych fáz transformácie a podriadenie sa obchodnému právu. Inak však treba konštatovať, že zákon aj podľa názoru odborníkov je príliš obsiahly a zbytočne sa zaoberá problematikou stavovských organizácií, komorami, vzdelávaním pracovníkom atď., čím sa stáva nekoordinovaným a neusporiadaným súborom viacerých noriem, ktoré mohli mať separátny charakter. Mimochodom, dovoľte zastaviť sa pri problematike komôr, pretože aj pán minister, zrejme súc si vedomý toho, že je to veľmi citlivá časť zákona, to pri uvedení zákona spomenul. Som presvedčený, že ak tí, ktorí sme prešli už spomínaným dialógom a polemikou s pánom ministrom a vieme, aké formy a metódy sú pritom používané, veľmi jasne čítame práve v týchto častiach, kde je filozofia a aký je prístup a čo môže byť dôvodom obsahu tejto časti zákona. Je to doslova ukážka toho, ako sa u pána ministra zákony stavajú nástrojom, aby sa doslova vysporiadal so všetkými, kto si dovolil ich v procese prípravy reformy vysloviť svoj oponentský názor. Čo mňa prekvapuje a možno je tu, možno nie dnes, pretože snemovňa nie je taká plná, ako by si možno tieto zákony vzhľadom na svoju dôležitosť žiadali, sedíte viacerí, ktorí ste vo funkčnom období predchádzajúcej vlády schválili po tuším troch alebo štyroch rokoch vážnych debát zákon o komorách, príslušné zákony o lekárskom povolaní, o lekárnickom povolaní, bolo to naozaj slzavé údolie. Mal som možnosť vtedy to sledovať, samozrejme, z iného prostredia. Dnes zrazu po zhruba dvoch rokoch, pretože – a opravte ma, ak sa mýlim – ten zákon bol prijatý v máji 2002, dochádza k zásadnej zmene pohľadu na komory a to, za čo sa dlhé roky bojovalo a to je posilnenie samosprávneho princípu týchto orgánov, týchto komôr, je absolútne potlačené novým návrhom o postavení komôr. Som presvedčený, ako som spomenul, že je to tak trošku aj dôsledok vysporiadania si účtov s komorami, ktoré nikdy, aj keď nie úplne harmonicky, ale nemali problém zaujať postoj k navrhovanej reforme. Nedá mi nespomenúť v tejto súvislosti, keď hovoríme o metódach a spôsoboch tvorby legislatívy a celého toho pozadia, aj súvislosť, ktorá tak trošku korešponduje s predchádzajúcimi dňami. Mám na mysli rozhodnutie Ústavného súdu, ktoré na jednej strane síce návrh, ktorý sme podávali, kde sme rozporovali zavedenie poplatkov ako rozpor s článkom 40 ústavy, neprijalo, ale prijalo ďalšie dve veľmi vážne výhrady, ktoré sme Ústavnému súdu po schválení zákona č. 277 aj časti č. 273 podali, a to je oblasť výkonu vlastníckych práv a mám na mysli najmä majetkové sankcie voči zdravotným poisťovniam. Tí, ktorí boli vtedy vo výbore pre zdravotníctvo, vedia, že keď prišiel pán minister Zajac, samozrejme, v tých istých intenciách, ktoré používa aj dnes, s návrhom, že sa sankčná pokuta voči zdravotným poisťovniam od poskytovateľov zníži z 0,1 % na 0,01 % s odôvodnením, že treba chrániť verejné zdroje. A keď som sa pána ministra spýtal, s čím to korešponduje, pretože to nie je kompatibilné ani s obchodným právom, ani s dobrými mravmi, ktoré takisto rád používa, povedal mi, že s ničím. A povedal vetu, ktorú si budem stále pamätať, pretože zákony, ktoré dnes prerokúvame, to veľmi jasne charakterizujú, povedal: „Toto je zdravotníctvom, ja zaň zodpovedám, ja si urobím také zákony, ako ja potrebujem.“ Napriek, dovoľte, včerajšiemu alebo predvčerajšiemu verdiktu Ústavného súdu v súvislosti s poplatkami za služby, ktoré nepovažujem za šťastné, ale rešpektujem ho, chcem však aj na základe rozhodnutia toho istého súdu práve vo veci poplatku z omeškania, teda uznania, a takisto vyrovnania vysporiadania majetku, ktorý prechádzal na mestá a obce v súvislosti so zákonom č. 416, v tejto súvislosti povedať. Pán minister, som presvedčený, že Ústavný súd potvrdil, že aj vaše zákony buď budú vo svojej dikcii súčasťou slovenského právneho systému, alebo jednoducho nebudú, lebo som presvedčený, že nájdeme dosť kolegov, ktorí takýto spôsob tvorby legislatívy odmietnu. Ešte k tým komorám. Chcem zdôrazniť skúsenosť, ktorá takisto ma vedie a odôvodňuje to, čo som povedal. Prvá komora, ktorá vážne doplatila na svoju legitímnu snahu otvorene plniť svoje poslanie zo zákona, bola minulý rok Lekárnická komora. A nie je náhodou, že týmto zákonom osud postihne aj ostatné komory, ako hovorím, o ich postavení, o samosprávnosti. Čo na tom, že zrejme nebude možné dosť dobre zosúladiť nepovinné členstvo v komorách s povinnosťou registrácie, s procesom licenčného konania alebo dokonca sieťotvornosti v prípade menšieho počtu poskytovateľov, ako je minimálna sieť? Hlavne, že dostali po prstoch a budú subordinovaní. Ja sa priznám, a hovorím to úplne vážne, že sám som tak trošku v dileme o povinnom členstve alebo nepovinnom členstve a chápem niekedy dôvody, ktoré možno viedli aj k dikcii. Na druhej strane som však presvedčený, že ak by malo byť prijaté postavenie komôr v tejto podobe, musí zákon vyriešiť aj ich financovanie. Tam je totiž problém naozaj s výkonom a povinnosťami, ktoré im zákon definuje, a s nemožnosťou zvyšovať príjmy, to znamená mať dostatok finančných prostriedkov na výkon funkcií a realizáciu toho, čo im zákon stanovuje. Ak niečo ešte vypovedá, samozrejme, o týchto vnútorných motivačných procesoch a parametroch, ktoré používa pán minister, použijem opäť príklad, ktorý rezonoval nedávno, a to je otázka štrajku. Opäť skôr v súvislosti s už spomínanými legitímnymi snahami Lekárnickej komory sa objavil minulý rok návrh na otvorenie 140-ky veľmi rýchlym pozmeňujúcim návrhom, ktorý okrem už spomínanej problematiky komôr a postavenia lekárnika ako jeho slobodného povolania, samozrejme, v období, keď Lekárnická komora, lekárnici začali používať svoj jediný legitímny nástroj, a to štrajk, aby si vymohli svoje peniaze, sa pokúsil výrazným spôsobom oklieštiť toto základné sociálne právo zamedzením štrajku. Samozrejme, znenie pozmeňujúceho návrhu nebolo v súlade s Ústavou Slovenskej republiky a nakoniec sme ho zmietli zo stola. Zákon o poskytovateľoch však ukazuje, že sme ho nezmietli z hlavy pána ministra, pretože tí, ktorí ste to čítali, nájdete v zákone § 29, ktorý veľmi jednoduchým trojvetovým spôsobom rieši takéto závažné sociálne právo. Hovorí o tom, že vláda môže pri ohrození zdravia alebo bezprostrednom ohrození zdravia a života rozhodnúť o zastavení štrajku. Nuž, som presvedčený a súc si vedomý, že pán minister – a on sa tým netají – nerešpektuje článok 40 ústavy a mohol by rešpektovať aspoň niektoré iné články ústavy. Už v spomenutej debate sme hovorili o tom, že Ústava Slovenskej republiky veľmi jasne hovorí, kto a akým spôsobom a komu môže obmedziť právo na štrajk. Ak si naozaj navrhovatelia myslia, že toto je najpodstatnejšie, čo treba z pohľadu systému zdravotníctva riešiť, odporúčam, aby dodržiavali ústavný postup a aby toto bolo súčasťou ústavy. Pokiaľ mi je jasné, vláda môže rozhodnúť s výnimkou represívnych aparátov, ktoré majú zakázané štrajk, o obmedzení štrajku len vo výnimočných situáciách a ústava veľmi jasne hovorí, čo je výnimočná situácia a kedy vláda takto môže konať. Sám som zvedavý, ak prejde tento návrh § 29, aké stanovisko k tomu zaujme Ústavný súd. Už som spomínal niekoľkokrát, ďalšou takou absolútne výnimočnou špecialitou tvorby legislatívy pána ministra je rôzna prepletenosť a odkazovanie na neexistujúce právne normy alebo vykonávacie vyhlášky. Ponechajme stranou, že by to zrejme ani nemalo byť alebo že to nie je v súlade s rokovacím poriadkom a že by zákon, ktorý má alebo ktorý implicitne nesie zo sebou vykonávacie súvisiace normy, mal byť predložený súčasne s týmito normami. Tento zákon, samozrejme, nie je výnimkou. Jeden príklad za všetky. Problematika verejnej minimálnej siete poskytovateľov, citujem: „Minimálnu sieť podľa odseku 1 ustanoví všeobecný záväzný predpis, ktorý vydá Ministerstvo zdravotníctva Slovenskej republiky.“ Vôbec problematika minimálnej verejnej siete je veľmi citlivá a som presvedčený, že zákon ju dostatočne nerieši, ale dovolím si v niektorých vecných poznámkach k paragrafom sa k tomu ešte vrátiť. Ešte jedna poznámka k minimálnej sieti. Som presvedčený, že ak sa pri zostavovaní tejto siete bude dodržiavať definícia hovoriaca, že ide o usporiadanie najmenšieho možného počtu verejne dostupných poskytovateľov na príslušnom území v počte a zložení zabezpečujúcom efektívnu, dostupnú, plynulú, sústavnú, odbornú zdravotnú starostlivosť, nebude môcť takáto minimálna sieť zabezpečiť zákonom deklarovanú starostlivosť v jej plnom rozsahu. Nehovoriac o tom, že vlastne dnes neviem, akým spôsobom – a potvrdila to rozprava o zákone o rozsahu – bude pomer medzi objemom z verejných zdrojov a to, čo v danom spádovom území verejnej minimálnej siete bude ponechané na občana a na jeho doplatku. A ešte niekoľko poznámok už k spomínanej transformácii nemocníc na akciové spoločnosti. Spolu s transformáciou zdravotných poisťovní sú tieto dva procesy, povedal by som, neuralgickými bodmi Zajacovej reformy – zosúladenie a podriadenie procesov v rôznych úrovniach systému obchodnému právu a súvisiacim normám v oblasti daní a účtovníctva je podľa nás elementárnym predpokladom na uskutočnenie sofistikovaných procesov v reálnych finančných tokoch, ale aj zavŕšenia niektorých operácií, ktoré sú pripravované dlhodobo a v zdanlivo nesúvisiacich aktoch. Keď dovolíte, budem o týchto schémach, alebo pokúsim sa ich, dámy a páni, priblížiť vám ich pri svojej prezentácii nášho prístupu k zákonu o zdravotnom poistení a k zákonu o zdravotných poisťovniach a o Úrade pre dohľad. Čo by som však chcel ešte vo svojom vystúpení k zákonu o poskytovateľoch sa pokúsiť vám naznačiť, je snaha o akúsi analýzu stratégie, ktorá sprevádza rozpravu k týmto zákonom a, samozrejme, mechanizmus snahy o ich presadenie. Som osobne presvedčený a tie indície jednak z dikcie zákona, ale aj mechanizmov, o ktorých som hovoril, že navrhovateľ zvolil stratégiu, keď dve veľmi výrazné miesta oponentúry, a to, kde na jednej strane – a sú to výhrady, ktoré sa koncentrujú ako od opozície, tak od koalície – je tá prvá vážna výhrada v oblasti zmien vlastníckych vzťahov, zmeny alebo transformácie verejných zdrojov na súkromné zdroje a zmena charakteru systému a jeho podriadenie pod inú právnu jurisdikciu a na druhej strane to, čomu možno občan viac rozumie, a to je snaha o znižovanie rozsahu zdravotnej starostlivosti a tým snaha o zvýšenie kofinancovania alebo spoluúčasti pacienta, to je ten sociálny rozmer. Niekoľkokrát to už odznelo aj v oponentúre niektorých ctených kolegov z koalície a nakoniec v predchádzajúcom príhovore to naznačil aj samotný pán minister, pretože aj filozofia toho zákona o rozsahu je takto podľa mňa postavená, chcem vás požiadať, keďže považujem obidva tieto prístupy za veľmi dôležité, aby sme na úkor ústupkov v jednej oblasti, a teraz hovorím o tom, že otázka rozsahu tak, ako ju zákon definuje, by umožnila výraznejšie dospieť k politickým výsledkom tým, že by sme občanovi povedali, že dobre, nebudeš platiť, nebudeš viacej platiť, nebolo tou alternatívou proti snahám o zmenu systému a jeho verejnoprávneho charakteru na trh. Som presvedčený, že aj samotná dikcia zákonov veľmi jasne ukazuje, že táto stratégia, dámy a páni, tu je. Už som spomínal, že vo všetkých oblastiach, ktoré sú nevyhnutné na transformáciu vlastníckych vzťahov, na zmenu charakteru verejných zdrojov, je zákon veľmi explicitný, vyjadruje taxatívnym spôsobom, ako dôjde k procesom, aké bude mať dôsledky. Paradoxne v tej druhej oblasti, ktorá má výrazne sociálny dosah a ktorej občan veľmi dobre rozumie, je zákon o rozsahu, ktorý inde v štandardných európskych zdravotníckych systémoch, je jedno, či sa nazýva Liečebný poriadok alebo zoznam veľmi jasne špecifikovaný, je veľmi vágny a hovorí len o akomsi politickom inštrumentáriu, ktorý bude dávať akejkoľvek politickej reprezentácii možnosť narábať so svojím politickým programom v tejto oblasti aj cez inštitút spoplatňovania alebo nespoplatňovania. Chcem vás, dámy a páni, požiadať, aby – ak prejdú zákony do druhého čítania a bude snaha pozmeňujúcimi návrhmi zmeniť ich charakter – sme nezabúdali, že obidva tieto momenty sú veľmi výrazné, a aby sme na úkor ústupkov v sociálnej oblasti nedovolili zmenu charakteru celého systému tak, ako je definovaná zákonmi a ako si myslíme, že je aj primárne postavená zo strany navrhovateľov. Chcem povedať, že Európa naozaj nepozná takúto transformáciu, ale európske systémy naozaj poznajú absolútne precízne prepracované liečebné poriadky, rozsahy financovania a tak ďalej. Zákon vyvoláva, samozrejme, aj veľa vecných pohľadov a pripomienok, dovoľte naozaj niekoľko konštatovaní a otázok v niektorých paragrafoch: - Za problematické považujeme definíciu zdravotníckeho povolania v § 3. Toto ustanovenie sa odvoláva na v súčasnosti ešte neexistujúce právne normy a vôbec nie je jasné, kedy a či takéto právne normy budú vôbec prijaté a či budú prijaté presne v znení, ako je uvedené v návrhu. - V § 4 takisto nie je jasné postavenie poskytovateľa. - V § 5 a 6 už spomínaná verejná minimálna sieť poskytovateľov a verejná sieť poskytovateľov. - V § 8 personálne zabezpečenie a materiálno-technické vybavenie zariadení. Som presvedčený, že v prvom rade je potrebné vsunúť do dikcie návrhu a koncepcie zákona odborné zabezpečenie fungovania zdravotníckych zariadení. - No a v neposlednom rade je to problematika systému kvality. Hovorím o § 9. V žiadnom právnom predpise zatiaľ nie je jasne formulovaná definícia kvality a čo to vlastne kvalita je, požiadavky a kritériá na stanovenie kvality, dodnes nie je stanovená cena práce, výkonu a v tomto ustanovení je opäť odvolávka na neexistujúci právny predpis. Dámy a páni, chcel by som sa na záver dotknúť problematiky siete, pretože filozofia jej tvorby tiež ukazuje, ako sa zásadným spôsobom menil charakter a filozofia prístupu zo strany navrhovateľa. Ešte v roku 2003 sme v Národnej rade zvádzali obrovský boj pri tzv. jednoduchej a malej novele zákona č. 277 o zdravotnej starostlivosti o charakter siete a vtedy navrhovateľ reprezentoval striktne predstavu uzatvorenej siete. Dokonca v paragrafových zneniach zákona č. 277 začal jasne vymedzovať polohu zdravotnej poisťovne a zmluvný charakter vzťahov ako prvý a základný regulátor uzatvorenia siete s veľmi jasným a pochopiteľným odôvodnením, že systém nemá dostatok zdrojov na to, aby sieť narastala. Diametrálne odlišný je však návrh, ktorý prichádza dnes do Národnej rady a ktorý hovorí podľa mňa nie o elastickej, ale o otvorenej sieti a jednoducho hovorí, že každý poskytovateľ, ktorý splní podmienky zákona, dostane licenciu a uskutoční výkon zdravotnej starostlivosti, dostane úhradu zo zdravotnej poisťovne minimálne vo výške, ako by dostal zmluvný partner. Nuž, som presvedčený, dámy a páni, že ak je pravda, čo hovorí pán minister, že systém nemá dostatok zdrojov, a to je pravda, sme o tom presvedčení, ak je pravdou, že len v lôžkovej časti dnes minimálne 20 %, možno niekde aj viac v niektorých nemocniciach poisťovne neuhrádzajú z jednoduchých dôvodov, lebo na to nie sú zdroje, ale výkony objektívne existujú. Ak je pravda, že aj zo zmluvných alebo limitovaných výkonov kontrahovaných zo strany zdravotnej poisťovne zdravotná poisťovňa, a to sú údaje získané od manažmentov nemocníc, je zhruba od 5 až do 15 % krátených a nezaplatených opäť za výkony, ktoré objektívne existujú a sú realizované, som presvedčený, ak dôjde k takémuto otvoreniu siete, trh objektívne preukáže potrebu ďalších zdrojov. Pri dvadsiatich šiestich miliardách korún, ktoré dnes systém používa v tejto oblasti, ak sa bavíme len o 20 percentách, hovoríme o náraste potreby zdrojov v tejto tzv. elastickej sieti minimálne o 5 až 6 mld. korún. Preto sa domnievam, že otvorenie siete nie je najšťastnejšie a že tento prístup dokazuje, ako v období dvoch rokov navrhovateľ zmenil celkovú filozofiu. Dovoľte, kolegyne, kolegovia, aby som na záver aj v súvislostiach, o ktorých som hovoril, podal procedurálny návrh, kde v zmysle § 34 zákona č. 350 o rokovacom poriadku žiadam, aby bol vládny návrh zákona o poskytovateľoch zdravotnej starostlivosti, zdravotníckych pracovníkoch, stavovských organizáciách v zdravotníctve a o zmene a doplnení niektorých zákonov vrátený jeho navrhovateľovi na dopracovanie. Ďakujem pekne. (Potlesk.)