Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2014-12-09):
Ďakujem veľmi pekne, pani podpredsedníčka. Vážená pani podpredsedníčka, pán podpredseda, páni kolegovia predkladatelia, pani spravodajkyňa, kolegyne, kolegovia, hostia, myslím si, že tú genézu netreba opakovať, pán kolega Beblavý ju priblížil znovu pomerne presne, ale gentlemansky obišiel nejaké dohadovanie sa o príčinách, prečo sme sa vlastne dnes dostali do tejto situácie. Lebo dať predsa pred voľbami prísľub a potom robiť všetko pre to, aby som sa k tomuto prísľubu nedostal, aby som ho nesplnil, nie je čestné. Predstierať a vykazovať pracovnú činnosť a potom sa nepodpísať pod jej výsledky, nie je čestné. Prisľúbiť spoluprácu, riadiť dokonca prácu nejakej pracovnej skupiny, tvrdiť, že mám záujem na dohode naprieč celým politickým spektrom a potom jednostranne politicky rozhodnúť, nie je čestné. Brániť tomu, aby tak dôležitý ústavný zákon sa vôbec v tomto volebnom období nedostal, aj keby bol schválený, do platnosti, nie je čestné. A teda z nejakého dôvodu vedúcim predstaviteľom strany SMER, ktorá ako jediná blokuje prijatie tohto zákona, ústavného zákona, je nedostatok čestnosti, chýba im česť. Nevravím, že všetkým, nevravím, že tu neexistujú poslanci SMER-u, ktorí by za takýto zákon ruku nedvihli, aj keď obávam sa, že ich nie je mnoho, ale na pozíciách ľudí, ktorí majú rozhodovaciu právomoc, alebo takých, ktorí majú v rukách ľudí, ktorí majú rozhodovaciu právomoc, je buď strach, alebo tam chýba česť. Tá na rozdiel od mnohých, ono sa hovorí, že keď sa ti nechce pracovať, zvolaj míting, hlavne teda v korporátnej sfére, súkromnej. Na rozdiel od takéhoto prístupu, pracovná skupina, v ktorej sme s kolegom Beblavým, Kadúcom a Přidalom a ďalšími boli, myslím, že by bolo treba spomenúť aj pani Zmajkovičovú, ktorá sa svojho času zúčastňovala a ktorá bola potom nahradená pánom Brixim. V tejto pracovnej skupine to nebolo tak, že iba sa zídeme a budeme si hovoriť, čo by sme na budúce mali spraviť. Team pána kolegu Beblavého pripravil dôsledne materiál, o ktorom sa rozprávalo. Vždycky sme rozprávali k veci, vyjasňovali sme si vždy postoje k jednotlivým bodom tohto predloženého zákona a nakoniec sme sa po trištvrte roku dopracovali k prierezovej celopolitickej zhode. A tá otázka, ktorá je stále vo vzduchu už vyše ako rok, je, kto komu zavolal, alebo kto komu čo povedal, keď stále zákon neplatí. No keby sme boli chceli, tak už ho dávno máme, už rok by sme ho mali platný. Už dnes by bolo povinné jasne vyčísliť hodnotu nielen vlastneného, ale aj hodnotu používaného majetku. Už dnes by neexistoval priestor pre politicky motivované zastavovanie konaní v prípade porušenia tohto ústavného zákona. Už dnes by bol prehľad nielen o majetku samotných verejných funkcionárov v rozšírenom zozname, tak ako ho tento zákon predkladá, ale aj o majetku ich rodinných príslušníkov. To všetko už sme mohli mať. Už by neboli články o tom, kde by sa média iba domnievali, alebo by museli hádať, odkiaľ má ten a ten poslanec, alebo ten a ten minister, alebo ten a ten verejný funkcionár také a také auto, už by to muselo byť v jeho majetkovom priznaní a ak by to tam nebolo, už by neexistovala politická sila, ktorá by konanie proti nemu zastavila a v prípade, že by bolo zastavené na úrovni výboru, rozhodoval by o tom Ústavný súd. Napriek tomu stále toto všetko nemáme. Politická zodpovednosť je stále vyvodzovaná len na základe rozhodnutí jednotlivých aktérov, čo treba povedať, je svojím spôsobom kultiváciou politického prostredia, ale nie dostatočne. To, že bolo zastavené konanie voči bývalému predsedovi parlamentu, aj keď on sa teraz domáha toho, aby bolo obnovené, aby bolo, že on nemá čo skrývať, je práve symptómom tej choroby, ktorá začína pri neschválení tohto ústavného zákona. Treba povedať, že také veci, ako sme zažívali, napríklad ešte keď pán Slota bol v parlamente Slovenskej republiky, už dnes tak okaté nie sú. Nemáme tu ľudí lietajúcich na stíhačkách, nemáme tu ľudí šoférujúcich McLareny, nemáme tu ľudí bývajúcich v honosných vilách na chorvátskych ostrovoch, kde jednoducho nie je možné akýmkoľvek spôsobom sa dopátrať k tomu, kde na to ten človek zobral. To tu už nie je. Ale stále tu máme podivuhodné prepojenia a siete ľudí, zoskupenia, aby som neurazil, ľudí, ktorí napríklad cez schránkové firmy ždímajú slovenských pacientov, dodávajú predražené jedlá do slovenských nemocníc a práve v týchto dňoch vidíme, ako sa pomaličky tie uzlíky rozpletajú, že zrazu na príliš, príliš často na tých istých miestach vidíme tie isté mená, tie isté adresy, zrazu sa nám zlievajú toky financií, informácií a vplyvov na tie isté miesta a zrazu vidíme, že na Slovensku sa tá vulgárna forma využívania nedokázateľného majetku, posúva do pozície takého toho tichšieho, sofistikovanejšieho, bielogolierového vyciciavania štátu a verejných zdrojov. A v budúcnosti sa raz niekto musí, musí spraviť chybu. To nie je možné, aby sa to nestalo. Keď sa niekde hromadí majetok a pri ňom rastie ego, tak ono to raz musí streliť, niekde sa musí ukázať to auto, ten dom, tie hodinky. Čože? (Reakcia z pléna.) Áno. Takže, kde sa deje neprávosť a získavajú sa nečestne peniaze, tak tam sa to raz, dúfam, ukázať musí a my by sme mali mať nástroj, ktorý v tom prípade nekompromisne poslúži na to, aby bola voči takémuto verejnému činiteľovi vyvodená spravodlivosť. Ja by som sa veľmi rád dožil situácie na Slovensku, kedy ktokoľvek, kto nezákonným spôsobom získal nejaké peniaze, sa musel báť, aby ktokoľvek, kto sa priživil na štáte, na nejakej štátnej organizácii, kto vytuneloval nejaký eurofond, aby musel žiť v strachu, aby každý rok takýto človek musel špekulovať nad tým tlačivom, kurník, ako to tam napíšem, aby mi na to neprišli. Aby každý rok takýto človek musel sedieť nad tým tlačivom a hovoriť si, no tak dobre, toto som prepísal na ženu, toto mi ešte nejaký rok tam uschne, na tom účte, toto som tuto ukryl do nejakej nehnuteľnosti, ale jedného dňa sa to musí skolaudovať, aby bol proste v stálom strese. Nech ho to žere, nech to v ňom vrie, nech ho to rýpe. Nech nie je kľudný. Zlodeji nemajú prečo kľudne chodiť po tomto štáte. Nech sedí nad tým tlačivom a hovorí si, jaj dobre, napísal som to, je to možno na 99 % čisté, ale furt sa budem báť, že to niekde strelí. Aby bolo niekde zaznamenané, kľudne o päť rokov, o šesť rokov, o desať rokov, že klamal. Aby sa na to dalo prísť. V takom štáte, na takom Slovensku by som chcel žiť, lebo ja nie som idealista. Ako viem, že nikdy nebudem žiť v štáte, kde sa klamať nebude, hej, to ako, koniec koncov dokazujú štúdie, že čím skôr začne dieťa klamať, tým je vyššia jeho inteligencia, takže ako ono to, schopnosť klamať rastie so schopnosťou myslieť, ale to, tá morálna integrita, keď v tom dieťatku potom vyrastie, tak by mala byť určujúcim motívom jeho konania. A ja by som chcel žiť v takom štáte, ja by som chcel žiť v spoločnosti, v ktorej každý človek, ktorý klame, každý človek, ktorý kradne, každý človek, ktorý podvádza, sa musel začať báť, pretože bude cítiť nad sebou nejaký tlak. Nie deravé majetkové priznanie, nie majetkové priznanie, ktoré sa dá vykladať na sto rôznych spôsobov, nie majetkové priznanie, do ktorého jednoducho niektoré veci vôbec netreba písať a nie taký zákon, ktorý mi zabezpečí, že keď mám zopár kolegov vo výbore, tak sa mi nič nemôže stať. Nemôžeme určite žiť v spoločnosti, kde, aj ak je zákon porušený, tak mi stačí zobrať kolegov na kávu a povedať, chalani, prosím vás, nepustite to ďalej. Veď mi to nerobte, veď ja som sa sekol. Taký štát totiž nie je štátom pre každého, nie je štátom pre slabých, nie je štátom, v ktorom sú si občania rovní. Taký štát je štátom a nie elitárskym, je štátom pre vyvolených a taký štát nie je Slovenskom, na ktorom ja chcem, v ktorom by som ja chcel naďalej žiť. Ak sme dokázali urobiť naozaj veľké veci pre politickú kultúru na Slovensku, ak sme dokázali zrušiť trestnoprávnu imunitu, ak sme dokázali zrušiť priestupkovú imunitu, posuňme to ďalej. Nie som si istý, či v skrátenom legislatívnom konaní, ako hovoril pán kolega, aj keď, čo sa týka termínov, je to jediná cesta, ale už aj samotné schválenie tohto zákona, nech už si platí, kedy to bude, bude významným gestom a politickým signálom pre občanov tohto štátu, že máme vôľu vykonávať mandáty čestne, že máme vôľu aj kolegom vo verejných funkciách nastaviť pravidlá, aby svoje mandáty vykonávali čestne a že máme vôľu kultivovať naďalej politickú kultúru na Slovensku. Niekoľkokrát už sme nad týmto zákonom presne v tejto podobe v tejto sále sedeli. Niekoľkokrát sme o ňom rozprávali a niekoľkokrát to bolo hádzaním hrachu o stenu. Nie som naivný, že by sa na tom niečo zmenilo, ale chcem, aby to bolo povedané. Poslancom SMER-u vládne buď strach, alebo nedostatok česti, nedostatok čestnosti a cti. Ja som vedel, že tam niekde to slovíčko je, už po ňom pátram 15 minút, čo tu stojím. (Povedané so smiechom.) Nedostatok cti, lebo sľúbiť niečo a nesplniť to, je nečestné, lebo predstierať prácu a nepriznať sa k jej výsledkom, je nečestné a nepridať ruku k dielu, keď sa dá vec zlepšiť, je nečestné. A ja neviem, kto komu zavolal, kto k tomu čo povedal, neviem, kto je ten hlas v pozadí, ktorý sa rozprával, či už s pánom Paškom alebo s niekým iným, kto to rozhodnutie vydal, neviem. Ale nejaký hlas niekomu povedal, že tento zákon nesmie prejsť napriek tomu, že na ňom bola celospoločenská a celopolitická zhoda po trištvrte roku práce v pracovnej skupine, ktorá nad ním sedela. Neviem, kto to bol a neviem kto komu čo povedal, ale kým ten niekto nenájde odvahu sa postaviť za to, čo je v tomto zákone napísané, tak sa v tejto oblasti ďalej pohnúť nemôžeme. Ďakujem.