Beblavý, Miroslav, poslanec NR SR (2014-06-12):
Vážená pani predsedajúca, vážené kolegyne, vážení kolegovia, dovoľte, aby som uviedol tento návrh zákona, ktorým navrhujeme zaviesť minimálny dôchodkový príjem a jeho garanciu. Dovoľte mi na úvod povedať, že tento návrh je spoločným dielom trojice poslancov, okrem teda mojej osoby aj pán poslanca Procházku, aj pána poslanca Hrnčiara. Vzhľadom však na to, že ustanovenia rokovacieho poriadku hovoria, že o zákone, ktorého spoluautorom je poslanec, ktorý z akýchkoľvek dôvodov príde o mandát, sa ďalej nemôže rokovať, tak som pod týmto návrhom podpísaný len ja, vzhľadom na to, že moji kolegovia dali svoje verejné záväzky o tom, že svojho mandátu sa po tejto parlamentnej schôdzi vzdajú. Takže z tohto dôvodu je to môj zákon predložený jednou osobou a v skutočnosti je to dielo troch poslancov. Dovoľte mi teraz pristúpiť k samotnej vecnej podstate návrhu a k tomu, o čo tu ide. Jedna zo základných otázok, ktorú rieši každá civilizovaná spoločnosť, je, aké garancie, v slovenskom módnom politickom výraze by som to povedal, aké istoty poskytnúť ľudom, ktorí sú na tom biedne, ktorí sú v núdzi. Civilizované krajiny najmä Európy pristúpili už dávno k rozhodnutiu, že chcú každému svojmu občanovi garantovať určitú minimálnu úroveň príjmu, teda chcú mu garantovať, že nezostane doslova bez koruny alebo, ako by sme už dnes povedali, bez eura. Tento záväzok je napríklad u nás upravený aj v Ústave Slovenskej republiky a upravený v mnohých medzinárodných dokumentoch a asi o ňom netreba veľmi diskutovať. Zaujímavejšia je otázka, či táto garancia, táto miera istoty má byť pre všetkých občanov rovnaká, to znamená, či občan, ktorý je, povedzme, napríklad nezamestnaný, ale inak práceschopný, má mať rovnakú ochranu ako občan, ktorý je napríklad invalidný a tým pádom má aj sťažený prístup na pracovný trh, alebo vôbec nemôže sa sám živiť, či občan, ktorý je, povedzme, chorý, má mať inú garanciu. A v konečnom dôsledku tá jedna z najdôležitejších otázok je, akú garanciu, akú istotu má mať občan, ktorý je po produktívnom veku, ktorý dospel do dôchodkového veku. Táto otázka je dôležitá nielen z etickej, ale aj z praktickej roviny. Ako nedávno uverejnili médiá, prekročili sme hranicu milióna starobných dôchodcov. To znamená, že nejde o marginálnu skupinu ani o skupinu, ktorá je nejakým spôsobom okrajovou záležitosťou pre našu spoločnosť, starobní dôchodcovia tvoria už v tejto chvíli takmer pätinu obyvateľstva. A ten počet bude, samozrejme, so starnutím populácie rásť, kým sa stabilizuje v horizonte niekoľkých desiatok rokov. Preto otázka, akú garanciu, akú istotu príjmu chceme dať ľudom, ktorí sú starší a majú nedostatočný príjem, nazvime to, hlavný, z dôchodku, z práce, z iných zdrojov, je jednou z kľúčových otázok sociálnej politiky na Slovensku a nielen na Slovensku. Väčšina civilizovaných spoločností na túto otázku odpovedá tak, že starší ľudia majú mať nárok na o niečo vyššie istoty ako ľudia zdraví, v práceschopnom veku. To znamená, ak si to pozriete, každá krajina to rieši inak technicky. A mohol by som tu, a možno v rozprave na to príde, hovoriť o tom, aké rôzne mechanizmy na to krajiny používajú. Ja spomeniem len extrém v tejto chvíli. Napríklad Nový Zéland má mechanizmus, kde každému človeku nad určitý vek, dôchodkový vek, v prípade Nového Zélandu vo veku do 65 rokov garantuje jednotný štátny minimálny dôchodok. Nezaujíma novozélandský štát, ten človek či prišiel na Nový Zéland pred týždňom, či pracoval 50 rokov, nič iné ho nezaujíma, lebo proste je to garancia občianska. Ak máte vek 65 rokov, máte tam nárok na jednotný minimálny príjem od štátu. To je jeden extrém. Na druhom extréme sú, naopak, systémy, ktoré nechávajú ľudí, primárne starších ľudí, žiť z dôchodkových systémov, ale predsa len majú určité formy ochrany pre tých, ktorým dôchodok vyjde veľmi nízky. Na Slovensku máme od roku 2004 takýto systém tiež zavedený. Je zavedený v zákone o pomoci v hmotnej núdzi. A bol zachovaný, aj keď, bohužiaľ, v zmenenej podobe. A k tomu sa o chvíľku dostaneme aj v novom zákone o pomoci v hmotnej núdzi, ktorý platí od 1. januára tohto roku, ktorý schválil SMER minulý rok. Tá garancia, ktorú máme u nás zavedenú, vychádza z toho, že garantuje alebo teda minimálne do konca minulého roka garantovala každému občanovi vo veku nad 62 rokov to, že má automatický nárok na príjem vo výške dnes zhruba 180 eur. To platilo do konca januára. Zároveň vďaka opatreniam, ktoré sa zaviedli tiež v rokoch 2004 a 2005, ale pre ľudí, ktorí majú odpracovaný určitý počet rokov, sa zavádza zvýhodnenie v tejto veci. A to ma dostáva k tej druhej podotázke, že ak chceme garantovať starším ľudom vyššiu úroveň minimálneho garantovaného príjmu ako, povedzme, ľudom v práceschopnom veku, zdravým ľudom, má byť táto garancia rovnaká pre všetkých alebo má nejakým spôsobom zvýhodňovať niekoho? Slovenské riešenie, ktoré tu platilo do konca minulého roku, a v obmedzenej miere stále platí, je, že, áno, majú byť zvýhodnení tí, ktorí si odpracovali určitý počet rokov. Konkrétne ten mechanizmus, ktorý u nás funguje, doteraz je, že sa ten nárok z tých 180 eur jemne zvyšuje od 25. roku počtu odpracovaných rokov vyššie. Inými slovami, na Slovensku máme dnes systém, kde každý dôchodca, ktorý poberá starobný dôchodok, má o niečo vyšší nárok a tí, čo odpracovali ešte viac ako 25 rokov, ešte majú o niečo jemne tento nárok vyšší. Problém je však v tom, že zákon o pomoci v hmotnej núdzi tento systém, ktorý, treba uznať, bol komplikovaný, aj keď funkčný, značne poškodil. A poškodil ho nasledovným spôsobom. Z tých 180 eur, ktoré som spomínal a ktoré mal do konca minulého roku garantované každý občan Slovenskej republiky vo veku nad 62 rokov a od ktorých o niečo viac mali tí, ktorí mali dôchodok a odpracované roky, tak rozhodol zákon schválený tuto v tejto snemovni minulý rok napriek teda nášmu nesúhlasu, že budú musieť ľudia preukazovať svoj nárok na takýto príjem v podobe príspevku alebo výdavkov na bývanie. To znamená, že ten občan, ktorý je schopný preukázať výdavky na bývanie, starší občan, bude mať naďalej nárok na túto plnú sumu a ten, ktorý to z nejakých dôvodov nie je schopný preukázať, taký nárok mať nebude. Výsledkom toho je, že ak v plnej výške takúto podporu poberalo do konca minulého roku viac ako 15 tisíc dôchodcov alebo ľudí vo veku nad 62 rokov, tak ešte v marci, už po troch mesiacoch fungovania nového zákona neviem presne, koľko takýchto ľudí je, lebo ich prestal úrad práce sledovať. Ale dá sa odvodiť, že je ich určite menej ako polovica z tých predchádzajúcich. To znamená, minimálne polovica starších ľudí, ktorí predtým z tohto minimálneho garantovaného príjmu profitovali alebo benefitovali, naň minimálne doteraz nárok už stratila. Z tohto dôvodu sme sa rozhodli prísť s týmto návrhom, ktorý jednak napráva chybu, ktorá sa stala, a snaží sa celý systém postaviť na novú, jednoduchšiu, zrozumiteľnejšiu a, by som povedal, dlhodobo aj udržateľnejšiu bázu. V čom spočíva? Spočíva v tom, že namiesto pomerne komplikovaného vzorca, ktorý tu doteraz bol, kde sa aj pre starších ľudí napočítavali rôzne nároky, niektoré teda, ako som teraz vysvetlil, nemusia preukazovať, niektoré musia preukazovať, a zároveň sa potom dopočítavali percentá možných nárokov, tak sme sa rozhodli zaviesť opak, rozhodli sme sa zaviesť jednoduchý minimálny garantovaný príjem, od ktorého sa potom v prípade menšieho počtu odpracovaných rokov odpočítava 1 %. Ten minimálny garantovaný príjem navrhujem vo výške 300 eur. Dovoľte mi povedať niečo k tej sume. Nejde o žiadnu štedrú sumu. A myslím, že to najlepšie dokomentuje, že nejde ani o žiadny populistický návrh, pretože keby sme chceli naozaj ukazovať nejakú populárnu tvár, asi by tá suma musela byť vyššia, lebo 300 eur nie je suma, z ktorej sa dá akýmkoľvek spôsobom, zjednodušene povedané, vyskakovať. Je to naozaj minimálna suma, ktorá zodpovedá sume, ktorá v tejto chvíli je vo výške čistej minimálnej mzdy. Čistá minimálna mzda je porovnateľný ukazovateľ. Z toho dôvodu, samozrejme, dôchodky sa na Slovensku nezdaňujú. To znamená, že ak chceme porovnávať to s inými príjmami, musíme to porovnávať s príjmami po zdanení a zodvodnení. A 300 eur je zhruba toľko, koľko dostane dnes človek, ktorý pracuje na plný úväzok za minimálnu mzdu. Z tohto dôvodu navrhujeme garantovať takýto istý príjem aj dôchodcovi, ktorý pracoval aspoň 40 rokov. O ktorého dôchodcu tu ide? Chcem zdôrazniť, že nejde o bežného dôchodcu, pretože bežnému dôchodcovi, ktorý odpracoval 40 rokov, vyjde výrazne vyšší dôchodok. A osobitne, ak ide o, povedzme, potom dôchodcu, ktorý je vdovcom, vdovou alebo má nárok na nejaké ďalšie plnenia, ale aj samostatný dôchodok pre drvivú väčšinu ľudí, ktorí pracovali celý život, vychádza výrazne dlhšie, v tejto chvíli sa dá odhadnúť niekde medzi 400 a 500 eurami pre bežného človeka, novodôchodcu. Tým pádom táto minimálna garancia je určená najmä pre tých, ktorí síce celý život pracovali alebo skoro celý život pracovali a zároveň pracovali za nízku mzdu, pretože len pre nich je relevantná. Pre tých, ktorý celý život pracovali za mierne podpriemernú, priemernú, a nehovoriac už o nadpriemernej mzde, už z bežného dôchodkového systému vyjde taká suma, že túto garanciu vôbec nebudú potrebovať. Ak sa teda ale pozrieme na ľudí, ktorí celý život pracujú za veľmi nízku mzdu, môžeme hovoriť, aby som použil praktické príklady, o predavačke v obchode, môžeme hovoriť o žene, ktorá sa stará v zariadení sociálnych služieb o chorých ľudí, môžeme, bohužiaľ, hovoriť napríklad, aby som ale nezostával len v tomto, povedzme, stredoškolsky vzdelaných zamestnancoch rôznych štátnych a verejných zariadení, napríklad v kultúre a v iných oblastiach, kde tie platy sú veľmi, veľmi nízke, môžeme, samozrejme, hovoriť aj o takých tradičnejších nízko platených profesiách, ako sú, povedzme, upratovačky a podobne. Zároveň môžeme hovoriť o množstve veľmi tvrdých profesií, v ktorých sa pracuje, a to veľmi tvrdo, kde človek celý život odpracuje, ale napriek tomu ten dôchodok, ktorý mu vyjde, spadne pod túto minimálnu garanciu. Aby som nezostával len pri ženách, práve som si uvedomil, hoci ženy na Slovensku majú v priemere nižší dôchodok, môžeme takisto napríklad hovoriť pri mužoch o zamestnancoch v poľnohospodárstve, kde teda minimálne tie oficiálne platy stabilné, dlhodobé sú tiež pre väčšinu ľudí veľmi nízke. Pre všetkých týchto ľudí, ktorí celý život pracujú, je určená táto minimálna dôchodková garancia vo výške 300 eur s tým, že od tejto dôchodkovej garancie sa potom odpočítava 1 % za každý rok, o ktorý ten človek pracoval menej ako 40 rokov. To znamená, že chceme zachovať a posilniť zvýhodnenie ľudí, ktorí celý život pracovali, aj keď za nízku mzdu. Títo ľudia budú mať nárok na 300 eur, ale ak nepracujú, povedzme, vôbec celý život, to znamená, že sa odpočíta 40 % z tejto sumy, tak budú mať nárok 180 eur, na ktoré mali nárok do konca minulého roku, než im ten nový zákon túto garanciu zobral. Inými slovami, naším cieľom je zachovať garanciu 180 eur, ktorá z nášho slovenského systému zmizla 1. januárom aj pre ľudí, ktorí nikdy nepracovali, ale chceme zvýhodniť a chceme garantovať vyššiu hranicu 300 eur pre tých, ktorí 40 rokov pracovali, hoci aj za veľmi nízku mzdu. To je náš návrh. Chcem zdôrazniť, že nejde o návrh, ktorý by mal významné rozpočtové dôsledky. My sme nad tým dlho sedeli, len narazili sme na to, že rovnako ako pri predchádzajúcich zmenách tohto systému nie je technicky možné na euro spočítať dopady tohto návrhu. A poviem, prečo to tak je. Na to, aby sme vedeli spočítať tie dopady, by sme museli poznať nielen štruktúru dôchodkov vo väzbe na počet odpracovaných rokov, čo by sme vedeli zo Sociálnej poisťovne zistiť, a také dáta aj sú, ale museli by sme poznať najmä to, ako títo dôchodcovia žijú spolu v rodinách. To znamená, ktorí dôchodcovia s akým počtom odpracovaných rokov a s akým dôchodkom spolu žijú, pretože táto garancia, samozrejme, platí pre jednotlivca, ak je sám, a pre dvojicu vo výške 500 eur, ak je vo dvojici. A ten dôvod je jednoduchý, že väčšina dôchodcov jednak buď žije vo dvojici, alebo ak nežije vo dvojici, ak nie je dvojica manžel, manželka, tak potom má nárok na iné platby, napríklad na vdovský dôchodok, ktorý sa k tomu bežnému pripočítava. To znamená, že nie je v tejto chvíli technicky možné presne spočítať, ako by to dopadlo, ale z doterajšieho počtu poberateľov dôchodkov sa dá odhadnúť, aký by ten rozpočtový dôsledok asi bol, keďže ten náš systém je navýšením oproti tomu, čo síce do konca minulého roku fungovalo, ale len navýšením miernym. To znamená, vieme to odhadnúť. A tie odhady sú, že by to malo rozpočtové dopady vo výške miliónov eur, možno vo veľmi v pesimistickom predpoklade niekde okolo desiatok miliónov eur, čo je suma, ktorá nie je malá. A dovolím si povedať, že keďže výdavky na celkový dôchodkový systém na Slovensku sú teda asi stonásobne vyššie, tak v kontexte výdavkov na dôchodky ide o sumu zanedbateľnú. To znamená, že ide o sumu, ktorá nie je záťažou pre dôchodkový systém, pohybuje sa naozaj plus-mínus v hodnote 1 %. Dovoľte mi však ešte aj vysvetliť, tento návrh prečo nie je len momentálnym riešením situácie, najmä situácie, ktorá vznikla novým zákonom o pomoci v hmotnej núdzi, ktorý je nevýhodný najmä pre chudobných ľudí, ktorí sú starší a celý život pracovali, ale zároveň aj prečo je signálom našej dlhodobej snahy, ako riešiť otázku dôchodkov a otázku ich garancie. Je to jeden z prvých krokov, ktorý by mal naozaj na Slovensku jasne a zrozumiteľne postaviť vzťah medzi solidaritou a zásluhovosťou v dôchodkovom systéme. Slovenský dôchodkový systém je síce tradične zásluhový, ale táto zásluhovosť je v ňom rozmiestnená veľmi nerovnomerne. Nechcem ísť teda do technických detailov ani tým zaberať veľa času, ale aj historicky aj dnes máme na tú zásluhovosť mnoho, by som povedal, obmedzení zospodu, z vrchu aj z boku, z ktorých niektoré majú zmysel, napríklad takáto garancia solidarity, akú my navrhujeme, podľa mňa zmysel má, a naozaj ju pozná každá krajina, a niektoré napríklad zmysel úplne nemajú. Poviem len príklad. Dôchodkový systém súčasný poskytuje dôchodkovú bonifikáciu aj pre ľudí, ktorí mali vyšší príjem, ako bol príjem väčšiny občanov tejto krajiny. To znamená, že ak ste mali príjem, ktorý je tesne nad príjmom priemerného občana, to znamená nad tzv. mediánovým príjmom, aby som bol technicky presný, ale je nižší ako priemerná mzda, čo je situácia, ktorá sa týka asi 17 až 20 % obyvateľstva, takže nie je to zanedbateľná vec, tak sa vám budú skladať na vyšší dôchodok všetci ostatní, dokonca aj tí chudobnejší, ktorí sú pod vami, lebo sa zaviedol nie úplne domyslený takýto typ napríklad bonifikácie. To sa zaviedlo, aby som bol konkrétny, v roku 2012, keď sa menil prvý a druhý pilier po nástupe vlády Roberta Fica. Ale to uvádzam skôr ako príklad toho, že naozaj dnešný dôchodkový systém vrátane prvého piliera má mnoho takýchto zákutí, ktoré sa doň postupne naakumulovali a ktoré nejakým spôsobom ani nezvyšujú jeho zrozumiteľnosť, že by ľudia chápali, čo sa oplatí, čo sa neoplatí, a zároveň znižujú jeho spravodlivosť, jednak aj kvôli nižšej zrozumiteľnosti, ale aj kvôli dopadom na konkrétne skupiny. Samozrejme, a to poviem veľmi otvorene, žiadny dôchodkový systém na svete nemôže vyhovieť všetkým, lebo dôchodkový systém je zo svojej podstaty redistribučný systém, ktorý redistribuuje od niekoho niekomu inému, od aktívnych občanov teda k tým, čo už sú starší, a zároveň aj vnútri tejto skupiny možno od tých, ktorí to potrebujú menej, k tým, čo to potrebujú viac. A každý taký systém má svoje zákutia a nevýhody. Ale je dôležité smerovať k systému, ktorý je čo najzrozumiteľnejší, to znamená, že ľudia rozumejú, o čo ide, v čom sú jeho princípy, v čom je spravodlivosť a čo z neho dostanú, a zároveň je, samozrejme, udržateľný, motivačný a spoľahlivý pre nich. My si myslíme, že to nielen by sa malo udiať touto minimálnou dôchodkovou garanciou, ktorá je naozaj len prvým krokom toho, ale že by bolo potrebné napríklad vo väzbe na druhý a tretí pilier dosť zásadne premyslieť, ako tieto systémy majú vyzerať tak, aby za čo najmenší náklad dodávali ľuďom čo najväčší komfort. Mal som o tom vystúpenie pri reforme druhého piliera pred pár dňami, nechcem sa opakovať ani vás zdržiavať. Ale tam som sa snažil vysvetliť, prečo súčasný druhý pilier a tretí pilier tiež potrebujú reformu smerom k zjednodušeniu, k zníženiu nákladovosti a maximalizácii výhod pre konkrétnych občanov. Preto si dovoľujem vás požiadať o podporu pre tento návrh. Ako už som spomenul, a už to spomínam v závere, ide o návrh, ktorý zavádza filozofiu, ktorá je, myslím si, všeobecne akceptovateľná. Teda je to filozofia garancie minimálneho dôchodkového príjmu pre všetkých občanov, starších, ktorá je o niečo vyššia, ako je garancia, ktorú poskytujeme ostatným. Zároveň je to návrh, ktorý hovorí, že ale tí z týchto ľudí, ktorí pracovali a pracovali čím dlhšie a celý život, by mali byť predsa len o niečo zvýhodnenejší. To je filozofia, ktorá, si myslím, je všeobecne akceptovateľná. Snažte sa túto filozofiu realizovať zrozumiteľným a jednoduchým a pre ľudí pochopiteľným spôsobom a za náklady, ktoré sú vo vzťahu k celkovým nákladom dôchodkového systému veľmi, veľmi nizučké. Ďakujem veľmi pekne.