V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-09-08):
V rokovaní pokračujeme prvým čítaním o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 222/2004 Z. z. o dani z pridanej hodnoty . Návrh zákona ste dostali ako tlač č. 826. Návrh na jeho pridelenie výborom máte v rozhodnutí č. 829. Slovo má poslanec Branislav Opaterný, aby predmetný návrh zákona za skupinu poslancov uviedol. B. Opaterný, poslanec: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Vážené kolegyne, vážení kolegovia, tento predkladaný návrh novely zákona o dani z pridanej hodnoty má osem bodov, ktoré sa týkajú rôznych oblastí aplikácie tohto zákona v praxi. Dovoľte mi preto stručne uviesť novelu podľa jednotlivých bodov. Bod 1 až 3 sa týkajú možnosti odpočtu dane z pridanej hodnoty pre podnikateľov. Konkrétne súčasná právna úprava možnosť odpočtu pre osobné vozidlá pripúšťa len pre takzvané úžitkové vozidlá kategórie N1, čím jednak výrazne diskriminuje, alebo naopak zvýhodňuje podľa toho, z ktorej strany sa na to pozrieme jednu skupinu podnikateľov voči druhej, a jednak vytvára priestor na korupciu pri zaraďovaní vozidiel do kategórií a je veľmi často zneužívaná aj v praxi, keď takzvané firemné úžitkové vozidlá slúžia úplne iným účelom, než zamýšľal pôvodne zákonodarca, takže môžete často vidieť na našich cestách terénne vozidlá za niekoľko miliónov korún, ktoré sú evidované ako úžitkové vozidlá kategórie N1, na ktorých manželky úspešných podnikateľov vozia svoje deti do školy. Navrhovaná úprava zrovnoprávňuje možnosť odpočtu DPH pre podnikateľov, platiteľov dane bez ohľadu na to, či ide o motorové vozidlo kategórie N1 alebo M1. Ak totiž pripúšťame možnosť odpočtu DPH pri nákupe tovarov a služieb slúžiacich na dosiahnutie a udržanie zisku, nemôžeme zároveň určovať, že prevoz osôb pri podnikaní, napríklad jazdenie ku klientom alebo jazdenie servisných pracovníkov, neslúži aspoň v takej miere k dosiahnutiu zisku ako prevoz rôznych tovarov. Mám osobnú skúsenosť, pracoval som asi desať rokov ako konzultant v oblasti informačných technológií, a teda viem z vlastnej praxe, že aj pre takýchto podnikateľov je auto priamo nutnosťou, pretože bez neho by neboli schopní dosiahnuť ani polovicu príjmov. Pre ich druh podnikania je auto aspoň takým dôležitým nástrojom ako pre pekára rozvážajúceho pečivo či inštalatéra voziaceho si nástroje. Ani námietka zneužívania áut na súkromné účely neobstojí, pretože, po prvé, v oveľa vyššej miere sa zneužívajú práve dnešné takzvané úžitkové vozidlá, po druhé, kto skutočne podnikal, vie sám najlepšie, že súkromné jazdy netvoria ani 10 percent najazdených kilometrov jednoducho preto, že podnikateľ a zvlášť menší podnikateľ na také veci jednoducho nemá čas. A po tretie, riziko zneužívania sa vyskytuje skoro všade, napríklad pri mobilných telefónoch, počítačoch, kopírovačkách a tak ďalej, ale bolo by zjavne nezmyselné pokúsiť sa toto riziko odstrániť nejakou zákonnou úpravou. Bod 4 je skôr technického charakteru. Týka sa problematiky opakovaných a čiastočných plnení a vyplýva z poznatkov z praxe. Keďže rovnakým spôsobom rieši otázku vzniku daňovej povinnosti pri opakovaných plneniach viazaných obvykle na určité obdobia, čo sú najčastejšie mesačné obdobia, a čiastkových plneniach, ktoré sú zase viazané na vecné plnenia, ako napríklad pri stavbách, a vymedzenie uskutočnenia jednotlivých platieb za čiastkové plnenia v rámci celkového plnenia považujeme za vhodnejšiu väzbu dňa vzniku daňovej povinnosti na platbu, nie  na obdobie. V niektorých prípadoch by bolo totiž veľmi zložité určiť zdaňovacie obdobie, na ktoré sa platba vzťahuje. Pri čiastkových plneniach môže byť potom relevantné obdobie dlhšie ako zdaňovacie obdobie a potom sa vecné plnenie nevzťahuje na jedno zdaňovacie obdobie ako v prípade, keď máme plnenie viažuce sa napríklad mesiacom január až marec. V stavebníctve napríklad môže prebiehať proces tak, že cez súpis výkonov a prác sa práce prevezmú, avšak fakturačné doklady sa vystavia až o niekoľko dní neskôr, čo už môže byť v inom zdaňovacom období. Bod 5 je takisto skôr technického charakteru a rieši problematiku nákupu cezhraničných služieb slovenským podnikateľským subjektom, ktorý nie je platiteľom dane. Pritom ho platný zákon nezmyselne zaťažuje platením dane v tomto konkrétnom prípade a prenáša naň celé bremeno s tým súvisiacich administratívnych povinností. V zmysle uvedeného návrhu novely by zdaniteľná osoba, ktorá nie je platiteľom dane, bola odbremenená od administratívnych povinností, samozdanenie, podávanie daňového priznania, ktoré bude povinný vykonávať zahraničný subjekt, dodávateľ služby. Bod 6 sa týka toľko citovaného školstva, vedy a výskumu. V súlade so všeobecnými pravidlami podpory vedeckovýskumnej a vzdelávacej činnosti z fondov Európskej únie zakotvenými do zmlúv o riešení projektov nie je možné z dotačných prostriedkov Európskej únie hradiť DPH. Zákonom o dani z pridanej hodnoty z roku 2004 sa však zrušila možnosť vrátenia dane z pridanej hodnoty na základe žiadosti vysokých škôl podieľajúcich sa na riešení vedeckovýskumných a vzdelávacích projektov. Týka sa to predovšetkým nákupu laboratórnej techniky, softvérového a hardvérového vybavenia pracovísk, ktorý bol často jediným spôsobom, ako mohli tieto pracoviská zabezpečiť pre vzdelávanie študentov  aspoň základné štandardy vybavenosti. Vysoké školy, keďže sú napojené na štátny rozpočet, nedisponujú zdrojmi na úhradu DPH ani legislatívnymi možnosťami na ich získanie. Príjem do štátneho rozpočtu z takto získanej DPH je prakticky bezvýznamným, pretože pre chýbajúce zdroje nebudú môcť vysoké školy nákupy realizovať, naopak, budú musieť Európskej komisii vrátiť plánované prostriedky, čím sa len zníži čerpanie dotačných prostriedkov z Európskej únie. Ak sa ponechá v platnosti súčasné znenie zákona o dani z pridanej hodnoty, dôjde k nasledovným efektom. Po prvé, nastane útlm v podávaní a realizácii projektov programov Európskej únie na Slovensku, po druhé, vysoké školy sa dostanú do prakticky neriešiteľnej situácie pri riešení projektov, ktoré už sú kontrahované a riešené a neboli určené do 30. apríla 2004, teda do doby stanovenej pre možnosť vrátenia DPH v zmysle prechodných ustanovení zákona. Po tretie, zníži sa možnosť medzinárodnej spolupráce vysokých škôl, ich zapojenie do spoločného európskeho vedeckovýskumného priestoru, výmena študentov a pedagógov a spoločný vývoj a transfer know-how do Slovenskej republiky. Bod 7 má opäť len technický charakter, rieši prípad zdanenia alebo teda platenia dane z pridanej hodnoty pri povinnosti odovzdať príslušný hmotný majetok do vlastníctva organizácie zabezpečujúcej jeho ďalšie využitie podľa osobitného predpisu. Cieľom takéhoto dodania tovaru nie je osobná spotreba, ale jeho ďalšie využitie na podnikateľské účely platiteľa dane. Týka sa to rôznych elektrických prípojok, vodovodných prípojok a podobne, ktoré napríklad, keď vystavia obec na vlastné základy, musí ich potom odovzdať príslušnému podniku. Bod 8. V tomto bode navrhujeme zníženie sadzby dane z pridanej hodnoty. Ukazuje sa totiž, že súčasná sadzba 19 percent je príliš vysoká, o čom svedčí aj vyšší výber dane oproti predpokladom. Aj keď pri znížení sadzby nemožno očakávať adekvátne zníženie cien tovarov a služieb, dôjde k významnému zníženiu prerozdeľovania, čím zostane viac prostriedkov priamo v podnikateľskej sfére, a to má jednoznačne pozitívny vplyv na rozvoj slovenskej ekonomiky. Samozrejme priznávame, že zníženie DPH neznamená zníženie cien, ako som už hovoril, a ani to nepredpokladáme. Suma, o ktorú sa totiž zníži daň z pridanej hodnoty, sa rozdeľuje medzi občana, nákupcu vo forme zníženia ceny a podnikateľa vo forme zvýšenia zisku podľa toho, aká je pri príslušnom tovare takzvaná pružnosť dopytu a ponuky. Čiže niekde klesne cena viacej, u nich menej. Ale čo je podstatné, peniaze, ktoré nedostane štát, sa nestratia, naopak, tvrdím, že budú použité oveľa efektívnejšie, ako by ich dokázal ktorýkoľvek úradník, pretože podnikatelia ich použijú na rozširovanie podnikania, občania ich buď použijú podľa vlastnej úvahy, keď inak nie, tak na tvorbu úspor, čo takisto zase prospieva ekonomike. Jednoducho povedané, treba dať ľuďom čo najširšiu možnosť rozhodovať o svojich peniazoch a prestať si ohromne namýšľať, že vláda vie najlepšie, čo treba urobiť s peniazmi občanov. Takisto sa treba zmieniť o tvrdení, že akékoľvek zníženie sadzby dane z pridanej hodnoty podporuje spotrebu, a preto je zlé. Je to obľúbené tvrdenie niektorých pravicových ekonómov, ktorí tvrdia, že pri presune daňového zaťaženia práce a produktívnej činnosti, čo predstavujú dane zo zisku, dane zo mzdy a tak ďalej, sa môžu nahradiť daňami zo spotreby. Potom budú ľudia motivovaní viac pracovať, šetriť a investovať. Ale, po prvé, nikto im nedal morálne právo rozhodovať, za čo a kedy majú ľudia minúť svoje vlastné peniaze. Z vecného hľadiska znamená to len jedno. Každý človek alebo väčšina ľudí pracuje, aby si jedného dňa za zarobené peniaze mohli niečo kúpiť. Ak vzrastú nominálne príjmy v dôsledku zníženia priameho daňového zaťaženia a proporcionálne k tomu sa zvýšia prostredníctvom dane z pridanej hodnoty ceny výrobky nakupovaných, žiadne zvýšenie pracovnej motivácie sa nekoná, lebo výsledok je, že za viac zarobených peňazí si kúpite rovnaké množstvo drahšieho tovaru. Spotrebná daň je preto z nášho hľadiska rovnako zlá ako daň z príjmu, reálne ju znižuje. S tým aj súvisí otázka takzvaného daňového presunu. Jednoducho platí, že výrobcovia nemôžu presúvať akékoľvek danenie spotreby bez výraznejších nákladov na spotrebiteľov. V opačnom prípade by ju museli niesť sami, čo je v rozpore s myšlienkou zdaňovania spotreby. Môžeme na to poukázať napríklad pri tvorbe cien. Každý podnikateľ vie, že maximalizácia zisku neznamená automaticky maximalizáciu cien, pretože zisk rovná sa cena krát predané množstvo. Preto akékoľvek dodatočné zvýšenie cien nad istú optimálnu hranicu znamená, že už pre niektorých výrobcov výroba prestáva byť rentabilná, medzné náklady prevýšia medzný príjem a výrobcovia krachujú. Tento proces platí aj opačne, teda pri znížení dane sa na trhu objavia možnosti pre nových výrobcov, pre ktorých sa výroba stáva rentabilnou. Z toho vyplýva jedna podstatná vec. Spotrebnú daň my nemôžeme presúvať z výroby na spotrebu, lebo v konečnom dôsledku zvýšenie akejkoľvek dane škodí výrobe i zamestnanosti. Dôležitá je vždy len výška konečného zaťaženia a pokiaľ tá zostane rovnaká, k žiadnej motivácii, výrobe a podpore investícií nemôže dôjsť, lebo toto môže zabezpečiť iba skutočné zníženie daní, a nie žiadne počtárske fígle. Pozrieme sa aj na to, ako výška daní ovplyvňuje rast ekonomiky. Zo štúdie Graemaleacha: „Negatívny dopad zdaňovania na ekonomický rast“ vyplýva, že každé percento HDP odňaté zo súkromného sektora prostredníctvom daní má za následok pokles dlhodobého rastu o 0,2 až 0,4 percenta. To znamená, že zvýšenie daňového bremena zhruba o 3 percentá HDP by znamenalo z dlhodobého hľadiska, že po 25 rokoch je ekonomika ako celok asi o 30 percent menšia, než by mohla byť. Samozrejme, platí to aj opačne, pokles daní má za následok rast ekonomiky a toto už sú čísla, nad ktorými sa oplatí zamyslieť. Dva príklady zo zahraničia. Popredný americký ekonóm a poradca bývalého prezidenta  Reagana Arthur LaFFer v nedávnom interview pre časopis Handelsblatt potvrdil, že pokles daní sa odráža na väčšej príťažlivosti daného štátu pre investorov, čo potom v konečnom dôsledku vedie k vyšším štátnym príjmom, samozrejme, v absolútnej hodnote, pretože v percentuálnom vyjadrení podiel klesá, čo aj je naším cieľom. Zároveň označil ako zbytočné a v konečnom dôsledku škodlivé napríklad miliardové dotácie do poľnohospodárstva  z amerického štátneho rozpočtu. Nositeľ Nobelovej ceny za ekonomiky Milton Friedman sa v roku 2001 sa na margo hospodárskej politiky prezidenta Busha v rozhovore pre Die Telebörse vyjadril takto: „Som veľkým zástancom znižovania daní. Moja kritika znižovania daní Bushovou vládou smeruje skôr tým smerom, že je príliš nízke a prichádza neskoro. Myslím si, že je nesprávne roztiahnuť znižovanie daní na obdobie šiestich rokov. Ak chce niekto znižovať daňové sadzby, mal by to urobiť okamžite a na jeden raz.“ Ešte sa pozrime bližšie na tvrdenie ministerstva financií, že takáto úprava by znamenala výpadok príjmov štátneho rozpočtu vo výške 20,9 miliardy korún za rok 2005. Podľa nášho názoru skutočne ho netreba brať veľmi vážne, a to z nasledujúcich dôvodov. Podľa informácií ministerstva financií príjmy rozpočtu za prvých 6 mesiacov tohto roka predstavovali 120,7 miliardy korún. Ich celoročný plán v objeme 232 miliárd bol ku koncu júna naplnený na 52 percent. V rovnakom období minulého roka boli príjmy na úrovni 100,9 miliardy, znamená to, že medziročne rástli príjmy štátu nominálne o takmer 20 percent a reálne asi trikrát rýchlejšie než HDP. Pri súčasnom minimálnom raste reálnych miezd slovenských občanov je takýto vývoj vyslovene provokatívny a škandalózny. Je to karikatúra pravicovej politiky verejných financií. Osobitnú pozornosť si zasluhuje aj vývoj vo výbere daní za prvý polrok, ktorý sa dostal na 107,9 miliardy korún. V medziročnom porovnaní došlo k navýšeniu celkových daňových príjmov o 18,7 miliardy. Občania teda oproti minulému polroku zaplatili na daniach spolu takmer o 21 percent viac, čím sa naše celkové daňové zaťaženie bezpochyby zvýšilo, a to všetko predovšetkým vďaka takzvanej pravicovej daňovej reforme. Najviac prostriedkov vybral štát na DPH, a to 50,9 miliardy. Oproti polroku 2003 je to o 14,9 miliardy, teda o 41,4 percenta viac. Aj keď tento nárast očistíme o vplyv inflácie, približne desaťnásobne, aj tak prekročíme vlaňajší, ministerstvom financií odhadovaný dosah zjednotenia sadzieb DPH. Opäť sa potvrdilo, že veriť štátnym úradníkom je maximálne naivné. K poklesom došlo iba pri dani z príjmov fyzických osôb a pri dani z príjmu z kapitalových výnosov, a to o 3,2 miliardy a 1,2 miliardy. Takže takáto je pravdivostná hodnota odhadov ministerstva financií i s celým tímom expertov. A to sa ani nechcem vracať k minuloročnému fiasku, ktoré vyústilo do úplne zbytočného zvyšovania spotrebných daní, mimochodom napriek nad očakávanie dobrému vývoju výberu daní v tomto roku o nejakom znížení spotrebných daní zatiaľ ani nechyrovať. Ak sa ešte dnešná vládna koalícia prezentuje ako pravicová, vzhľadom na vyššie uvedené od nej nemožno žiadať nič iné ako razantné zníženie daní. V inom prípade sa len definitívne potvrdí, že na slovenskej politickej scéne sa vyskytujú len socialisti, ktorí sú jedni viac a druhí menej doľava. Ďalšie veľmi obľúbené tvrdenie je, že pokles príjmov štátneho rozpočtu spôsobený navrhovaným znížením sadzby nie je možné vyvážiť škrtmi na strane výdavkov, a teda vzrastie deficit. Po prvé, pokles daní má za následok rýchlejší rast ekonomiky, takže len čo ekonomika zareaguje na pokles, bude sa deficit znižovať rýchlejšie ako predtým, inými slovami, aj keď v prvej fáze dôjde k spomaleniu poklesu, o to rýchlejšie sa bude znižovať následne, samozrejme, za predpokladu, že štát nezačne rozhadzovať viac ako teraz. Po druhé, už teraz sa bez akýchkoľvek problémov dajú urobiť mnohomiliardové škrty na výdavkovej strane rozpočtu, a to konkrétne v oblasti investičných stimulov, priemyselných parkov a poľnohospodárstva. Podpora uvedených oblastí z daní občanov nepatrí medzi základné činnosti štátu a ide skôr o podporovanie konkrétnych lobistických skupín na úkor daňových poplatníkov. Sú to všetko príklady vysoko neefektívneho využívania peňazí, keď všetci občania platiaci dane zvyšujú príjem časti populácie. O potrebe znižovať dotácie v oblasti poľnohospodárstva napríklad už otvorene hovorí aj Svetová obchodná organizácia. Zaujímavá je tiež štátna pomoc, kde napríklad v roku 2002 z celkového objemu štátnej pomoci vo výške cirka 6 miliárd korún smerovali do oceliarskeho priemyslu vyše 2 miliardy, do automobilového zhruba 1,5 miliardy, do železničnej dopravy 1,2 miliardy, do vedy a výskumu len 400 miliónov, čiže asi 7 percent. V roku 2003 šlo na štátnu pomoc asi 6,7 miliardy korún, pomer rozdelenia bol viac-menej rovnaký, veda a výskum dostala približne 200 miliónov korún. To je fakt geniálny príklad pomoci mladým, prosperujúcim a perspektívnym odvetviam. Za rok 2004 nemáme informácie zatiaľ, ale ako môžeme pozorovať situáciu okolo seba a čoraz väčšiu obľubu investičných stimulov, myslím si, že obraz nebude diametrálne odlišný. A po tretie, treba sa pozrieť, akými vankúšmi sa ministerstvo financií vyzbrojilo napríklad do roku 2004. Okrem známeho konzervatívneho prístupu pri odhade makroekonomických predpokladov a s tým spojeným podhodnotením príjmov, sú tu aj napríklad odhady kurzu koruny k doláru a k euru. Oficiálne sa napríklad v štátnom rozpočte na tento rok počítalo so 41 korunami za euro a 36 korunami za dolár. Pre potreby štátneho dlhu však ministerstvo rátalo s tým, že za euro zaplatí 43 a za dolár až 40 korún. Skutočný kurz je však v súčasnosti oveľa lepší a prognózy hovoria o ďalšom zlepšovaní kurzu koruny. Tu sú teda základné možnosti, ako prípadné výpadky príjmov štátneho rozpočtu hravo nahradiť. Na záver treba povedať, že nami navrhovanú sadzbu DPH vo výške 15 percent nechápeme ako dogmu. Pokiaľ sa tento návrh dostane do druhého čítania a v Národnej rade bude skôr prijateľná sadzba 16, 17 alebo 18 percent, uvítame aj také riešenie. Naším cieľom je neustále znižovanie daňového a odvodového zaťaženia a oceníme každé percento, o ktoré sa nám sadzby podarí stlačiť dole. V tomto zmysle, samozrejme, budeme v budúcnosti pripravovať aj ďalšie návrhy, či už sa to bude týkať daní z príjmov, odvodov, spotrebných daní, prípadne ďalších súvisiacich oblastí. Ďakujem vám za pozornosť.