Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2013-06-20):
Ďakujem pekne za slovo, pani predsedajúca. Vážený pán minister, pán spravodajca, dámy a páni, rozhodol som sa prihlásiť do rozpravy k tomuto bodu programu, lebo k tomuto dohovoru mám osobný, možno povedať až srdečný vzťah. Snažil som sa lobovať za jeho ratifikáciu najmä v čase, keď ešte ten dohovor nedosiahol potrebný počet desiatich ratifikácií. Stáva sa tak trochu neskôr, ako boli moje predstavy, ale radšej neskoro ako nikdy. Nechcem opakovať to, čo tu povedal na úvod pán minister. Možno len doplním, že to mesto, v ktorom ten dohovor bol otvorený na podpis, sa volá Faro, a preto sa aj ten jeho dlhý názov niekedy skracuje na Faro dohovor. To len taká poznámka pod čiaru. Ja som ho v nejakom svojom publikovanom príspevku nazval Dohovorom novej generácie o vzťahu spoločnosti ku kultúrnemu dedičstvu. Aj z toho, čo ďalej poviem, asi vyplynie, prečo som použil takýto vzletný epiteton ornans, myslím, že oprávnene. Dohovor charakterizuje posun od otázky, ako a akými prostriedkami môžme chrániť kultúrne dedičstvo, k otázke, prečo vôbec je potrebné chrániť a zveľaďovať hodnoty s ním spojené a pre koho to má mať zmysel. Tento spôsob uvažovania sa zakladá na predstave, že poznanie a využívanie kultúrneho dedičstva predstavuje jedno z občianskych práv plnohodnotnej účasti na kultúrnom živote tak, ako ich definuje Všeobecná deklarácia ľudských práv OSN. Dohovor chápe kultúrne dedičstvo jednak ako zdroj slúžiaci ľudskému rozvoju, obohateniu kultúrnej diverzity a podpore medzikultúrneho dialógu, ale aj ako súčasť modelu hospodárskeho rozvoja založeného na princípoch udržateľného využívania zdrojov. Napĺňanie cieľov Faro dohovoru predpokladá väčšiu koordináciu a synergiu kompetencií všetkých zúčastnených vo sfére verejného, inštitucionálneho i súkromného sektora vrátane mimovládnych organizácií. V tomto zmysle Faro dohovor zapadá do rámca priorít Rady Európy, stanovených na treťom samite hláv štátov a vlád v máji 2005. Chápanie kultúrneho dedičstva v zmysle Faro dohovoru je veľmi široké. Predstavuje skupinu zdrojov zdedených z minulosti, ktoré ľudia chápu bez ohľadu na aspekt vlastníctva ako odraz a vyjadrenie svojich hodnôt, nádejí, vedomostí a tradícií. Takýto prístup zahŕňa všetky aspekty životného prostredia vznikajúce interakciou človeka a miesta, na ktorom žije v priebehu času. Ako vidíte z tejto definície, toto chápanie dosť presahuje bežné chápanie, u nás zaužívané chápanie kultúrneho dedičstva. Aj preto hovorím o tej novej generácii v súvislosti s týmto dohovorom. Ešte si dovolím poinformovať o obsahovej štruktúre, aj keď pravdepodobne v tom materiáli ju máte. Takže okrem tých štandardných náležitostí, ako je preambula, ciele, definícia a záverečné ustanovenia, pozostáva z kapitol Práva a zodpovednosti vo vzťahu ku kultúrnemu dedičstvu, Zákony a politiky, respektíve stratégie týkajúce sa kultúrneho dedičstva, Dopady dohovoru, Kultúrne dedičstvo a dialóg, Životné prostredia, kultúrne dedičstvo a kvalita života, Trvalo udržateľné využívania kultúrneho dedičstva, Kultúrne dedičstvo a ekonomické aktivity, Spoločenská, respektíve verejná zodpovednosť za kultúrne dedičstvo a ako ju organizovať, Prístup ku kultúrnemu dedičstvu a demokratická participácia, Kultúrne dedičstvo a poznanie, Kultúrne dedičstvo a informačná spoločnosť, Povinnosti zmluvných strán, monitorovací mechanizmus spolupráce a následné aktivity. V roku 2009 sa v Lisabone uskutočnila významná konferencia na tému Faro dohovoru. Nechcem vymenúvať, kto sa jej všetko zúčastnil z Rady Európy a z jednotlivých vlád. Samozrejme boli to najmä zástupcovia ministerstiev alebo ministri kultúry členských štátov Rady Európy. Ale pre zaujímavosť poviem, že tam bol aj, a celý čas teda na tej konferencii, minister hospodárstva, čo do istej miery symbolizuje fakt, že kultúrne dedičstvo je nielen záležitosť rezortu kultúry, prípadne životného prostredia, ak ho premietneme do krajiny. Charakter podujatia i celého dohovoru, o ktorom je tu dnes reč, hodne približujú názvy tých sekcií, v ktorých odzneli vyžiadané príspevky. Po prvé, Dedičstvo a nová kultúra rozvoja, udržateľné využívanie zdrojov, miestna prosperita a kolektívne prínosy. Po druhé, Dedičstvo a manažment zmeny, hodnoty pre Európu rôznorodosti a dialógu. A po tretie, Zdieľaná zodpovednosť, partnerstvo, participácia, dedičstvo ako faktor demokratickej inklúzie. V tomto bode som mal tú česť vystúpiť aj ja, ale hovorím to hlavne preto, že symbolické na tom bolo to, že sa to konalo práve v dňoch 20. výročia Nežnej revolúcie, na ktorej, ako si tí skôr narodení asi pamätajú, zohrali práve dobrovoľní ochrancovia a záchrancovia kultúrneho dedičstva na Slovensku veľmi významnú úlohu. Takže to bola taká dvojnásobná satisfakcia pre mňa, preto som aj v úvode povedal, že mám taký srdečný vzťah k tomuto dohovoru. Záverom možno konštatovať, že Faro dohovor nepochybne vnáša nové svetlo do vzťahu kultúrneho dedičstva a spoločnosti, teda nás, dedičov, s právami i povinnosťami z toho vyplývajúcimi. Problém, a nielen s týmto dohovorom, je, že pripojenie slovenského podpisu podeň je síce dôležitý krok, ale nie je to zavŕšenie celého procesu. Naopak, je to len jeho začiatok. To, nakoľko to myslíme s plnením dohovoru vážne, dokáže už blízka budúcnosť, návrh štátneho rozpočtu na rok 2014, podpora príslušných operačných programov pre nové programovacie obdobie EÚ, konkretizácia programového vyhlásenia vlády v tejto oblasti, podoba kultúrnej politiky, ale najmä náš reálny vzťah k rešpektovaniu hodnôt kultúrneho dedičstva, ich reálna ochrana a zveľaďovanie. Skúsenosti, ktoré sme získali za osem rokov od pristúpenia Slovenska k obdobnému dohovoru, konkrétne k Európskemu dohovoru o krajine, nás veľa poučili o tom, že sme celkom dobrí aj v medzinárodnom kontexte, v tej takpovediac akademickej alebo teoretickej rovine implementácie tohto dohovoru. A dosť veľa sa urobilo aj pri jeho propagácii. Ale čo je, žiaľ, odvrátená strana mesiaca, že sa takmer úplne ignoruje, alebo ignorujú praktické záväzky, ktoré z tohto dohovoru pre slovenskú stranu vyplývajú. A celkovo na základe doterajších skúseností s podobnými ratifikáciami v Národnej rade možno očakávať, že aj tento dohovor podporíme jednomyseľne. Na jednej strane je to pozitívny signál a sympatický prejav podpory myšlienkam tohto dohovoru. Na druhej strane je to, žiaľ, aj nepriamy dôkaz toho, že celý dohovor a záväzky z neho vyplývajúce neberieme príliš vážne a k nášmu kultúrnemu dedičstvu aj po jeho prijatí sa budeme správať podobne barbarsky ako doteraz. A preto mi zostáva na záver vysloviť prianie, aby sme nielen podporili pristúpenie k tomuto dohovoru tým hlasovaním o niekoľko hodín, ale aby sme ho najmä brali vážne v každodennom živote. Až potom bude mať jeho prijatie, respektíve ratifikácia konkrétny zmysel. Ďakujem za pozornosť.