Ľ. Rošková, poslankyňa: (2007-05-16):
Uvedený slovný zvrat je zaiste namieste a reflexuje význam kódexu pracovného práva pre každodenný život spoločnosti, ako aj skutočnosť, že novelizovať znenie Zákonníka práce znamená ísť až k samotným ideovým východiskám a k teoretickým základom pracovného práva. Avšak práve tu sa svet poučiek obsiahnutých v textoch právnych predpisov a pekne vyzerajúcich vo svojej strohosti prelína so širokospektrálnou a multivariantnou praxou, pričom jedným z ťažiskových problémov, ktorými sa chce a vzhľadom na jeho vysokú spoločenskú aktuálnosť aj musí zaoberať novela Zákonníka práce je otázka výkonu závislej práce na živnosť alebo na báze pracovnoprávneho vzťahu. Realita dnešných dní na Slovensku je totiž taká, že uchádzači o zamestnanie sa u zamestnávateľských subjektov v súkromnom sektore často stretávajú s vetou: „Nezamestnáme vás v pracovnom pomere, ale na živnosť.“ Ak si teda uchádzač o zamestnanie vo svojom profesijnom odbore vzhľadom na nedostatok voľných pracovných miest v danom regióne nemôže medzi pracovnými ponukami veľmi vyberať, poteší sa aj takejto možnosti získať zamestnanie. V skutočnosti však pri výkone práce na živnosť vôbec nejde o pracovnoprávny, ale o obchodnoprávny vzťah, s čím sú spojené viaceré pozitívne aspekty, ale aj riziká. Stačí, keď sa pozrieme na štatistické zistenia, kde zo strohej reči čísiel v tejto súvislosti sa dozvieme, že podľa údajov odboru živnostenského podnikania Ministerstva vnútra Slovenskej republiky predstavoval celkový počet živnostníkov na Slovensku v decembri roku 2006 spolu 544 188 subjektov, z čoho bolo 417 833 fyzických osôb a 126 355 právnických osôb. Zdanlivo môžeme povedať, že je všetko jasné a z uvedených údajov nám vyplýva, že zhruba 418 000 ľudí si na Slovensku zarábalo v decembri 2006 na svoje živobytie ako živnostníci. Detailnejšia analýza tohto skutkového stavu znamená, že všetci títo ľudia sú samostatne zárobkovo činnými osobami, a teda podnikateľmi. V povedomí ľudí sa väčšinou slovné spojenie živnostníčka, živnostník naozaj spája s predstavou podnikateľa, ktorý je na rozdiel od zamestnanca nezávislý, sám si organizuje a riadi svoj pracovný proces, poskytuje svoje služby viacerým obchodným partnerom za účelom tvorby zisku a sám si organizuje pracovný čas, pričom znáša výrobné aj hospodárske riziko vykonávanej práce v plnom rozsahu. V tomto duchu si pod živnostníkom nemáme problém predstaviť obchodného zástupcu firmy či majiteľku kozmetického salónu, alebo obchodníka ako takého. Prax však poukazuje na prípady, keď pracujú ako živnostníci ľudia, ktorí napĺňajú všetky znaky pracovného pomeru. Napríklad predavačky v obchode, závozníci podnikov či upratovačky, čašníci, alebo kuchári. Ide teda o prípady výkonu práce, ktorá svojou povahou síce vôbec nezodpovedá znakom samostatného podnikania, no napriek tomu sa skrýva pod maskou samostatne zárobkovo činnej osoby. A práve v týchto intenciách je predložený návrh novely Zákonníka práce reakciou na problém tzv. nútených živností prostredníctvom legálnej definície inštitútu, ktorý určite bude na dlhé obdobie signifikantne determinovať celý charakter slovenského pracovného práva, a to je inštitút závislej práce. Práve práca, pre ktorú sú typické atribúty, že je ľudská a slobodná, závislá a odplatná, vykonávaná človekom a vybudovaná na zmluvnom princípe, nuž práve takáto práca je tou povestnou alfou a omegou slovenského pracovného práva. Predovšetkým skrz tieto vlastnosti sa zdôrazňuje osobitná povaha práce ako špecifického výrobného faktora formulovaná už v jednom zo základných dokumentov medzinárodného pracovného práva – v Ústave Medzinárodnej organizácie práce, kde sa uvádza, že práca nie je tovar. Má sa tým zvýrazniť predovšetkým špecifický osobnostný aspekt výkonu závislej práce viažucej sa na osobu, nositeľa pracovnej sily. To, že ide o naozaj závažný problém dokazujú aj prípady z praxe. Napríklad na jednom stretnutí s občanmi som sa dozvedela o prípade, keď človek istej nemenovanej oceliarskej spoločnosti pracoval ako tavič a utrpel pri výkone svojej práce úraz s ďalekosiahlymi tragickými dôsledkami, ktoré spôsobili ťažkú ujmu na zdraví. Povieme si, žiaľ, stalo sa, ide o praktický klasický pracovný úraz, takže Sociálna poisťovňa v úzkej súčinnosti so zamestnávateľom bude zaiste vo veci konať a vyvinie maximálne úsilie, aby kompenzovala poškodenému zamestnancovi vzniknutú ujmu na zdraví, ako je náhrada za bolesť, za sťaženie spoločenského uplatnenia podľa príslušných právnych predpisov. Aj tento tavič si to myslel, až kým nevysvitlo, že napriek tomu, že jeho výkon realizovaných pracovných úloh napĺňa priam učebnicovo všetky znaky výkonu závislej práce a ako taký by mal byť uskutočňovaný v pracovnom pomere. Jeho výkon sa však realizoval ako živnosť. Nevznikol mu teda nárok na žiadne sociálne istoty, ktoré pre obyčajného zamestnanca vyplývajú z pracovného pomeru, ako sú napríklad úrazové dávky zo systému úrazového poistenia. Znova si môžeme povedať otázku. Je to chyba tohto živnostníka? Mal dopredu vedieť, že pre neho neuzavretie pracovného pomeru znamená, že sa na neho ako na samostatne zárobkovú činnú osobu nevzťahujú také výhody, ako je nárok na poskytnutie pracovných odevov, príspevok na pitný režim či príspevok zo sociálneho fondu a ešte navyše, vlastne vybavenie všetkých ochranných nástrojov na odstránenie vzniknutej ujmy na zdraví podľa Zákonníka práce. Buďme však úprimní a položme si v tomto prípade rečnícku otázku. Existuje predpoklad, že dokáže obyčajný hutník prezumovať dopredu všetky riziká, aby si zvážil, že živnosť nie je len o výhodách a pozitívach, ale znamená okrem iného aj, že je nositeľom pracovnej sily bez ochrany  plášťa  pracovného zákonodarstva. Sú ľudia na Slovensku často len s ukončeným základným vzdelaním alebo stredoškolským vzdelaním, ktorí pri prenajímaní svojej pracovnej sily naozaj na takom stupni rozvoja pracovného vedomia, aby dokázali odhadnúť, že v prípade prechodu zo zamestnaneckého pomeru na živnosť sa ich situácia síce zjednoduší napríklad tým, že odvedenú prácu dostanú aktuálne každý mesiac vyššiu mzdu, prípadne, že odmenu po zdanení odvedených odvodov prijmú, k príjmu si môžu uplatniť paušálne výdavky, a tým znížiť základ dane. No na druhej strane súčasne strácajú celý rad výhod, ktoré im ako zamestnancom garantoval Zákonník práce. Veď živnostník nemá nárok na poskytnutie minimálne 20 dní platenej dovolenky, čo je približne výška mesačnej mzdy, takisto nemá nárok na poskytnutie pracovného voľna s náhradou mzdy pri dôležitých osobných prekážkach v práci, ako je napríklad návšteva lekára s rodinným príslušníkom či pohreb. Nehovoriac o tom, že so živnostníkom môže zamestnávateľ pracovnej úlohy skončiť vzájomnú prácu okamžite, no na zamestnanca v pracovnom pomere na plný úväzok sa vzťahuje minimálne dvojmesačná výpovedná doba, ako aj ďalší ochranný prvok kódexu pracovného práva. Môžeme si uviesť aj iný príklad. Skúsme si predstaviť dve ženy, ktoré v rámci konkrétnej etapy svojho životného cyklu pracujú v závodnej prípravovni jedál istého podniku. Obidve vykonávajú úplne identické, rovnako odmeňované pracovné činnosti, ktoré sú ženám z hľadiska náročnosti a fyzickej obťažnosti dovolené. Obidve si riadne platia zdravotné a sociálne odvody v zákonom predpísanej výške, no zásadný rozdiel v ich pracovnom postavení voči zadávateľovi pracovných úloh, ako aj medzi nimi navzájom spočíva v tom, že kým jedna je zamestnaná v pracovnom pomere, druhá pracuje pre závod takpovediac dodávateľským spôsobom ako živnostníčka. Následne obe otehotnejú a vedenie závodu zistí, že pracujú na takom úseku výkonu práce, ktoré sú tehotným ženám zakázané. Hodlá teda urobiť príslušné opatrenia a preradiť ich na také pracovisko, ktoré nebude predstavovať žiadne riziko pre ich zdravotný stav. Súčasne vzniká aj potreba riešiť otázku zmeny vo výške ich odmeny za vykonanú prácu, ktorá sa bez ich zavinenia po ich preradení znížila. U zamestnankyne je to jednoduché. Povinnosť preradiť ju na inú vhodnú prácu vyplýva pre zamestnávateľa z príslušného ustanovenia Zákonníka práce. Rozdiel vo výške mzdy pred a po preradení jej bude vykompenzovaný z prostriedkov nemocenského poistenia tým, že jej Sociálna poisťovňa vyplatí vyrovnávaciu dávku. V prípade našej živnostníčky je situácia zložitejšia. Jednak sa na ňu nevzťahuje ochranné ustanovenie Zákonníka práce stanovujúce povinnosť zamestnávateľa preradiť ju na inú vhodnú prácu a navyše nedostane ani vyrovnávaciu dávku zo systému nemocenského poistenia napriek tomu, že si riadne zaplatila odvody na nemocenské poistenie. Je to možné? Áno. Je. Je to prax. Rovnako, ako je možné, že v istom nemenovanom obchodnom reťazci, prevádzkujúcom svoje veľkopredajne na celom území Slovenska, pracujú pokladníčky nie ako zamestnankyne v pracovnom pomere, ale ako živnostníčky napriek tomu, že ich charakteristika výkonu práce vôbec nenapĺňa znaky samostatného podnikania podľa definície živnostenského zákona. Aj vo svetle týchto faktov možno teda navyše pozitívne hodnotiť stanovenie zákonných normatívnych limitov výkonu závislej práce, zo znenia ktorého vyplýva, že závislá práca môže byť vykonávaná výlučne v pracovnom pomere, v obdobnom pracovnom vzťahu alebo výnimočne za podmienok ustanovených v tomto zákone aj v inom pracovnoprávnom vzťahu. Zásadný význam má aj druhá veta tohto ustanovenia určujúca, že závislou prácou nie je podnikanie alebo iná zárobková činnosť založená na zmluvnom občianskoprávnom alebo zmluvnom obchodnoprávnom vzťahu podľa osobitných predpisov, ak takýto vzťah nevykazuje všetky znaky závislej práce podľa príslušného ustanovenia novely. Osobne zastávam názor, že je dobré, že samotný terminus technicus závislá práca našiel konečne svoje normatívne vyjadrenie v paragrafovom znení novely. Hovorím to konečne, lebo aj vo mne ako u človeka, ktorý dimenziu sveta paragrafov vníma skôr z pozície skôr mimoprávnickej profesie a laického zástoja, veľmi citlivo rezonovala debata o tom, či sa má výkon závislej práce realizovať na platforme, nazvime to klasického pracovného vzťahu, t. j. pracovného pomeru či dohôd o prácach vykonávaných mimo pracovného pomeru, alebo na základe živnosti, čiže ako samostatne zárobková činnosť. Zovšadiaľ sa ozývajú hlasy prikláňajúce sa k jednému alebo k druhému riešeniu, uvádzajúc na svoju obranu viac či menej presvedčivé a relevantné argumenty. Sme svedkami toho, že nielen sociálni partneri, ale aj rozličné profesijné združenia a organizácie už pri prvých zmienkach o tom, že závislá práca ako samostatný fenomén pracovného práva môže byť pojmovo vymedzená legálnou definíciou v Zákonníku práce, zaujali diametrálne odlišné ambivalentné hodnotiace postoje a diskusie o spore pracovný pomer verzus živnosť. Ako vidíme aj dnes, táto polemika neustáva. Dnes konečne môžeme rozťať tento nordický uzol nejasností a rozporov pri určení limitov výkonu závislej práce. Môžeme to urobiť spolu, pretože predložený návrh novely Zákonníka práce je zhmotnením výrazov snahy nás poslancov, myslím si, vyslať pre všetkých poctivých ľudí na Slovensku signál, že pracovať sa naozaj oplatí, ale za ľudsky dôstojných, eticky želateľných a právne garantovaných podmienok. Aj toto všetko s prihliadnutím na fakt, že kvalitu novely Zákonníka práce nepreverí ani kvantum slov, ktoré odznejú na jej adresu v tejto sále, ani sila kuloárnych lobingov v záujme skupín, ktoré chcú do textu novely prepašovať tie svoje ustanovenia. Jediným meradlom, podľa ktorého je možné posudzovať, bude miera jej akceptácie na trhu práce a pri pokrývaní výkonu závislej práce na Slovensku. Dnes stojac na prahu rozhodovania dajme občanom Slovenska kvalitný a stabilný Zákonník práce a pohnime tak transformáciou sfér slovenského pracovného práva na začiatku 21. storočia. Pohnime ho smerom k sociálnym istotám, spravodlivým a uspokojivým pracovným podmienkam pri zachovávaní dôstojnosti každého človeka a za primeranú odmenu. Bude to krok, ktorým symbolicky, tak ako lekár pri zisťovaní vitálnych funkcií pacienta, priložíme pomyselný prst na pulzujúcu tepnu rozvoja pracovného práva a oznámime všetkým slušným a poctivým ľuďom na Slovensku, že pacient nielen žije, ale čochvíľa bude aj vo výbornej kondícii. Majme odvahu nebáť sa. Všetci pracujúci ľudia na Slovensku nám budú za to iste vďační. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)