M. Vášáryová, poslankyňa: (2009-06-26):
Ja rozumiem, pán minister, že by ste chceli, aby tento zákon prešiel nepozorovane a aby vlastne k nemu nebola žiadna velikánska diskusia, pretože tá diskusia, ktorá sa viedla, a nielen tu v tejto sále, ktorá sa viedla v týchto dňoch v televíziách, snažila som sa pozrieť si, tá diskusia, ktorá sa viedla na stránkach novín, vám nedáva za pravdu. Ja som nenašla jediný článok, nenašla som jedinú diskusiu, ktorá by bola hovorila o niečom inom ako o maďarskom, maďarskej menšine alebo menšinových právach. Nebudem tu teraz hodnotiť, či to v tom zákone je, alebo nie, o tom tu už bola dlhá debata. Ale aj poslanci za stranu SMER, vašej vlastnej strany, a poslanci koalície vystupovali výlučne a jedine k tomuto problému. Asi tu niekde vidím ten základný problém. Dokonca by som použila starých Slovákov, ktorí hovorievali, že „kto seje vietor“. Predpokladám, že nikto z vás nepochybuje, že Literárny dvojtýždenník, ktorý mimochodom od vás, pán minister, dostal absolútne najväčšiu dotáciu zo všetkých kultúrnych časopisov, publikuje reprezentatívne názory koalície. Nakoniec, myslím si, že najviac túto debatu v Literárnom dvojtýždenníku ovplyvňuje ten, kto píše prejavy pána premiéra vlády. A tak som si chcela overiť aj na tomto Literárnom dvojtýždenníku, či sa mýlim, či moji kolegovia všetci sa mýlia, keď si myslia, že tento zákon má svoje zvláštne podhubie. Chcela som si overiť, prečo sa dnes, po roku 1995, keď bola SNS vo vláde, musíme znovu zaoberať jazykovým zákonom, a tak som si zalistovala v jednom z posledných čísiel Literárneho dvojtýždenníka a našla som článok pána Ábela Kráľa. Neviem, kto z vás pozná Ábela Kráľa, ja poznám pána Ábela Kráľa minimálne 40 rokov. Dovoľte teda, aby som vám odcitovala, aké či už racionálne, alebo emocionálne úvahy tento návrh zákona vzbudil u pána Ábela Kráľa, ktorého považujem za veľkú autoritu aj v otázkach jazyka. Ábel Kráľ napísal v Literárnom dvojtýždenníku z 20. mája 2009, citujem: „Je to zosmiešňovanie maďarskými politikmi, keď sa oni na našom území správajú ako na svojom. Veľmi neskoro a váhavo koná príslušný vládny rezort. Akoby kráčal po odchýlke. Ako je možné“ – teraz vyberám niektoré vety. „Ako je možné, že KDH uprednostňuje spoluprácu s SMK? Že v mene opozičnej jednoty podporuje aj tieto protikresťanské javy? Naším problémom je jazykový stav na južnom Slovensku. Neľakajme sa kriku, neprispievajme k ďalšiemu posilňovaniu protislovenského ťaženia, preto máme jazykový zákon aj so sankciami, a preto urgentne potrebujeme novelu.“ Napísal a publikoval pán Ábel Kráľ v Literárnom dvojtýždenníku Slovenskej republiky. Niečo sa asi naozaj mení v politike slovenskej ľavice, slovenských socialistov, keď dokážu vzbudiť vo svojich vlastných priaznivcoch takéto radikálne pravicové reakcie. Druhý bod. Táto novela zákona, ktorú predkladáte, pán minister, rozdelila intelektuálnu obec Slovenska. To asi nebolo vaším cieľom, lebo iné autority, riaditelia ústavov Slovenskej akadémie vied, iní jazykovedci, ktorých poznám takisto ako pána Ábela Kráľa, sa vyjadrujú úplne opačne. Ja si musím prečítať názor pána Vladimíra Petríka, ktorý doslovne povedal: „Jazykový zákon je hlúposť. Živý organizmus jazyka má mať, samozrejme, nejaké pravidlá, ale nemá sa stať policajtom jazykovej normy a brzdou vývoja nášho jazyka. Úlohou jazykovedcov je jazyk pochopiť a jeho vývoj popisovať a nie ho umelo riadiť.“ Prečo ho teda chce deklarovaná slovenská ľavica, aby som použila výrazy Alexandra Matušku, „zgazdovať, frizírovať“, moderne povedané, riadiť a konzervovať? A hlavne policajne sankcionovať? Táto novela je dosť neprehľadná, pán minister, a umožňuje rozhodovať o slovách, ktoré sa budú môcť používať a ktoré sa budú zakazovať. O tom sa tu nehovorilo. Ale my sme to už raz zažili a nemalo to dlhé trvanie, hoci si všetci mysleli, že to bude naveky. Takže predpokladám, pán minister, a keďže som sa trafila aj v tzv. zástrčkovom zákone, dovolím si vám dať môj predpoklad, že táto novela zákona neprežije dlhý čas a neprežije ani svojho autora. Ide o krátkodobú a účelovú normu a moji kolegovia, myslím si, povedali jasne, prečo je predložená. A pritom, priatelia, stojíme na prahu, ak už nie na najvyššom poschodí, potrebnej debaty ako ďalej, debaty, ktorá sa vedie v celej Európe, ale my ju tu v parlamente nevedieme. Ako pristupovať k invázii anglických výrazov do nášho jazyka a do každodennej, dennodennej konverzácie a v písanom prejave. Tu niekto vyčítal, že sa niekto nenaučí poriadne po slovensky. Prečítajte si, prečítajte si preklady niektorých, najnovšie preklady do slovenčiny niektorých kníh. Veď tie sú plné anglikanizmov a nemajú so slovenským jazykom už nič spoločného. Počúvajte, ako tu hovoríme. Ako hovoríme, „to sa vyrieši“, to je po slovensky?! Slovensko je, slovenčina je aktívny jazyk, tu sa stále, neustále hovorí „slovensky“. Kto používa tento čechizmus? Po slovensky sa musí povedať, tu sa hovorí „po slovensky“ a nie „slovensky“. Nie sme jedinou krajinou, kde jazyk a jeho životaschopnosť vyvolávajú emócie, čo potvrdila aj táto debata. A kde si tieto emócie na krátko prisvojujú politici rôznych politických smerov. Samozrejme, veľmi zriedka alebo výnimočne sú to v Európe ľavicoví politici, to sú skôr témy extrémnej pravice. Ale pokušenie je dnes na Slovensku priveľké. Okrem účelového cieľa, ktorý tak úprimne a otvorene popísal pán Ábel Kráľ, obsahuje táto novela aj určitý spôsob myslenia a určité čiastkové liečenia komunikácie medzi nami. Tu sa stále spomína francúzsky zákon, ktorý prijali Francúzi v roku 1994, tzv. zákon Toubona. Síce sa podobá tejto novele zákona, ktorý predkladáte, pán minister, asi ako voňavka s fialkami, ktoré museli užívať naše mamy, prirovnaná k Chanelu 5, ale základ je ten istý. Aj tam išlo o záväzné používanie, aj tam išlo o proporciu iných jazykov v médiách, aj smiešne povinné „vymysleniny“ pre anglické výrazy, ale aj to sme predsa už na Slovensku mali. Spomeňte si len na „lezúňa“ alebo „zvrtlík“. Problémom je, že si napriek tomuto francúzskemu zákonu dnes už nikto nespomenie, že výraz, ktorý sa mal podľa tohto francúzskeho zákona používať pre „e-mail“ bol po francúzsky „courrier“. Nikto si na to nespomenie. A keď tak rád spomínate, pán minister, zákony, ktoré prijímajú európske krajiny, ja považujem za povinnosť vás upozorniť, že to sú zákony prijímané pre emigrantov. Pre ľudí, ktorí sa sťahujú z celého sveta do týchto krajín. Toto nie sú zákony pre menšiny. Západoeurópske štáty v podstate nemajú jazykové menšiny. Prečo? Pretože v 18. storočí integrácia štátov, či už Francúzska, alebo Nemecka, išla mečom a krvou, a nie medzinárodnými dohovormi o hraniciach. Ale pripúšťam, že vo francúzskom parlamente bolo obrovské pohoršenie v minulom roku, keď sa francúzsky spevák Sebastien Tellier rozhodol po prvýkrát reprezentovať Francúzsko na Eurovízii 2008 pesničkou s anglickým textom. Viete, čo kričali poslanci vo francúzskom parlamente? Preložila som si to: „Francúzsky jazyk predstavuje francúzsku víziu života. Náš francúzsky jazyk je úžasným nástrojom vo sfére kultúry, a ak z neho zrezignujeme, čo povedia iní ľudia?!“ – kričali poslanci. A francúzsky minister kultúry dokonca vyhlásil, že sa hanbí pred svetom. Tellier, tento francúzsky spevák, jednak usúdil, že ak by mal mať šancu v Eurovízii vyhrať, musí spievať po anglicky, lebo len tak osloví globálne publikum. Nakoniec aj ABBA spievala Waterloo, tú svoju báječnú pieseň, ktorá preletela celým svetom, po švédsky dva roky. Potom im niekto povedal, aby to preložili do angličtiny, aby sa to stalo svetovým hitom, a odvtedy sa ABBA stala kultúrnym majetkom celého sveta. Takže rozhorčovanie poslancov v tomto parlamente, ktoré sme teraz zažili, je štandardné a odohráva sa v každej európskej krajine, ale odohráva sa na obranu nemožnosti integrovať obrovské masy emigrantov z celého sveta. Ale čo my urobíme s angličtinou? – a to je seriózna otázka, ktorú sme si tu nikto nepredložili. Lebo angličtina pomáha našim občanom v kariére a pomáha nadviazať kontakty do celého sveta. Existuje už 998 898 anglických slov, polovica toho, čo má francúzština dnes. Prečo? No pretože Angličania zrezignovali z toho, aby zakazovali, nariaďovali a tvrdili, čo Francúzi robili, že je to len ich jazyk, aby bránili novým slovám obohacovať ich jazyk. Niekto môže povedať, že angličtina sa tým pádom stala „language of jungle food“. Ale aj v Anglicku sa nájdu jazykoví puritáni, ale už nie sú v stave zastaviť príval nových slov, tých hybridov, franglais a neologizmov. Dokonca Francúzi stvorili, dávam do pozornosti, pán minister, na obranu svojho jazyka aj svoju vlastnú televíznu stanicu na obranu francúzskeho jazyka. A viete, že vysiela ešte aj v inom jazyku? V angličtine. Šéf Global Language Monitor je presvedčený, že anglický jazyk zvíťazil preto, lebo bol výnimočne otvorený a prijíma zmeny a požičiava si slová, ktoré potrebuje. Načo teda potrebujeme túto novelu, pán minister? – položme si znovu túto otázku. Pripomeňme si, že sme prijali nedávno školský zákon (teda poslanci koalície), ktorý diskredituje naše deti v porovnaní s ich rovesníkmi z iných európskych krajín. Pretože nezavádza, tak ako všetky ostatné krajiny, povinné vyučovanie angličtiny od tretieho ročníka. Upozorňovala som na to. Ale za touto novelou, a to je môj posledný bod, a za touto debatou, či už bola vedená emocionálne, alebo agresívne chladne, za tým všetkým je jeden zásadný spor na Slovensku, aspoň teda jeho náznak – spor o tradície a o tvar nášho národného spoločenstva. Nie sme jediným národom v Európe, ktorý sa usiluje vymedziť sa, nie s kým pôjde, ale proti komu. Nejde teda o integráciu v tom modernom zmysle slova, ale o opačný proces, o regres, o cestu späť. Nejde o modernizáciu, ale o regres. Dôkazom je napríklad po roku 1995 až 1998 znovu snaha aj na základe takýchto zákonov budovať elitu Slovenska a prezentovať výlučne svojich bohatierov. Prepáčte, ale to, že čínsky premiér daroval nášmu prezidentovi bustu Štefánika, tak to považujem za jeden z najväčších vtipov, akých som bola svedkom. Čínsky komunista daruje bývalému slovenskému komunistovi bustu Štefánika, o ktorom sa 50 rokov nesmelo ani ceknúť! To je strašné. V tomto zmysle by som povedala, aby sme sa vrátili k slovenskému prísloviu: „Nebude zo psa slanina, ani z vlka baranina.“ Aké tradície a aké postupy, ktoré dnes touto novelou rozdeľujú skupiny občanov na dobrých a zlých a politické formácie na dobré, zlé, odkážeme týmto zákonom našim deťom? Budú to tradície predkomunistické alebo postkomunistické, ľudské spojené s komunistickými alebo národovecké s demokratickými? To je základná otázka. A hoci pre mladých ľudí na Slovensku dnes môže byť tento spor smiešny, dovolím si upozorniť, že ich dobehne. Dobehne preto, že to nie je zákon, ktorý spracúvava moderne našu minulosť. Toto je novela rozhnevaných. Rozhnevaných na tých, na to, že nie sú tými, kým by chceli byť, a aby to dosiahli, tak nás strašia sankciami. Európska únia, ktorej sme členom, vznikla z presvedčenia, že po vojenskom víťazstve vo vojne treba zvíťaziť najmä nad sebou, nad nezvládnutými osobnými vášňami a predsudkami. Ja verím, že máme v sebe vieru, že veríme, že zmarginalizujeme naše kolektívne fóbie a osobné frustrácie, že presvedčíme tých zahorknutých medzi nami, tých, ktorí zostali osamotení so svojimi nenaplnenými ambíciami, pokiaľ sú to dospelí ľudia, s nimi už neurobíme nič. Ale frustrácie prenesené na celé skupiny obyvateľov Slovenska musíme trpezlivo liečiť v mene prosperujúceho a pokojného Slovenska. A to je dnešná výzva demokratickej politiky. A čo sa týka osudu tohto zákona, život ukáže. Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.)