Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2014-11-10):
Ďakujem za slovo. Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, vážené panie, vážená pani, ale nie, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, vážený pán minister, vážený pán predkladateľ, vážený pán spravodajca, dovoľte, aby som vám v tejto nočnej chvíli povedal k vážnemu návrhu na vyjadrenie nedôvery pánovi predsedovi vlády Slovenskej republiky a tým pádom aj celej vláde niekoľko slov, ktoré považujem za slová, ktoré nevyplývajú len zo situácie, ktorá dnes existuje na Slovensku, ale ktoré vyplývajú aj z mojej životnej filozofie a presvedčenia, že sme vždy povinní dodržiavať isté zákony, ktoré sú možnože nad zákonmi, ktoré sú prijímané v tejto sieni zákonnosti, a to sú zákony v nás. Možno začnem jedným telefonátom zo včerajška. Bol to telefonát, ktorý bol svojím spôsobom nie veľmi príjemný. Bol kritický a volal mi jeden kolega lesník, ktorý mi hovoril: Pán Mičovský, čo vy ešte robíte v tej Národnej rade? Ja už vás tam voliť nebudem. Ja by som si predstavoval, aby ste sa vrátili tam, kam patríte, a vráťte sa do lesov. Tam ste urobili svoje dielo, tam máte ľudí, ktorí vám rozumejú a ktorým ste rozumeli vy. Bola to taká veľmi zvláštna situácia, pretože mal som pocit, že mi hovorí človek, ktorý mi praje dobre a napriek tomu mi vyčítal, že som tam, kde som. A ja som mu na to odpovedal spôsobom, ktorý považujem za primeraný, a to bol spôsob, ktorý používam nielen v takejto situácii, keď je debata o nejakej výčitke, že kde som sa to dostal, ale ktorý považujem za súčasť svojho súčasného pôsobenia. A dá sa to vtesnať do vety: Ja som len lesník, ktorý sa na chvíľočku hrou osudu a náhody stal politikom, ale ja by som stále chcel lesníkom ostať. A myslím si, že aj toto dnešné nočné vystúpenie nie je tak ani súčasťou politika, ktorý je ústavným činiteľom na chvíľočku a ktorý dokonca má takú neuveriteľnú možnosť zúčastniť sa aktívne a s vnútorným presvedčením procesu vyjadrenia nedôvery vláde Slovenskej republiky, ale ktorý jednoducho chce byť v tejto situácii trvalo vždy v kontakte s realitou a s vlastným svedomím. Začnem ešte jednou takou základnou predstavou, ktorá by mala byť spojená s prácou či lesníka, či politika, alebo akejkoľvek profesie, a to je otázka istého zodpovedania si takých základných otázok. Možno to sú tie najzákladnejšie otázky, ktoré sú spojené s existenciou každého z nás, a sú to otázky, ktoré sa dajú pomenovať večnými otázkami. Vlastne kto sme, odkiaľ prichádzame a kam smerujeme? Sú to určite otázky, ktoré sú nadčasové, nie sú spojené ani s našou politickou súčasnosťou, našou profesiou, ani s týmto volebným obdobím, nie sú spojené ani s našou krajinou, sú spojené skutočne s existenciou ľudstva a napriek tomu, ak ich máme zodpovedať, tak každý z nás musí dokázať hľadať tie odpovede v sebe. A možno práve otázka, aj keď sa to nemusí zdať veľmi presné, otázka korupcie, otázka istej životnej filozofie, ktorá nám ukladá povinnosť nejakým spôsobom sa postaviť voči zlám, ktoré nás v živote sprevádzajú, je spojená aj s istou odpoveďou, s istými odpoveďami na tieto večné otázky, skadiaľ pochádzame, skadiaľ prichádzame, čo je spojené so základom našej životnej filozofie. Ja si dovolím v tejto súvislosti zablúdiť do naozaj veľmi osobnej spomienky, ktorá je pravdivá a ktorú použijem v tejto súvislosti tak, ako si ju pamätám, a tá spomienka je o to možno presvedčivejšia, že je spojená s jedným rodinným príslušníkom, s ktorým sme sa práve minulý týždeň, naša rodina, rozlúčili. S mojou tetou Hankou, maminou sestrou, ktorá vo veku 92 rokov odišla do večnosti, a tá spomienka je spojená s mojou veľmi ranou, doslova najranejšou mladosťou, keď sa mi stala nasledovná zvláštna príhoda, ktorá, si myslím, ovplyvnila zásadným spôsobom môj celý život a ktorú dokážem možno premostiť k téme, ktorá je dnes témou tohto večera. Je to otázka spojená s jednou návštevou na jej pracovisku, bolo to pracovisko, ktoré sa nachádzalo v Banskej Bystrici na hlavnej stanici a bol to poštový novinový stánok, kde ona dlhé roky robila a ja som tam ako možno päťročné decko bol raz na návšteve. A udiala sa vec, že v mojom vrecku po príchode domov našla moja mama, teda setra tejto tety Hanky, ktorú spomínam, malý benzínček. Možno si pamätáte, boli to benzínčeky, ktoré sa používali niekedy do zapaľovačov, a ja som musel zodpovedať otázku pred mojou mamou, že skadiaľ sa ten benzínček v mojom vrecku doma po návrate z tohto novinového stánku vzal. A odpoveď bola veľmi nepríjemná, ja som si to vtedy ani tak veľmi neuvedomoval, ale bola to odpoveď asi s tým, čo som presne vtedy nevedel naformulovať, že som ten benzínček jednoducho si privlastnil, teda ukradol. A táto moja prvá a verím, že možnože to by som tak sa pozrel do svojho svedomia, aj možno posledná životná krádež bola spojená s veľkou traumou. Musel som sa vrátiť k tej tete Hanke do novinového stánku a povedať, že som ten benzínček naozaj nechcel zobrať a že to už nikdy neurobím. Hrôza mojej mamy spojená s tým, že mi teda ten benzínček našla v tom vrecku, bola pre mňa stresom a istým púšťaním hrôzy, ktoré si jednoducho pamätám až do týchto chvíľ, a považujem to za vec, ktorá zásadným spôsobom ovplyvnila moje vnímanie toho, čo sa v živote má a nemá, čo je povolené a čo je nepovolené, čo jednoducho je slušné a čo je neslušné. A teraz od tohto samotného, samotnej spomienky na túto traumu z mladosti môžem pristúpiť teda k tomu, aby som sa venoval problémom, ktoré sú spojené s korupciou, problémy, ktoré sú spojené s istým mojím vnímaním toho, čo je na našom, na tom mojom lesníckom príbehu asi najdôležitejšie. Ja som, keď už hovorím o tých večných otázkach, sa stal, keď som postúpil teda z toho detského veku, ktorý som takto námatkovo spomenul si tú jednu traumu, stal som sa lesníkom a mal som možnosť pracovať vo funkciách, ktoré boli istým prirodzeným kariérnym postupom. Dnes tu zaznievalo aj včera pomerne často, že niektorí ľudia ako keby nemali žiadne skúsenosti a zážitky spojené s riadením, a preto, akým spôsobom, myslím, že to povedal pán premiér, môžu sa vyjadrovať k závažným otázkam riadenia štátu, keď nikdy v živote nič neriadili. Ja som mal možnosť práve vo svojom pracovnom živote v tom prirodzenom postupe kariérnom stať sa aj riadiacim pracovníkom a bola to doba, ktorá priniesla naozaj mnohé a veľmi mnohé aj pokušenia, aj ponuky, pretože to bola doba, keď som sa ujal funkcie riaditeľa závodu a prichádzalo veľmi veľa úloh a boli to úlohy niekedy spojené naozaj aj s veľmi závažnými rozhodnutiami. A boli to doby, keď som bol vystavený rôznym tlakom, ktoré určite zaváňali aj možnosťou podľahnúť korupčným pokušeniam alebo požiadavkám. A myslím si, že práve možno v tom čase nastalo to prepojenie medzi tou spomienkou na ten raný zážitok, na tú traumu z tej nechcenej krádeže toho benzínu, a tým, že zrazu boli možnosti urobiť možnože oveľa väčšie krádeže, pretože prichádzali ľudia, ktorí v 90. rokoch, začiatkom 90. rokov mali predstavu, že je to doba, keď všetci sú povinní zarobiť a získať prospechy, ktoré im nepatria. A ja si myslím, že práve to bola doba, ktorá definitívnym spôsobom rozhodla o tom, že som sa pri pokušeniach, ktoré sú spojené s vysokými funkciami, raz navždy rozhodol, že tým pokušeniam odolám a že neexistuje také, ktoré by dokázalo kúpiť moje svedomie a urobiť niečo, za čo by som sa musel pred sebou hanbiť. A v tejto dobe prišlo ďalšie pokračovanie mojej kariéry a stal som sa pracovníkom, ktorý mal možnosť pracovať na poli, ktoré by som nazval pole práce s verejnosťou, v lesnom hospodárstve, a prišli veľmi pekné časy, ktoré už neboli možno spojené s riadením a rozhodovaním o zásadných a vážnych otázkach lesnej výroby, ale boli skôr spojené s takým riešením rôznych záležitostí, ktoré sú, ktoré by sme mohli pomenovať ako otázky práce s verejnosťou na poli popularizácie lesnej výroby, a boli to veľmi pekné časy, ktoré mi umožnili postaviť sa k takým projektom a byť ich autorom a byť ich spoluautorom, ako bol lesnícky skanzen, významné lesnícke miesta, náučné chodníky, rôzne lesnícke publikácie. Bola to doba veľmi zaujímavá, plná tvorivosti, a táto doba možno by bola pokračovala až do týchto chvíľ, avšak došlo ku konfrontácii, ktorú jednoznačne hodnotím ako niečo, čo bolo veľmi závažným zlomovým bodom v mojom pracovnom živote. Totižto došlo tu v tomto období k takému rozporu. Rozporu medzi tým, že medzi moje pracovné povinnosti patrila jednoznačná, pekná a pravdivá propagácia hodnôt lesa, lesníckej práce a na druhej strane tu prichádzali čím ďalej, tým väčšie výhrady a výčitky, ktoré som nemohol nevnímať, keď mi mnohí moji kolegovia, ktorí poznali moju prácu, museli pripomenúť, že či necítim, že to, čo hovorím, to, čo propagujem, to, o čom hovorím ako o svojom zásadnom presvedčení a presvedčení o tom, že lesnícka práca má nesmierny význam pre život spoločnosti, je v rozpore s tým, čo sa deje za mojím chrbtom, v rozpore s tým, že mnohí pracovníci lesného hospodárstva ako keby robili presný opak toho, čo som sa snažil so svojimi kolegami presadzovať. Jednoducho bol to vplyv politických záujmových skupín, ktorý v takom veľkom podniku, ako sú Lesy Slovenskej republiky, štátny podnik, bol prítomný vždy, tomu sa asi nedá vyhnúť. Ale obdobie, ktoré bolo veľmi rozhodujúce pre moje isté následné rozhodnutie, obdobie prvej vlády Roberta Fica bolo obdobím, keď naozaj ten vplyv, keď tento lesnícky rezort bol zverený koaličnému partnerovi HZDS, bol nesmierne silný, zničujúci a mal veľmi úkvapné dopady, ktoré nemohol nikto necítiť. A práve tu tie výčitky a tie otázky prichádzali čoraz častejšie. Na jednej strane pekne hovoríš, pekne propaguješ, pekne píšeš, vychádzali o tom zaujímavé materiály, ktoré boli svojím spôsobom možno aj objavné, a na druhej strane výčitky množstva kolegov, že je tu rozpor medzi možnože pravdivými, peknými a potrebnými rečami a medzi realitou, ktorá bola čoraz nepríjemnejšia a zasahovala moje svedomie, pretože musel som uznať, že v tých výčitkách mnohých mojich kolegov bolo naozaj veľa pravdy. Pekne hovoríš o lesníckom stave a za tvojím chrbtom kapitáni lesníctva spôsobujú kroky alebo robia kroky a spôsobujú rôzne činy a ich následky, ktoré zjavne poškodzovali dobré meno lesníctva. No a tu som sa dostal vlastne k zlomovému bodu, keď som musel si uvedomiť, že korupcia nie je len akési slovo, ktoré existuje v slovníku a ktoré vnímame ako čosi zlé, ale napriek tomu vzdialené od nás, ale že korupcia je vec, ktorá sa vám dokáže plaziť okolo pracovného stola a že nastane istá chvíľa, keď si musíte dať zásadnú otázku, či máte právo ďalej si ju nevšímať a mlčať, alebo máte už povinnosť mlčanie prelomiť a vyjadriť sa zásadným spôsobom. Tá korupcia, ktorá bola čím ďalej prítomnejšia v štátnom podniku Lesy Slovenskej republiky, bola pre mňa veľmi nepríjemným spoločníkom dlhé mesiace. A ja som zvažoval, či naozaj prekonať svoj strach a vystúpiť voči veciam, ktoré boli čím ďalej, tým viacej prítomné v mojom každodennom pracovnom živote. Jednoducho boli to už nie reči o tom, že niekde niečo sa predalo nejakým divným spôsobom a že existujú nejaké podivné prenájmy, ale zrazu mi prichádzali aj na môj pracovný stôl faktúry, ktoré som mal podpísať, o ktorých som síce vedel, že práca bola vykonaná, ale zmluvná cena, ktorá bola dohodnutá, za ktorú ja som nemohol, bola extrémne vysoká a zjavne sa dala nazvať tunelovaním štátneho majetku. A viete, keď máte takéto faktúry na stole a rozmýšľate, či sa príliš nepošpiníte, aj keď nemáte zlé svedomie, lebo ste nič zlého neurobili, žiadny halier vám neprischol neoprávnene vo vrecku ani žiadny majetkový prospech, ale jednoducho je to už príliš blízko na to, aby ste si mohli povedať, veď to nie ja, veď to oni, veď čo ja mám s tým, a preto došiel ten môj pracovný príbeh do okamihu, ktorý mi zmenil život a v ktorom som premohol svoj strach a napísal som otvorený list, ktorý možno spôsobil to, že tu dnes stojím v Národnej rade Slovenskej republiky pred vami a mám tú možnosť, o ktorej som nikdy netušil, že takúto možnosť budem mať, t. j. vyjadrovať sa k závažným otázkam nášho štátu, byť tým, ktorý v sieni zákonnosti má právo a povinnosť vytvárať zákonné normy, podľa ktorých by sme všetci mali žiť. Bol som nútený spolu so svojimi priateľmi po prekonaní toho kritického bodu, po prekovaní vlastného strachu dať na papier niekoľko závažných, a nebolo ich málo a neboli to málo závažné veci, ktoré naozaj nazvať inakšie ako korupciou nebolo možné. A to je niekoľko príkladov, čo všetko možno sa dostalo do toho smutného súpisu poznania, že korupcia nie je len pojem v slovníku cudzích slov, že to nie je len slovo, ktoré nás vystavuje pocitom, že je to niečo vzdialené a zlé, ale že je to niečo, čo je veľmi, veľmi uchopiteľné. A tá uchopiteľnosť bola daná napríklad takou dvojstrannou listinou, dvomi A4, ktoré mali hodnotu alebo hodnotu nemali, ale za ktoré bola vyfakturovaná čiastka 2 mil. korún. Poviete si, je to možné, aby dve stránky formátu A4 stáli 2 mil. korún? Boli to dve stránky, ktoré, paradoxne, mali zdôvodniť, boli to audítorské stránky, nákup jednej linky manipulačnej, ktorá bola predražená a tú predraženosť, ktorá bola sama osebe závažným porušením v tom čase nie zákona o verejnom obstarávaní, ale vtedy platných noriem, bolo treba akýmsi administratívnym spôsobom zdôvodniť. Nuž a ako sa možno niekedy zvykne hovoriť, že klin sa klinom vyráža, tak tu v tomto prípade zlo sa zlým riešením rieši, zlo sa zlom rieši, takže to niekoľkomiliónové prekročenie nákupnej ceny, ktorá bola predražená, ktorá bola vyššia, ako mala byť, bolo zdôvodnené audítorskou správou podivného audítora, ktorý to zdôvodnil, aby tí, ktorí potrebovali zakryť tento obchod, mali akýsi argument v ruke a ten argument, ten papier stál 2 mil. korún. Takže ako neuveriteľná kombinácia, ale to možno si povie vtedy človek, že dobre, je to niečo vzdialené, ale bola to jedna z vecí, ktorej sme sa už nemohli vyhnúť, pretože sme sa o nej dozvedeli. Boli tam ďalšie záležitosti, ktoré boli spojené aj s takými korupčnými ťahmi, ako je nákup monitoringov, ktoré naše oddelenie vypracovalo, ale ktoré napriek tomu cudzí subjekt dostal do rúk a predložil to ako svoju prácu a vyfakturoval za niečo, čo neurobil, každý mesiac pravidelne 50-tisíc vtedy ešte slovenských korún. Boli tam ihriská, ktoré mali robiť väzni. A bola urobená zmluva na niekoľko miliónov korún. Jedno ihrisko sa urobilo akési vzorové. Viacej sa nestihlo, ale tie milióny korún, ktoré boli spojené s množstvom, s istým veľkým počtom tých ihrísk, tie boli vyfakturované. Boli tam seriály, ktoré mali svojím spôsobom veľmi peknú vypovedaciu hodnotu, ktoré naozaj hovorili o hodnotách, ktoré boli mne osobne ako človeku blízke nielen preto, že som bol ich autorom námetu a scenáristom a že som mal možnosť získať svojich kolegov pre to, aby sme to spracovali a aby to bolo premietané na Slovensku v Slovenskej televízii. Všetko to bolo asi po tej stránke fajn až do tej chvíle, kým som neuvidel prvú faktúru. Aha, tak to je asi za všetkých dvanásť dielov, to ja rozumiem, taká čiastka, ale nie je to, tých 600-tisíc je iba za ten prvý. To každý diel bude stáť 600-tisíc! Ej, a to už boli tie faktúry, ktoré už neboli tak kdesi vzdialené v nejakom priestore, ktorý sa ma priamo nedotýkal, ale to boli práve tie faktúry, ktoré mi prichádzali už na stôl, ktorým som sa nemohol vyhnúť a musel som voči nim zaujať stanovisko, a preto som svojim nadriadeným išiel povedať: Toto nie je v poriadku, také niečo predsa nemôžeme pripustiť, takúto zmluvu predsa nikto nemohol urobiť. To už musíme tak urobiť. Veci sú také, že to zašlo ďaleko a my už s tým nemôžeme urobiť nič iné. A takto tých príbehov, ktoré tam boli spojené s rôznymi divnými prenájmami, nákupmi, štandardne bolo tam množstvo rôznych poľovníckych záležitostí. To boli všetky tie veci, ktoré sme položili na papier a tým pádom sme síce oslobodili svoje svedomia od pocitu, že iba útrpne a pasívne akceptujeme to zlo, korupčné zlo okolo nás, ale zároveň sme si privodili veľmi závažné dôsledky pre naše ďalšie pracovné existencie. Je pravda, že sme teda bojovali. Ten boj bol veľmi zaujímavý, pretože do istej miery sa nás vtedy ujali médiá a tým pádom možno náš odchod z pracoviska štátnych lesov nebol tak rýchly, ako sme predpokladali, pretože sme boli pripravení na to, že po takomto kroku už naša existencia pracovná bude veľmi krátka. Ale napriek tomu k tomu došlo a my sme sa po tomto oslobodení od pocitu, že nebojujeme so zlom, stali každý nejakým spôsobom buď nezamestnaný, alebo presunutý na iné pracovisko. A to je dôvod k tomu, čo by som chcel zdôrazniť ako to hlavné. Ak som povedal, že tu existujú nejaké otázky zásadné, tak jedna z tých otázok bola práve tá, že akým spôsobom nielen kritizovať a poukazovať na zlo, ale ako sa ho pokúsiť aj riešiť. To by malo byť pri akýchkoľvek kritických postojoch vždy to najdôležitejšie. A urobili sme pokus, ktorý svojím spôsobom bol odsúdený zdanlivo na neúspech, ale napriek tomu zažil zaujímavé pokračovanie. A bol to pokus urobiť návrh zákona, ktorý by pomohol štátnemu podniku Lesy Slovenskej republiky sa vyvarovať takým politickým vplyvom, ktoré existovali v časoch, keď sme proti nim vystúpili a ktoré aj keď mali zaujímavé pokračovanie v podobe odchodu vedenia podniku, dokonca došlo aj k výmene ministra, a napriek tomu sme nič zásadné nezmenili, pretože popresúvali sa krabice, pomenili sa osoby, funkcie, ale tá podstata ostala. A ten náš pokus niečo zmeniť a navrhnúť riešenie bol daný návrhom zákona. Bolo to teda ako paradoxné, pretože o tvorbe zákonov som vedel pramálo, ale cítil som, že ak by dačo pomohlo tomuto štátnemu podniku, tak je to zákon, ktorý by mohol byť istou obranou voči tomu, aby ten korupčný vplyv politických záujmových skupín nemohol byť v tomto, už vtedy som ho tak pomenoval, v najbohatšom a najväčšom štátnom podniku taký deštrukčný, lebo on takým bol. A tak sme si napísali zákon, ktorý sme prekonzultovali aj s právnikmi, nie ústavnými ani tu pracujúcimi v blízkosti Národnej rady, ale proste ľudia, ktorí sa venovali právu, a zákon uzrel svetlo sveta v podobe istých paragrafov. Boli sme presvedčení, že sme to napísali dobre. Dokonca sme v tom čase mali možnosť tento zákon prekonzultovať aj s prezidentom republiky. Napriek tomu bol to len istý pokus, o ktorom sme sa domnievali, že je pokusom, ktorý nikdy nebude môcť byť uplatnený v Národnej rade. V čom je čaro tejto záležitosti? Je to, že sme vtedy netušili, že predsa len bude chvíľa, keď tento zákon bude môcť byť naozaj tu v sieni zákonnosti v Národnej rade Slovenskej republiky predložený. Je to zákon, ktorý som ja sám mal tú česť trikrát už predložiť. Zákon o štátnom podniku Lesy Slovenskej republiky. Bol predložený s tým, že nenašiel dostatočnú podporu, ale už to je malý zázrak, že takýto zákon, vôbec v časoch, keď sme ho tvorili, sme netušili, že bude môcť byť prerokovaný niekedy práve tu. Čaro toho zákona bolo aj v tom, že potom, keď som mal možnosť ho konzultovať a upravovať práve už s právnikmi, ktorí rozumejú, ako sa majú tvoriť zákony, bol upravený do podoby, ktorá si myslím, že je súca na to, aby raz takýto zákon bol schválený tu v pléne Národnej rady, pretože sa tam pracuje so základným motívom, ktorý v súvislosti s korupciou už rezonoval v posledných desiatkach hodín, a je to ten základný princíp, ktorý hovorí o hmotnej zodpovednosti vedúcich pracovníkov za svoje rozhodnutia. Myslím si, že ak hovoríme o korupcii, tak je potrebné práve tento moment veľmi zdôrazniť, nakoľko práve možnosť vysokých predstaviteľov rôznych organizácií, ktorí vykonávajú úkony, ktoré niekedy nie sú úplne korektné a niekedy sú vyslovene v rozpore, keď už nie so zákonom, tak s dobrými mravmi, sa stávajú tou príčinou toho, že takíto ľudia vykonajú úkony, ktoré sú jednoznačne v rozpore so základnými požiadavkami nariadení organizácií, ale oni ich vykonajú, takéto úkony. Možno kvôli tomu, že podľahnú istým tlakom, nátlakom, politickým objednávkam alebo možno len korupčným ponukám prostredia, ktoré produkuje takéto ponuky, súc si vedomí, že tak či tak nedôjde k ničomu horšiemu ako prípadne k nejakému odvolaniu alebo symbolickému potrestaniu. Pokiaľ takýto zákon obsahuje, a ten náš návrh to obsahoval, jednoznačnú materiálnu sankciu povinnosti nahradiť spôsobenú škodu, tak dostáva akékoľvek rozhodnutie takýchto ľudí poverených riadením takéhoto významného podniku úplne iné parametre, pretože sa tu jednoznačne postaví otázka: A kto to zaplatí? Ak ma vy, pán minister, žiadate, aby som urobil úkon, o ktorom som presvedčený, že nie je v súlade s dobrými mravmi, ale raz by mohol byť vytknutý mi ako úkon, ktorý poškodil hospodárenie organizácie, za ktorú som zodpovedný, tak potom tu príde otázka, možno po výmene istej politickej garnitúry, že to musí niekto zaplatiť, a práve to je možno tá dobrá zábezpeka a ochranná poistka voči tomu, aby ľudia v takýchto funkciách podliehali takýmto korupčným ponukám a vplyvom. A preto si myslím, že ten náš návrh zákona, ktorý vznikol v tých zaujímavých, tak trocha revolučných časoch, v časoch, o ktorých sme boli presvedčení, že teda ich pracovne síce neprežijeme, ale že ten návrh zákona bude len šuplíkovou záležitosťou, že sa takýto zákon dostal sem do pléna a že bolo možné o ňom už rokovať, tak to je možnože veľmi dôležitý moment, o ktorom som presvedčený, že bude mať ešte svoje pokračovanie a že takýto zákon bude raz prijatý. To bol možno jeden taký dôsledok tých časov, ktoré teda spôsobili to, že som korupciu prestal vnímať ako ten vzdialený slovníkový pojem a začal som rozumieť, že je to niečo, čo môže spôsobiť človeku vážne problémy pri hľadaní istých rozhodnutí v takých dôležitých životných okamihoch. Táto skúsenosť priniesla aj ďalšie motívy, a to bola teda istá snaha už potom tu, po príchode do Národnej rady, nielen sa zmocniť tohto zákona a snažiť sa urobiť normu, ktorá by bola použiteľná pre ďalšie riešenie riadiacich procesov v štátnom podniku, ale možno hľadať aj nejakým spôsobom riešenie pre mnohých ľudí, ktorí sa dostanú do obdobnej situácie, ako bola tá naša. A v tom bola možno jedinečnosť tej skúsenosti, že sme sa dostali k prípadom, ktoré boli rovnako závažné a rovnako spôsobovali ich aktérom závažné rozpoloženie, nakoľko ľudí, ktorí sa stretávali s korupciou, bolo vždy pomerne veľa. A my sme tak prišli a bolo to také moje osobné presvedčenie k tomu, že keď už som sa stal súčasťou poslaneckého zboru práve z toho titulu, že sme došli a ja sám, že som mal tú osobnú skúsenosť s korupciou, tak že niečo podobné teda človek musí použiť práve na to, aby ľuďom, ktorí sú vystavení podobným životným situáciám, sme nejakým spôsobom pomohli, pretože to bol taký logický morálny záväzok. A práve tu vznikla tá ďalšia zákonná norma, ktorá teda nevznikla ešte v tých časoch práce v štátnom podniku, ale ktorá vznikala už tu hneď v prvých týždňoch môjho pôsobenia spolu s mojimi poslaneckými kolegyňami a kolegami, a bol to práve ten návrh zákona o podpore, ochrane a odmeňovaní ľudí, ktorí bojujú proti korupcii. Naozaj, idea tohto zákona nevznikla tu v kanceláriách, ale vznikala teda ešte, tie zárodky, v časoch, keď sme boli vystavení tejto skúsenosti a pretavili sme ju práve do tej podoby, že by tu mal existovať zákon, ktorý by ľuďom, ktorí majú podobnú skúsenosť a stanú sa teda chtiac-nechtiac aktérmi takýchto životných skúseností a životných situácií, bolo nejakým spôsobom pomáhané. Ten návrh zákona bol spracovaný veľmi presne, myslím, že sme použili v ňom mnohé motívy a princípy, ktoré sú používané pri tejto zákonnej norme v rámci mnohých vyspelých krajín. A pri jeho predkladaní sme sa dosť často stávali akýmisi poslancami, ktorí boli obviňovaní z toho, že predkladajú zákon, ktorý má slúžiť udavačom. Bolo to ako neuveriteľné, ale veľmi často práve tu v pléne Národnej rady pri trojnásobnom predložení tohto zákona sa stalo to, že výčitky k tomuto zákonu boli naozaj sprevádzané slovami, že je to zákon pre udavačov, čo bolo veľmi bolestivým zistením, pretože také niečo bolo v absolútnom rozpore s presvedčením, že chceme pomôcť statočným ľuďom, ktorí bojujú s korupčnými skúsenosťami. (Navrhovateľ podal rečníkovi hárok papiera.) Aha, že v tejto chvíli tu nemáme žiadneho člena vlády Slovenskej republiky, takže by som poprosil, vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, keby bol prítomný člen vlády aspoň v symbolickom zastúpení, ja by som počkal. (Zaznievanie gongu.)