Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2014-03-18):
Ďakujem za slovo. Vážená pani ministerka, vážený pán spravodajca, pán kolega z výboru, vážený pán podpredseda Národnej rady, dovoľte mi niekoľko slov, kolegyne, kolegovia. Ja tak také dva pohľady, nestihol som to v tej faktickej poznámke, reagovať na kolegu, čo sa týka tých pôrodov, tak poviem to teraz v krátko ako v rozprave a takisto aj k tej dlhodobej starostlivosti v našich zdravotníckych zariadeniach, ktoré vnímam ako veľký problém z dlhodobého hľadiska, stále si dovolím povedať, že nie je riešený. Uvediem taký príklad v úvode, keď nadviažem na to, čo kolegovia rozprávali v tých faktických, aby peniaze išli za klientom, aby peniaze teda išli za pacientom. V Českej republike to naozaj majú tak, že pacient, či sa nachádza v zdravotníckom zariadení alebo sociálnom zariadení, ak dostáva či už dôchodok, alebo sociálnu dávku, tak tie peniaze naozaj dostáva to zariadenie, hej, keď je to na vykrytie tých služieb, či už zdravotníckych, alebo sociálnych, tak jednoducho sú k dispozícii konkrétne tomu zariadeniu, kde aktuálne sa ten pacient nachádza. U nás zatiaľ to stále takto neni poriešené. Čo sa týka tej dlhodobej starostlivosti, však na Slovensku máme v nemocniciach, tak sa aj volajú, tie ODCH-áčka, sú to oddelenia dlhodobo chorých. Ale veľakrát nesú tieto oddelenia len v tom názve, že sú oddelenia pre dlhodobo chorých. Reálne ten pobyt je tam týchto pacientov, oni to veľakrát potrebujú aj dlhšie, ale je tri týždne. A na tomto oddelení je im oznamované, že pacient už nemôže byť dlhšie ako tie tri týždne, a veľakrát, ja to hovorím teraz z vlastnej skúsenosti, pacient, ktorý prichádza na to ODCH-áčko či už z interného, z ARA alebo z akéhokoľvek iného oddelenia, teda nie je spôsobilý ísť domov, tak ho dávajú na doliečenie. Tak veľakrát tento pacient, ktorý tam prichádza, a po tých troch týždňoch, keď má odísť z tohto oddelenia, tak je ešte v oveľa vážnejšom a ťažšom stave, ako keď tam prišiel. Ja sa pýtam a kladiem si dlhodobo tú otázku, načo máme potom tieto oddelenia dlhodobo chorých, hej, a tak je to odvodené, hej, že je to oddelenie, ktoré sa stará o dlhodobo chorých pacientov. Veľmi častým zjavom je práve takýto fenomén, ktorý, vnímam to tiež ako dlhodobo a to je ten, že práve na týchto oddeleniach častokrát pacienti prichádzajú, prídu aj v ťažkom stave alebo aj výrazne sa zhoršia aj tam a je to miesto, kde v podstate títo pacienti dožívajú, zomierajú, a veľmi častý zjav je to. Keby sme si to štatisticky ako-tak vyhodnocovali, a teraz ak by mali byť aj platby nastavené podľa toho, že či teda oni doliečili toho pacienta, alebo zomrel, no tak koľko tých peňazí by dostalo? To nie je teraz tak, že pacient môže tam byť len tri týždne, hej, a teraz do tých troch týždňov alebo sa musíš vyliečiť, alebo zomrieť, hej. Častokrát je to v takej situácii postavené a ten pacient po tých troch týždňoch, keď je ešte v oveľa ťažšom stave a s dekubitmi, s preležaninami, a teraz v takom ťažkom stave tohto pacienta posielajú späť do domáceho zariadenia, kde veľakrát táto rodina nedokáže zvládať toho pacienta, či už personálne, odborne, technicky, a cez to všetko toho pacienta jednoducho pošlú ho preč. A ten lepší prípad je taký, kedy ešte sa ocitne ten pacient kdesi na inom oddelení, ale jednoducho je to problém, lebo tu sú limity na tých pacientov, a keď si ten pacient to vyčerpá skrze tú príslušnú zdravotnú poisťovňu, v ktorej je poistený, tak toho pacienta obyčajne nikto nikde nechce. Ja pracujem aj, som riaditeľom v hospicovom zariadení, tak v podstate veľakrát takíto pacienti, ktorých nikto nikde nechce, tak to už sú v podstate pacienti, ktorí končia veľakrát na hospici. Áno, hospic je miestom, kde sa majú vytvárať zase dôstojné podmienky pre každého človeka, nielen starého človeka, ako častokrát je táto predstava ale zomierajúceho človeka. To môže byť mladý človek, dieťa a podobne. Ale aby to bolo dôstojné miesto toho odchodu z tohto sveta. Častokrát to pingpongovanie ako tých ľudí je tak traumatizujúce pre týchto samotných pacientov, že oni sú úplne v totálnom strese a sú vystresovaní, keď prešli niekoľko oddelení. A nakoniec keď sa ocitajú v rukách možno teda aj u nás ako na hospici, tak si vydýchnu, že konečne majú taký božský kľud a pokoj. No a častokrát pri tom pokoji a v tom pokoji aj dodýchavajú, aj zomierajú títo pacienti. Čo sa týka tých pôrodov, možno tých výhrad, ja som to nestihol ako povedať, ale áno, dotýka sa to práve tejto rómskej populácie. Ja som tiež z východného Slovenska, však nebudem to nejak tak ani skrývať a bol som tiež aj častým aj svedkom toho alebo sa dozvedel, že práve rómska matka bola tá, ktorá opúšťala toto dieťa. No ja by som, ak dovolíte, pani ministerka, tak skôr by som asi sa orientoval v tejto oblasti ako možnože a ja to s nejakou rómskou reformou alebo proste, ako vyriešiť tento problém. A je to možné, ak je to možné v Rakúsku a v susedných ako krajinách, aby, vytvoriť tieto podmienky, aby tieto ženy mohli rodiť doma. A teraz keď ujde, tak kam ujde? Ona nemá kde tá matka ujsť. Stále len zostane ako doma, a keby aj ušla, tak v podstate zostáva v tej istej rodine aj to dieťa, je tam otec a širšia komunita. Dodo, so mnou nesúhlasíš, však nemusíš so mnou súhlasiť, ale to patrí k tej rómskej komunite, možno tomu ťažšie rozumieš, možnože nie, možnože mi to čosi povieš ako iné, ale my žijeme v tomto regióne, kde títo Rómovia sú, a to patrí, v tzv. úvodzovkách to poviem, také ako veľakrát, také ich kultúre, hej, že v podstate ona uteká za manželom, za rodinou takáto matka. Ale vytvoriť tieto podmienky, aby mohli rodiť tie matky doma. A dovolím si aj nesúhlasiť s názorom takým, že nejak to prirovnávať k tomu. Ja som to rozprával, poviem to znova, že 850 eur je motiváciou na výrobu detí. Deti sa nevyrábajú, a aby sme nerozprávali to v takej dehonestujúcej rovine, že práve tie peniaze, a či tisíc eur, alebo 8-tisíc eur, bude motiváciou na to, ako robiť deti. Dieťa sa nedá vyrobiť, Dodo, lebo keby ty si vedel, čo do toho dieťaťa dá, tak si ho vyrobíš, to dieťa, kdekoľvek. Ale to dieťa nie je možné vyrobiť. Dieťa sa splodí a malo by byť plodom lásky, hej, však myslím si, že nemusím to nejak veľmi výrazne však ako zdôrazňovať. Ale myslím si, že ak by tieto matky mali vytvorené podmienky na to, aby mohli rodiť doma, tak ja si to viem predstaviť. Kedysi sa bežne deti narodili doma. Zas na druhej strane, ja napríklad zastávam iný postoj ako voči tomu, prečo by takáto matka mala byť ako postihovaná, hej, preto, že ušla možno z tej nemocnice aj z tej, aj s tým dieťaťom, keď hovorím, že to patrí k tej jej kultúre. Vypadla mi teraz pointa, čo som chcel ešte tým povedať, hej, že v druhom čítaní to dopoviem. Hej, tá sociálna medicína, tak ako to spomínal kolega, Vavro Šrobár, áno, tá je ešte dodnes stále nevyriešená a to takisto tá starostlivosť o tých pacientov, či už v domácom prostredí, alebo v sociálnych zariadeniach a domovoch dôchodcov, resp. v zdravotníckych zariadeniach, je to stále ako bolestivý problém a prehadzujeme si to ako taký horúci zemiak, naozaj je to veľmi dôležité, aby sme túto vec vyriešili a aby sme týchto pacientov predovšetkým neodmietali. Áno, spomenul som si. Jednu vec ako chcem veľmi dôležitú povedať, aby pacient nestal sa rukojemníkom zdravotníckeho zariadenia. A toto, si myslím, že by bol tiež takýto jeden, jeden z prípadov. A veľmi častým javom je to, kedy v podstate veľakrát tí samotní pacienti a samotná tá rodina a príbuzní, keď ten pacient nemôže rozhodnúť ako ďalej, tak v podstate sú zavádzaní a mnohokrát sú držaní v týchto zariadeniach cez to všetko, že by chceli ísť trebárs možno domov alebo do nejakého iného zariadenia. Tá, veľakrát tá informácia sa nepodáva pravdivá, resp. komplexná, samotný pacient a samotní príbuzní týchto pacientov veľakrát nepoznajú svoje práva. A to je to, najhoršia vec, ktorá sa môže človeku stať, ak sa stávaš rukojemníkom zdravotníckeho zariadenia, to nie sú väzenské nemocnice. Aj tá matka aby mala slobodnú voľbu, keď teda chce to dieťa porodiť doma, tak vytvoríte jej tie podmienky na to, aby mohla porodiť, a odbúral by sa tento problém. Ďakujem za pozornosť.