Marcinková, Vladimíra, poslankyňa NR SR (2024-02-16):
Ďakujem, ďakujem, že ste tu so mnou. (Povedané s pobavením.) Ďalšiu dôležitú oblasť, ktorú chcem v súvislosti s týmto návrhom prebrať, je, aký je súčasný stav na Slovensku. Ja sa tejto téme venujem štvrtý rok a my máme zmerané do istej miery to, čomu sme čelili pred tými štyrmi rokmi a vieme, kam sme sa posunuli v tých jednotlivých krajoch po tých štyroch rokoch, a vieme, aký je aktuálny stav, asi najpresnejšie, keďže tam sme spojili sily s organizáciou INEKO, ktorá hodnotí kvalitu nemocníc, a jedným kritériom kvality hodnotenia kvality nemocníc v minulom roku bolo aj napĺňanie práva detských pacientov. Spojili sme sa s nimi aj pri tvorbe prieskumu, nie je to reprezentatívny prieskum, bola to anketa, prihlásilo sa nám do nej vyše 3 500 respondentov, ale máme pomerne obsiahlo pokryté všetky kraje a všetky nemocnice, takže vieme, vieme vyhodnotiť, aký je stav v jednotlivých nemocniciach na základe týchto 3 500 odpovedí, rozsiahlych odpovedí v dotazníku, ktoré nám popísali svoju skúsenosť s hospitalizáciou alebo odopretím, odopretím možnosti byť pri svojom dieťati počas hospitalizácie. Z tritisíc... ja budem hovoriť o 3 400 respondentoch, pretože niektorých sme vyradili, keď tie, keď tie odpovede neboli úplne. Z tých tritisíc respondentov, ktoré sme mali v rámci toho nášho celoslovenského prieskumu týkajúceho sa tohto práva, v 390 prípadoch, čo tvorí nejakých 11 %, v 390 prípadoch nebolo vôbec umožnené byť rodičom so svojím dieťaťom. Čiže v jedenástich percentách vôbec znamená, že nevideli svoje dieťa celý čas počas hospitalizácie alebo maximálne počas návštevných hodín, čo tiež je v rozpore, keďže návštevné hodiny sú limitované na nejaký krátky počet hodín, dve až tri. Z tých tritisíc prípadov, ktorým v nejakej miere bolo právo naplnené, sa ho vyše tristo ľudí muselo domáhať. To znamená, tristo rodičov sa muselo domáhať, aby mohli toto svoje právo naplniť, to znamená, že ich nepovzbudzovali k tomu, aby ostali so svojím dieťaťom, neodporúčali im to, ale oni, asertívni rodičia, poznajúc svoje práva, si tú prítomnosť pri rodičovi vybojovali. Čo tiež považujem za škodnú v celom tomto procese, lebo ak by to neboli rodičia, ktorí, ktorí dokážu takýmto spôsobom vyargumentovať toto svoje právo, tak by sa pridali k skupine 390 prípadov, kde to dieťa ostalo samé. Z 3 400 respondentov 1 238 uviedlo, že nemohlo byť so svojím dieťaťom nepretržite. To vyhodnocujeme rôzne, pretože naozaj, ako som spomenula, sú situácie, trebárs tie ťažké operačné zákroky, kde sa to dá pochopiť, samozrejme, že tam ten rodič na tej operačnej sále nebude, ale potom sú aj rutinné úkony, ako som spomínala, napríklad covidový test alebo vizita lekárom, alebo odber krvi, kde to nie je prekážkou podľa medzinárodných predpisov a aj podľa vykonávacích predpisov z okolitých krajín, aby tam ten rodič bol. Už tobôž nie pri vizite, keď sa tam nevykonáva vlastne žiaden lekársky zákrok, iba sa popisuje stav a je tam viacero cudzích ľudí, viacero lekárov a ten rodič nemá možnosť tam byť, komunikovať s dieťaťom, komunikovať s tým personálom. To je pre mňa aj ľudsky ako keby nepochopiteľné, že v takej miere sa to na Slovensku deje, že počas vizity vlastne toho rodiča pošlú za dvere. Z 3 400 prípadov, ktoré popisujem, 2 415 respondentov uviedlo, že pri dieťati mohol ostať výlučne zákonný zástupca a nikto iný. To som už spomenula, prečo je toto problém, lebo nie každý zákonný zástupca z rôznych dôvodov, ako sú ťažké rodinné situácie, môže ostať pri svojom dieťati. Z toho máme ešte nemalé percento, kde dovolili zostať len mame. To znamená, že diskriminujúco pristupovali k otcovi. Máme aj prípad, kde vlastne povedali, že s dieťaťom môže zostať len mama, lenže tá mama bola dojčiaca, doma mala menšie dieťa, ktoré potrebovala dojčiť, to znamená, že s tým starším v nemocnici ostať nemohla, a otcovi toto právo nechceli poskytnúť z úplne mne nelogických dôvodov, a tak to dieťa ostalo samé. Čiže aj preto je veľmi dôležité, aby to bolo explicitne popísané v rámci našej úpravy a aby k takýmto nerovnakým prístupom naprieč Slovenskom nedochádzalo. Lebo máme nemocnice, máme zdravotnícke zariadenia, kde toto právo v plnom rozsahu napĺňajú a povzbudzujú rodičov, aby pri tom svojom dieťati boli. Som s nimi v komunikácii, hovoria mi, že nerozumejú vlastne, prečo tu takú diskusiu vedieme, lebo pre nich to je úplne prirodzené, že toto je súčasťou toho balíka práv detského pacienta, ale práve preto, že toto nie je realitou všetkých zariadení na Slovensku, musíme túto debatu zvádzať a musíme povzbudzovať aj iné zariadenia k tomu, aby si boli týchto povinností vedomí a aby ich v prospech toho detského pacienta napĺňali. Ďalšou takou pre mňa prekážkou, ale aj sklamaním je, keď si niektoré naše nemocnice, tu budem konkrétna, napr. Detská fakultná nemocnica v Košiciach, dajú na svoju stránku, že jediné, čo vedia rodičom poskytnúť, je lôžko a žiadajú rodičov, aby sa len, aby sa ani len nedopytovali o inej možnosti, jak to lôžko nemajú voľné, že stolička alebo rozkladacie kreslo a tak ďalej, neprichádza do úvahy. To majú na svojom webe, môžte si teraz pozrieť. A mňa toto, takýto prístup, mrzí, pretože my vieme aj z našich výskumov a my vieme aj z praxe v zahraničí, že dnes nedokážeme tú situáciu lôžkom vedľa dieťaťa riešiť všade, stopercentne pri každom dieťati, a to nie je len náš problém kapacitný. To je problém v Česku, to je problém v Rakúsku, to je problém v Nemecku, to je problém v Španielsku, vlastne aj v krajinách, kde majú špičkový zdravotnícky systém, nie sú schopní každému dieťaťu a jeho rodičovi poskytnúť to druhé lôžko, kde by sa rodič komfortne vyspal. Je to tak. Aj na Slovensku je to tak. Ja nežijem na inej planéte, ja si to uvedomujem, ale to neznamená, že tento zákon je nevykonateľný, pretože aj v rámci českej úpravy je explicitne dané, že ak nie je zdravotnícke zariadenie schopné poskytnúť lôžko, ktoré, samozrejme, by sme si želali všetci, tak musí poskytnúť aspoň stoličku. Nemôže, nemôže si vymyslieť pravidlo, že u nás nebudú rodičia sedieť na stoličke vedľa svojho dieťaťa a držať ho za ruku, lebo si to neželáme. To je v rozpore s medzinárodnými predpismi, to je v rozpore s ústavou, ktorá jasne hovorí, že vy dieťa od rodiča môžte oddeliť len na základe rozhodnutia súdu, nijako inak. Nie svojvôľou nejakého zdravotníckeho zariadenia. A práve preto, aby sme napĺňali tieto práva detí, ktorých práva majú byť na vrchole pyramídy nás, ktorí tvoríme zákonné rámce, práve preto je dôležité, aby sme nemocnice upozorňovali, že to, čo máte napísané na svojom webe, to je v rozpore aj s ústavou, to je v rozpore aj s Chartou práv detského pacienta, to je v rozpore aj s Dohovorom o právach dieťaťa a v konečnom dôsledku je to veľmi necitlivé, pretože v nemocnici vo vedľajšom okresnom meste je v sedemnástich prípadoch umožnené, aby ten rodič sedel na stoličke vedľa svojho dieťaťa. Tam to ako reálne vidia, vy to ako reálne nevidíte. Tu je značná nerovnosť v rámci jedného regiónu pri napĺňaní tohto práva. A z tých 2 400, ehm, z tých 3 400 prípadov máme zrátaných, že v 339 prípadoch tomu rodičovi nebolo možné poskytnúť lôžko, bola poskytnutá len stolička, a dokonca v 154 prípadoch nebola poskytnutá ani stolička, ale toho rodiča aj tak nevykázali a ten rodič buď bol na posteli so svojím dieťaťom, ak išlo o malé dieťa, alebo si stoličku doniesol, alebo iným spôsobom mu našli riešenie, ako môže to dieťa počas hospitalizácie držať za ruku, ale nevyhodili ho z toho oddelenia, vytvorili priestor, chceli, mohli. Ja verím, že takýto prístup je možný aj v iných nemocniciach. Čiže týmto som chcela popísať, aká je približne situácia na Slovensku aj v číslach. Nie je ideálna a ja viem, že v rámci našich zdravotníckych zariadení by bolo toto len prvým krokom k tomu, aby tie práva detských pacientov boli naplno naplnené a aby neboli porušované. Takáto legislatívna úprava je to najmenej, čo my členovia parlamentu môžme pre tie deti urobiť. Druhým krokom by malo byť, aby ministerstvo zdravotníctva k tejto naozaj rámcovej a krátkej vetičke, ktorú ja chcem pridať do zákona, pripravilo, ale ak by nepripravilo, spravila som to za nich, vykonávací predpis, tak ako je tomu v Českej republike, ten má v Českej republike 15 strán a úplne detailne krok po kroku vysvetľuje, ako pristupovať k detskému pacientovi, aby sme naplnili jeho potreby, aby sme neporušili jeho práva a aby sme dopomohli tomu procesu liečby, ktorý nemá len tú medicínsku a biologickú stránku, ale aj sociálnu a psychologickú. A mne sa tento predpis veľmi páči, ja som ho aj preložila do slovenčiny, aj zmenila v rámci, na slovenské podmienky v rámci legislatívy a tak ďalej a už dávno, za minulej vlády, disponujú týmto českým príkladom na ministerstve zdravotníctva a ja ho znova posielam pani ministerke, aby sa mohla inšpirovať alebo ho len prevziať, nemusí robiť nič navyše, len ho prevziať, okopírovať a uplatniť na Slovensku, pretože naozaj každá jedna veta odtiaľ je uplatniteľná u nás a je podložená štúdiami, kde to vidíte veľmi, veľmi dôsledne odcitované. (Rečníčka ukázala smerom do pléna svoj materiál.) Ja mám aj takéto dva vytlačené vykonávacie predpisy z Česka k dispozícii (rečníčka ukázala smerom do pléna ďalšie svoje materiály), ak by ste sa chceli niekto pozrieť na to, kľudne si poďte zobrať a môžte si to študovať, kým vám o tom budem hovoriť, pretože toto je niečo, čo ja vnímam ako, ako cestu aj pre Slovensko. Spomeniem len niektoré detaily, ktoré v rámci tohto vykonávacieho predpisu, riešia v Českej republike. V minulom volebnom období pani Hatráková bola takou odporkyňou tohto návrhu, lebo hovorila, že je nevykonateľný napr. na psychiatrickom liečení, na psychiatrickom oddelení, tak v bode E, myslím, že to je tretia, štvrtá strana odzadu, máte veľmi detailne popísané, ako uplatňujú toto právo detského pacienta v Českej republike na psychiatrických oddeleniach. Explicitne tam hovoria, že existujú prípady, kedy je nepretržitá prítomnosť sprevádzajúcej osoby aj v psychiatrickej nemocnici prospešná, a potom existujú aj také prípady, kedy to tak nie je, ale na posúdenie prítomnosti sprevádzajúcej osoby v jednotlivých prípadoch je vhodné zvážiť nasledujúce kritériá, a tam už má lekár, zdravotnícky personál, ale aj ten rodič jasnú úpravu, ako sa bude postupovať v prípade toho jeho dieťaťa, v akom prípade tam bude na prospech, aby ostal s tým svojím dieťaťom v rámci psychiatrickej liečby a v akom nie. Veľmi špecifickou kategóriou sú novorodenci. Aj to je tu upravené. Pre mňa veľkou motiváciou, prečo bojovať za túto zmenu, je aj situácia s predčasne narodenými deťmi na Slovensku. Tá diskusia je živá aj kvôli nie úplnej slávnej fotke pani ministerky, ale ja som vďačná, že aspoň otvorila debatu o tom, v akom hroznom stave sú naše neonatológie a ako masívne sú tam porušované tie práva detských pacientov aj práva rodičov byť s tým svojím dieťaťom. A aj toto, aj toto je jeden veľký rozmer celej tejto témy, kdežto pri českej úprave tomu venujú veľkú pozornosť, na Slovensku sa tvárime, že keď nie sme schopní to napĺňať, tak nepohybujeme sa v nejakej trestnej rovine alebo v nejakej rovine, ktorá škodí tomu dieťaťu, naopak, to, že nenapĺňame tú prítomnosť predčasne narodeného dieťaťa so svojou matkou, tu ide najmä o tú matku, ktorá ak je tam to dieťa blízko, môže rozbehnúť tú laktáciu pomerne rýchlejšie, môže ju takisto udržať dlhšie, ale čo je najdôležitejšie, môže mu zachrániť život. Pretože to bakteriálne prostredie matky dáva najväčšiu šancu na prežitie tomu predčasne narodenému novorodencovi, väčšiu než akýkoľvek inkubátor alebo akékoľvek iné prístroje, to je práve tá hruď mamy, na ktorú v zahraničí prikladajú to dieťa tak často, ako to počas toho dňa ide, ktorá môže tomu dieťaťu zachrániť život, môže zlepšiť jeho funkcie a môže ho rýchlejšie dostať do domáceho prostredia pri plnom zdraví. Na Slovensku vo väčšine zariadení majú tieto deti obmedzený kontakt so svojím rodičom na 30 až 60 minút denne. Hovoríme o skupine detských pacientov, ktorá je najkrehkejšia, ktorá najviac potrebuje aj s ohľadom na ich zdravotný a kritický stav mať pri sebe toho rodiča, najmä mamu, a tu sa už naozaj nebavíme o nejakom zlepšení stavu a manažmente bolesti, tu sa bavíme o prežití, o zvyšovaní šancí na prežitie toho kritického novorodenca. Čiže pre mňa akékoľvek argumenty v tejto téme, prečo sa to nedá, sú v rozpore so základným kritériom, o ktoré sa má snažiť medicína, a to je zachrániť toho pacienta. Ako hovorím, v Česku to majú veľmi detailne popísané a aj na základe toho mali nemocnice páky žiadať dofinancovanie niektorých oddelení alebo žiadať modernizáciu svojich oddelení, pretože keď to prijal minister, ktorý sa pod to podpísal, na druhý deň mu klopali, dobre, my tu nemáme dostatok lôžok, uvoľnil financie. Dobre, my tu nemáme miestnosť pre matky, ktorá by vyhovovala súčasným podmienkam, uvoľnil financie. Toto, voči čomu niektorí možno aj zľaknutí zdravotníci bojujú, lebo sa boja tej verejnej kontroly alebo sa boja toho, že možno to nebude v ich podmienkach nejakým spôsobom jednoduché presadiť, hovorím, naopak, toto je pre vás argument, ako toto oddelenie zlepšiť, lebo ak to raz máme v zákone, tak tomu musíme vytvárať podmienky. A už len na dokončenie tejto oblasti, že ako to je v okolitých krajinách, aby som nehovorila len o Česku, tak spomeniem, že vo väčšine francúzskych nemocníc, verejných nemocníc, majú aj na dverách nápisy: „Rodičia sú vítaní v ktorúkoľvek hodinu dennú aj nočnú, majú povinnosť sprevádzať svoje dieťa v tomto zariadení.“ My sa bavíme o tom, aby mal túto možnosť každý jeden rodič, v zahraničí je to povinnosť, nenechajú vám tam hospitalizované dieťa bez toho, aby tam pri ňom bol nejaký dospelý človek, ktorý mu bude pomáhať s celým tým procesom ozdravovania. Ako som už spomenula, toto je len prvý krok, táto vetička v zákone, táto rámcová úprava, o ktorú bojujem krvopotne štyri roky. Druhým krokom je práve tento vykonávací predpis, ktorý dnes už aj vďaka Čechom, ktorí to spravili poctivo a do diskusie boli zahrnutí dokonca aj slovenskí partneri, napr. spolky na dojčenie a tak ďalej, vytvorili niečo tak komplexné a tak podrobné, že sa nám stačí o to oprieť, že nám to stačí doslova obkukať a nemusíme vymýšľať koleso nanovo. A zároveň by nám to riešilo aj problémy, ktoré dnes máme, že niektorí rodičia aj keď chcú byť s tým svojím dieťaťom, tak úplne nepochopiteľne im v tom bráni iná legislatívna úprava, ku ktorej by som sa rada dostala v druhom čítaní, ak sa nám podarí dostať túto rámcovú zmenu cez prvé čítanie, pretože v inej zákonnej úprave na Slovensku máme obsiahnuté, že ak ide o onkologických pacientov alebo ak ide o matku so svojím dojčeným dieťaťom, alebo o dieťa do troch rokov, tak sú mu prioritizované a vytvárané podmienky na to, aby tam mohlo byť so svojím rodičom, ale ak tam nespadáte do týchto kategórií, tak je to na vyššej moci alebo na schopnosti vybojovať si to, alebo na rôznych iných, na rôznych iných náhodách, či so svojím dieťaťom v nemocnici ostanete, alebo neostanete. A tu sa dostávam k pre mňa nepochopiteľnému zámeru zákonodarcu, prečo vôbec akože takto taxatívne máme v našom, v našej legislatíve vymenované niektoré situácie, do ktorých sa ten detský pacient môže dostať a je plne chránený v rámci svojich práv, a potom máme iné diagnózy, takisto závažné, trebárs ak je dieťa kardiovaskulárny pacient a je tri-štyri týždne hospitalizované, alebo aj dva-tri mesiace, ale nemá tieto práva, ktoré má onkologický pacient. A ja chápem, že nemôžme porovnávať diagnózy a znie to necitlivo, ale v skutočnosti je, vytvára to aj veľké napätie medzi tými samotnými rodičmi a detskými pacientami, ktorí sa všetci dobre poznajú, ak majú dlhodobo choré dieťa, tieto ťažké diagnózy medzi sebou komunikujú a porovnávajú, akú majú pomoc od štátu, porovnávajú, aké majú to rozmedzie svojich práv, a my doslova pri jednej skupine máme tú citlivosť, dokázali sme im vytvoriť podmienky a pri inej skupine sme diskriminujúci, lebo na nich nemyslíme. Preto tento zákonný rámec musí platiť pre všetkých detských pacientov tak, ako nás k tomu zaväzujú medzinárodné predpisy, a nemôžme sa tváriť, že dieťa, ktoré má nefunkčné srdce, že nám na ňom záleží menej ako na dieťati, ktoré prechádza chemoterapiou. To jednoducho nemôže jeden zákonodarca takto stavať zákony. A ja budem rada, keď sa k tejto téme budem môcť dostať bližšie v rámci druhého čítania. Kiež by sme sa doňho dostali a kiež by nám k nemu pomohli aj kolegovia z koalície, ktorí, verím, majú citlivosť pri ľudských právach a zdroje, nielen keď ide o kriminálnikov, ale aj v prípadoch, kedy ide o deti, lebo tu sú potrebné aj zdroje. Keď prijmeme akúkoľvek legislatívu, je dôležité, aby nasledovala pomoc tým jednotlivým oddeleniam. A ja som rada, že to hovorím v situácii, kedy máme o jednu miliardu viac v rozpočte pre zdravotníctvo, keď vieme, že tam máme dvesto miliónov, ktoré dnes ešte nevieme, na čo budú použité, ale ja by som si veľmi želala, aby boli použité na pomoc detským pacientom, ktorí sa nieže zdá sa, ale my vieme, že sú na chvoste záujmu politických elít už dlhodobo, pretože tie investície do detských oddelení, do neonatológií sú najnižšie v rámci, v rámci tej schémy investičnej pomoci. A keď sa pozeráme na tie krásne farebné oddelenia napríklad detskej onkológie tu v Bratislave, všetko je to vďaka donorom, súkromným donorom, darcom a pomoci laickej verejnosti, pomoci citlivých ľudí ochotných pomáhať, a nie vďaka tomu, aby si tento štát uvedomil, že tí najkrehkejší potrebujú pomoc a my im ju doručíme aj vďaka zákonnému rámcu, aj vďaka vykonávaciemu predpisu a aj vďaka potrebným investíciám do tejto oblasti. Čiže žiadne ďalšie výhovorky, ako nemáme peniaze alebo nemáme dostatočné kapacity, alebo táto zmena by trvala pridlho, už dnes neobstoja, pretože my vieme, že tu sme schopní prijímať oveľa komplexnejšie a zásadnejšie zmeny v skrátenom legislatívnom konaní. Keď sa, keď sa pýtame, ako budú financované, nie je to problém, napríklad pri náramkoch, pri trestaných alebo keď sa pána ministra Šutaja Eštoka pýtali, ako bude financovať zvýšené potreby na okresných úradoch pri priestupkovej činnosti, ktorá narastie tou zmenou, neni problém. Koľko peňazí bude treba, toľko tam doručíme. Tak ja vás prosím, ak toto nie je problém, vieme, že máme tie peniaze, doručme ich detským pacientom, doručme ich tým najkrehkejším stvoreniam na neonatológii, aby sme naozaj dokázali zachraňovať životy detí, pre ktorých je to bakteriálne prostredie matky proste tým najlepším inkubátorom a najväčšou šancou na prežitie. Lebo trvá to už roky, roky nám tu kvôli našej nečinnosti aj umierajú detskí pacienti, sú dlhšie hospitalizovaní, 30 % z nich preukázateľne končí s traumami, ak boli odlúčení od svojich detí, a nehovoriac o traumách rodičov. Naozaj toto je problém, ktorý tlačíme pred sebou, ubližujeme tým tým najkrehkejším a môžeme ho teraz veľmi rýchlo a spoločne vyriešiť. Lebo toto nie je téma, na ktorej by sme sa mali rozdeľovať, toto je naozaj tá jedna téma detí, kde by sme nemali mať spory. Ďakujem. (Potlesk.)