A. Slafkovský, poslanec: (2007-09-12):
Reforma zdravotníctva v našej krajine ešte nie je ukončená. Beží stále, ale tento návrh zákona, ktorý je tu predložený, sa vracia nazad a úplne z nej odchádza. Ak však chceme zostať krajinou so slobodným trhom, tak potom návrh zákona predložený pánom ministrom treba odmietnuť. Nadobudol som presvedčenie, že na ministerstve zdravotníctva považujú za jednoduchšie vrátiť sa do systému, aký sme poznali pred 18, 20 rokmi. Bol to systém, ktorý sa síce nezadlžoval, ale kradol zdravie nám všetkým. Ubližoval nevinným. Ako príklad môže slúžiť napríklad novorodenecká úmrtnosť, ktorá bola zhruba dvojnásobne vyššia ako vo vyspelej Európe. V tom čase, teda v roku 1989 na Slovensku fungovali len tri computerové tomografie a jedna nukleárna magnetická rezonancia. K tomu systému sa hádam nechceme vrátiť. Hovorím to preto, lebo návrh zákona o zdravotných poisťovniach je neklamný signál o zmene kurzu. Ak sa máme vrátiť do systému, kde jediný motív pre jeho zlepšovanie má byť osobné budovateľské nadšenie zdravotníkov, tak netreba o úmysle predkladateľov viacej hovoriť. Počúvame páčivé frázy typu na zdraví sa nesmie zarábať, poistné, to sú naše peniaze, a teda nie je dôvod, aby poisťovne vytvárali zisk. Na druhej strane ale napríklad dodávateľ mliečnej výživy pre novorodencov zisk tvoriť môže? Zakázať je ľahko, ale kto a ako bude tlačiť zdravotníkov, aby nerozhadzovali peniaze, kto a ako to bude robiť ak nie ten, ktorý to má občanovi potom preplatiť. Kto vie z nás povedať, že ja alebo on nedostane keramický bedrový kĺb so životnosťou 20 rokov, ale len kovový so životnosťou 10, 12. Či dostanem invalidný vozík, alebo budem  mať možnosť výmenu kolenného kĺbu. Na čo mám nárok? Nikto z nás to nevie povedať presne. Ale všetci vieme, že nemáme dosť peňazí na úroveň zdravotnej starostlivosti, akú by sme chceli dostať. Takže, ak vieme, že nebude dosť zdrojov, aby sme všetci dostali rovnako drahú špičkovú starostlivosť, tak musíme povedať, čo je minimálna zaručená štandardná starostlivosť pre priemerného občana. Pre priemerného prispievateľa do zdravotnej poisťovne. Tak, ako sme uzrozumení s tým, že nebudeme mať všetci rovnaké dôchodky, musí nám byť jasné, že ani zdravotnú starostlivosť nebudeme mať všetci stále rovnakú. Tak ako nenecháme nikoho bez prostriedkov na dôchodku, ak sa aspoň trocha snažil, tak ani nikoho nenecháme bez primeranej zdravotnej starostlivosti, ak sa aspoň trocha snažil a prispieval do zdravotníckeho systému. To je základ solidarity, ale nie to, že všetci dostanú absolútne všetko rovnakým spôsobom. Problém pre ministerstvo je predovšetkým v tom, že je veľmi prácne a zložité stanoviť minimálnu a priemernú štandardu liečebných postupov. Pán minister hľadá zdroje. Zdá sa mu, že našiel 1 miliardu ročne, ktorú tvoril zisk zdravotných poisťovní. A tak je jednoduché tento zisk im zobrať. Ale budú mať poisťovne v budúcnosti motív, aby striehli na zdravotníkov, na výrobcov a dodávateľov liekov a techniky? To, čo tu už zaznelo, že zisk zdravotníka, lekára, farmaceuta skončí v systéme, to vôbec nie je tak. Zisk môže pokojne skončiť na dovolenke na Havajských ostrovoch, v novom mercedese alebo v novej chate. Vôbec nemusí skončiť v lepšej zdravotnej starostlivosti, pokiaľ nikto nebude dávať pozor na prsty. A kto by to mal robiť ako ten, kto má túto zdravotnú starostlivosť zaplatiť, ktorým je poisťovňa. Ale ak to bude poisťovni jedno, ktorá nemôže vytvoriť zisk, tak potom nech si zdravotníci robia, čo chcú a budeme tam, kde sme boli pred 20 rokmi. Bohumilé presvedčenie zdravotníkov alebo poisťovní, že majú všetkým dávať rovnako, spravodlivo, to nebude stačiť. Táto cesta nás vedie tam, odkiaľ sa už 18 rokov snažíme vyhrabať. Vráťme sa preto z ružových zajtrajškov na zem. Nech si poisťovne zarobia, tak ako si zarábajú na celom svete. Budú mať limit na správny fond a či sú 3 % dosť, neviem, pre začínajúce poisťovne. Asi nie, ale z vybraných peňazí a platieb štátu musia poskytnúť za priemernú výšku poistného dohodnutú primeranú starostlivosť. Viem, že je to ťažká úloha vydolovať spomedzi desiatok názorov ten pravý, na ktorom sa zhodne väčšina odborníkov a povie, to je ten optimálny štandard. Ale ak nemáte na to guráž, tak choďte od toho preč a nevracajte nás do korupciou prehnitého systému iks rokov dozadu. Len systém, v ktorom dopredu viem, čo môžem čakať za svoje peniaze, je systémom kontrolovateľným. Ak z diskusie o štandardných výkonoch a minimálnej sieti vyjde, že každý z nás bude musieť rovnako zaplatiť, a to cez pripoistenie alebo v cash, napríklad v priemere 23,5 % ceny, tak O. K. Ale všetci  budú mať rovnakú šancu získať nadštandard. Ak to zakceptujeme, bude to tak. Ak ale nie, tak musíme znížiť štandard, aby všetci dostali na základe poistenia priemernú starostlivosť a ten, kto bude chcieť viac, bude musieť celý nadštandard zaplatiť v plnej výške, teda v 100 %, a to buď cez pripoistenie, alebo v cash. Ak sa chceme vyhnúť tomuto systému a nezabezpečíme žiadne nové reálne zdroje do zdravotníctva, len budeme prehadzovať tie isté, ktoré máme, a jedným budeme uberať, druhým dávať, ak celý systém ako taký sa nám bude  rúcať, pretože nebude mať dôvod, prečo byť sebakontrolovateľný. K tomu návrhu, čo som hovoril, je však ale potrebné, aby lekári Úradu pre dohľad mali väčšie právomoci ako revízni lekári poisťovní. Súčasní revízni lekári poisťovní totiž majú na starosti predovšetkým blaho poisťovní, a nie pacientov. Pacientov by mali zastupovať v nerovnom súboji predovšetkým lekári Úradu pre dohľad. Ale deje sa tomu tak? Keby sa pán minister pustil do zmeny systému toku peňazí medzi poistencom, poisťovňou a  poskytovateľom, tak mu budem fandiť. Ale nerobí to. My máme totižto základnú systémovú chybu v toku peňazí v našom zdravotníctve. Dnešný zákon hovorí, že poisťovňa je povinná uzavrieť zmluvu s poskytovateľom, ale nikto sa už nestará, či zmluva vo svojom finančnom vyjadrení aj pokryje náklady spojené s ošetrovaním či už ambulantným, alebo nemocničným. Stavím sa s hocikým, že sa už stretol so zatvorenou odbornou ambulanciou s ceduľkou dovolenka vtedy, keď to najmenej čakal. Je to prejav beznádeje lekára, pretože body, ktoré má zazmluvnené s poisťovňou, už minul. Prečo by mal teda pracovať zadarmo, napíše dovolenku. Tu by mal Úrad pre dohľad zasiahnuť a prinútiť poisťovne, aby zaplatili za služby, čo dostali od jej poistenca. Ale toto je možné len v systéme, v ktorom ja ako poistenec si zaplatím a poisťovňa je mne povinná nahradiť peniaze. Ak toto v našom systéme nemáme, tak jeden aj druhý sa môže schovať a tvári sa, že jeho sa výsledok netýka. Výsledkom je, že obeťou je zdravotník a zdravotnícky systém a v druhom kroku sme obeťou my všetci. Toto je základná chyba v našom systéme, ktorý tu máme, bohužiaľ, k nemu sa ale nikto nehlási a nechce to povedať, lebo je to ťažké povedať. Skončilo bezplatné zdravotníctvo. Je ťažké dokončiť to, čo hovorí ústava v čl. 40. Bezplatná starostlivosť len do výšky stanovenej zákonom. Nikto nie je ochotný ten zákon prijať, pretože to znamená, že nie všetci sa budú môcť domáhať bezplatnej zdravotnej starostlivosti. Dnes to ale funguje tak, ako to funguje. Bez peňazí bokom sa k špičkovému zákroku nedostanete. Je to smutné, ale je to tak. V systémoch, kde štát určuje výšky príspevkov poistencov na poistenie, štát nesie zodpovednosť za konečný dlh. To dokonca priznávate aj v dôvodovej správe na strane 3, že to bude ten dlh štátu. Ale kde je únik z tohto začarovaného kruhu? Je len v zmene toku financií. Nech najprv pacient zaplatí a potom mu poisťovňa musí preplatiť účet od poskytovateľa. Či je to v hotovosti, alebo prevodom na účet, alebo je to cez poistnú kartu. Jeden aj druhý budú dávať pozor, aj pacient, aj poisťovňa, či za svoje peniaze dostali primeranú službu, alebo mu ešte vyjde aj na trochu zisku. Ak toto z toho systému vyhodíme, tak tam nebude žiadna vzájomná kontrola. Ak tento systém nezavedieme, nikdy sa nedoplatíme. Predložený návrh zákona ide celkom opačným smerom. Smerom, ktorý sme už opustili. Ubližoval tejto krajine, ale nielen jej. Preto vás žiadam, pán minister, stiahnite tento návrh z rokovania Národnej rady. Ďakujem. (Potlesk.)