P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-11-11):
K. Ondriaš, poslanec: Nedá mi, aby som vám neukázal, aký máme počet hovädzieho dobytka po privatizácii alebo ako privatizácia vplývala na počet hovädzieho dobytka. V súčasnosti počet hovädzieho dobytka máme nižší ako v roku 1936. Je to tragédia. A myslím si, že keby niektoré odbory na Slovensku riadilo stádo zubrov, tak takto nedopadneme. Ako sa začalo privatizovať po roku 1990, klesla aj spotreba mäsa v kilogramoch na obyvateľa. Spotreba mäsa klesla až do roku 1970. Je zaujímavé, ako je možné, že po privatizácii sliepky začali znášať menej vajec. V roku 1989 to bolo 2 mld. vajec za rok, v súčasnosti produkcia vajec na Slovensku je 1,3 mld. ročne – vrátili sme sa do roku 1973 – strata 5 mld. vajec. Prešiel by som veľmi krátko na stavebníctvo. Počas socializmu, v čase socialistického zázraku, stavebníctvo stúplo. (Smiech.) Páni, ja viem, že vám je to smiešne, vy asi neviete, že desať hrušiek je viac ako dve hrušky, ale, bohužiaľ, je to asi tak. Stavebníctvo v reálnych cenách stúplo a po roku 1989 po privatizácii v stavebníctve začalo upadať a jeho produkcia v stálych cenách v súčasnosti je v roku 1968. Strata len v stavebníctve je 694 mld. korún, to je v stálych cenách roku 1995. Poviem vám, koľko národných divadiel by komunisti za to postavili, 237. Keby sme mali len tie peniaze, ktoré sme stratili v stavebnej produkcii, dalo by sa za to postaviť metro v 9 slovenských mestách, každé v dĺžke 50 km, za 2 mld. korún za kilometer. Len strata v stavebníctve je 42-krát vyššia ako rozpočet zdravotníctva na rok 2004. A vy sa pýtate, kde sú peniaze na zdravotníctvo. Produkcia stavebníctva a privatizácia v stavebníctve sa odrazila veľmi negatívne na výstavbe bytov. Po roku 1989 výstavba bytov klesla a v súčasnosti je podobná ako v roku 1949. Toto hovoria čísla. Ďalej, čo sa stalo zo slovenským hospodárstvom po roku 1989, keď nastala privatizácia. Náš zahraničný dlh, ktorý bol za socializmu menej ako 2 mld. dolárov, začal stúpať a v súčasnosti je asi 15,3 mld. dolárov. Na jedného obyvateľa je to 100 000 korún, každý obyvateľ Slovenska dlží zahraničiu 100 000 korún a každý rok spláca tento dlh a úroky. Chcel by som ukázať, ako tento dlh splácame. Za socializmu splátky dlhu boli menej ako pol miliardy korún ročne. Po privatizácii podnikov a po privatizácii strategických podnikov tieto splátky sa zvýšili a v súčasnosti dosahujú okolo 2 mld. dolárov ročne. Zaujímavé je, že my síce 2 mld. dlhu splatíme ročne, ale dlh nám narastie o 2 mld. Ja by som zo správy OSN ukázal, koľko sme dlh platili v roku 2000 a 2001. Každý týždeň sme platili dlh v roku 2000 vo výške 2,4 mld. korún, celý rok, a v roku 2001 tiež 2,4 mld. korún týždenne. Predstavme si, že by sme mali socializmus a hrubý domáci produkt zhruba rovnaký, ako máme teraz, a minister financií by mal každý týždeň 2,4 mld. korún niekomu dať. Ja keby som bol ministrom financií, tak dám 2,4 mld. Sk prvý týždeň sebe, dobre, druhý týždeň dôchodcom, tretí týždeň školám, štvrtý týždeň zdravotníctvu, piaty týždeň pionierom, šiesty týždeň... A prišiel by som do konca apríla a už by som nevedel, komu mám tých 2,4 mld. dať. A toto bol socializmu. Konečne som prišiel k dôležitému bodu, k tomu najdôležitejšiemu, ako stúpala priemyselná produkcia za socializmu a po sprivatizovaní podnikov. Priemyselná produkcia za socializmu stúpala prudko a bol to v podstate zázrak. Po roku 1989 po privatizácii priemyselná produkcia klesla. Keby som zobral, koľko nás to stálo, áno, je to 1 845 mld. korún. Pre zaujímavosť vám poviem, koľko divadiel by sa z toho dalo postaviť. (Hlasy z pléna.) Ja viem, že vy nechcete divadlá, ale my chceme divadlá. Len za stratu v priemysle v stálych cenách v roku 1995 by sa postavilo 630 nových národných divadiel a metro v 25 slovenských mestách alebo 2 500 km autostrády v cene 1 mld. za kilometer. Proste na Slovensku by bolo toľko autostrád, že by nebolo kde stúpiť. (Potlesk.) Páni poslanci, toto sú fakty, ja ako vedecký pracovník nemôžem blúzniť, to sú fakty a čísla. (Smiech v sále.) Páni poslanci, je tu jeden zvláštny jav, že po privatizácii priemyselných podnikov priemyselná produkcia začala stúpať a v súčasnosti stúpa a už prevýšila aj rok 1989. Na tomto obrázku som dokonca dal už priemyselnú produkciu, ktorá sa predpokladá v roku 2003, to je 4 % plus, a v roku 2004, 4,1 %. Ďalej by som ukázal hrubý domáci produkt. Taktiež po privatizácii klesol, ale v súčasnosti stúpa. Takže na prvý pohľad by sa zdalo, že privatizácia predsa pomohla Slovensku. Ale, bohužiaľ, je to veľmi mylný predpoklad. Keď si pozrieme, ako stúpala reálna mzda na Slovensku, keď boli podniky štátne alebo v socialistickom vlastníctve, vidíme, že reálna mzda stúpala s produkciou priemyslu a s produkciou hrubého domáceho produktu. Keď sme podniky sprivatizovali, reálna mzda už vôbec nesúvisí s produkciou nášho priemyslu. Chcel by som ukázať, že od roku 1997 reálna mzda už nestúpla i napriek tomu, že naša produkcia stúpala. Poviem niektoré čísla. V roku 2003 sa predpokladá, že hrubá domáca produkcia stúpne o 4 %, ale priemerná reálna mzda klesne o 1,9 %. A tam je, páni poslanci, pes zakopaný. A toto, neskoršie to vysvetlím, to je kolonizačné vlastníctvo, toto je tá vaša privatizácia, keď za rok vyrobíme o 4 % viac a dostaneme za to o 1,9 % menej. V roku 2004, ak ste si čítali návrh štátneho rozpočtu, vidíme, že hrubá domáca produkcia má taktiež stúpnuť o 4,1 %, ale reálne mzdy majú klesnúť o 0,6 %. Keď to poviem v ľudovom tóne, Slováci v roku 2004 majú pre niekoho, pre kolonizátorov, vyrobiť o 4,1 % produkcie viac, ale dostanú za to, bohužiaľ, o 0,6 % menej peňazí ako v predchádzajúcom roku. Nesúlad hrubého domáceho produktu a reálnej mzdy je výsledok privatizácie. My sme vlastne štátne vlastníctvo premenili na kolonizačné vlastníctvo, kde reálna mzda neprekročila ešte rok 1988, pričom hrubý domáci produkt sa roku 1989 vyrovnal a bol aj prekročený. Ja by som si dovolil ukázať zo správy OSN Human Development Report z roku 2000, kde sa poukazuje na to, ako to je, keď niekto má socialistické vlastníctvo a niekto má súkromné zahraničné vlastníctvo. Táto správa porovnala Vietnam a Guineu. Tieto dve krajiny majú rovnaký hrubý domáci produkt na hlavu v parite kúpnej sily. Ale vo Vietname sa ľudia dožívajú 68 rokov a Guinei len 47 rokov. Proste z hrubého domáceho produktu  v Guinei nemajú na zdravotníctvo, na lieky, na nič. Keď pozrieme, ako sú ľudia gramotní, gramotných je vo Vietname, v socialistickom vlastníctve 93 %, v Guinei len 37 %. Proste Guinea z toho istého hrubého domáceho produktu na obyvateľa nemá peniaze na školstvo. Ďalší stĺpec, to je životná úroveň.