J. Rydlo, poslanec: (2009-12-09):
Siahol som po viacerých encyklopédiách a výkladových slovníkoch. Podľa Wikipédie, jednej z najprístupnejších výkladových encyklopédií, vlastenectvo označuje pozitívny a podporný postoj jednotlivcov či skupín k „otčine“ (po latinsky patria, po grécky patrída). „Otčinou“ (či „domovinou“) môže byť oblasť, alebo mesto, zvyčajne sa ňou však mieni národ, príp. národný štát, „vlasť“, vlastenectvo možno stotožňovať s patriotizmom. Vlastenectvo zahrnuje postoje ako hrdosť na jej úspechy a kultúru, túžbu zachovať jej charakter a základ kultúry a identifikáciu s inými členmi národa. Vlastenectvo je úzko previazané s nacionalizmom a sa veľmi často nesprávne používa za jeho synonymum. Presnejšie povedané, nacionalizmus je ideológiou, často však podporuje vlastenecké postoje ako žiaduce a vhodné. Pochopiteľne, ako nacionalistické politické hnutia, tak i patriotické výrazy môžu byť vo vzťahu k iným „otčinám“ negatívne. Ben Gurion má v patriotizme izraelského národa úplne iné miesto v porovnaní s vlasteneckým cítením palestínskeho národa, a vice versa to platí o mieste, ktoré má Jásir Arafat v palestínskom patriotizme a vice versa v izraelskom. Podobne opačný je pohľad na Ľudovíta Štúra z Budapešti a na Lajosa Kossutha zo Slovenska či na „Efialta Európy“ Edvarda Beneša z Prahy alebo z Bratislavy. „Le patriotisme c‘est aimer son pays. Le nationalisme, c‘est détester celui des autres.“ („Patriotizmus je, keď človek miluje svoju krajinu. Nacionalizmus je, keď nenávidí krajinu druhých.“) Tieto vety povedal generál Charles de Gaulle, prezident Francúzskej republiky. Vlastenectvo nie je vonkoncom nič nové a tiahne sa dejinami národov od najstarších čias až do súčasnosti. V Biblii sa vyskytuje slovo národ 92-krát a slovo vlasť 29-krát. Azda najznámejší staroveký prejav lásky k vlasti pripamätúvajú slová básnika Simonidesa: „Postoj, pútnik, a zvestuj Lakedaimončanom (t. j. Sparťanom), že my mŕtvi ležíme tu, ako zákony kázali nám.“ Tí najstarší z nás vedia, že ide o bitku pri Termopylách, ktorá bola jednou z bitiek tretej výpravy Peržanov proti Grékom počas grécko-perzských vojen v 5. storočí pred Kristom. A tí z nás, čo študovali latinčinu, si akiste spomenú na verš: „Dulce et decorum est pro patria mori.“ („Je sladké a počestné umrieť za vlasť.“) Vo svojich Ódach ich napísal rímsky básnik Horácius, ktorý žil v rokoch 65 až 68 pred Kristom. O 2000 rokov neskôr britský filozof a cynik Bertrand Russel k tomu dodal: „Patriots always talk of dying for their country and never of killing for their country.“ („Vlastenci vždy hovoria o umieraní za vlasť, a nikdy nehovoria o zabíjaní za svoju vlasť.“) Na tému vlastenectva, patriotizmu, národovectva a národného povedomia by sa dalo veľa povedať. To bola i hnacia sila bernolákovcov, štúrovcov či prvých matičiarov. Ich deje a skutky by mali aj dnes byť žiarivým príkladom rodolásky. Najstarším staroslovenským dokumentom starostlivosti o vlasť je text dvadsiatej modlitby tzv. Kijevských listov z 9. storočia, ktorá znie: „Na kráľovstvo naše, Pane, milosťou Tvojou zhliadni. A nevydaj, čo je naše, cudzím a neobráť nás za korisť národom pohanským, skrze Krista, Pána nášho, ktorý kraľuje s Otcom.“ Dnes by sme sa mali modliť: „Bdej, Pane, svojou milosťou nad našou republikou. Nedaj, čo je naše, cudzím, a nedovoľ, aby sme sa pre našu rozhrýzanosť stali korisťou iným národom.“ Túto modlitbu za vlasť sa neopovážil privlastniť si ani jeden slovanský národ, ani český šovinizmus, ani šovinizmus bulharský. Neopovážili sa to, lebo to je tak slovenské, tak rýdzo slovenské. Zo svojho detstva, keď sme sa v „ilegalite“ učili náboženstvo, si pamätám, že v Starom katechizme sme mali stať o láske k národu, opierajúc sa o výroky Ježiša Krista, ktorý plakal nad Jeruzalemom, a o výroky „apoštola národov“, sv. Pavla, ktorý napísal, že máme byť láskaví a ohľaduplní voči každému, ale predovšetkým voči „domácim viery“ (domesticos fidei). V Novom katechizme sa o tom nehovorí a láska k vlasti sa zahrnuje pod širší termín lásky k blížnemu, ktorého má kresťan milovať „ako seba samého“. Súčasný vzťah kresťana k vlastnému štátu je predmetom pastorálnej konštitúcie II. vatikánskeho koncilu O cirkvi v súčasnom svete Gaudium et spes (Radosť a nádej), sú to najmä čiastky č. 24, 25 a 75. Trpiteľ za vieru, záhrebský arcibiskup, ktorého v Chorvátsku rešpektujú aj katolíci, aj laická občianska spoločnosť, kardinál Alojzije Stepinac mal na náhrobnom kameni v záhrebskej katedrále vytesané svoje celoživotné krédo: „Ljubiti pravdu, a mrziti nepravdu, to je moje životno načelo, a u ljubavi hrvatskoga naroda ne dam se od nikoga natkriliti.“ („Milovať spravodlivosť, nenávidieť nespravodlivosť, to je moja celoživotná zásada, a v láske chorvátskeho národa sa nedám nikým prevýšiť.“) Prvý prezident prvej Slovenskej republiky Jozef Tiso svoju teóriu o národe a láske k národu opiera o učenie sv. Tomáša Akvinského a argumentuje, že láska k národu je našou povinnosťou v zmysle IV. Božieho prikázania. Hovorí: „Láska k národu je náboženským príkazom a previňuje sa proti štvrtému Božiemu prikázaniu, kto nemiluje svoj národ. Nesie biľag nielen ako zradca pozemský, ale aj ako priestupník, ktorý nedodržuje Božie príkazy.“ Formovaním vlasteneckého vedomia sa už vyše polstoročia zaoberá prominentný slovenský historik prof. Milan Stanislav Ďurica. Ešte v roku 1950 na Pápežskom saleziánskom ateneu v Turíne napísal a obhájil tézu L‘eticitá dell‘amor patrio (Etickosť vlastenectva). Po páde železnej opony patrí k tým slovenským navrátilcom, ktorého pohrobkovia dôb minulých nemali radi, lebo nepatrí medzi laudatores temporis acti, lež sa vyjadruje ako nezávislý bádateľ, erudovaný historik, predovšetkým však ako slobodný človek. Slovenský „dvojtýždenník závislý od etiky“ Kultúra, ktorý vydáva básnik Teodor Križka, uverejnil v máji minulého roka stať pána profesora Ďuricu „Formovanie vlasteneckého vedomia“, ktorú pre jej pertinentnosť ponúkam slávnej snemovni. „Keď sme my Slováci z rozličných sveta strán po desiatkach rokoch mohli opäť navštíviť svoju vlasť pod Tatrami, jedným z prvých dojmov, ktorý nás priam šokoval, bola všeobecná vlažnosť, nezáujem, ba neraz až neznášanlivosť, s akou takmer všetci, s ktorými sme sa pustili do rozhovoru, reagovali na naše spontánne prejavy lásky k národu a k našej slovenskej vlasti. Mňa osobne tento postoj najväčšmi prekvapil u jedného z podpredsedov vtedajšej vlády, ktorý aj teraz zastáva podobnú vysokú funkciu. Keď sa potom i naším pričinením rozvinuli debaty o práve Slovákov na svoj vlastný suverénny štát, veľká časť najmä vzdelanejších vrstiev tu na Slovensku hneď nás „biľagovala“ ako nacionalistov či priam šovinistov, ba nechýbali ani takí, čo v prejavoch národného vedomia a hrdosti videli strašiaka fašizmu. Zatiaľ sme my Slováci z rozličných demokratických štátov i vzdialených kontinentov nerobili nič iné, iba sme sa vyjadrovali a správali tak, ako sme to dlhodobo pozorovali a osvojili si podľa správania sa slobodných príslušníkov všetkých normálnych národov na svete. Teraz po takmer desiatich rokoch výsledok prieskumu amerických sociológov z Chicagskej univerzity, podľa ktorého Slováci majú najnižší stupeň národného povedomia a následne i najmenej národnej hrdosti v celej európskej oblasti bývalých satelitných štátov Zväzu sovietskych socialistických republík, presvedčivo potvrdil, že náš údiv bol oprávnený a že reakcia časti slovenskej inteligencie iba dokazovala, že jej a značnej časti obyvateľstva dnešného Slovenska chýba čosi, čo sa v nepomerne vyššej miere oprávnene a zákonito prejavuje u všetkých národov Európy. Tu teda máme právo i povinnosť položiť si otázky: Prečo sú dnes mnohí Slováci takí, akí sú? Prečo sa v takej extrémnej miere odlišujú od všetkých ostatných národov Európy, ba i celého kultúrneho sveta? Na vyčerpávajúcu odpoveď by sme potrebovali aspoň jednu celú takúto konferenciu. Preto sa tu pokúsim odpovedať iba poukázaním na jednu z najzákladnejších a ľahko evidovateľných príčin tohto stavu. Národné vedomie a následná národná hrdosť sú podmienené dvoma zložkami, vyplývajúcimi so samej podstaty ľudskej bytosti. Prvou je zložka fyzicko-biologická a druhou je zložka duchovno-kultúrna. Obidve patria k sebe ako telo a duša človeka. Iba harmonický súlad a rozvoj týchto dvoch zložiek vytvára z človeka opravdivú osobnosť. Podobne spoločenstvo ľudí príbuzného pôvodu a im vlastnej osobitnej kultúry vytvára plnohodnotný národ. V našom stredoeurópskom geopolitickom a kultúrnom priestore hlavnými národotvornými faktormi boli: mocensko-štátna štruktúra a cirkevno-náboženská organizácia. My Slováci, lebo naši vzdialení stredovekí predkovia už od 7. storočia začali prekonávať pôvodné spoločenské štruktúry rozšírených kmeňových zoskupení a pod vplyvom duchovných hodnôt Rímskej ríše a nadvlády ázijských Avarov vytvorili prvé nadkmeňové obranné vojensko-politické štruktúry, z ktorých ako prví v tomto priestore, vyše 100 rokov pred susednými príbuznými kmeňmi, vytvorili si mocensko-politické útvary predfeudálnej a ranofeudálnej povahy. Už v druhej polovici 9. storočia, s náskokom niekoľkých storočí pred inými slovanskými národmi, naši stredovekí predkovia dokázali si zriadiť aj vlastnú cirkevno-náboženskú organizáciu závislú priamo od rímskeho pápeža. Tieto dva faktory podmieňovali etnogenézu Slovákov podobne ako neskôr u všetkých našich západných, severných aj východných slovanských susedov. Tento sľubný začiatok bol však drasticky prerušený postupnou stratou vlastnej národnej štátnosti už začiatkom 10. storočia. A práve onen historický fakt, že napriek chýbajúcej dlhodobej účinnosti tohto základného faktora etnogenézy si slovenský národ podnes zachoval svoju identitu, dokazuje, že už vtedy, v čase straty svojej štátnosti, proces jeho etnogenézy musel dosiahnuť takú kvalitu národnej identity, že ju nemohol zmazať ani historický vývoj v nepriaznivých politických podmienkach. Opierajúc sa o pevnejší pilier svojho nábožensko-kultúrneho dedičstva Slováci sa zachovali Slovákmi po celých 800 rokov uhorskej štátnosti, ktorej pozitívnou stránkou bola aj ústavná plurietnicita. Silou svojej národnej identity dokázali prekonať aj dva veľmi nebezpečné mocensko-politické nápory susedných národov smerujúcich k ich asimilácii tak v 19., ako aj v 20 storočí. Ba práve i pod vplyvom týchto náporov vyvolávajúcich živelný odpor sa im podarilo dokonca dva razy opätovne získať aj vlastnú štátnu suverenitu. Neprotirečí to však tomu, čo sme na začiatku konštatovali o povážlivom nedostatku národného vedomia? Neprotirečí, lebo národná identita je skutočnosť objektívnej povahy, kým národné povedomie je psychologický stav jednak subjektívnej individuálnej a jednak spoločenskej povahy, ktorého intenzitu podmieňuje celý rad rozličných faktorov. Prvým a najdôležitejším faktorom rastu a hĺbky národného povedomia vždy bola a je výchova k vlastenectvu. Túto výchovu v zdravej spoločnosti začínajú vštepovať deťom rodičia, teda rodina, základná bunka každej spoločnosti. Avšak hlavne v súčasnej dobe kvalitu výchovy širokých vrstiev národa podnecujú školy všetkých stupňov. Nie je náhoda, že všetky totalitárne režimy po uchvátení moci pokladajú za absolútnu prioritu kontrolu školstva. Tak tomu bolo aj v septembri roku 1994, keď hneď v prvých dňoch povstania, ktorého hlavným cieľom bolo vyhlásenie Česko-slovenskej republiky, teda rozbitie obnovenej slovenskej štátnosti, vtedy ešte samozvaná Slovenská národná rada svojím nariadením č. 5/44 zo 6. septembra 1944 sa chcela zmocniť škôl, všetkých kategórii a stupňov, od  detských opatrovní a útulní až po vysoké školy. To bolo potom od roku 1945 spoločným programom, dôsledne realizovaným česko-slovenskými a komunistickými vládami. Obidve slovenskému národu nežičiace zložky vtedajšej politickej moci veľmi dobre chápali kľúčovú dôležitosť školskej výchovy, a preto aj dosiahli to, čo nás teraz ponižuje a trápi. Odvtedy, okrem nás najstarších, všetky dnes žijúce generácie boli vychované školstvom totalitárneho systému, ktorý nielenže nemal záujem výchovou a výučbou pestovať národné povedomie, ale mal aj vyhranené zámery vštepovať do myslí a do sŕdc slovenských detí a mladých ľudí ideologické dogmy marxistického internacionalizmu, bojovného ateizmu a politického čechoslovakizmu. Polstoročie takéhoto celoplošného a exkluzívneho školenia nemohlo nezanechať v mysliach a citoch týchto generácií svoje zhubné stopy. Na toto sme sa usilovali upozorňovať vedúce osobnosti slovenského politického i kultúrneho života. Osobne som mnohým z nich pripomínal, že Slovensko sa nachádza v podobnej situácii, ako tomu bolo v Taliansku po zjednotení v šesťdesiatych rokoch 19. storočia. Vtedy na jednom z prvých zasadaní talianskej vlády jeden z tvorcov nového národného štátu (markíz Massimo d‘Azeglio) vyhlásil: „Abbiamo fatto l‘Italia, ora dobbiamo fare gli italiani.“ („Podarilo sa nám vytvoriť Taliansko, ale teraz je našou hlavnou úlohou utvoriť taliansky národ.“) Poukazoval som aj na príklad východného Nemecka, kde ešte za Nemeckej demokratickej republiky po páde komunistickej totality nová vláda medzi prvými opatreniami reformovala školstvo. Prioritne prepustila zo služby 1 504 profesorov, docentov a iných učiteľov, ktorí sa špecializovali na vyučovanie marxizmu-leninizmu a boli aktívnymi členmi komunistickej strany a jej rozličných organizácií. Pre ostatných učiteľov organizovala osobitné kurzy, aby mohli korigovať svoje predošlé školenia a vyučovať v duchu demokratických slobôd. Aj to prispelo k následnému zjednoteniu Nemecka. Nič podobného nepodnikla ani jedna z doterajších vlád Slovenskej republiky. Podnes sa na našich školách vyučuje podľa niekdajších osnov a s niekdajšími pedagogickými príručkami, často v tom istom duchu, ak už nie otvorene v duchu marxizmu-leninizmu, tak určite v duchu starého a opäť aj z katedier hlásaného čechoslovakizmu. A nie je to, žiaľ, iba na štátnych školách. Pocítil som to, keď som raz prednášal trom triedam maturantov na jednom katolíckom gymnáziu. Z väčšiny otázok, ktoré mi tí dospievajúci študenti predložili, priam sálala nevraživosť hraničiaca s nenávisťou voči  všetkému slovenskému. Potom sa nemôžeme čudovať, že práve najmladšie ročníky dospievajúcej mládeže sú takmer totálne odcudzené slovenskému národu, nemajú k nemu nijaký citový vzťah a necítia nijakú mravnú povinnosť uctiť si jeho dejiny, pestovať jeho kultúrne dedičstvo a prispievať k budovaniu, posilňovaniu a udržaniu slovenskej štátnosti. Záver je preto jednoznačný. Pretože v uplynulom desaťročí napriek politickým zmenám ani jedna z doterajších vlád Slovenskej republiky nedokázala (Alebo nechcela?) podstatne zmeniť obsah ani pedagogické zameranie školských osnov najmä na poli slovenských dejín a občianskej výchovy, nemožno sa čudovať, že i dnes, po takmer desaťročí obnovenej slovenskej štátnosti, stupeň národného vedomia sa pohybuje v najnižších až kritických polohách a následne aj národná hrdosť je tu takmer neznámou veličinou. Kým kvalifikovaná väčšina slovenských voličov nebude schopná svojimi volebnými hlasmi odovzdať zákonodarnú moc do rúk kultúrne, odborne i mravne spoľahlivých a zodpovedných poslancov, ktorí poveria riadením slovenského školstva všetkých stupňov národne cítiace, na svoj slovenský štát hrdé a pritom profesionálne kompetentné osobnosti, nemôžeme dúfať, že sa ten smutný a ponižujúci, teraz už i vedecky dokumentovaný stav národného vedomia zmení k lepšiemu.“ Takto historik Milan Stanislav Ďurica v „dvojtýždenníku závislom od etiky“ Kultúra. Slávna snemovňa, zákon je nariadenie a len málo nariadení človek nevníma ako nátlakové. Zákon o podpore vlastenectva má byť predovšetkým účinným symbolickým gestom, avšak výchova k úcte k symbolom, ako aj uvedomenie si, že symboly majú nielen dôstojnosť, ale aj vážnosť, môžu byť u mládeže významným prvkom utvárania osobnosti. Hoci liberálna demokracia sa tvári ako hodnotovo neutrálna a hoci vládne istý odborný konsenzus v tom, že naším ústavným zriadením je liberálna demokracia, som presvedčený, že samotná existencia dichotómie „národný štát a občianska spoločnosť“ je veľmi silným dôvodom na podporu vlastenectva. To totiž znamená uvedomenie si charakteru Slovenskej republiky nielen ako národného štátu Slovákov, ale súčasne ako občianskej spoločnosti, kde miera ochrany jednotlivca, prejavov osobnosti a osobnej slobody (zatiaľ) prevyšuje mieru ochrany jednotlivca, jeho prejavov a osobnej slobody v neliberálnych režimoch. Pravdivým však ostáva tvrdenie, ako som na to poukázal už pri svojom vystúpení v súvislosti s nešťastnou novelou Trestného zákona, napokon to potvrdzujú tendencie nielen u nás (návrh Generálnej prokuratúry nášho štátu na zákaz marginálnej Slovenskej ľudovej strany), ale aj tendencie v Európskej únii (netransparentná, typicky politikárska nominácia Hermana Van Rompuya za prezidenta Európskej únie či barónky Catheriny Ashtonovej za ministerku zahraničných vecí Európskej únie alebo rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva v kauze symbolu kresťanstva v Taliansku či dohadovanie sa o zložení novej Európskej komisie a tak ďalej), skrátka pravdivým teda ostáva tvrdenie, že európske štáty prestávajú byť liberálnymi demokraciami a stávajú sa autoritatívnymi štátmi, v ktorých ľavicový liberalizmus je prikázanou ideológiou. (Pripúšťajú sa však od neho odchýlky doľava, teda sociálna demokracia, ale nie doprava, stačí sa pozrieť na tzv. stredopravé strany, ktoré sú v skutočnosti ľavicovo-liberálne.) Zákon o podpore vlastenectva treba chápať nielen ako inštrument národného štátu, ale aj ako nástroj výchovy k úcte jednak ku štátnym symbolom, jednak k ústavnému zriadeniu nášho obnoveného štátu. Republikánske zriadenie nášho obnoveného štátu ako liberálnej demokracie sa opiera o určitú hodnotovú neutralitu republiky, a preto v tejto súvislosti si viem predstaviť, že niektorým politickým prúdom podpora vlastenectva môže byť celkom cudzia. Štát má však právo a povinnosť formovať svojich občanov, aby poznali svoje dejiny, svoju ústavu, svoje zákony a aby milovali svoju vlasť, čo prejavujú napr. aj tým, že sa zúčastňujú na voľbách do zastupiteľských orgánov na miestnej, regionálnej a celoštátnej úrovni, čím budujú slovenskú demokraciu. Vlastenectvo je pozitívna hodnota, ktorá znamená úctu nielen k Slovenskej republike ako k národnému štátu, ale aj úctu k jej ústavnému zriadeniu, ktoré predstavuje záruku slobodnej občianskej spoločnosti. Preto podpora vlastenectva neznamená podporu emotívnej (či priam pudovej) lásky k vlasti ako k abstraktnému konceptu sociálnej kontroly, ale úctu k vlasti ako ku konkrétnej forme spoločenského života. Teda ide o úctu nielen citovú, ale aj rozumovú. Stručne vyjadrené, podpora vlastenectva má znamenať rešpekt založený na spoločných hodnotách občanov Slovenska bez ohľadu na ich národnosť. Na druhej strane sa však treba zamyslieť nad „umelosťou“ podpory vyjadrovanej napr. sľubom vernosti či nad „umelosťou“ tvrdenia o tom, že neformálny citový vzťah k vlasti je v každom z nás ako prirodzený cit, ktorý sa nedá nariadiť. Na vyvrátenie tohto názoru možno použiť obraz manželstva. Manželstvo je síce často ovocím lásky, ale láska nie je podmienkou manželstva. Tou sú najmä vzájomná úcta a vernosť. Tie majú zmluvný charakter. (Manželia sú si  nimi povinní.) Preto manželstvo je uzatvárané formou spoločného prejavu vôle, na rozdiel od iných zmlúv so silnou ingerenciou spoločnosti, ktorá či už cirkevným požehnaním alebo štátnym uznaním tohto zväzku vyjadruje jeho dôležitosť. Manželia predstavujú ako rodina najmenšiu obec (najmenšiu komunitu). Štátne spoločenstvo je tiež obcou, hoci to liberáli pokladajú za archaické tvrdenie. Samotný pojem občan je predsa spojený so slovom obcovanie, pojem komunita zase je spojený so slovom komunikácia. Preto tvrdenie, že hodnotový systém nemožno nanucovať, je pravdivé len do tej miery, do akej sa chápe ako štátne donucovanie. Nemožno však z tohto usudzovať, že hodnotový systém nemožno formovať, že ľudí nemožno vychovávať. A ak existuje napr. symbolické zvýraznenie významu manželstva vo forme sviatostného sľubu, alebo slávnostného sľubu, potom rovnako možno požadovať slávnostnú formu i v inom spoločenstve. Slávnostná forma sľubu má práve za cieľ upevnenie už jestvujúceho vzťahu a jeho verejné vyjadrenie. Prečo? Lebo ono je samo posilnením takéhoto vzťahu, napokon ako každé verejné vyznanie. Štát prijatím tejto normy vyjadrí svoj názor na taký základný hodnotový prvok vzťahu medzi štátom a občanom, ktorý je neodmysliteľným prvkom slobodnej spoločnosti (ak chápeme slobodu ako slobodnú vôľu nasledovať poznané dobro). Naša spoločnosť, ktorá je hodnotovo neutrálnou spoločnosťou, rešpektuje práva občanov. Naopak, občania, rešpektujúc spoločenstvo ako vlasť, vyjadrujúc a upevňujúc nielen citový, ale aj rozumový vzťah k vlasti, majú mať o to väčší záujem, aby dané rešpektovanie bolo vzájomné. V tomto smere správna výchova, ktorú má podnietiť a povzbudiť zákon o podpore vlastenectva, môže byť i motívom pre aktivizáciu občanov pri obhajobe svojich práv v prípade, že by došlo k ohrozeniu ústavného zriadenia, ale aj k zásahom do konkrétnych práv jednotlivcov. Občan, ktorý je vychovávaný k úcte k vlasti ako ku spoločenstvu s konkrétnym ústavným zriadením a v očakávaniach súvisiacich so správaním tohto spoločenstva, bude náklonnejší v prípade nespokojnosti domáhať sa svojich práv, ba v prípade ohrozenia bude brániť tieto práva týkajúce sa jeho ako občana, ako aj iných ľudí. Rezignovaný jednotlivec, ktorému meno občan vlastne nepristane, ktorý nevidí, necíti a nepozná (alebo si ani neuvedomuje) napr. význam slobody pre svoj bežný, denný život, bude náchylnejší na podporu nedemokratických konceptov (európskej alebo mimoeurópskej proveniencie), lebo si rozdiel medzi slobodným a neslobodným zriadením vlastne ani neuvedomuje. Slávna snemovňa, nebojme sa vlastenectva, ono nás Slovákov ako národ viedlo po celé veky a priviedlo nás až do súčasnosti. A odpovedzme si spolu na šesť kľúčových otázok. Prvá otázka. Potrebuje Slovensko zákon o vlastenectve? Určite. Vlastenectvo sú korene, ktorými štátnosť a štát vrastá do daného kultúrno-politického a spoločenského priestoru. Ak sa tieto korene plazia len po povrchu, strom štátnosti sa vykorení pri prvom nápore veta. Druhá otázka. Potrebuje Slovensko zákon o vlastenectve teraz? Je niekoľko vonkajších aj vnútorných okolností, ktoré zvyšujú naliehavosť potreby takéhoto zákona, ako napr. schválenie Lisabonskej zmluvy a nový kontext slovenskej štátnosti, ktorý si vyžaduje popri vlasteneckom vzťahu k Slovenskej republike aj formovanie obdobného vzťahu k Európskej únii, a, ďalej, nedostatky vo vlasteneckej výchove a v úrovni vlastenectva posledných generácií, absencia vlasteneckého kritéria v práci médií, ktoré formujú občianske a národné povedomie a tým aj úroveň vlastenectva, a paralyzovanie vlasteneckých emócií v dôsledku jednostranného zdôrazňovania problematických kapitol našich najnovších dejín, napokon systematické oslabovanie národného povedomia zvonku i zvnútra. Tretia otázka. Aký je vzťah vlastenectva a histórie, resp. historiografie? Dejiny sú akousi rezonančnou skriňou vlasteneckých emócií. Nedostatky, chyby historiografie deformujú túto ozvučnicu a vyvolávajú v občanovi pocit, že toto spoločenstvo vlastne nedosiahlo za posledných 1 000 rokov vývoja žiaden podstatný úspech. Východisko ponúkla literatúra a ponúklo ho i umenie, ktoré poetizovalo biedu Slovákov a vyvolalo v nich pocit, že sebaľutovaním či dokonca žobraním možno dosiahnuť viac, ako poctivou prácou. Slovensko preto potrebuje triezvu, vecnú bilanciu svojho vývoja, tá poukáže na intelektuálny a kultúrno-tvorivý potenciál nášho národného spoločenstva. Štvrtá otázka. Ak sa zákon zameriava na rozvoj vlastenectva, je tento pojem náležite definovaný? Ak nie, zaobíde sa bez definície vlastenectva? Vymedzenie vlastenectva v návrhu zákona je neúplné a neodkrýva ani všetky roviny významu vlastenectva a nástrojov, ktorými sa môže rozvíjať. Dôkladná analýza týchto problémov je daná nielen naším členstvom v Európskej únii, ale aj mnohonárodnostným charakterom nášho spoločenstva, ktoré sa v najnovšej dobe rozširuje o prisťahovalcov. Piata otázka. Zákon sa sústreďuje na vlastenecké rituály, symboly a podobne. Predstavujú tieto prvky ťažisko pôsobenia štátu pri rozvoji vlasteneckého cítenia občanov? Každá krajina, ktorá má o sebe pozitívnu mienku, potrebuje symboly, rituály a sviatky. Nimi sa zviditeľňuje vlastenectvo, ktoré má v každom z obyvateľov svoju dôvernú, emocionálnu podobu. Preto je na mieste vymedziť podmienky, priebeh rituálov a podobne. Predložený návrh napr. nerešpektuje naše členstvo v Európskej únii, všetky znaky, zástavy, portréty, texty a rituály by mali byť zdvojené (vedľa znaku Slovenskej republiky aj znak Európskej únie, vedľa portrétu prezidenta Slovenskej republiky aj portrét prezidenta Európskej únie a tak ďalej.). Bolo by nesprávne, keby štátna iniciatíva a podpora k vlastenectvu sa vyčerpala len pri uplatnení symbolov a rituálov, spievaním hymny sa ešte nikdy nikto nestal vlastencom, ale vlastenec uvíta príležitosť zaspievať si hymnu krajiny, ku ktorej má emocionálne kladný vzťah a ktorú má rád. V tejto súvislosti upozorňujem na nezmyselný text slovenskej hymny, ktorý by sa mal prepracovať. Bez ohľadu na to, či spievame „zastavme ich bratia“ alebo „zastavme sa bratia“, v kontexte s konštatovaním „veď sa ony stratia“ táto výzva nedáva zmysel. Dovoľte mi poznamenať, že aj keď Ústava Slovenskej republiky z 1. septembra 1992 vo svojom čl. 9 ods. 4 stanovuje inak, tento jej článok je čiastočne v rozpore s odsekom 2 ústavného zákona z 25. novembra 1992 o zániku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, ktorý stanovuje, že po jej zániku jej nástupnícke štáty, citujem, „nesmú používať štátne symboly Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky“. Šiesta a posledná otázka. Jestvujú aj iné formy výchovy k vlastenectvu? Určite, a majú primárny význam, určujúci pre používanie symbolov, rituály a podobne. Najdôležitejšie formy výchovy k vlastenectvu sú výchova príkladom verejných činiteľov a politických subjektov, volebný zákon, ktorý umožní nie hlasovať, ale skutočne voliť na základe zverejnených faktov o spoločensky prospešných postojoch skutočne voliť budúcich zástupcov ľudu, ďalej je to presadzovanie morálnych cností v politike a v hospodárskom živote, rovnosť možností pri výbere uchádzačov o zamestnanie, o pozície v štátnej správe a o štátne zákazky, ďalej je to poskytnutie uvedomenia si, že občania sú spolutvorcami dejín, prehlbovanie vzájomnej úcty medzi generáciami, pozitívna interpretácia historického vývoja Slovenska, tvrdý postih protispoločenského správania, napr. poškodzovania spoločného alebo individuálneho vlastníctva (hanobenie hrobov, svojvoľné sgrafitá na stenách domov, vagónov, ďalej, vandalizmus), čo treba chápať ako prejav neúcty a pohŕdania voči celému spoločenstvu, ochrana vlastencov pred osočovaním z nacizmu, fašizmu ap. jasným definovaním jeho zástoja v osobnom a spoločenskom živote, vymedzením jeho hraníc oproti extrémnemu nacionalizmu, ale aj oproti rovnako škodlivému kozmopolitizmu, v hodnotení súčasného politického vývoja sprítomniť vlastenecký aspekt, teda aspekt spoločného blaha, o ktorý musí ísť každému politikovi a organizácii. Politické zoskupenie alebo mimovládna organizácia, ktoré nedokážu uplatniť vo svojej činnosti aspekt spoločného blaha, čiže produkt vlastenectva (krátko vyjadrený dôvodom „lebo chcem svojej krajine dobre“), by mali byť zo zákonnej moci zrušené, napr. pokus o narušenie územnej celistvosti je aspekt, ktorý poškodzuje celospoločenský záujem a spoločné blaho rovnako ako šírenie intolerancie, nenávisti voči niektorej sociálnej alebo národnostnej skupine a podobne. A napokon je to taký rozvoj vlastenectva, ktorý predpokladá zdôraznenie významu spoločenskej morálky a uplatnenie etických princípov pri výkone funkcií, povolaní a tak ďalej. Slávna snemovňa, mýli sa ten, kto aj po 200 rokoch opakuje slová anglického lexikografa Samuela Johnsona: „Patriotism ist the last refuge of a scoundrel.“ („Poslednou šancou darebáka je stať sa vlastencom.“) Aj nášmu romantikovi Jankovi Kráľovi pripisujú výrok: „Aj zo slova vlasť si možno urobiť válov.“ Americký patriot Nathan Hale bol hrdinom amerického boja za samostatnosť, proti britskému kolonializmu. A padol do rúk Angličanom. Tí ho popravili ako špióna 22. septembra 1776. Mal iba 21 rokov. Pred popravou vyslovil vetu, ktorá sa v americkom prostredí stala často opakovaným úslovím: „I only regret that I have but one life to lose for my country.“ („Ľutujem iba to, že mám len jeden život, ktorý smiem obetovať za vlasť.“) Keď som sa svojho času ako beženec, človek bez vlasti, rozhodoval o prijatí občianstva vo Švajčiarskej konfederácii, rozhodol som sa pre kantón Vaud, ktorý sa stal samostatným 24. januára 1798. Jediný z 26 kantónov a polkantónov švajčiarskeho súštátia má na  svojom zeleno-striebornom erbe napísané: „Liberté et Patrie“ (Sloboda a vlasť). A vždy s pohnutím stojím pred klasicistickou sochou majora Davela, stojacou v nadživotnej veľkosti medzi sídlom kantonálnej vlády a kantonálneho parlamentu v meste Lausanne. Tento vaudský vlastenec žil na prelome 17. a 18. storočia a chcel dosiahnuť pre Pays de Vaud, pre Vaudsko, stratenú nezávislosť. Keď ho jeho vlastní rodáci odsúdili na smrť, jeho posledné slová pred popravou boli: „Ma mort sera utile á mon Pays.“ („Moja smrť bude užitočná mojej rodnej zemi.“) O láske k vlasti sa vyjadrovali vo svojej poézii nespočetní slovenskí básnici. Rád si spomínam na verše Martina Rázusa zo zbierok „Hoj, zem drahá“ či „Kameň na medzi“, ďalej, na knihu „Strážcovia a ochrankyne Slovenska“ Valentína Beniaka a Martina Benku alebo na fenomenálne básne Andreja Žarnova Moja vlasť, Slovenský žiaľ, Domovina. Dnešné generácie školákov, študentov a učiteľov tieto básne, žiaľ, nepoznajú a nič im nehovoria. Takisto Rudolf Dilong, františkánsky bard z Oravy, ktorý bol jedinečným slovenským vlastencom či žil v poetickom Taliansku, dramatickej Argentíne, alebo v prozaickom Pittsburghu, ktorému nebolo dopriate dožiť sa slobody a obnovenia štátnej samostatnosti Slovenska a ktorý sníva svoj večný sen na jednom zo zabudnutých severoamerických cintorínov, napísal tieto nádherné verše: „Verný som otcovizni ostal, nepovie nikto, že som zradil, úbohé vyhnanstvo som dostal, cvendžiaci groš som nehromadil, aby som ho do futra zašil, tvoj sen o tebe, Slovensko, som ziskom nezaprášil.“ Ďakujem vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám. Čo sa vám páčilo, povedzte, prosím, iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte, prosím, mne.