Nicholsonová, Lucia, poslankyňa NR SR (2014-09-17):
Ďakujem. Prišli sme na to, že teda to korupčné správanie sa objavovalo u hŕstky, hŕstky úradníkov na ministerstve. Problémy nastávali napríklad pri tom, keď sa nie transparentným spôsobom párovali externí hodnotitelia s jednotlivými projektmi. Mali sme poznatky o tom od polície, že títo externí hodnotitelia boli kontaktovaní konečným prijímateľom a boli ovplyvňovaní do takej miery, aby teda pridali čo najväčšie bodové hodnotenie k danému projektu. Mali sme poznatky o tom, ako vlastne dochádza častokrát k tomu nabaľovaniu tých, tých korupčných peňazí na inak celkom dobrý projekt. To sa deje tak, že máte napríklad starostu, ktorý mieni dobre, má vymyslený perfektný projekt, ako by naozaj mohol pomôcť obci, napríklad dlhodobo nezamestnaným občanom alebo, ja neviem, nejaký dobrý sociálny projekt, ktorý zahŕňa v sebe sociálne služby a podobne, ale nevie ho napísať. On ho jednoducho nevie napísať, lebo to je príliš komplikované, tak sa mu vytypuje, častokrát to bola, boli ľudia z ministerstva, ktorí mu vytypovali firmu, ktorá by, ktorá mu napíše perfektný projekt po formálnej stránke a toto bola tá firma, ktorá bola nastrčená, ktorá si potom vyžiadala nabaliť povedzme 30-percentnú vatu k celkovému objemu toho projektu. Prišli sme na strašne veľa vecí, o ktorých možno nemá zmysel hovoriť, ale ja som všetky tieto veci brala do Bruselu a veľmi otvorene sme sa o nich rozprávali, či už s audítormi alebo s ľuďmi, ktorí teda na bruselskej pôde boli kompetentní hovoriť o čerpaní konkrétne teda z európskeho sociálneho fondu. Im sa to pomerne dosť páčilo, tie, tie zmeny, ktoré sme robili, lebo my sme naozaj stransparentnili ten proces. Napríklad párovanie externých hodnotiteľov s tými nakoniec s konečnými prijímateľmi alebo teda predkladateľmi projektu sme natáčali na kameru, aby neboli absolútne žiadne pochybnosti o tom, že proste je to náhodný výber a že sa to deje cez počítačový program a že do toho nijakým spôsobom proste nezasahuje ľudská ruka alebo, nedajbože, teda úradník alebo, nedajbože, ešte niekto vyššie postavený. Čo mňa ale zdvíhalo zo stoličky, bolo to, že my keď sme prichádzali s takýmito podľa mňa úplne banálnymi vecami a zmenami, ktoré stransparentnili ten proces, tak sa našlo pomerne veľa úradníkov, ktorí tvrdili, že takéto niečo ako v minulosti neexistovalo. Tam sa to rozhodovanie o tých projektoch dialo tak, že oni dostali balík projektov, ktoré jednoducho museli schváliť, ktorí museli schváliť ten nenávratný finančný príspevok z európskeho sociálneho fondu. Tam neexistoval proste transparentný prístup k týmto veciam. Bol to diktát zhora. Ja teraz nejdem riešiť, že z akého zhora, ale to boli jednoducho nadiktované veci, neprechádzalo to tým štandardným spôsobom hodnotenia a už vôbec ten spôsob hodnotenia nebol transparentný. To znamená, že častokrát to dostávali ľudia, ktorí boli buď nastrčení a za nimi bol niekto iný. Častokrát to dostávali aj starostovia obcí, musím povedať, ktorí boli takýmto spôsobom kupovaní, alebo cez schválené projekty boli kupované hlasy voličov napríklad pred parlamentnými voľbami. Častokrát dochádzalo k tomu, k tomu fenoménu, ktorý u nás teda nie je úplne zriedkavý a to je kupovanie si, alebo teda umelé znižovanie nezamestnanosti cez krátkodobé dopytovo orientované projekty, ktoré v skutočnosti tú nezamestnanosť vôbec neriešia. Toto sa objavuje pravidelne a objavuje sa to najmä teda pred parlamentnými voľbami, aby jednoducho to percento tých nezamestnaných krátkodobo kleslo. Samozrejme, oni sa zase niekde vynoria a ja som napríklad veľký nepriateľ týchto krátkodobých dopytovo orientovaných projektov, hlavne pokiaľ ide o nezamestnaných a už vôbec nehovoriac o dlhodobo nezamestnaných. Musím povedať, že, ja som to, to spomenula na začiatku, že teda ten Brusel zaujal, keď som tam prvýkrát prišla s tými projektmi, taký pomerne vajatavý postoj. Oni už Slovensku, ako Slovensko už mali zaškatuľkované kvôli sociálnym podnikom, že to nie je úplne dôveryhodný partner. Stálo nás to strašne veľa úsilia, skutočne strašne veľa úsilia a strašne veľa rokovaní s ľuďmi z Bruselu, aby nadobudli opätovne tú dôveru. Nám sa to podarilo, lebo ako možno viete, alebo neviete, počas nášho pôsobenia Brusel nám nielenže extrémnym spôsobom znížil korekcie za projekty, ako boli sociálne podniky, ale aj ďalšie dopytovo orientované projekty, ale dokonca nám zlepšil známku hodnotenia. Myslím, že to bolo vtedy z trojky na dvojku, čo bol pomerne slušný výkon, hlavne keď si zoberiete, keď zoberiete do úvahy, že sme na tom ministerstve boli rok a pol. Takže nám sa podarilo vtedy aspoň akým takým spôsobom zažehnať tú nedôveru ľudí z Bruselu voči Slovensku, ale viem, že už vtedy teda Slovensko vytŕčalo a to napríklad aj kvôli tomu, že o tom, ako sa na Slovensku tunelujú fondy Európskej únie, sa písalo na titulnej strane Washington Post. Samozrejme, to potom prevzali ďalšie svetové denníky a bola z toho celkom slušná kauza. Vtedy sa ten Brusel tak nejako zobudil, poslali nám audítorov na REAL-AUDIT (pozn. prepis.: nezrozumiteľne vyslovené), ktorý teda dopadol veľmi dobre a na základe toho oni nám zlepšovali tú známku hodnotenia. Veľmi mi je ľúto, alebo teda o to viac mi je ľúto sledovať, ako sme dopadli teraz. Za našej vlády totižto, ktorá nebola jednofarebná, ten orgán auditu bol postrach. Musím povedať, že bol postrachom aj pre nás na ministerstve, pre pána ministra a pre mňa, lebo my sme neustále teda odolávali tlaku audítorov, tých našich domácich, ktorí nám kontrolovali tie projekty, vadili im naozaj, že úplne maličké veci, ale, ale nakoniec to bolo fajn a s odstupom času to hodnotím veľmi pozitívne, lebo takto by mala prebiehať kontrola. To už nehovorím o kontrole na miestach. Viete, ja si myslím, že ona sa nemá robiť úplne efektívne, lebo nemôžete vy kontrolovať sami seba. Ako nemôžu sa na tom jednom ministerstve proste schvaľovať tie projekty a uvoľňovať peniaze napríklad z európskeho sociálneho fondu pre konečných prijímateľov a potom nejakí úradníci z ministerstva to idú akože kontrolovať. Ono musím povedať, že tie, tie kontroly na mieste sú viac-menej formálne a za našich predchodcov sa konali veľmi málo. My sme posilnili ten, tie kontroly na mieste, bolo ich oveľa viacej, ale, ale napriek tomu mám teda pocit, že to bolo viac-menej formálne. Čo nás ale držalo v takom neustálom napätí a museli sme sa naozaj spovedať, to bol ten orgán auditu. A o to viac mi je ľúto, že dnes ešte aj ten orgán auditu zlyhal. Nuž zlyhal preto, lebo proste všetko tam je jednofarebné, v tej vláde, a je to smiešne, keď proste prakticky z jednej, z jednej rodiny kontroluje jeden toho druhého. Takže ja sa vôbec nečudujem Bruselu, že zakročil tak, ako zakročil. Je to obrovská hanba. Ja už keď som chodila do Bruselu na rôzne konferencie, ktoré boli napríklad venované sociálnym službám a podobne, tak ja som sa vždy strašne hanbila, lebo veľa sa rozprávalo o sociálnych podnikoch a my sme boli vždy takí akože vyčlenení z toho, lebo proste tie naše sociálne podniky, ja to nerada hovorím, pani kolegyňa, ale to, to bola hanba na, nieže na tri zimy, ale na desať zím, alebo aj na viac, pretože to bol naozaj tunel do európskeho sociálneho fondu a z toho utekali peniaze proste vašim štruktúram, vašim regionálnym všelijakým členom a ich rodinám a ja som videla tie peniaze, obrovské, čo, ktoré si vykazovali oni ako lektori cez tie sociálne podniky a ja som sa hanbila ako pes. Viete, to sa volá ten syndróm sprostredkovanej hanby, keď sa hanbíte za konanie niekoho iného, koho ale nemôžete ovplyvniť. A ja som to už vtedy teda naozaj ovplyvniť nemohla, tak som chodila na všelijaké tie, tie konferencie. Tam som počúvala o tom, ako napríklad vo Švédsku fantasticky fungujú sociálne podniky, fantasticky a krásne, lebo tam jednoducho nekradnú. Tam si jednoducho tá vládna strana nepovie, že to je fantastický spôsob, toto, tie bruselské peniaze, ktoré nám sem poslali, nie naše, tie bruselské peniaze, ktoré nám sem poslali, to je super spôsob na to, ako dať nažrať vlastným a len vymyslime, že akým spôsobom. No a, a nemuseli ste to ani vymyslieť, lebo to ste vy nevymysleli, to vymysleli akože v iných krajinách, kde to fakt funguje, len ste proste zneužili tú peknú myšlienku sociálneho podniku a my keď sme napríklad prišli na to ministerstvo a chceli sme pokračovať akože v myšlienke, hej, nie vo vašich sociálnych podnikoch, ale v myšlienke sociálnych podnikov, ja som sa bála. Mne každý hovoril, že nechoď do toho, nechoď do toho, lebo už len ľudia keď budú počuť, že sociálne podniky, tak to bude ako koniec, to je absolútne nedôveryhodné. Tak to, minimálne toto, keď už nič iné, máte na svedomí a mne je to strašne ľúto, že vy ste proste totálne zvŕzali tie sociálne podniky tak, že dnes už majú slušní ľudia problém proste prevziať tú slušnú myšlienku a skutočne urobiť niečo pre tých dlhodobo nezamestnaných práve cez tie sociálne podniky. Sú aj slušné sociálne podniky na Slovensku, ako je obecný sociálny podnik napríklad v Spišských Hrhoch a podobne, ale to je, to je úplne akože iná kategória. No, čo tým chcem povedať? Chcem tým povedať, že naozaj sa tu bavíme o zákone, ako som povedala. Boli tu prednesené nejaké pozmeňováky, my aj za nejaké zahlasujeme, aj keď respektíve my nehlasujeme, takže nezahlasujeme, ale mne nevadí ten zákon ako taký. Mne vadí to, že on sa proste, že sa nedodržiava a že skutočne tu kradneme, ako straky na tom Slovensku z tých fondov Európskej únie. Tvárime sa stále, že to kradneme akože ich peniaze, tie bruselské. To sú naše peniaze a sme na hanbu, my sme skutočne na hanbu, lebo ja si myslím, že v mnohých iných krajinách Európskej únie dochádza k zneužívaniu tých európskych peňazí. Dochádza, hej? To si nezatvárajme oči, vie o tom aj Brusel, ako častokrát oni pred tým zatvárajú oči, čo ja tiež nepovažujem za správne, ale u nás sa to deje strašne vulgárnym spôsobom. A pamätám si na ten článok z toho Washington Post o tom tunelovaní štrukturálnych fondov na Slovensku, kde teda tiež bolo povedané, že určite toto má, takéto problémy majú aj iné krajiny, ale vtedy niekedy začal Brusel volať po tom, že proste nájdime príklad, ktorý nie je hodný nasledovania a poukážme na to a vynesme tú zodpovednosť. A vážení, oni toľko kričali, až sa to stalo a sme to my. Je to hanba, že sme to my a že to nie sú iné krajiny, ktoré napríklad, o ktoré sa Európska únia rozšírila neskôr, kde vieme, že proste je korupčné správanie, sú také krajiny, ktoré ešte idú ako v chvoste za nami, ale predstavte si, že napriek všetkému poukázali na nás. A dnes sme to my, ktorí majú zastavené čerpanie z fondov a je to strašná hanba. Tá hanba sa s nami ponesie veľmi dlho a my sa tej zodpovednosti za to, čo sa tu dialo, nezbavíme len tak, lebo ten Brusel je už unavený z tých kecov. On je unavený. Ja akože držím palce, nech sa im vydaria tie rokovania, ale ja si tie rokovania viem predstaviť. Ja keď som tam prišla, tak so mnou štyrikrát vyrazili dvere, lebo povedali, my máme dosť vašich kecov. Vy nám tu celé roky hovoríte o tom, ako to napravíte a pozrite sa, čo robíte. A bolo to veľmi ťažké prísť a povedať im, tak vážení, toto je dosť konkrétne, na toto počúvajte. A skutočne začali počúvať až pri tom, keď sme spolupracovali s tou políciou, takže ja som teraz veľmi zvedavá na pána ministra, na ďalších ľudí z vlády, lebo predpokladám, že si podávajú kľučky tam u pánov z Bruselu, že čím ich presvedčia, čo bude ten moment, že nám tie peniaze pustia. Podľa mňa to bude teda veľmi ťažké a tento zákon tomu určite nepomôže, lebo, žiaľbohu, my si z takýchto zákonov a podobných robíme na Slovensku trhací kalendár a tá vymožiteľnosť je minimálna. A ja strašne dúfam, že teda raz jedného dňa bude potrestaný niekto, bude mu to zosobnené, bude mu zosobnené, čo sa tu deje so štrukturálnymi fondmi. A ešte na jednu vec som zabudla. My, keď sme boli na ministerstve, tak sme začali robiť, okrem toho, že sme robili poriadky v tých fondoch, teda v tých projektoch, tak sme si pozreli, že vlastne kto sú tí ľudia, cez ktorých pretekajú tie peniaze? Jednak buď to boli dopytovo orientované projekty cez Sociálnu implementačnú agentúru alebo cez Fond sociálneho rozvoja. A teraz sme si ich začali dávať dokopy a my sme zistili, že to je pomerne úzka skupina ľudí. To je úzka skupina ľudí, to sú tie biele kone, ktoré sú nastrčené a ktoré tu ryžujú, ryžujú z tých obrovských peňazí, ktoré idú na jednotlivé projekty. To bola možno skupina desiatich ľudí. Desiati ľudia, ktorí nám v každom jednom projekte sa objavovali, či už ako ten hlavný konečný prijímateľ, alebo niekto, kto participoval na tom projekte, proste to bola tá istá skupina ľudí. A keď som chodila potom za kolegami z iných ministerstiev, ja som zisťovala, že tí ľudia, oni neberú peniaze len z Európskeho sociálneho fondu, oni berú peniaze z ďalších fondov. Viete, o akých peniazoch sa bavíme? Ako v Európskom sociálnom fonde bola miliarda 38 miliónov v minulom programovacom období ak sa nemýlim, my sa bavíme o obrovských peniazoch a to je len Európsky sociálny fond. Zoberte si školstvo, zoberte si pôdohospodárstvo, zoberte si ministerstvo hospodárstva a ich fondy, to sú brutálne peniaze. A pamätáte si Spišiaka, keď raz povedal, že na Slovensku už nie je čo privatizovať, tak celá mafia, celý organizovaný zločin sústreďuje svoju pozornosť na európske fondy. A to je fakt. Toto je fakt. Toto som sa rozprávala aj s tými policajtmi, keď sme im ukázali tú mapu tých ľudí, oni hovorili, my o tých ľuďoch vieme. Ale nás zaujímajú tí, čo sú za nimi, lebo tí potom chodia pre svoje výpalné každý mesiac a berú si obrovské peniaze. A to je čistá mafia, či už je to politická mafia, či už je to naozaj, že organizovaný zločin. A hovoríme o veľkých peniazoch, ktoré by mohli byť použité na zmysluplné projekty, len keby, len keby sa to zmenilo. A možno, neviem, som nepríjemne skeptická, ale neverím tomu, že zmena tohto zákona prinesie to, po čom tu niektorí voláme. Po tom, aby sa tu proste prestalo kradnúť, lebo kradneme sami sebe. Ďakujem. (Potlesk.)