D. Jarjabek, poslanec: (2005-05-12):
No a v tejto chvíli by som sa rád vrátil k meritu veci. V prvom rade by som chcel povedať, že pán minister je slušný človek, už to tu niekoľkokrát zaznelo. Ale. V druhom prípade by som chcel povedať, že veľmi ma mrzí, že tento problém profesijný skĺzol do nejakého politického, parlamentnopolitického boja. Ale. A o tomto ale by som teraz chcel povedať niekoľko, možno súvislých, možno menej súvislých viet. Keby v týchto dňoch a týždňoch vznikal frekvenčný slovník slovenského jazyka, jazykovedci všetkých krajín by určite riešili rébus, prečo školstvo, maturita a Fronc patria proti všetkej logike k slovám s najvyšším výskytom v slovenskom jazyku. Dôvod je pritom neobyčajne jednoduchý. Pán minister Fronc sa totiž zaťal a tvrdohlavo si urobil po svojom, nech si hovorí, kto chce, čo chce, a to, samozrejme, nezostalo bez náležitej mediálnej pozornosti, presne podľa tej rozprávky: Ako sa Fronc zaťal. Tým skôr, že sa ukázalo, že všetky tie presviedčania, ktoré zazneli na adresu pána minstra a ktorých lajtmotívom bolo radšej opatrne počkať ako nasilu veci uponáhľať, neboli populistickými táraninami opozície, ale predvídavé a objektívne, situáciu hodnotiace názory. Náš pán minister však nepočúval ani poslancov, ani odborníkov, ani maturantov a ich rodičov a tak dnes musí vláda počúvať, čo sa nám v poznámkových blokoch nazbieralo za argumenty, ktorými odôvodňujeme návrh, aby rezort školstva a vedy po zvyšok volebného obdobia spravoval radšej niekto iný. Nazdávam sa, že ma nikto nemôže obviňovať z toho, že akýkoľvek krok vlády hodnotím z opozičného princípu negatívne. Viem, že situácia v jednotlivých rezortoch i v spoločnosti ako celku je zložitá, že zdrojov je výrazne menej než tých, ktorí pýtajú, a aj tých, ktorí pýtajú oprávnene a zaslúžene. Keďže transformácia je sama osebe neľahká a prináša množstvo problémov, neviem celkom pochopiť, prečo si pán minister Fronc ešte napriek, akoby masochisticky tú svoju pozíciu pri každej príležitosti komplikoval a sťažoval. Na tejto pôde už pred časom odznela rozsiahla diskusia o náboženstve ako o povinnom predmete pre najnižšiu vekovú kategóriu žiačikov a do tejto chvíle som úprimne a hlboko presvedčený, že toto individuálnym svetonázorom motivované rozhodnutie pána ministra len zbytočne skomplikovalo situáciu všetkým tým, ktorým pán minister v rámci transformácie praktické riadenie a financovanie škôl odovzdal - mestským a obecným zastupiteľstvám a riaditeľom jednotlivých škôl. Ako tvrdohlavé bazírovanie ministra Fronca na individuálnom presvedčení občana Fronca, že je dobre, ak sú deti od útleho veku vedené k takému či inakšiemu náboženskému presvedčeniu, cez povinnú účasť na príslušnej náboženskej výchove, pretože, povedzme si to otvorene, v konfesionálne prísne definovaných slovenských komunitách sú aj deti ateistov pod tlakom, aby pre pokoj v dome či v dedine pred „bezbožnou“ etikou dali prednosť náboženstvu. Bolo ešte iba letnou prechádzkou v porovnaní s túrou, na akú sa vydal, nabaliac si na chrbát nošu zvanú maturity. Dnes som vnútorne stotožnený s tým, že by maturita, ktorú som pred nejakými troma desaťročiami absolvoval ja sám, bola nejaká horšia než tá, ktorú mali za sebou moji rovesníci v iných európskych štátoch. Skôr si myslím, že úroveň slovenských a česko-slovenských stredných škôl bola výrazne lepšia, než na akú sa podarilo dostať školstvo v iných krajinách. Mohol by som tu začať sentimentálne spomínať, koľko z mojich spolužiakov, ktorí s rodičmi emigrovali, žilo v cudzine zo svojich maturitných vedomostí ešte dlho počas vysokoškolského vzdelávacieho cyklu. Pán minister Fronc sa rozhodol, že znalosti absolventov stredných škôl bude skúmať inak. Vraj presnejšie a objektívnejšie, než to vedeli tradičné maturitné skúšobné komisie. Inými slovami nám pán minister všetkým oznámil, že učitelia, ktorých je najvyšším predstaviteľom, sú u nás ľudia nespoľahliví a zrejme aj skorumpovaní, pretože sa nedokážu odosobniť a objektívne zhodnotiť stupeň vedomostí, ktoré maturant pri skúške preukáže. No pán minister si to všetko nielenže pred časom vymyslel, on sa navyše rozhodol, že sa takto bude maturovať práve tento rok. Čo na tom, že študenti boli prijatí na stredné školy, ktorých zverejnený študijný program predpokladal maturity v inej šírke, skladbe a technológii, než sa pán minister napokon rozhodol určiť. Študenti tu predsa nie sú na to, aby mali nejaké práva, ich povinnosťou je učiť sa a pán minister láskavo rozhodne kto, z čoho a ako ich bude skúšať. Ako to dopadlo, všetci dobre vieme. Z dôstojného aktu skúšky dospelosti, aktu, ktorého úspešným absolvovaním získava mladý človek de facto štatút zrelého človeka, schopného konať individuálne a zodpovedne, sa vďaka zmätkom v úrade pána ministra Fronca a úradoch s ním súvisiacich stala celoštátna fraška. Zmätočné testy, inojazyčné formuláre, sporné formulácie, to všetko je však iba vrchol ľadovca, pod ktorým sa skrýva tragické poznanie, že pán minister nedokáže zorganizovať ani len činnosť svojich podriadených tak, aby naozaj plnili svoje úlohy a povinnosti. Možno sa niektorým z vás bude zdať, že hovoriť v tejto súvislosti o umeleckom školstve je odťažité, veď maľovaniu, hre na hudobných nástrojoch či spevu sa venuje len časť školopovinných mladých ľudí. Lenže práve za obdobie, keď za chod rezortu školstva spoluzodpovedal pán Fronc ako štátny tajomník, a plne zodpovedá aj ako minister, sa podstatne zhoršila situácia niekdajšej pýchy našej školskej sústavy. Systém, keď mladé talenty podchytávali základné umelecké školy, rozvíjali ich konzervatóriá a takzvané ŠUP-ky a tým najtalentovanejším poskytovali vysokoškolské vzdelanie špecializované umelecké vysoké školy, sa práve za pána ministra Fronca desivo rozkývalo. Začalo to delimitáciou ZUŠ na obce bez toho, aby sa niekto v predstihu a kvalifikovane zaoberal kľúčovým problémom ich financovania. Pretože štruktúra ZUŠ nekopírovala sieť obvodov základných škôl, ale vznikali s pôsobnosťou pre rozsiahlejšie oblasti. Nik však nemyslel na to, ako do spádových zušiek dostať po delimitácii peniaze nielen z obce, v katastri ktorej škola stojí, ale aj z obcí, z ktorých jej služby deti využívajú. Kým panstvo na bratislavskom ministerstve riešilo rébus, ktorý si samo spôsobilo, zušky živorili, redukovali sa ich kapacity a odchádzali z nich vzácni pedagógovia. Pretože učiť kreslenie či spev, to sa nedá naučiť za jeden či dva semestre na pedagogike, na to treba mať zvláštny talent. A práve na citlivosti pedagóga, s ktorým mladučký talent príde po prvý raz do kontaktu, leží ohromná ťarcha zodpovednosti. Uhádne, kde drieme budúca umelecká osobnosť, dokáže jej pomôcť pri prvých krôčikoch? Nik nikdy nezráta, koľko mimoriadne nadaných ľudí na svete sa umeniu nevenovalo, pretože chýbal práve takýto okamih osudového stretnutia a porozumenia. Náš systém bol veľmi vysoko hodnotený odborníkmi zo zahraničia práve preto, že umožňoval relatívne plošné zachytávanie nadaných žiakov a ich usmernenie do príslušných tried ZUŠ. Lenže za plat na úrovni pomocníčky v kuchyni sa veru nedá čakať individuálny prístup k žiakom, ani individuálna obetavosť. Aj učiteľ hudby, divadla, či výtvarného umenia totižto je človek a pohybuje sa v trhovej ekonomike, teda nikto mu zadarmo nič nedá. To len rezort pána ministra Fronca bol pri reforme školstva presvedčený, že učiteľa zušky má hriať radosť z dobre vykonanej práce a nemá si myseľ zaťažovať malichernosťami typu, z čoho zaplatí pôžičky a nájomné a z čoho bude žiť. Cez triedy konzervatórií v Bratislave, Žiline a Košiciach prešli za povojnové desaťročia stovky študentov, z ktorých sa neskôr stali aj veľké hviezdy slovenských a svetových koncertných sál, divadiel, či výstavných expozícií. Majú však smolu. Froncovo ministerstvo sa pri svojich smelých projektoch orientuje len na hlavné línie: informatika, matematika, náboženstvo a cudzie jazyky, hoci možno nie práve v tomto poradí majú zelenú a nie práve v tomto poradí sa do nich investuje. To, čo zelenú nemá, to je pre pána ministra Fronca nezaujímavé dedičstvo minulosti, ktoré by asi malo postupne odumrieť, a teda netreba do toho investovať. Nuž a konzervatóriá majú tú smolu, že ani matematika, ani informatika tu hlavnú úlohu ani nehrajú, ani hrať nemôžu. Správne ťahať slákom, precízne sekať do kameňa, ovládať nesmelé koloratúry, to podľa tímu pána ministra Fronca nepatrí k vzdelaniu, na ktorom by spoločnosť mala záujem, a najlepšie by asi bolo, keby si takéto vzdelanie svojich detí rodičia pekne a v hotovosti zaplatili. Lenže od tejto zvláštnej logiky je už len krôčik k tomu, aby zasa inak, povedzme humanitne orientovaní daňoví poplatníci zaprotestovali, prečo majú zo svojich daní podporovať napríklad odborné či učňovské vzdelávanie inej časti mládeže, ktorá si predsa tiež osvojuje znalosti, ktoré sú iným nepotrebné a im samotným pomôžu nájsť si zamestnanie a zarábať si na živobytie. Veď predsa znalosti takého chemického laboranta, automechanika či kuchára sú rovnako špecifickými znalosťami ako hra na flaute, operný spev či grafika. Prečo teda vieme na úrovni štátnej správy nachádzať riešenia, ak ide o záujmy niekoľko tisícok budúcich zamestnancov zahraničných automobiliek, ale na pár desiatok možno budúcich hviezd slovenských a svetových javísk, koncertných sál a galérií sa díva rezort ako na čosi, čo zbytočne pohlcuje peniaze. Pán minister, boli ste počas svojho ministerského pontifikátu aspoň raz pozrieť sa, v akých priestoroch a podmienkach a s akým vybavením pracujú dnes slovenské konzervatóriá? Videli ste, ako sa tiesnia budúci herci, speváci, ako sa bez vlastného javiska, v obyčajných triedach pripravujú v javiskových disciplínach? Prepáčte, ale prichodí mi to, ako by sa povedzme operátori na výpočtovú techniku pripravovali majstrovaním na písacích strojoch s kliešťami, skrutkovačom a možno kladivom. Ani to by vás nevyviedlo z rovnováhy zrejme, aj vtedy by ste sa tvárili, že od okamihu delimitácie je to vec samosprávnych krajov a vy ako minister a váš úrad sa môžete iba prizerať. A čo naše umelecké vysoké školy? Jedna si ťažká viac ako druhá. Nečudo, veď na vzdelávacie inštitúcie zabezpečujúce vyslovene individuálne štúdium sa uplatňujú rovnaké kritériá ako na školy, ktoré produkujú veľké počty absolventov. Lenže sú predmety, vážený pán minister, ktoré možno prednášať v univerzitnej aule pre niekoľko stoviek poslucháčov, a sú zasa také, ktoré majú zmysel a plnia svoj účel iba vtedy, ak má pedagóg čas na jediného študenta. Systém, ktorý vymyslelo ministerstvo pána ministra Fronca, však v podstate núti umelecké vysoké školy, aby prijali povedzme 20 uchádzačov do študijného programu dirigovanie, pretože škola dostáva peniaze vo väzbe na počet študentov. Nik si nepoloží elementárnu a logickú otázku, načo nám bude po piatich rokoch sto dirigentov, keď toľko dirigentských príležitostí neposkytne ani celá Európa. Nikoho nezaujíma, že popri troch či piatich skutočne nadaných je tam trikrát toľko menej disponovaných. Čo však z toho, keď tu tento systém, ktorý existuje, vymyslel ktosi, je za to zodpovedný bez toho, aby len čosi trochu pochopil, nehovoriac o tom, aby pochopil viac. Vážený pán minister, viem, že je to prekvapujúce, ale zdá sa, že vy ste v tomto prípade ešte odvážnejší, ako boli architekti socialistického školstva, a masa je pre vás podstatne viac ako jedinec. Potrebujete konečne nejaké pozitívne čísla, nuž ste stavili na to, že do našich kapacitne nevyhovujúcich vysokých škôl natlačíte viac študentov. A robíte to takzvanými ekonomickými nástrojmi. Kto by chcel uprednostniť kvalitu pred kvantitou, zahynie na nedostatok peňazí. Lenže to je, dámy a páni, cesta do pekla. Dámy a páni, o pár dní sa tu na podnet pána ministra Fronca zasa budeme venovať jeho neodolateľnej túžbe spoplatniť štúdium na vysokej škole. Tentoraz vlka plateného školstva zaodel do rúcha baránka študentských pôžičiek a ako verklík už pár týždňov rozpráva o tom, ako sa študenti budú mať vlastne lepšie, než sa mali doposiaľ. Samozrejme, ešte ani raz sa nedal pristihnúť pri tom, aby svoju vidinu bezstarostného študentského požičaného chlebíka obohatil aj o predstavu mladého absolventa, ktorý rieši onakvejší rébus. Zaplatiť splátku na štúdium alebo hypotéku na byt, aby si mohol založiť rodinu. A inými slovami, vrátiť spoločnosti investíciu a pracovať v odbore, ktorý sa naučil, alebo chňapnúť po akejkoľvek výnosnej ponuke, pretože dlhov sa treba zbaviť a aj žiť by sa zišlo. Vážený pán minister, nože sa zachovajte ako reálny človek a dohovorme sa, že s návrhom na spoplatnenie vysokoškolského štúdia do tohto parlamentu prídete v deň, keď štatistický úrad skonštatuje, že mzdy v tomto štáte dosahujú, nebudem maximalista, povedzme 90% priemeru Európskej únie. Keď to bude tak, všetci oponujúci stiahnu argument, že vaša reforma je asociálna a obmedzuje prístup k vzdelaniu. Prefrčíte so svojím zákonom týmto parlamentom bez zástavky. No kým tu ľudia robia za zlomok ceny práce západných, južných i severných susedov, dovtedy je váš návrh zákona o spoplatnení vysokoškolského vzdelávania útokom na celú spoločnosť. Vy vyženiete tisícky ľudí za vzdelaním do štátov, ktoré ho poskytujú bezplatne. A oni neodídu v dobrom, na skusy, ale pôjdu preč ako tí, ktorých odtiaľto vláda vyhnala a ktorí nemajú dôvod vrátiť sa. Tisícky ľudí, ktorí majú nadanie a schopnosti, prinútite sedieť kdesi doma za pecou, pretože im zdravý rozum nedovolí nabrať si na plecia viac, ako dokážu zaplatiť, a namiesto mikrobiológov budeme mať možno maloroľníkov, namiesto konštruktérov opravárov, príštipkárov a namiesto operných hviezd možno plačky na pohreboch. To už je však iný príbeh. Vážený pán minister, vaša politická strana rada a často zdôrazňuje, že jej prioritou je rodina. Ako rodinám pomôže spoplatnenie školstva, ako rodinám pomohli vaše maturity? Ste v úrade, ktorého tradícia u nás siaha až k dvom patrónom Európy, k svätému Cyrilovi Konštantínovi a Metodovi, ktorý okrem biblie a slovienskeho písma priniesli k nám aj prax vzdelávať vyberaných mladíkov v rozličných vedách. Od chvíľ, keď pri Komárne prekročili Dunaj a začali plniť svoju historickú misiu, pred ktorou sa skláňa civilizovaná Európa, sa generácie slovenských i zahraničných pedagógov a vzdelancov pričinili o to, že naša vzdelanostná úroveň napriek neprajnosti dôb a mocných tohto sveta neustále rástla a že vzdelanie získalo čoraz viac ľudí najrozličnejšieho spoločenského statusu. Áno, na vzdelanie má človek právo, taká je naša historická skúsenosť a je hriechom odopierať mu ju. Prečo ste sa rozhodli, vážený pán minister, že vy vojdete do dejín ako muž, vďaka ktorému sa vzdelanie znova stane exkluzívnou výsadou takzvaných vyberaných mladíkov a nie službou, ktorú štát poskytuje svojim občanom. Ďakujem za pozornosť. A nielen pánu ministrovi. (Potlesk.)