A. Belousovová, podpredsedníčka NR SR: (2007-10-26):
Čo sa vlastne v Černovej stalo? Dedinčania si postavili kostol pod vedením svojho kňaza Andreja Hlinku, postavili si ho z vlastných, ťažkou robotou zarobených peňazí a chceli, aby tento kostol vysvätil práve ich duchovný otec Andrej Hlinka. Nikto neuprie, že to bolo ich prirodzené právo. Výkonné orgány uhorského štátu, ktorého oficiálna ideológia bol maďarský šovinizmus, neadekvátne tvrdo zasiahli streľbou do davu. Položme si otázku, prečo takáto reakcia? Prečo takáto zúrivá reakcia? Odpoveď je jednoduchá, čo ich tak rozčúlilo. Kostoly, kde v slovenskom jazyku kázali slovenskí kňazi i napriek maďarizácii, držali národ pokope. Držali národné povedomie Slovákov, doslova ich ešte držali nad vodou, aby mohli dýchať, i napriek tvrdej maďarizácii, napriek Apponyiho zákonom, ktoré Slovákom zobrali školstvo, a bola to už tá posledná taká slamka, ktorej sa Slováci ako národ držali. Preto bola nutná takáto zúrivosť. Kňazi, akým bol Andrej Hlinka, z pohľadu uhorského štátu, z pohľadu maďarizácie boli ohromným nebezpečenstvom. Boli totiž tou najväčšou prekážkou toho, čo bolo cieľom maďarského šovinizmu v Uhorsku – vymazať Slovákov ako národ z mapy Európy a sveta. Preto, vážení páni poslanci, panie poslankyne, sa 27. októbra 1907 v Černovej strieľalo do davu, a preto bol potom Andrej Hlinka väznený. Pravda je o Černovej, o masakre jednoduchá. Smrť žiadneho človeka ale nie je zbytočná. Smrť pätnástich zmasakrovaných dedinčanov nebola tiež zbytočná. Pätnásť černovských martýrov svojou obetou najvyššou prebudili svedomie Európy a sveta. A po smrti paradoxne obyčajní slovenskí dedinčania boli vlastne prvými vyslancami Slovákov vo svete. Ako povedal Dr. Alex Kolísek: „Výstrely na Černovcov počula Európa a zatriasla sa.“ Svet, vážení, sa dozvedel to, čo sa uhorská štátna moc snažila zatajiť: že Uhorsko je žalárom národov, že Slováci sú tvrdo pomaďarčovaní. Ale hlavne sa dozvedel to, že Slováci ešte napriek tomu tvrdému útlaku sú, že ako národ existujeme. A nie je pravda to, čo tvrdili oficiálne maďarské kruhy, že slovenského národa niet, že Slovenska niet, že existuje len akýsi Feldvidék. Preto si pripomeňme s úctou obete černovskej masakry. Pripomeňme si ich i menovite, veď to boli konkrétni živí ľudia. Ich mená sú nielen zapísané na pamätníku v Černovej, nielen v histórii Slovenska, ale nech sú zapísaní do našich sŕdc. Hlboko sa preto skloňme pred pamiatkou - Jozefa Lejku, ktorý zomrel ako 55-ročný, - Jozefa Lajčiaka, ktorý zomrel ako 54-ročný, - Jozefa Hlinku, ktorý zomrel ako 50-ročný, - Pavla Jančiho, ktorý sa dožil len 49 rokov, - Michala Polievku, ktorý sa dožil 43 rokov, - Jozefa Fullu, ktorý zomrel 42-ročný, - Ondreja Sulíka-Kučeru, ktorý zomrel 39-ročný, - Jozefa Demku, ktorý zomrel 35-ročný, - Kataríny Demkovej, rodenej Hubovej, ktorá sa dožila 35 rokov, - Andreja Uhrína, zomrel 28-ročný, - Terézie Demkovej, zomrela 28-ročná, - Ignáca Jančeka, zomrel 25-ročný, - Karola Otiepku, zomrel 25-ročný, - Rozálie Facovej, zomrela 15-ročná, - Antónie Lekovej, zomrela 15-ročná. Ešte raz. Boli to konkrétni ľudia. Nikto z nich sa v ten deň nechystal zomrieť. Nechceli byť hrdinovia. Hrdinami sa stali preto, pretože viera a slovenské kostoly boli prekážkou maďarského šovinizmu, ktorý svoje katovské dielo chcel dokonať. Preto navrhujeme v mene Slovenskej národnej strany takéto vyhlásenie: „Vyhlásenie Národnej rady Slovenskej republiky k 100. výročiu masakry v Černovej Poslanci Národnej rady Slovenskej republiky, pripomínajúc si s bolesťou a pohnutím 100. výročie černovskej masakry, ktorá ostane navždy vrytá do historickej pamäte národnooslobodzovacieho úsilia slovenského národa, hlboko sa skláňajúc pred obeťami zabitých, zranených a odsúdených Černovčanov, ktorí brániac svoje národné práva a náboženské slobody sa 27. októbra 1907 postavili na odpor voči šovinistickému režimu maďarských vládnych kruhov a zaplatili za to životom a slobodou, odsudzujúc praktiky násilnej maďarizácie národov v bývalom Uhorsku, zdôrazňujúc, že budúcnosť Európy spočíva v rešpektovaní národnej, kultúrnej, jazykovej a občianskej rôznorodosti, vyhlasujú, že obetavosť, statočnosť a zápas za národné a ľudské práva a náboženské slobody je nepretržite hodný úcty a vďaky, že tragické udalosti v Černovej sú nielen národnou traumou Slovákov, ale i trvalým mementom pred zneužitím moci, používaním násilia a snahou ovládať iné národy, že musíme mať vždy na pamäti demokratické hodnoty a princípy vzájomnej úcty a porozumenia medzi národmi zaručujúce slobodu každému tak, aby už nikdy nedochádzalo k potláčaniu ľudských práv, politických názorov, vierovyznania, k zneužitiu štátnej moci ani k násilnej asimilácii národov a menšín.“ Tento návrh predkladám ako návrh poslancov Národnej rady Slovenskej republiky Jána Slotu a Anny Belousovovej. Ale je to názor vlastne celého klubu poslancov Slovenskej národnej strany. Vážení kolegovia, ja viem, že sa tu hľadajú rozličné také konsenzy a dohody, ale nezakrývajme si oči pred tým, veď tam v Uhorsku nešlo o pouhorčovanie, išlo o pomaďarčovanie. Taká je pravda. A myslím si, že sme povinní práve pred tou obetou najvyššou sa hlboko skloniť pamiatke černovských martýrov a hlavne hovoriť pravdu. Ďakujem. (Potlesk).