Budaj, Ján, poslanec NR SR (2018-11-21):
Ďakujem, pán predsedajúci. Tiež patrím k tým poslancom, ktorí ani neplánovali rečniť, ale prejav pána Danka ma inšpiroval a čosi som, akúsi, k akejsi úvahe, s ktorou by som sa rád s vami podelil. Ide totiž, neinšpiroval ma v tom zmysle ako viacerých mojich kolegov, ktorých dourážal aj osobne, lebo mne naozaj v tomto prípade vôbec nejde o osobu pána Danka, a ak by pán Danko nebol predsedom Národnej rady, tak o tomto povedzme diskutabilnom titule by som určite ja nediskutoval a myslím si, že asi nikto by nediskutoval. Lenže ako predseda Národnej rady je doslova pokračovateľom Hurbana a to, ako iste uznáte, je vážna vec. Táto schôdza sa preto netýka osoby pána Danka, ale týka sa inštitúcie. Myslím si, že tak to vníma veľká časť opozície, a preto nezostala iba pri formálnych vyjadreniach povedzme predsedov klubov, aj taká možnosť tu bola. Však všetky argumenty napohľad už boli v médiách povedané a mnohé veci aj o tej rigoróznej práci, ktoré ja vôbec nechcem opakovať. Táto rozprava má zmysel v tom zmysel, že zostane v pamäti ako jeden z momentov budovania štátu, lebo máme tu naozaj inštitúciu a jej predsedu, ktorý je jedným z pokračovateľov Hurbana a tradície slovenskej štátnosti od jej podstaty, lebo tá Národná rada bola vždy srdcom tej štátnosti, na začiatku vlastne úplne jedinou štátnou inštitúciou alebo patriotickou a za tie (pozn. red.: správne „tých“) 200 rokov častokrát prerušovanou alebo existujúcou dokonca iba v exile. A dnes je znovu jadrom moci, čiže je to mimoriadne vážna inštitúcia, ak hovoríme, že v našom štáte je kríza dôvery v štát, tak je to aj kríza dôvery v Národnú radu. Keď sa robia prieskumy, poslanci a vôbec Národná rada patria k najhorším, k najhoršie vnímaným politikom. Ľudia ešte ako-tak majú tak dôveru v ministrov, niektorí majú dôveru v nejaké iné exekutívne funkcie, ale v poslancov je veľmi nízka dôvera a vinu na tom majú aj v tomto prípade spôsoby pána predsedu Danka. Čiže ešte raz, ide o inštitúciu, nie o jeho osobu, nejde o to, či predvádzal výložky, alebo intelektuálne nepoctivo nadobudnutý doktorský titul, ide o to, že ich predvádzal, že toto všetko sa deje vo funkcii predsedu Národnej rady. Diskusia sa vedie kvôli rešpektabilite Národnej rady, my sa jej zastávame a vlastne apelujem aj ja, spolu s viacerými aj ja apelujem na pána Danka, aby sa jej zastal aj on. Aby uznal jej význam a aby uznal, že Národná rada si zaslúži, aby bral vážne kritériá, vysoké kritériá, ktoré sú jednoducho vyššie, než sú na iné inštitúcie. Chceme stabilizovať aj pri tejto diskusii pred občanmi alebo aspoň vniesť viac jasna do toho, čo všetko sa u nás smie a čo nesmie, kde sú tie hranice. Takéto rozpravy slúžia práve na to, aby sme sa zastali nejakej hranice. Ja viem, z akej doby pán Danko sa dovoláva, povedzme z ´90. rokov alebo z rokov, kedy vlastne veľmi na tom nezišlo, čo už je v tých papieroch, ktoré sa odovzdajú ako rigorózna práca. Ako to, že dnes, a on sám je asi prekvapený, že to vyvolalo také pobúrenie všeobecné a prisudzuje to sprisahaniam, prisudzuje to dokonca medzinárodnému vplyvu tajomných osôb a tajomného denníka, že dnes táto z jeho pohľadu nevýznamná vec, že jeho rigorózna práca nie je celkom férovo napísaná, že takáto maličkosť vzbudzuje takú pozornosť. Si myslím, že je to veľmi namieste, pretože ide o budovanie štátu a ono sa jednoducho dostalo už do iného štádia, než bolo v ´90. rokoch. Vtedy sa prežrelo a zabudlo všeličo. Boli ľudia, čo aj po únose Michala Kováča, ktoré – to, že ho urobili Mečiarovi ľudia – bilo do očí, aj potom stále volili HZDS. Zdalo sa mi, že, zdalo sa im, že im nevadí, že žijú v takom štáte, kde niekto unesie ako politický spôsob inému politikovi dieťa. Myslím, že stále menej je tých zvyškov, tých troskov (pozn. red.: správne „trosiek“) predošlých režimov, lebo priznajme si, že tento štát budujeme na troskách. Však nakoniec v Európe nikto nebuduje štát na zelenej lúke, aj my sme len jedni z tých, ktorí pokračujú v tom, čo bolo pred nami. Pred nami tam ležali na tejto pomyselnej lúke zvyšky prvej republiky – medzi nami tiež nedobudovanej – a potom ale hlavne zvyšky dvoch totalitných režimov; dvoch za polstoročie. A tie zvyšky ovplyvňujú charakter súčasnej politiky, ovplyvňovali aj vtedy charaktery ľudí, ktorí vtedy žili. Aj pán Danko je z rodiny a z prostredia, ktoré do veľkej miery ovplyvnila normalizácia. Boli to roky, kedy sme žili pod tlakom zločineckého režimu a v nedostatkovej ekonomike. A tieto dve okolnosti spôsobili, že ľudia v akejsi teda veľmi nešťastnej a skarikovanej občianskej sebaobrane si hľadali cestičky a chodníčky, ako v takom režime prežiť. Ten režim teda nevyzeral na to, že niekedy za našich životov skončí, a tak sa ľudia snažili dostať decká na školy a urobiť im cestu životom aj sebe alebo dostať sa k nejakým výhodným zamestnaniam veľmi pochybnými spôsobmi. Ale všetko to korupčnenie a tie konexie a tie styky a častokrát členstvo v Komunistickej strane úplne účelové len kvôli kariére, to všetko bolo ospravedlnené predsa tým, že tu máme taký režim a taký neľútostný zločinný štát, ktorý na všetkom sedí. To kradnutie často bolo ospravedlnené tým, že veď ten štát nám všetko zobral, veď on nám nič nenechal a nakoniec aj hovorí, že to je všetko naše, že to je vlastne spoločné. A tak sme žili teda v krajine, kde sa klamalo, kradlo a rôzne kľučkovalo. Pramálo bolo tých, čo hovorili to biblické áno, áno, nie, nie. Boli za to tresty aj hrdelné, áno, ten štát bol tak krutý, že za pravdu aj vešal, minimálne zatváral. Navyše nás obkolesovala železná opona, čiže ťažko bolo ujsť z takejto každodennej praxe, v akej sme žili polstoročie. Toto polstoročie sa malo skončiť v roku ´89, príbehy, ako žijeme dnes, dokazujú, dokazujú tieto príbehy, že sa neskončilo. To polstoročie, ktoré nás naučilo žiť v polopravde alebo v lži, ktoré nás naučilo ošmeknúť tam, kde by mala byť poctivosť, ktoré nás naučilo ospravedlňovať zlodejstvo, že veď si pomáha, je šikovný, tak asi pomáha svojej rodine, toto polstoročie s nami ďalej žije a žije aj v našich deckách, aj v mojich, aj vo vašich, podľa toho, ako ste ich vychovali. Podľa toho budú aj oni fungovať či už v politike, v súkromných životoch alebo v profesii. Dámy a páni, bolo by namieste za tých pár sekúnd priznať sa, že aj mňa sa týkal problém s titulmi, kedysi v hlbokej totalite ma vyhodili z fakulty matematiky – fyziky a po revolúcii za mnou prišiel minister školstva, vtedajší, a upozornil ma, že vzhľadom na možnosť rehabilitácie by som mohol nadobudnúť vysokoškolský diplom, stačí sa prihlásiť a opísať svoj prípad. Niekoľko mesiacov naozaj platilo, že politickí väzni, pokiaľ sa toho dožadovali, bolo im prinavrátené vzdelanie, o ktoré ich totalitný režim obral. Keďže štúdium, ktoré som absolvoval, vlastne ten prvý stupeň som vlastne aj skončil, ma veľmi bavilo, mal som aj prospechové štipendium pred tým, než ma vyhodili, a veľmi som si vážil každého, kto vie matiku, fyziku, tak takúto ponuku, žeby som bol politicky rehabilitovaný, som vtedy odmietol. Napriek tomu, že som vedel, že čo to je žiť bez vysokoškolského titulu, že v tejto krajine on teda veľa pomôže, napokon aj v politike si ním mnohí pomáhajú. A veril som, že prichádzajú časy, keď predsa len bude žiť poctivo len z toho, čo si človek sám dokáže, či už v politike, v biznise alebo, alebo dajme tomu vo verejnom, v inom verejnom živote, než z toho, čo by takáto rehabilitácia priniesla mne. Dnes pán Danko, ak by sa, ak by urobil ten malý krok dozadu, určite by ukázal, že politický príbeh Slovenska naozaj zabral a že tu istá noblesa pri hlave Národnej rady sa predsa len ozvala, že istý ostych a istá reflexia, že nepatrí úplne dozadu, nepozerá úplne dozadu do tých čias, keď sa všetko vybavovalo konexiami a nejakými protekciami, ale že uznáva svet, do ktorého by podľa veku mal patriť a kde jeho rovesníci a najmä tí mladší si každý jeden úspech vydobyjú svojimi schopnosťami a úsilím. Toto mu od srdca prajem, aby túto reflexiu urobil. (Potlesk.)