D. Jarjabek, poslanec: (2009-04-24):
Dámy a páni, nie je nás tu veľa, ktorí poznáme divadlo nielen z tej krásnej, vysvietenej a vyčačkanej strany určenej pre návštevníkov, ale i zozadu. Nejeden deň a týždeň, mesiac a rok som strávil v skúšobniach najrozličnejšej kvality, videl som, za akých podmienok pracujú okolo mňa členovia zboru, orchestra a poznám podmienky nielen v našom Národnom divadle, ale i v ostatných profesionálnych súboroch a v našich hudobných inštitúciách. Nie je to ani náhoda, ani objednané stanovisko, ak odborníci lekári porovnávajú podmienky práce divadelného umelca s podmienkami, aké majú pri svojej robote baníci. A nie je to ani stanovisko nové. Fungovalo práve na základe takýchto odborných expertíz a skúmaní riešení umožňujúcich v niektorých divadelných profesiách odchádzať pracovníkom do predčasného alebo výsluhového dôchodku. Podotýkam, že ide v prvom rade ani nie tak o globálne vzatého divadelného umelca, ale ide o tanečníka, respektíve člena alebo sólistu baletného súboru v prvom rade. O čo pri tom išlo? Jednoducho o prípady, keď sa enormná záťaž organizmu, napríklad baletného umelca, neprejavila zničujúco či už katastroficky, teda „vznikom nároku na invalidný dôchodok“, ale organizmus skrátka už prestane počúvať tak, aby tanečník, hudobník či iný umelec mohol podávať sústavne špičkové umelecké výkony. Do takéhoto postavenia sa môže dostať umelec okolo štyridsiatky či päťdesiatky, a ak dovtedy poznal iba tréning, odborné štúdium, predstavenia a skúšky, ocitá sa zrazu v situácii, že mu divadlo môže ešte tak ponúknuť funkciu vrátnika, upratovačky či uvádzačky alebo kulisára, čo sa bežne stáva, alebo odchod do evidencie úradu práce. Čo sa deje? Tým z vás, ktorí ste si nestihli prečítať novelizácie zákona a poznáte iba  jeho, no, musím o tom hovoriť, takzvanú dezinterpretáciu z pera pána redaktora Krempaského v istom slovenskom denníku, aby som teda nikoho nemenoval zo SME, by som chcel zdôrazniť, že nejde o žiadnu rentu, nejde o príplatok, ale o nahradenie inštitútu, ktorý sme v našom právnom poriadku poznali do roku 2005 ako takzvaný predčasný dôchodok za výsluhu rokov. Onen neveľmi zorientovaný redaktor totiž akosi pozabudol, že ako predkladateľ návrhu nechcem odškodniť zničených umelcov, ako sa nazdal pán redaktor Krempaský, ale navrhujem odstrániť nedôslednosť architekta dôchodkovej reformy v roku 2005 pána exministra Kaníka, ktorý túto možnosť zrušil. Nechcem sa prieť o tom, či vedome, nevedome, proste stalo sa, je to istý lapsus v tomto právnom poriadku a v tejto chvíli nič iného nerobíme, iba daný stav, ktorý tuná kedysi bol, skutočne staviame späť z hlavy na nohy. Pán vtedajší minister si asi neuvedomil, že nový systém pripoistenia v treťom pilieri nabieha iba postupne a plne bude funkčný až v roku 2029. Preto sme v spolupráci s vedením ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny a ministerstva kultúry hľadali možnosť, ako riešiť situáciu tých umelcov, ktorí sa nie vlastnou vinou, ale pričinením politikov ocitli vo vzduchoprázdne. Na starý predčasný dôchodok nárok už nemajú a na nové pripoistenie nárok ešte nemajú. Povedzte sami, či má v takomto prípade miesto napríklad konštatovanie kompetentného úradu ministerstva kultúry, že v najbližších piatich rokoch možno predpokladať, že bude asi 30 umelcov, ktorí by sa o osobitný príspevok mohli uchádzať. O to ťažšie sa mi čítalo v danom denníku istým spôsobom nepochopenie celej problematiky, dokonca dávanie to do istého extrémneho postavenia, ako keby tu bola nejaká nová nároková čiastka, hoci tá skutočnosť naozaj aj z hľadiska tejto novely zákona je úplne iná. Takéto nepochopenie veci, ktoré som si mohol prečítať v tomto denníku, a hlavne teda reakcie naň spôsobilo a spôsobuje, to sú práve tie veci, ktoré spôsobujú šírenie nenávisti tam, kde nenávisť nikdy nebola, lebo vlastne sa stavajú proti sebe skupiny ľudí, ktorí predtým, ako si takýto článok prečítali, normálnym spôsobom komunikovali a nemali problém. Skutočne mi to bolo veľmi ľúto, a preto apelujem znova na pána redaktora, aby si tie veci prečítal a bol by som veľmi rád, keby sa špeciálne tanečníkom tento pán redaktor mohol ospravedlniť, lebo to naozaj vzbudilo veľké pobúrenie. Dámy a páni, uznali sme v minulosti, že v niektorých verejne exponovaných profesiách, napríklad pri obrane vlasti alebo pri zabezpečovaní poriadku a bezpečnosti obyvateľov, alebo najnovšie pri dobývaní nerastných surovín je človek vystavený neobyčajne náročným situáciám a zakotvili sme v našej legislatíve isté zvýhodňujúce opatrenia vrátane nároku na určitú finančnú kompenzáciu po odpracovaní istého času v takomto povolaní, respektíve v takomto prostredí. Asi nik sa nebude prieť, že tvorba divadelných inscenácií či interpretácia hudobných diel tiež patria k činnostiam, ktoré nevznikajú výlučne z osobného rozmaru každého z aktérov a že ide o diela, ktoré slúžia verejnosti. Preto navrhujem, aby sme prijali legislatívnu možnosť, opakujem, nie príkaz, ale možnosť riešiť v prípade, že divadelný alebo hudobný umelec, ale opakujem ešte raz, týka sa to prevažne tanečníkov, ale preto hovorím o divadelných a hudobných umelcoch,  lebo otvárame zákon o divadelnej činnosti, je donútený zanechať svoje povolanie, ktorému sa venoval vo svojich najlepších rokoch, situáciu tak, že mu umožníme poberať výsluhový príspevok. Výška tohto príspevku navrhnutá na 50 % priemernej mesačnej mzdy dáva garancie, že nik sa nebude do takéhoto postavenia siliť, ale na druhej strane je to pre tých, ktorí sa hrou osudu v takomto postavení ocitnú, predsa len istým spôsobom dôstojné riešenie. Dodávam ešte, že toto riešenie sa rezort ministerstva kultúry rozhodol aj finančne zabezpečiť v rámci svojej kapitoly a nebude teda vyvolávať tlak na zvýšenie rozpočtu Sociálnej poisťovne. Dočítal som sa v internetovej diskusii návrhu, že podobnú možnosť by si zaslúžili aj ľudia vykonávajúci mnohé iné profesie. Súhlasím, že asi áno. Ale chcel by som vás upozorniť na jeden drobný rozdiel medzi človekom, ktorý sa stal napríklad tanečníkom, a človekom, ktorý sa stal povedzme učiteľom. Budúci pedagóg sa pre svoje povolanie rozhodol v maturitnom ročníku, teda zhruba ako 19-ročný mladý muž či žena. A ako 24-, 25-ročný ho začal aj vykonávať, ak sa medzitým počas štúdia nerozhodli títo ľudia uplatniť si svoje vedomosti a schopnosti nejako inak. Pre cestu tanečníka či hudobníka, ale ešte raz hovorím, špeciálne tanečníka však toto samotné rozhodnutie dozrelo a zrelo v situácii, ktorá umožňovala už iba isté radikálne riešenie v rámci danej možnosti preto, lebo títo ľudia sa vlastne nerozhodli sami. O týchto ľuďoch kedysi, keď mali 4, 5 rokov rozhodli rodičia ako o veľkých talentoch. Títo ľudia potom navštevovali vtedajšie ľudové školy umenia, neskôr konzervatóriá, eventuálne vysokú školu múzických umení. Pre tanečníkov to boli vtedy odbory choreografia tanca, respektíve pedagogika tanca a nič k tomu títo ľudia už neštudovali preto, lebo jednoducho 10 a viac hodín v rámci tohto štúdia trávili len v rámci svojho povolania. Tanečníci špeciálne 10, 11, 12 hodín denne. Títo ľudia po dosiahnutí veku 40, 42 rokov zrazu stratili schopnosť tancovať, jednoducho kĺby doslúžili, ale oni nespĺňajú podmienky invalidného dôchodku. To znamená, do toho invalidného dôchodku sa jednoducho nemôžu zaradiť iba tie točky štyri za sebou, batmany a neviem, čo všetko možné, vedeli by to povedať určite jednoduchšie tanečníci, už jednoducho nemôžu v tom divadle robiť. V 42 rokoch, v biologicky mladom veku v divadle končia a nevedia robiť nič iného. Robia zamestnanie, o ktorom nerozhodli sami a rozhodli kedysi ich rodičia a sú takpovediac na dlažbe. Je to skutočne pád z tých najvyšších umeleckých mét, pád do bezdomovcov. Títo ľudia sa  potom, ako som už spomínal, zachraňujú kade-tade na vrátnici, a ak teda môžu čosi robiť, tak robia často prácu nekvalifikovanú, ak vôbec nejakú zoženú. Dámy a páni, do roku 2005 sme tu inštitút predčasného dôchodku za výsluhu rokov pre rizikové divadelné profesie mali. Nebol využívaný masovo, skôr ako posledné východisko pre tých, ktorí svoje fyziologické obmedzenie výkonu povolania nedokázali riešiť iným spôsobom. Pri reforme dôchodkového zabezpečenia zanikol s tým, že zabezpečenie pre takéto prípady sa bude riešiť cez tretí dôchodkový pilier, kde sa z príspevkov zamestnávateľa vygenerujú za roky aktívneho pôsobenia dostatočné zdroje. Ibaže tvorcovia reformy zabudli na umelcov, ktorí už v praxi pôsobia, ktorí nemajú pred sebou 20 či 30 rokov práce a šetrenia, ale už iba 2 či 5 rokov, za ktoré si v treťom pilieri nestihnú nasporiť v podstate nič. Preto som navrhol obmedziť účinnosť tohto zákona do roku 2029, v ktorom už prví umelci, ktorí by spĺňali nárok na príspevok, budú mať v treťom pilieri plnú výšku úspor. Dovoľujem si vás všetkých na záver požiadať o podporu predloženého návrhu na novelizáciu zákona č. 384/1997 Z. z. o divadelnej činnosti v znení zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 416/2001 Z. z. a v druhom čítaní som, samozrejme, prístupný návrhom na prípadné spresnenie či korekcie. Ďakujem za pozornosť.