D. Jarjabek, poslanec: (2002-07-04):
Bolo by jednoduché hodiť to na dajakú chorobnú diagnózu, nemoc, ktorá opantá človeka a núti ho veriť vymysleným báchorkám. Ale to by bolo veľmi jednoduché a hádam aj nedôstojné. No faktom je, že tento pán premiér štyri roky v mene Slovenskej republiky konal, rokoval, prijímal uznesenia a podpisoval rozhodnutia, teda správal sa ako človek zodpovedný za svoje skutky. A po ten istý čas celkom verejne, bez zapýrenia sa, bez hanby klamal. Čo iné ako obyčajná lož bolo jeho ubezpečovanie o tom, že v SDK sa rozpustili materské strany v čase, keď sa pred voľbami na podnet Hnutia za demokratické Slovensko skúmalo, či ide o stranu alebo o koalíciu strán. Čo iné bolo rozdávanie vlastnoručne podpísaného desatora sľubov na cyklistických mítingoch v roku 1998? A čím iným ako vedomou lžou občanom je jeho neustále opakovanie nezmyslov o ekonomickom raste či o stabilite Slovenskej republiky v čase jeho vlády. Občas sa stáva, že sa klamár tak zapletie do svojej lži, výmyslov a poloprávd, že sa v nich už ani on sám nevyzná. A stalo sa to i pánovi Dzurindovi, ktorý z vôle tejto poslaneckej snemovne končí pomaly štvrtý rok svojho pôsobenia v čele slovenskej vlády. Mikuláš Dzurinda preukázal neobyčajnú elasticitu nielen svojich politických postojov, ale i človečenskej podstaty, keď sa v honbe za kariérou prekľučkoval na svoj súčasný post. Čo tam po programoch, politických cieľoch či názorových východiskách, veď verbálna demagógia antimečiarizmu je pre pána Dzurindu dostatočným argumentom. A tak sa správa podľa hesla, že podozrenia zo zlodeja odvráti, ak sa prvý s krikom rozbehne dajakého vymysleného zlodeja naháňať. Notoricky špinavé paprče pripisuje politikom opozície, no občas k nim prihodí aj niektorého zo svojich, dovtedy blízkych, ba dôverných spolupracovníkov, ako sa naostatok prihodilo jednému zo siedmich statočných na čele kandidátky jeho existujúcej-neexistujúcej strany-nestrany, ktorú síce nikto pred štyrmi roky nevolil, no ministrov má celý rákoš. Vďaka géniovi známemu pod menom Moliére máme v literatúre pravzor správania sa pána Dzurindu. Cez Tartuffa chodí po javiskách od Aljašky po Vladivostok muž, verejne hlásajúci striedmosť, a nadžgávajúci sa pritom potajomky do prasknutia, predstierajúci oddanosť, a zrádzajúci na každom kroku, pýšiaci sa hávom biednych, spod ktorého občas vykúkajú známky opojenia luxusom. Ten náš drobný slovenský variant sa z veľkého francúzskeho vzoru priučil výrečnosti, schopnosti ohýbať slová ako paragrafy a šibovať s ich významom do úplných protikladov. Pre Mikuláša Dzurindu totižto nie je realitou to, čo každý občan vrátane jeho voličov denne vidí okolo seba, čo zažíva a ako žije. Jeho virtuálna predstava Slovenska, ako si ju vymodeloval spoza baranov svojho bicykla a záclon svojho bavoráka, ničím asi nepripomína štát, sužovaný nezamestnanosťou, hospodárskym rozvratom, ekonomickou migráciou, korupciou a klientelizmom. V jeho vysnívanej krajine sa občanom žije stále lepšie a lepšie. Až mi je ľúto, že je to len sen. Lož rozkrúcala kolesá na Dzurindovej ceste k politickej moci a klamstvá, intrigy mu ju pomáhali udržať. Netreba ani robiť ich komplexnú a úplnú inventúru. Stačí pripomenúť, ako hľadal nového prezidenta, keď hlave nášho štátu išlo o život, ako hodil cez palubu ľudí len o pár dní predtým vydávaných za nenahraditeľných odborníkov. Stačí sa pozrieť na stav slovenských verejnoprávnych médií, ktorým pred voľbami sľuboval nezávislosť od exekutívy, či protekcionizmus pri rozpredaji majetku, vytvoreným našimi rodičmi a starými rodičmi. Je pomaly pravidlom, že každý prejav Mikuláša Dzurindu, každučký jeho krok a skutok stojí slovenských daňových poplatníkov ťažké milióny a miliardy korún. A najprijateľnejším premiérom je vtedy, keď je na dovolenke. Ten špeciál a ochranka sú totiž iba omrvinky. Ak na počiatku bola lož, na konci je klamstvo. To klamstvo sa volá medzinárodná vôľa zachovať Dzurindovu politickú pletenku pri živote aj v budúcnosti, hoci s prípadnou zmenou niektorých ingrediencií. Pán Dzurinda natoľko uveril vlastnej predstave o svojej vyvolenosti, že neváha popredným politikom demokratických štátov pripisovať výroky hodné totalitných tyranov. Veď predsa všetci viac ako dobre vieme, že ako severoatlantický pakt, tak i Európska únia za základnú hodnotu považujú slobodu a demokraciu a nikomu z ich predstaviteľov by ani na um neprišlo zasahovať do prípravy a priebehu slobodnej súťaže slovenských politických strán v demokratický voľbách, však áno? Mnohí z nás a mnohí z vás, vážení koaliční kolegovia a kolegyne, si veľmi dobre uvedomujete, že dzurindizmus ako synonymom militantného iracionálneho antimečiarizmu je ideológia bez obsahu a bez perspektívy; že je to postoj, ktorý nesmierne škodí tomuto štátu, devalvuje jeho medzinárodné postavenie na úroveň protektorátu či kolónie, že skrátka zveriť tomuto mužovi právo riadiť štát bolo veľkým omylom. Súčasne nás však nasilu presviedčate, že tri mesiace pred voľbami nemá zmysel odvolávať ho, a možno pri tom potichu kalkulujete s tým, že pre všetky ostatné politické subjekty je výhodné, ak Mikuláš Dzurinda bude až do okamihu volieb diskreditovať SDKÚ, a tým sa vám otvára šanca získať hlasy ďalších jej voličov. Porozmýšľajte však, prosím, nad tým, či tých pár percent pravicových hlasov štátostrany stojí za ďalšie ruinovanie ekonomiky nášho štátu. Nie je to predsa len Dzurindova krajina, je to naša vlasť, bez ohľadu na to, či sme politickými spojencami alebo súpermi, bez ohľadu na to, či stojíme na strane súčasnej opozície či koalície. Dôsledky experimentu nazvaného doba Dzurindova budeme znášať všetci. Každý z nás osobne a my všetci, ako občania štátu, štátu, ktorý dnešný premiér viedol omnoho horšie ako svoj preslávený bicykel. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)