M. Vášáryová, poslankyňa: (2007-01-30):
V tomto zákone ide o veľkú zmenu podmienok, ktoré v budúcnosti zásadne ovplyvnia mediálne správanie sa slovenských občanov. Dokonca takú veľkú zmenu, že ju môžeme zaradiť k takým zásadným zmenám, ako bolo zavedenie internetu alebo mobilnej komunikácie. Ide o to, že digitálne vyjadrenú informáciu možno ľahšie komprimovať, prenášať, zaznamenávať a ďalej spracovávať. Je skrátka kvalitnejšia. Digitálne technológie umožňujú vysielať na jednej frekvencii viac programov. Lepšie a modernejšie využijeme náš prírodný zdroj frekvenčné spektrum. Občania po implementácii tohto zákona získajú lepší prístup k informáciám, a to pokiaľ ide o kvalitu prenášaného signálu, ako aj o množstvo informácií, ktoré tento signál môže obsahovať. Digitálne vysielanie umožní okrem televízneho programu vysielať aj ďalšie služby, a to ako informácie o programe prostredníctvom elektronického programového sprievodcu, video, nové formy marketingu, ako aj služby, ktoré budú kvalitatívne zlepšovať službu pre nevidomých a nepočujúcich. Návrh zákona predpokladá a reguluje aj tzv. e-Government. V tomto návrhu zákona sa o tom hovorí ako o verejnej správe, čiže komunikáciu úradov s občanmi a vybavovanie byrokratickej agendy prostredníctvom televíznej obrazovky priamo v ich byte, dúfajme, v budúcnosti. V tomto zmysle ide o revolučnú zmenu vo vzťahu verejnej správy a občana. Popri nespornom prínose zavedenia novej technológie však musíme v prvom čítaní hovoriť o možných nedostatkoch, ktoré tento zákon nerieši, o nepohodlnostiach pre niektoré skupiny obyvateľov alebo o rizikách. Ide o riziko obmedzenia prístupu k televíznemu vysielaniu najmä starších ľudí a zdravotne postihnutých. Určite všetci vieme, že televízia je pre nich jediným sprostredkovateľom komunikácie s okolitým svetom. Podľa skúseností, ktoré môžeme čerpať či už z Českej republiky, alebo z Rakúska, ktoré sú v tomto ohľade pred nami, sú problémovou skupinou už ľudia vo veku medzi 50. a 55. rokom života. Títo ľudia nemajú alebo deklarujú nezáujem o nákup novej techniky a vnímajú to ako útok štátnych inštitúcií na svoje peňaženky. Zákon by teda nemal ponechávať náklady len na budúcich prevádzkovateľov sietí. Mohlo by sa stať, že ľudia budú vlastniť iba najlacnejšie prijímače, ktoré nie sú technicky spôsobilé na poskytovanie ďalších doplnkových služieb, ktoré časom bude tento systém ponúkať. Ak teda od digitalizácie celkom oprávnene očakávame aj príspevok k zvýšeniu úrovne komunikačnej zručnosti ľudí, a tým aj rozvoj a podporu občianskej a vzdelanostnej spoločnosti, tak by sme mali mať záujem o to, aby čo najviac ľudí vlastnilo aj tieto kvalitnejšie prístroje. Len tak má zmysel hovoriť potom o e-Governmente alebo o komunikácii občana s úradmi, ktorú tento zákon tiež svojím spôsobom upravuje. Myslím tým priestor 10 % verejnej kapacity multiplexu, ktorý musí prevádzkovateľ vyhradiť pre výkon verejnej správy. Preto informácia z doložky k návrhu zákona, že sa nepredpokladá žiadny dopad na štátny rozpočet z tohto pohľadu vyznieva nerealisticky. V dôvodovej správe sa spomína len 15 mil. korún ročne v kapitole ministerstva dopravy na informačnú kampaň. Pripomínam, že Rakúsko zriadilo na podporu digitálnych vysielateľov fond, do ktorého dáva 7 mil. eur ročne, talianska vláda na to vyčlenila 120 mil. eur ročne. Ale jednou z najdôležitejších otázok, ktorú vzbudzuje prvé čítanie návrhu zákona, je, čo s našimi verejnoprávnymi médiami? Prijali sme záväzok, že zachováme verejnoprávne médiá v našej krajine, tak ako je to v Európe zvykom. Verejnoprávne médiá nezávislé od vlády, politickej moci, objektívne médiá informujúce verejnosť vo verejnom záujme. V tomto zákone teda treba podľa mňa ešte vyriešiť legislatívne postavenie verejnoprávnych médií, ktoré sú vysielateľmi zo zákona. V zákone navrhované riešenie, podľa ktorého by sa aj tieto verejnoprávne médiá mali uchádzať u prevádzkovateľa multiplexu o zaradenie svojho programu, negarantuje, že sa vysielanie vo verejnom záujme na všetkých kanáloch verejnoprávnej televízie dostane k občanom. Mimochodom európska prax jednoznačne uprednostňuje podľa mojej analýzy multiplexy verejnej služby ako celky. Súhlasím preto v tomto bode s pánom Nikolajom Savickým zo Slovenskej televízie, že verejnoprávne médiá by mali dostať možnosť zostavovať dátový tok na jednom multiplexe. Len tak totiž podľa mňa možno garantovať, že prevádzkovateľ multiplexu neuprednostní nejaký komerčne zaujímavejší program pred vysielaním informácií vo verejnom záujme. Navyše by bolo – a tu sa znovu opieram o analýzu Slovenskej televízie – vysielanie každého programu v inej distribučnej sieti technicky aj ekonomicky veľmi komplikované. Takto, ako ja budem navrhovať, riešili situáciu v Českej republike. Zákon nerieši náklady verejnoprávnych médií na technologické dovybavenie. V dôvodovej správe je len zmienka o tom, že samotný prechod budú verejnoprávni vysielatelia hradiť zo svojich vlastných zdrojov, teda z koncesionárskych poplatkov. Len na ilustráciu: talianska verejnoprávna televízia RAI odhaduje svoje náklady na nové digitálne kanály na úrovni 25 až 30 mil. eur. Nemožno obísť ani problém so súčasnými analógovými vysielateľmi a ich licenciami. Je pravda, že vďaka zákonu č. 308/2000 má Rada pre retransmisiu a vysielanie právo zmeniť licenciu aj bez súhlasu vysielateľa, ak jej taká povinnosť vyplýva zo záväzku, ktorý Slovenskej republike ukladá medzinárodná zmluva. Otázkou však zostáva, či je plán kmitočtov pre pozemné digitálne vysielanie RRC06 medzinárodnou dohodou na úrovni medzinárodnej zmluvy, o ktorej hovorí zákon. Navyše dnes majú vysielatelia v držbe dva typy frekvencií. Jedny sú časovo obmedzené, pri vydávaní sa už vedelo, že ich budeme potrebovať pre digitálne vysielanie, a druhé, ktoré je časovo neobmedzené, ktorých odňatie by sa potom malo riešiť cez právomoc rady, ktorá by mala mať právo odňať licenciu, na ktoré bolo vydané. Podľa zákona č. 308/2000 totiž v súčasnosti používané technológie nesmú obmedzovať rozvoj nových technológií v iných frekvenčných pásmach. Musíme teda brať do úvahy, že v procese implementovania tohto zákona bude prebiehať súboj viacerých hráčov. Proti sebe budú stáť súčasní vysielatelia, úspešní noví žiadatelia, neúspešní žiadatelia, ako aj tí, ktorí v pozadí budú lobovať za iné pravidlá. V Českej republike sa ukázalo, že veľkí komerční hráči sú odhodlaní použiť všetky formy právnych kľučiek. Treba si len uvedomiť, že v celom reťazci prípravy na implementovanie tohto zákona stačí na pozdržanie alebo zastavenie prechodu s veľkými finančnými dôsledkami jeden zablokovaný subjekt. Vo Francúzsku napríklad ponúkajú kompenzáciu za opustenie analógového vysielania. Podobne začínajú teraz po problémoch uvažovať aj v Českej republike. Zároveň zákon zakazuje súbežné vlastníctvo prevádzkovateľa vysielania a vysielateľa a zároveň aj súbežné vlastníctvo viacerých vysielateľov rovnakými majiteľmi, a to aj cez tretie osoby. Pri posunutí tohto bezpochyby potrebného zákona do druhého čítania si však treba položiť otázku, ako sprísniť a zjasniť kontrolu dodržiavania týchto ustanovení. Doteraz, ako vieme, totiž Rada pre vysielanie a retransmisiu nebola schopná sa efektívne zaoberať krížovým vlastníctvom cez nastrčené tretie osoby, hoci sa o podozreniach z porušovania zákonov v médiách i v odbornej verejnosti veľa hovorilo. Práve so zámerom zlepšiť tento vládny návrh zákona predložím v priebehu druhého čítania pozmeňujúce návrhy, ktoré budú riešiť niektoré nedostatky, o ktorých som hovorila. Ďakujem pekne.