T. Galbavý, poslanec: (2003-01-15):
Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďalšia otázka, slovo má pán poslanec Zubo. S. Zubo, poslanec: Ja by som len chcel potvrdiť, že skutočne Komunistická strana Slovenska mala vo svojom programe referendum o takej závažnej a dôležitej otázke, ako je vstup do NATO. Preto považujeme za povinnosť tento sľub dodržať. Doporučil by som ale, keď tie otázky padajú tuná zo strany pána Mikloška a pána Galbavého a chcú vedieť, ktorý systém bol demokratickejší a lepší a sociálne spravodlivejší, keď to oni necítia a nevedia, nech idú medzi občanov a opýtajú sa ich. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Pán poslanec Ševc, môžete reagovať ešte. J. Ševc, poslanec: Ďakujem za možnosť. K tej prvej otázke. Áno, nielen sme boli za referendum do NATO, ale aj do Európskej únie. Takže my sme tieto dva problémy nerozdeľovali. Pán Galbavý, máte pravdu, ak by sme mali porovnať možnosť, je pravda a myslím si, že to je už historicky za nami, boli by sme za referendum aj v tom prípade, keby sme boli vtedy pri moci. (Smiech v sále.) Takže myslím si, že tuná nie je v tomto problém. Je iná historická doba, v mnohom sme sa poučili. Vy, vážení páni koaliční poslanci, nás stále vnímate ako starú KSS. Prosím vás, trocha sa zamyslite, my sme vznikli v roku 1992. (Hlasy z pléna.) Nebudem reagovať. Ďakujem. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Prosím o pokoj v rokovacej sále. Končíte, pán poslanec? J. Ševc, poslanec: Áno, ďakujem, lebo s nimi sa nedá diskutovať. (Smiech v sále.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Prosím upokojiť situáciu v rokovacej sále. Ďakujem veľmi pekne. Ďalší sa do rozpravy za poslanecké kluby prihlásil pán Jozef Banáš z klubu ANO, po ňom pán Árpád Duka-Zólyomi z poslaneckého klubu SMK. J. Banáš, poslanec: Vážená pani podpredsedníčka, ctené kolegyne, kolegovia, vážení zástupcovia médií, svojho času sa novinári pýtali kaplána amerického Senátu pána Edwarda Hala, či sa občas za ctených pánov poslancov aj modlí. Pán Hale povedal: „Nemodlím sa, iba ich počúvam a potom sa modlím za Spojené štáty americké.“ Ja musím priznať, že, hoci som členom liberálnej strany, sa za svoju rodinu, za svojich priateľov a iných dobrých ľudí modlím. Mám pocit, že od okamihu, keď prišla myšlienka usporiadať referendum o vstupe do NATO, budem musieť do okruhu tých, za ktorých sa budem modliť, pribrať aj Slovenskú republiku. Dovoľte, aby som bol trošku osobný a nebudem používať tie známe argumenty, ktoré už boli mnohokrát medializované. Narodil som sa zopár mesiacov po vtedy Víťaznom februári a pár mesiacov pred procesom znárodnenia, ktorý ja nazývam jednou z najväčších zlodejín v histórii Slovenska. Spomínam si na uplakané oči našej učiteľky počas tryzny za súdruha Stalina a tiež na jej uplakané oči, keď ju vyhadzovali zo školy. Netušil som, že možno som k tomu prispel aj ja, keď som ju ako dobre vychovaný študent alebo žiak v kostole slušne pozdravil: Česť práci. Ako chlapec som netušil, prečo učiteľ v škole odsudzoval Ježiška napriek tomu, že mal robotnícky pôvod, a dedo Mráz napriek tomu, že nič nevyviedol, musel žiť až na Čukotke. Chápal som, prečo mi otec počas prechádzky na Devín na otázku, kto sú tí ujovia sediaci na strážnych vežiach, odpovedal, že naši vojaci, ktorí nás chránia proti imperialistom z NATO číhajúcim za hranicou. Nechápal som však už, prečo mi neodpovedal na otázku: A prečo sú potom obrátení smerom ku nám? Postupne som však chápať začal. Definitívne som chápal, keď som 21. augusta 1968 vášnivo debatoval s našimi nič nechápajúcimi mladými oklamanými okupantmi, keď som pochopil, že dočasný pobyt sovietskych vojsk sa zmenil na trvalý a po ukončení vysokej školy a nástupe do podniku zahraničného obchodu som nemohol ako zodpovedný referent za frankofónne krajiny cestovať na Západ, pretože som nebol členom KSČ. A tak som do nej ako 27-ročný  vstúpil. Mohol som potom robiť prácu, ktorú som študoval, robil som ju a cítil sa ponížený, pretože tam, ale nielen tam, mi šéfovali ľudia, ktorých sme si nevážili, lebo nevedeli, lebo brzdili náš rozlet, lebo potláčali to najvzácnejšie, slobodný rozvoj človeka. Ponižovalo nás to a emigrovali sme sami do seba. Báli sme sa a azda sme sa aj hanbili. Nebol som disident, nemal som na to odvahu a môj príbeh nebudem rozoberať, pretože podobný má drvivá väčšina z mojej generácie, príbeh lámania chrbtov, charakterov a v horšom prípade zdravia a možno i životov a snov a túžob o zázraku, ktorý  raz iste príde. A ten prišiel. V jeden novembrový deň, v čase zvonenia kľúčov na námestiach vzal ma pod pazuchu pod Michalskou bránou Ľubo Feldek a povedal mi: „Poď so mnou.“ Prišli sme do Academie Istropolitany. Feldek mi povedal, že sme v koordinačnom centre VPN a pokojne mi hovoril mená ľudí, ktorí sa tam schádzali. Niektorých som poznal osobne, iných zo Slobodnej Európy. Díval som sa na nich a odrazu som sa zľakol. Bol som vtedy riaditeľom tlačového a informačného strediska Federálneho ministerstva zahraničných vecí. Ľubo akoby vycítil, čo sa so mnou deje, stisol mi ruku a povedal: „Neboj sa.“ Neostal som vo VPN-ke, musel som chodiť do práce, ale za ten stisk budem Ľubovi navždy vďačný. Prestal som sa totiž báť a rozhodol som sa, že urobím všetko preto, aby sa už nemuseli báť ani moje deti a, dovoľte, aby som bol patetický, aby sa už nemuseli báť ani občania mojej vlasti. Viem, že je takmer heroická úloha vysvetliť národu, ktorý bol 50 rokov odrezaný od hlavných demokratických prúdov, kde slobodní ľudia slobodne súťažili, aby sa tento národ nebál. Vždy totiž ktosi rozhodoval za nás, vždy sme boli v zadných radoch. Náš vstup do Európskej únie a do NATO je o súťaži, a preto sa vstupu mnohí boja. Byť v únii znamená podieľať sa na tvorbe istých spoločných hodnôt a byť v NATO znamená podieľať sa na ochrane týchto hodnôt. Budeme tu azda po prvýkrát v histórii rozhodovať o sebe suverénne a slobodne, budeme mať totiž právo veta. Dovoľte, keďže považujem túto situáciu, ktorá vzniká, za ďaleko riskantnejšiu, ako si možno v tejto chvíli myslíme, aby som poukázal na niekoľko argumentov, ktoré sa v diskusii najčastejšie opakujú, v diskusii, ktorá zdôrazňuje, alebo v argumentoch, potrebu tohto referenda. Argument prvý: Nepotrebujeme NATO, stačí nám bezpečnostná garancia v rámci spoločnej a bezpečnostnej politiky Európskej únie, tzv. druhý pilier. Tu treba povedať, že tá je však v súčasnej podobe len doplnkom NATO, využíva nástroje a infraštruktúru tejto aliancie. Hlavnou silou NATO sú Spojené štáty a NATO bez ekonomickej a technologickej sily USA stráca prakticky zmysel. Chcem však položiť otázku: Kde berú tí, ktorí chcú Európsku úniu bez NATO, presvedčenie, že sa do únie dostaneme? Prečo by mala náš prístupový protokol do únie ratifikovať napr. britská Dolná snemovňa ako najbližší spojenec Spojených štátov, keby sme sami vyslali signál, že chceme len výhody, ale riziká odmietame, že chceme takpovediac chodiť na pivo, ale cech nech platí iný. Argument druhý: Nikto nás neohrozuje. Je to klasické chápanie konvenčné ohrozenia z čias spred 11. septembra. Ak niekto toto tvrdí po útoku na Svetové obchodné centrum, je, prepáčte, diletant a izolacionista. Inými slovami totiž tvrdí, že ostaňme takí nenápadní, zalezme do takej diery, kde si nás nikto ani nevšimne. Toto riešenie je, samozrejme, možné, ale za pecou si nás nevšimnú ani tí, ktorí sú alebo chcú byť našimi priateľmi. Argument tretí: Naši chlapci budú zomierať za iných. A iní mohli zomierať za nás? Celú modernú slovenskú históriu, vážení priatelia, zomierali za našu slobodu väčšinou iní: Rusi, Američania, Francúzi, Rumuni a isteže v časoch povstania, či už toho meruôsmeho alebo Slovenského národného v roku 1944, aj Slováci. Sami by sme si však slobodu nikdy nevybojovali, to azda uzná aj ten najväčší demagóg. Nemáte priatelia tak náhodou pocit, tí, ktorí predkladáte tento návrh, že ste tak trochu zbabelí, že by sme tak trochu mohli v prípade potreby vrátiť Američanom či Rusom to, čo oni mnohonásobne viac obetovali za našu slobodu? Úmyselne hovorím o Rusoch, pretože ani Moskva už nepovažuje NATO za nepriateľa, ale, naopak, za hlavnú oporu  protiteroristických síl. Ak sa pozriete na mapu, ľahko zistíte, že práve Rusko, ktoré je stabilným partnerom NATO v rámci Stálej spoločnej rady NATO – Rusko, je jednou z tých krajín, ktoré sú svetovým terorizmom a militantným islamom najviac ohrozované. Argument štvrtý: My nie sme proti NATO, teda okrem kolegov z Komunistickej strany, ale sme za to, aby mohli občania prejaviť slobodne svoju vôľu. Ak je to tak, pýtam sa iniciátorov petície, nech už sú to komunisti bývalí či dnešní, disidenti bývalí či možno budúci, či budú teda počas kampane agitovať za vstup do NATO. Dámy a páni, dovoľte, aby som položil zopár otázok tým, ktorí sú proti NATO: Prečo už teraz zneužívate nátlak Spojených štátov na Irak v záujme jeho odzbrojenia na strašenie našich občanov o možnom nasadení našich chlapcov v tejto krajine vykresľujúc dokonca prílety cínových truhiel? Nebolo to povedané dnes, ale tieto argumenty sa používajú. Vôbec nie je jasné, či k ozbrojenej akcii príde, či sa na nej Slovensko zúčastní, ak sa na nej zúčastní, v akej polohe to bude, či v mierových silách a podobne. Je to veľmi nebezpečné a účelové zneužívanie. Prečo počítate s tým, že ak sa referendum uskutoční, nebude to, zdôrazňujem, referendum o NATO, ale o náladách občanov, ktorí sú pochopiteľne na vládu nahnevaní. (Hlasy z pléna.) Dovoľte, aby som pokračoval. Toto je totiž tá najnebezpečnejšia a, nebojím sa povedať, najzákernejšia kalkulácia. Je predsa samozrejmé, že ľudia nad reformami a reštrikčnými opatreniami nejasajú a uvítajú referendum ako ideálnu možnosť odkázať vláde, aký majú vzťah k tomu, čo teraz robí. Súdny politik, a v tejto sále ich, chvalabohu, je veľká väčšina, vie, že reformy akokoľvek bolestivé sú nevyhnutné. Je vám, priatelia, jasné, že logickým vyústením nášho vlastného odmietnutia do NATO by musela byť rezignácia vlády a všetky súvislosti s tým spojené? Dve volebné obdobia bol hlavným motívom aktivít vlády práve vstup do EÚ a do NATO. Toto by bola absolútna prehra všetkých tých, ktorí na tom pracovali. Mám na mysli vysoko pravdepodobné definitívne skončenie akejkoľvek reálnej nádeje na zaradenie Slovenska do prvej ligy svetových krajín. A pýtam sa zásadnú otázku: Uvažovali ste nad tým, aká je alternatíva, keď tam nebudeme? Ja tu alternatívu pracovne nazývam: Priateľské objatie pána Lukašenka. Je vám tiež jasné, priatelia, že mladí vzdelaní ľudia, ktorí sa neboja konfrontácie, ktorí túžia po presadení sa, ktorí sa neboja rizika, aj tak do NATO a do Európskej únie pôjdu? Pôjdu tam, ale bez nás a doma ostanú len, prepáčte mi za výraz, ustráchaní zápecníci. Je tu ešte mnoho ďalších otázok, ktoré by som mohol položiť. Rád by som zdôraznil, že úloha opozície bola vždy jednoduchšia z prostého dôvodu, že neniesla zodpovednosť. Som veľmi rád, že tento stav sa v slovenskom parlamente začína citeľne meniť. Stanoviská opozície a koalície k nášmu vstupu do NATO sú až teda na výnimku spomínanú identické, pretože všetci spolu vieme a cítime bezpečnostné, hospodárske, hodnotové i ľudské riziká v prípade, ak by sme sa do aliancie nedostali. V tomto zmysle vlastne hovorím v mene 139 poslancov  tejto snemovne a chcem všetkým za ich stanovisko v mene klubu ANO i delegácie Národnej rady Slovenskej republiky pri Parlamentnom zhromaždení NATO, ktorej som vedúcim, poďakovať. Poslancom KSS chcem povedať, že ich iniciatíva je nezodpovedná i z toho dôvodu, že problematika NATO je príliš emotívna, okrem dôvodov, ktoré som tu uviedol, i preto, že v generácii mojej a staršej ešte stále kdesi v hlavách máta dôsledok 40-ročného tréningu: NATO rovná sa náš imperialistický nepriateľ. Naviac, je to problematika príliš zložitá a veľmi odborná. Občanov by som chcel poprosiť, aby dôverovali politickým reprezentantom tých strán, ktoré vo svojej väčšine volili vstup do NATO. Dovoľte, aby som na záver povedal aj jednu osobnú poznámku. Vtedy, keď ma Ľubo Feldek vzal do VPN-ky, bol tam aj muž, ktorého som si veľmi vážil. Bol to Ján Čarnogurský. Muž, ktorý mi vtedy pomáhal nebáť sa a ktorého postoj mi dnes paradoxne začína naháňať obavu. Nie vždy a všetko, o čom rozhodol priamo ľud, bolo najlepšie a najspravodlivejšie. V Herodových časoch bol pravdepodobne najmilovanejším človekom v Izraeli Ježiš Kristus, ten, ktorého jeden z členov Komunistickej strany svojho času označil za prvého komunistu. Ani to mu nepomohlo a skončil na kríži na požiadanie Pontského Piláta na základe ľudového referenda. Nemali by sme na to zabúdať, ani komunisti, ani čestný predseda Kresťanskodemokratického hnutia, najmä však nie občania. Ďakujem. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Traja poslanci sa prihlásili s faktickými poznámkami. Zároveň uzatváram možnosť hlásiť sa s faktickými poznámkami. Pán poslanec Hopta, máte slovo. I. Hopta, poslanec: Vážené dámy, vážení páni, po vypočutí tohto diskusného príspevku by som si dovolil navrhnúť tomuto ctenému parlamentu, teda Národnej rade Slovenskej republiky, aby všetci diskutujúci v budúcnosti, ktorí budú sa snažiť tvrdo kritizovať bývalé obdobie na začiatku svojho vystúpenia, aby sme vedeli, s kým máme dočinenia, povedali, že nikdy neboli v Komunistickej strane, nespolupracovali so Štátnou bezpečnosťou, nikdy nepracovali na ústredných orgánoch štátnej správy Česko-slovenskej socialistickej republiky. A potom tá ich kritika bude pre mňa oveľa prijateľnejšia, než keď to budem počúvať z úst ľudí, ktorí sa síce v roku 1968 presvedčili o tom, že ten režim je zlý, ale do novembra 1989 mu slúžili do roztrhania všetkých síl. Čiže, vážené dámy, vážení páni, je to pre mňa svojím spôsobom trošku vystúpenie amorálne, pretože na jednej strane ak niečomu slúžime verne 20 rokov a potom sa spamätáme, že to, čo slúžime, zhodou okolností krachuje, tak rýchlo zmeníme farby a ideme slúžiť niečomu inému. Tak si myslím, že minimálne je to nedôstojné. Teda, vážený pán Banáš, z vašich úst mi tieto slová o tom, že ľud rozhoduje, tak ako rozhoduje, resp. by nemal rozhodovať, pripadajú trošku smiešne. Ak sa v súčasnom období modlíte, neviem, či ste sa modlili aj do roku 1989. Chcem vám pripomenúť, že aj pápež sa modlí, modlí sa za to, aby bol mier, aby nebola vojna voči Iraku. Čiže ja sa síce nemodlím, ale snažte sa... (Zaznel zvuk časomiery.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Skončili ste? (Smiech v sále.) Dobre. Berieme to ako záver vystúpenia, čas vypršal. Pán poslanec Zubo sa ďalej hlási s faktickou poznámkou. S. Zubo, poslanec: Na záver ale on ešte nebol, pretože čas bežal a ste mu ho zobrali. Ja ale k tej problematike, o ktorej hovoril pán Banáš, by som len toľko chcel povedať, že skutočne z toho ľudského hľadiska ako človek ja ho strašne ľutujem a súcitím s ním. Však v tom neľudskom režime, o ktorom tu hovoril v prvej časti svojho vystúpenia, tak  musel trpieť, že tí podľa neho zlí komunisti vari mu nedali ukončiť ani základnú školu. A myslím si, že to bolo aj poznať z toho vystúpenia, z orientácie a hodnotových, povedal by som, ukazovateľov jeho vystúpenia, že skutočne niečo mu tam chýba. Začínam si ale vysoko vážiť jeho otca, podľa tých slov, ktoré povedal, teda skutočne on ho chcel zorientovať v tom živote, ale v tom mladom veku pán Banáš sa ukázal ako ťažko vychovávateľný človek. (Smiech v sále.) Nik z nás za to nemôže, aký sa narodí, to je pravda, ale mali by sme viacej na sebe pracovať. Preto mi dovoľte, že skutočne ja mu odpúšťam ako človeku, ktorý nevie a nemôže za to, čo činí. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Skončili ste, pán poslanec? S. Zubo, poslanec: Áno. Ďakujem. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ak dovolíte, páni poslanci, ja len chcem upozorniť, že faktické poznámky majú smerovať k vystúpeniu, nie k životopisu pána poslanca a bola by som veľmi rada, keby ste dodržiavali tieto zásady, bolo by to veľmi dobré. (Potlesk.) Slovo má pán poslanec Ševc. J. Ševc, poslanec: Ctená Národná rada, prosím vás, ja nechcem vás zdržiavať, len by som chcel poprosiť pána Banáša, on použil veľmi dosť silné slová. Neviem, či to patrí tu do takejto ctenej snemovne, že sme zbabelí. Neviem, kto je zbabelý, ale nebolo by prejavom kultúry tejto Národnej rady, keby sme požívali takéto silné slová. Ja vo svojom vystúpení nič podobného som nepoužil a nikoho som neobvinil. Ja som len žiadal, aby boli do demokratických prvkov vtiahnutí občania ako prejav priamej demokracie, aby rozhodovali o veciach. Ja som nehovoril o merite veci. Tak, pán Banáš, neviem, do akej miery čo vás sa dotklo z môjho vystúpenia, ale by som vás poprosil, aby ste boli pozorný, keď budem hovoriť. My chápeme, že do NATO sa nevstupuje, ale anektuje, ale my tejto anekcii nechceme slúžiť, preto nás toto trápi. Ďakujem. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Pán  poslanec Banáš chce reagovať. Nech sa páči. J. Banáš, poslanec: Ja chcem krátko povedať. Samozrejme, tieto reakcie sa dajú očakávať. Dovoľte, ja vám môžem povedať môj životopis, rozmnožiť ho a vám ho predložím. Keď som bol v roku 1988 v Nemeckej demokratickej republike, lebo som bol ako diplomat pre Západ nevhodný, boli sme na jednej slepačej farme, kde nám predseda farmy ukazoval na diapozitívoch hrdo klietky so zavretými sliepkami a povedal: „Priatelia, výnosnosť sme mali minulý rok 100 %, teraz ju máme 200 %.“ Môj švédsky kolega sa opýtal: „Pán predseda, a ako ste to dosiahli?“ A on povedal: „No viete, vlani sme mali v tých klietkach 3 sliepky a teraz v nich máme 6 sliepok.“ Na to mu ten Švéd povedal: „Pán predseda, a nemáte pocit, že tie sliepky sa v tých klietkach cítia utláčané?“ A ten predseda povedal: „Môže to tak byť, ale my vieme, ako sa tie sliepky v našich klietkach cítia.“ To je všetko, čo som chcel povedať. (Potlesk a ruch v sále.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Prosím o pokoj v rokovacej sále. Ďalej vystúpi za klub SMK pán poslanec Árpád Duka-Zólyomi, po ňom za klub Kresťanskodemokratického hnutia pán poslanec Mikloško. Á. Duka-Zólyomi, poslanec: Pani podpredsedníčka, vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, 21. novembra 2002 na pražskom summite Slovenská republika dostala pozvanie do Severoatlantickej aliancie, do NATO. Je to veľký úspech integračného úsilia Slovenskej republiky do euroatlantických štruktúr. Cesta bola rozporuplná a zložitá. Až intenzívna, premyslená systematická príprava predchádzajúcej a súčasnej vlády doviedla krajinu do úspešného cieľa, kde susedné krajiny sa nachádzali už pred 5 rokmi. Jednoznačné odhodlanie čo najrýchlejšie pripojiť Slovenskú republiku k NATO potvrdzujú aj v minulých rokoch vyvinuté aktivity ako napr. plnenie Akčného plánu pre členstvo, tzv. MAP program, či parlamentom prijatá Bezpečnostná stratégia Slovenskej republiky alebo ročne realizovaný Národný program prípravy Slovenskej republiky na členstvo v NATO. Našou úlohou je teraz bez váhania a racionálne postupovať ďalej, dokončiť reformy. Pred nami je podpísanie Prístupového protokolu v marci 2003, potom ratifikačný proces a končí sa všetko vstupom Slovenskej republiky ako člena do aliancie v máji 2004. Z praxe vieme, že až potom sa začne skutočná tvrdá práca, nie s jednoduchými povinnosťami člena organizácie Severoatlantickej aliancie. Do tohto jasného postupu chcú zasahovať určité rušivé brzdiace elementy, niektoré politické sily a rôzni aktivisti. Takou iniciatívou je aj komunistickými poslancami predložený návrh na prijatie uznesenia Národnej rady o vyhlásení referenda o vstupe Slovenskej republiky do NATO. Ústava dáva dve možnosti dosiahnutia referenda. Toto je prvý pokus a už aj druhý sa začal. Otázkou je načo, čomu to má slúžiť? Ústava Slovenskej republiky nepredpisuje žiadnu povinnosť uskutočnenia referenda. Vstup do NATO nie je vstupom do štátneho zväzku s inými štátmi, ale pristúpením k medzinárodnej zmluve prezidentského charakteru, ktorá má byť schválená poslancami Národnej rady v zmysle čl. 84 ods. 3 Ústavy Slovenskej republiky. Referendum v tomto prípade nie je potrebné. Nejde o prenos časti suverenity. NATO na rozdiel od EÚ je organizácia, v ktorej členské krajiny rozhodujú konsenzom. Takže aj malé štáty môžu zablokovať rozhodnutia. Žiadne predpisy, pravidlá NATO, resp. prístupového procesu nedefinujú potrebu rozhodovania o členstve celonárodným referendom. Krajiny Severoatlantickej zmluvy spôsob pristúpenia považujú za vnútornú záležitosť daného štátu. Niektorí politici a niektoré politické sily sa snažia vsugerovať občanom odpor a strach z budúceho členstva a zo záväzkov v tejto politickej a obrannej organizácii odvolávajúc sa na neblahé spomienky vo zväzku Varšavskej zmluvy. Je to zavádzanie. Bipolárny svet zanikol, Varšavská zmluva sa rozpadla. Nie sú proti sebe 2 nepriateľské bloky. Severoatlantická aliancia za uplynulých 10 rokov prešla procesom hlbokých a dôkladných reforiem. Poslanie NATO nie je spojiť sily a bojovať proti niekomu a niečomu, ale v záujme niečoho, v záujme garancie istoty a stability vybudovať kolektívnu obranu, spoločne chrániť systém demokratických hodnôt, ľudské práva, hospodárske zriadenie a trhový mechanizmus. NATO je bezpečnostno-politické obranné zoskupenie, politická organizácia kolektívnej obrany. Ide o bezpečnosť tejto krajiny, o bezpečnosť Slovenskej republiky a o nič iné. Z toho vyplýva, že odpoveď na otázku skeptikov je a priori daná. Môžeme si predstaviť, že taký malý štát, ako je Slovenská republika, v strede Európy stojí mimo? Čo by znamenala taká izolácia? Sami by sme paralyzovali vlastný vývoj a budúcnosť. Preto o potrebe čo najväčšej bezpečnosti by sme nemali viesť spor. Je to v prvom rade špecifická a vysoko odborná otázka a rozhodovanie nepatrí do kompetencie verejnej mienky. Členstvo v NATO je záruka bezpečnosti Slovenskej republiky a nemôžeme uvažovať krátkodobo, a pritom myslieť si, že od nás na východ existuje jediný a jednoznačný scenár vývoja spoločnosti, a to lineárny vývoj k demokracii. Len tak sa môže Slovenská republika s konečnou platnosťou odpútať od potenciálneho nebezpečenstva minulosti, od neistej politiky Východu. V minuloročných parlamentných voľbách najväčšiu podporu dostali politické sily, ktoré programovo jednoznačne sú zástancami európskej a transatlantickej integrácie. Občania dôverujú nám. Navyše, všetky politické strany zastúpené v Národnej rade až na poslancov KSS podporujú vstup do NATO, a to bez podmienky referenda. Chcem upriamiť vašu pozornosť na to, že Strana maďarskej koalície, naši voliči a prevažná väčšina maďarskej komunity na Slovensku dlhodobo a trvalo podporuje členstvo Slovenskej republiky v NATO nezávisle od toho, či sme boli v opozícii alebo sme členom vlády. V tejto otázke sme presvedčení o jednoznačnej podpore našej voličskej bázy. Aj preto pokladáme referendum za zbytočné. Vláda a my máme mandát dokončiť úlohu, naplniť vládny program. Áno, treba robiť osvetu a vysvetľovať občanom túto jedinú možnú cestu, vysvetľovať im, že členstvo pozitívne vplýva aj na ekonomiku, priťahuje zahraničné investície a vytvára pracovné príležitosti. Zosilní sa vierohodnosť a spoľahlivosť krajiny. Vážená Národná rada, uvedené argumenty a úvahy potvrdzujú, že by bolo nezodpovedné pripustiť možnosť zavedenia parametrov neurčitosti, presnejšie riskantnosti do tohto procesu a vypísanie referenda by to znamenalo. Bolo by to politické spochybnenie záujmu Slovenskej republiky a nebezpečná hra s bezpečnosťou tejto krajiny. Zámer predloženého návrhu tejto iniciatívy, ako aj petičnej akcie je jasný odvolávajúc sa na rozhodovacie právo občana ako na najvyšší stupeň demokracie zaviesť neistotu. Veď predstavitelia KSS by robili antikampaň, agitovali by proti členstvu Slovenskej republiky v NATO. Cieľom  návrhu skupiny poslancov za KSS nie je nič iné, iba zviditeľniť sa, za štátne peniaze viesť politickú propagandu. A pritom vedia, že sú odkázaní na neúspech, ako niektorí poslanci KSS sa už vyjadrili. Uvedomme si, konanie takého nadbytočného referenda je len odsúdeniahodné plytvanie finančnými prostriedkami štátu. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, na záver vyzývam všetkých kolegov, poslankyne a poslancov, aby triezvo a racionálne pristupovali k hlasovaniu a nepodporovali predložený návrh. Poslanci Národnej rady za Stranu maďarskej koalície budú hlasovať proti návrhu uznesenia Národnej rady o vyhlásení referenda o vstupe Slovenskej republiky do NATO. Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: V rozprave ďalej vystúpi za klub Kresťanskodemokratického hnutia pán poslanec Mikloško, po ňom za poslanecký klub SDKÚ pani poslankyňa Petra Masácová. Pán poslanec Mikloško, máte slovo.