V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-05-12):
Pani Podracká, máte slovo v rozprave k tomuto bodu programu. D. Podracká, poslankyňa: Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, panie poslankyne, páni poslanci, nechcem sa utopiť v minulosti, ale aj minulosť je našou súčasťou a možno sa niektorým bude zdať, že hovorím ako keby od veci, ale problematika navrátenia nezákonne vyvezených predmetov ma teda vrcholne bytostne znepokojuje a zaujíma a nazdávam sa, že zákon a novela, ktorá chce toto riešiť, je postavená na vode a chce začínať ako keby od bodu nula. René Char tvrdí, že naše dedičstvo nám nebolo odkázané žiadnym závetom, je to filozofická myšlienka, a ani my nemáme takýto závet, ale ak chceme bojovať o našu vlastnú kultúrnu identitu, nie je to síce naším závetom, ale povinnosťou bojovať o kultúrne predmety, ktoré tu boli ukradnuté aj pred rokom 1992. Pretože navrhovaná novela nerieši skutočné navrátenie kultúrneho dedičstva, pretože zákon č. 416, ktorý vyšiel z dielne ministra Kňažka, považuje za nezákonne vyvezený kultúrny predmet iba taký predmet, ktorý bol z územia Slovenskej republiky vyvezený po 31. decembri 1992, čiže od vzniku Slovenskej republiky. Aj táto novela v podstate hovorí iba o tých predmetoch, ktoré boli ukradnuté, odcudzené až od vzniku Slovenskej republiky, teda od 1. januára 1993. Pýtam sa teda, či o ukradnuté predmety pred 31. 12. 1992 už tento štát nemá záujem a prečo to je tak. Na moju otázku ministrovi kultúry z januára 2004 vo veci nezákonne vyvezených predmetov z územia Slovenska som okrem iného dostala odpoveď, že, citujem: „Z hľadiska retrospektívneho historického pohľadu sa v nedávnej minulosti najmä prostredníctvom médií objavili viaceré podnety evokujúce aktivizovať rokovania o možnosti prinavrátenia umeleckých predmetov nezákonne vyvezených z územia Slovenska v 19. a v prvej polovici 20. storočia.“ Tieto bilaterálne rokovania boli úspešné najmä s Českou republikou, ktoré boli ukončené takzvaným nulovým variantom v roku 1995, keď sa vrátil Bojnický oltár a Slovenská republika zaň poskytla desať gotických umeleckých predmetov. Obdobné rokovania sa uskutočnili aj vo veci usporadúvania kultúrneho dedičstva s Maďarskou republikou. Žiaľ, bezvýsledne alebo skoro na sto percent bezvýsledne. Nejaké navrátenia tam boli. Ďalej minister kultúry odpovedal, že stupeň nárokovateľnosti a preukázateľnosti z hľadiska medzinárodného práva si vyžiada dôslednú analýzu. Pýtam sa akú? Analýz po roku 1918, keď došlo k rozpadu Rakúsko-Uhorska, a keď na základe mierových zmlúv a ich ustanovení malo dôjsť aj k archívnej reštitúcii v prospech nástupníckych štátov, ako aj k prinavráteniu kultúrneho dedičstva, bolo toľko už týchto rokovaní a analýz, že objem papiera, kde boli rôzne požiadavky a súpisy, by sa možno dal vyčísliť aj v tonách. Stále sme len analyzovali. Až na malé výnimky sme boli úspešní, lebo niektoré písomnosti, aby sme boli úplne objektívni, nám boli prinavrátené, ale to, čomu hovoríme takzvané majsterštuky, stále nie sú na území našej republiky. Dokonca takzvané Rímske zmluvy maďarská strana nikdy ani neratifikovala a vyjednávania s Maďarskom na tejto úrovni úplne stroskotali. Aj teraz máme plné ústa ochrany a záchrany kultúrneho dedičstva, ale len po 1. januári 1993, a ako tu bolo skonštatované aj ministrom kultúry, na ministerstve kultúry sa nateraz nenachádzajú žiadne podnety ani oficiálne žiadosti, ktoré by umožnili postupovať podľa uvedeného zákona, ba čo je ešte horšie, ministerstvo kultúry nemá k dispozícii ani len zoznam umeleckých predmetov, ktoré by mali byť predmetom nárokovateľnosti. Je si len vedomé toho, že archívne dokumenty sú v Slovenskom národnom archíve. Kde, ak nie na ministerstve kultúry by mal takýto zoznam existovať? A nielen zoznam, ale aj tím, ktorému by naozaj išlo o to, nielen na papieri, aby sa tieto pamiatky prinavrátili, a aby sa tak prinavrátilo ukradnuté kultúrne dedičstvo. Je to absurdné, čo sa tu vlastne deje. V minulosti takých komisií, ktoré sa žiadali alebo zasadzovali o navrátenie týchto predmetov, bolo niekoľko. Spomeniem aspoň obzvlášť jednu usilovnú skupinu, ktorá mi je sympatická a ktorej činnosť som sledovala a tejto komisii predsedal pán doktor Branislav Varsík a začala svoju činnosť v januári 1948. Úlohou komisie bolo vyhľadať umelecké, historické, archeologické, archívne, knižné a národopisné pamiatky, ktoré boli nezákonne vyvezené zo Slovenska po roku 1868 a patrili do kultúrneho dedičstva slovenského národa. Komisia pod vedením pána doktora Varsíka vypracovala zoznam 503 položiek nachádzajúcich sa v Maďarsku. Maďari priznali, že 502 zo spomínaných 503 položiek majú, ale len verbálnou nótou maďarskej vlády pod č. 3942. Keď však prišlo na lámanie chleba, teda na vrátenie spomínaných vecí, z 502 ich vrátili, respektíve boli ochotní vrátiť len 3. K ostatným požiadavkám zaujali zamietavé stanovisko a označili ich za kúpu, dar alebo depozit. O ďalších tvrdili, že sú to neverejné cirkevné archívy, ktoré vraj nepodliehajú článku 11 mierovej zmluvy. K prípadom ilegálne vyvezených archívov nezaujali žiadne stanovisko a odmietli ich vydať s odôvodnením, že ich zaradili do skupiny darov alebo depozitov, hoci bolo známe, že československí príslušníci ich nemohli deponovať v cudzom štáte, keďže boli vyvezené bez povolenia československých úradov, teda protiprávne. Varsíkova komisia počas pobytu v Budapešti v máji a júni 1948 zistila aj to, že na území Maďarska sa nachádzajú aj ďalšie pamiatky nezákonne vyvezené z územia Slovenska po roku 1938 za okupácie južného Slovenska, ktoré mali byť vrátené podľa článku 24 mierovej zmluvy s Maďarskom v rámci reparácie a reštitúcie. V roku 1968 nám Maďarsko vrátilo časť pamiatok, dokumentov, a to archív z Hronského Beňadika odvezený koncom 19. storočia do Ostrihomu, ďalej archív rodiny  Bárczayovcov z Barce a Turčiansky register z roku 1391. Zmyslom môjho vystúpenia je apel na ministerstvo zahraničných vecí, na ministerstvo kultúry, ako aj vládu Slovenskej republiky, aby sme teraz po vstupe do Európskej únie znova iniciatívne začali s týmto návratom nezákonne ukradnutých predmetov, aby sme sa tejto idey nevzdávali, ide o naše kultúrne dedičstvo, a aby sme vytvárali takú legislatívu a jej novelizáciu, ktorá by toto zohľadňovala. Dokonca, ak by to nešlo cez domácu legislatívu, aby sme sa dožadovali aj európskeho práva v zmysle článkov 175 a 177 Trianonskej mierovej zmluvy a článkov 93 a 191 Saintgermainskej zmluvy. Považujem to za legitímne právo slovenského národa z pozície štátnej suverenity. Zákon by túto skutočnosť nemal obchádzať a nemal by sa tváriť, že tieto nezákonne vyvezené predmety neexistujú a že sme ich už nejako premlčali, alebo ja neviem čo. Ak vyslovujem tento apel, zároveň mám na mysli aj celkom konkrétne diela, konkrétne majsterštuky, objekty, ktoré boli napríklad všetky prezentované už veľmi, veľmi dávno pri príležitosti miléniových osláv v Budapešti, nie teraz v roku 1996, ale o sto rokov skôr už v roku 1896. Do Budapešti bolo vtedy z územia celého Uhorska sústredených okolo 20-tisíc umeleckých pamiatok, ktoré mali demonštrovať kultúrno-historickú tradíciu maďarského národa, jeho tisícročnú kontinuitnú kultúru, a to vo veľkom počte prostredníctvom originálov, ktoré pochádzali zo Slovenska ako napríklad: neskorogotický oltár svätého Vavrinca z hrabušického farského kostola, ktorý stál v interiéri kulisovitej kaplnky zo Spišského Štvrtka. Poslal ju tam monsignor Pavol Smreczányi zo Spiša, ale nikdy sa nevrátila na Slovensko. Ďalej. Na výzdobu farského kostola Nanebovzatia Panny Márie v Budíne, takzvaný Matejov kostol, poslúžil oltár Najsvätejšej trojice  z Novej Lesnej, ktorý bol sem dovezený v roku 1896 z košického múzea spolu s krstiteľnicou z evanjelického kostola v Štítniku. Tieto predmety boli do Budapešti privezené v prvej fáze za účelom reštaurovania a za asistencie uhorskej pamiatkovej správy, ale ani tieto sa domov nevrátili. Mám tu celý výpočet miest, čo kde odkiaľ kam šlo. Tak napríklad, zo Sabinova sa do Budapešti takto previezli gotické oltáre svätej Anny a Zvestovania Panny Márie pochádzajúce z levočskej dielne majstra Pavla z Levoče, ako aj monumentálny hlavný oltár. Z Podolínca sa do Budapešti premiestnila koncom minulého storočia gotická socha svätej Kataríny z farského kostola. Ďalej z Veľkého Šariša do Budapešti odišli z farského kostola svätého Jakuba gotické skulptúry Bolestnej Panny Márie a svätého Jána Evanjelistu, ale aj neobyčajne kvalitná takzvaná Slatvínska madona a ďalej z Toporca, Hronského Beňadika a mám tu celý výpočet týchto pamiatok. Veľmi vzácny gotický oltár Ukrižovania od Tomáša z Kluže bol premiestnený z Hronského Beňadika do Ostrihomu a čo nemôžem opomenúť, lebo to je v mojom regióne, napríklad aj Boží hrob z 15. storočia a tak ďalej a tak ďalej. Nechcem pokračovať, lebo tento výpočet je nekonečný. Podľa môjho názoru sa Maďari, ako vidieť podľa tohto krátkeho súpisu, sústreďovali najmä na gotické pamiatky, ktoré konvenovali doktríne národnej slávy a dejinnej tradície ako symbolov štátnosti ich minulosti. Ďalej sú, no..., už nebudem zdržiavať, lebo tu to zvoní, ohromné zbierky obrazov, napríklad v budapeštianskej Magyar Nemzeti Galeria,  kde sú Bardejovská madona, Navštívenie od majstra MS, Madona s ružami z košického múzea a tak ďalej. Môžem niektorým tento zoznam predložiť, dokonca ich aj ukázať na fotografiách, mám to vo svojej kancelárii, prípadne pri osobnom stretnutí môžem poskytnúť celý dokumentačný materiál. Vo februári roku 1991, keď náš pán predseda Mečiar bol na návšteve Maďarska, tieto pamiatky takisto požadoval, ale z maďarskej strany odozva nenastala. Bola by som teda rada, keby sa tento zákon a novela tohto zákona doplnila a rozšírila v druhom čítaní o navrátenie aj tých pamiatok, ktoré boli ukradnuté z územia Slovenskej republiky pred vznikom Slovenskej republiky, teda do 31. decembra 1992, pretože za tých podmienok, ako je stanovené toto paragrafované znenie, ho my nemôžeme rešpektovať a akceptovať. Ďakujem za pozornosť. ******