V. Soboňa, poslanec: (2004-05-20):
Pán poslanec Novotný, moderný zdravotnícky systém v budúcnosti nikdy bez akceptovania tohto rovnovážneho stavu nebude možné urobiť, aby bol v prospech tak poistenca, tak poskytovateľa, ako i v prospech poisťovní. Tento stav musí byť vyvážený. V tomto prípade pri predkladaní týchto zákonov absolútne vyváženosť chýba. Ako som už opakovane spomínal, je tam abnormálny stav medzi tým, kto platí poisťovni, a tým, s kým poisťovňa uzatvára zmluvu. Na tomto princípe nemožno urobiť modernú a dobrú reformu zdravotníctva. Pán minister opakovane vystúpil a vytýka poslancom, že niekedy vystupujú emotívne, a nie vecne. Nuž, veľmi ťažko si ako lekár viem predstaviť, ako by som u človeka, kohokoľvek, odtrhol emocionálnu stránku vystúpenia od ratia. Nie je to možné, je to vlastné, je to prirodzené človeku. Áno. Musíme vystupovať emotívne a nemôžeme to odtrhnúť od vecných podkladov. Plne rešpektujem princípy legislatívneho postupu a schvaľovania pri zákonodarnom zbore, ktoré prvé čítanie vymysleli preto, aby sme poukázali na principiálne väzby zákona. Na filozofiu zákona. A toto je v prvom čítaní dôležité. A preto už aj niektorí poslanci vystúpili, že odmietajú podporiť tento zákon, aby prešiel do druhého čítania, pretože on nie je z vecnej stránky reparovateľný. Je to zákon, ktorý v tejto podobe nie je prijateľný. Jeho princíp, jeho základné ciele nie sú prijateľné. A to je úlohou prvého čítania. A teraz sa vrátim ku konkrétnemu zákonu, ktorý je predkladaný a teraz ho predniesol a odôvodnil pán minister a pán spravodajca k nemu zaujal stanovisko. Je tam nesmierne množstvo nejasností. A začnem hneď tým, ako sú vysvetľované jednotlivé prílohy zákonov, čo sa týka výkonov a úhrad za diagnózy. Vážené dámy, vážení páni, z tohto hľadiska pri odôvodňovaní alebo vysvetľovaní tohto princípu pán minister, neviem, či úmyselne, alebo neúmyselne, myslím si, že nemôže pán minister konať v neúmysle, nehovorí o tom pravdu, pretože musím trošku vysvetliť, o čo ide. Ak sa spomínajú diagnostické a liečebné štandardné postupy, to nepriamo súvisí s úhradou za výkon. A poviem prečo. Diagnostické liečebné a diagnostické štandardné postupy sú základným kontrolným mechanizmom v prípade systému, že kľúčovú úlohu hrá poisťovňa, ktorú využíva práve poisťovňa na preskúmanie toho, či bol postup vo všetkých úrovniach od poskytovateľa cez pacienta, či bol postup pri stanovení diagnózy a nastavení liečby správny. To je kontrolný mechanizmus, ktorý potom vedie k tomu, že poisťovňa, alebo tu prípadne úrad môže rozhodnúť, že výkon bol dôvodný a že môže byť úhrada zaň. Čo sa týka samotných výkonov a ich rozdelenie pri prioritných chorobách, ale hlavne ich rozdelenie a tvrdenie, že tá časť, ktorá hovorí o diagnóze, o diagnostickom postupe, nebude hradená spoluúčasťou pacienta, ale bude hradená len tá časť, ktorá hovorí už o samotnej liečbe. To je síce možno pekné, možnože naženie to nejaké hlasy alebo zdanie, že je to veľmi spravodlivé, ale pritom z vecného hľadiska to nemá žiadne opodstatnenie. Keď hovoríme o úhradách za diagnózy. Na to, aby sa mohlo uhrádzať za diagnózu, je potrebné vypracovať kalkulovanú cenu jednej diagnózy. Vážené dámy a vážení páni, toto nie je proces, ktorý je možné urobiť za hodinu. Ani za týždeň, ani za mesiac, ani za jeden rok. Pretože ak chcem stanoviť cenu diagnózy, za ktorú budem uhrádzať, musím urobiť podrobnú kalkuláciu ceny. A to predstavuje vytitrovať každú jednu diagnózu a to je práca, ktorá trvá dokonca niekoľko rokov. A ak pán minister povie, že toto doložia do zákona, nuž nedoložia, preto, lebo to sa nedá urobiť. A ja poviem, prečo je to takto a prečo je takýto zámer, lebo to viem. A preto som povinný vám oznámiť tieto nejasnosti v zákone. Ak už mám vykalkulovanú každú cenu diagnózy, ale keď si predstavíte to množstvo práce, napríklad infarkt myokardu môže prebiehať pod desiatimi obrazmi priebehu, ktoré majú iný klinický priebeh a majú zároveň aj inú cenu, čo sa týka diagnózy aj čo sa týka následnej liečby. Jedna forma je lacnejšia, ďalšia forma je drahšia. Toto všetko, každých týchto desať diagnóz musí byť cenovo absolútne presne a precízne vykalkulované, preto v roku 1992 a 1993, ako povedal pán doktor Džupa, v systéme fungovali takzvané modelové nemocnice, ktoré s ničím iným nepracovali len s týmito parametrami a pripravovali na základe toho bodovníka, ktorý sme prevzali z Nemecka, nič viac sa už prevziať nedá, a stanovili sme cenu jednotlivých diagnóz. Pochopiteľne, bolo treba, aby tieto nemocnice boli, čo sa týka informačného systému, na tú dobu 100-percentne vybavené. Ináč sa to nedá robiť poriadne. A bolo by to zdĺhavé a neúnosné. Ale tento systém je náročný. Aj tak, ak je dokonalý informačný systém, a preto vzniklo zjednodušenie systému, ktoré práve stanovovalo úhradu alebo odmenu za diagnózu. A teda keď si zoberieme, poviem príklad, ako to funguje, ako sa to stanovuje, aby ste videli aj náročnosť toho procesu, že teda keď mám desať rôznych cien za liečbu a diagnózu a liečbu jedného ochorenia, ako je infarkt myokardu, predpokladám, že ak jedna nemocnica odlieči ročne 300 infarktov a ja spriemerujem tú cenu a stanovím jednu priemernú cenu, tam budú zakotvené aj tie lacnejšie, aj tie drahšie, vyjde mi jeden jednoduchý systém, ktorý vlastne tú nemocnicu neukráti, pretože zarobí pritom toľko peňazí, ako keby každý jednotlivý druh bol cenovo vykalkulovaný. Toto je princíp stanovenia ceny za diagnózu. To je zložitý proces, ktorý trvá dobu, a preto nemôže byť do tohto zákona zakotvený, keď bude účinný tento zákon dňom účinnosti, ešte dlho potom nemôže byť zakotvený. Ale v čom je paradox? Paradox je v tom, že to oni ani nechcú, aby to bolo zakotvené. A poviem prečo. Je to jednoduchý dôvod. Pretože keď mám vykalkulovanú cenu za diagnózu, za ktorú bude uhrádzať poisťovňa, ja teraz dnes môžem povedať, že za tie diagnózy, ktoré bude spoluúčasť pacienta, to bude 5 %, 10 %, 30 %. Je to jasné. Ja teraz viem povedať hneď cenu, koľko to bude stáť a koľko bude spoluúčasť pacienta. Takýto jasný direkt však nemôže zaznieť z tohto zákona, pretože predkladatelia zákona potrebujú možnosť manipulovať bez hraníc. A tým je tento systém, ktorý je neprehľadný. A oni si nastavia ten systém, ako som povedal, na zisk, na mieru zisku. V tomto je princíp. Včera som povedal o ekonomickom pozadí. Veď sme premýšľajúci ľudia, aj keď vystupujeme niekedy emotívne. Povedal som základné princípy, že nie je možné, keď sa nevloží viacej peňazí, nie je možné, aby systém bol ziskový. A systém, ktorý sa tu predkladá, musí byť ziskový bezpodmienečne. A ako sa teda ten zisk môže dosiahnuť? No tým, že sa znížia výdavky poisťovne. Vážené dámy a vážení páni, toto nijako inak nemôže byť. Mechanizmy som včera popísal. A preto nebudem hovoriť k tomu ďalej. Takže tu je základný problém, čo sa týka úhrady za diagnózy, a preto tieto zákony dovoľujú absolútne pokojne, čo sa týka toho, že Strana maďarskej koalície namieta, že nestačí len obyčajné opatrenie, musí to byť rozhodnutie vlády. Nie, páni poslanci, nemôže to byť rozhodnutie vlády. V nijakom prípade. To je také pekné gesto, že minimálne Strane maďarskej koalície vyjdeme v ústrety. Nemôžete vyjsť, pán minister, v ústrety, lebo vy príkaz pre občana nemôžete dávať ani nariadením vlády. Musíte mať zákon. Zákonom môžete prikazovať. Ani nariadením vlády nemôžete prikazovať. To je jednoducho princíp, ktorý sa nemôže porušiť. Takže z tohto hľadiska sa tu vynárajú otázky, na ktoré treba odpovedať jasne. A ja sa vám priznávam, aj mne to robí problémy, aby som obnažil to, kde je princíp toho, čo nám ponúkajú tieto zákony, že sa zrazu objaví jeden schopný systém, ale zvečera na ráno, ktorý bude tvoriť zisk. No, musím si to ja prepočítať. Musím pozrieť, odkaľ kam pôjdu peniaze. A nezdá sa mi to a je to pravdepodobne s vysokou pravdepodobnosťou tak ako ja a niektorí moji predrečníci a mnohí odborníci, ktorí sa v tejto problematike vyznajú, tvrdia. A teraz sa ešte vráťme k samotnému diagnostickému postupu. V zákonoch je údajne zakotvené, že treba, aby u každého bola diagnóza stanovená, dokonca on ani nebude prispievať. Znovu sa pozrieme na ekonomiku. Kedy je najlepšia diagnóza? Ktorá diagnóza, ktoré stanovenie diagnózy je najlepšie? A najlacnejšie. Najlepšie a najlacnejšie stanovenie diagnózy je to, ktoré je čo najskoršie, v čo najskoršom štádiu choroby. Preto, lebo opatrenia proti tejto chorobe, ktorá je v začiatočnom štádiu, sú najlacnejšie. Dokonca sa môžu realizovať ambulantne, niekedy veľmi ľahko. Niekedy tam netreba ani medikamenty. No ale povedzte mi, ako môžem rýchlo stanoviť diagnózu, môžem tým, že mám špičkového odborníka, ktorý, keď sa objaví pacient v dverách, povie, čo mu je, a potvrdí si to diagnostickými metódami, alebo môže stanoviť diagnózu rýchlo veľmi nákladnými metódami, ale ktoré sa mi vrátia. A to nie je zlá investícia, pretože ušetrím a zachránim tomu pacientovi zdravie a život. Ale načo ja potrebujem takto stanovovať diagnózu, keď pacienta zaradím do čakacej listiny? Načo mi je drahé zariadenie, keď pacient aj tak bude v poradovníku, kde tá choroba sa dostane do úplne iného štádia? Pozrime sa na veci, ktoré sú, ktoré nám tu tvrdia okolo prioritných diagnóz, páni. Vidieť veci tak, ktoré dokážu len lekári, ktorí sú v praxi, čo to bude, aký to bude mať dosah na skutočný život. Na skutočný život to bude mať jasný dosah, pretože lekári vedia, že prioritná diagnóza a choroba sa nezačína príznakmi prioritnej choroby. To je skoro na 80 %. Takže kedy ju zaradíme do prioritných diagnóz? Vtedy, keď už tá diagnóza bude zlá. Už bude zle postavená, lebo bude v štádiu, keď už je drahý postup a už záchrana človeka je oveľa, oveľa ťažšia a ochrana zdravia oveľa, oveľa ťažšia. Čo sa týka, prečo nám prekážajú zisky? Mne neprekážajú zisky. Ja budem vždy vítať, ak bude poisťovňa zisková. Ono totižto verejná zdravotná poisťovňa podľa klasických princípov nevylučuje, že môže byť zisková. Problém nie je v tom. Problém je v tom, kam ten zisk ide. Ak ten zisk ide do toho, aby sa skvalitnila zdravotná starostlivosť a aby sme nemuseli hovoriť také veci, ako povedal pred chvíľou pán minister, že nemôže každý klient dostať zdravotnú starostlivosť v neobmedzenom rozsahu. Pomoc nepotrebuje v neobmedzenom rozsahu nijaký klient. Potrebuje starostlivosť poskytnutú lege artis. Lege artis je jeden principiálny medicínsky zákon, ktorý hovorí – podľa najnovších lekárskych poznatkov. Tomuto sa zaväzuje lekár pri prísahe. Nemôže to meniť žiadny zákon. Pojem neobmedzený rozsah nepoznám. Poznám pojem, akým idem zachraňovať život a existenciu pacienta. Pán poslanec Lintner povedal, že pozrime sa na severnú Moravu, ako zo štátnych nemocníc, ktoré boli stratové, vznikli prosperujúce. Nuž ale ja nepoznám tých 10 nemocníc, na akom princípe pracujú. Ja vám garantujem, že keď na Slovensku prejdú tieto zákony a bude tá väzba medzi poisťovňami a poskytovateľmi, že poisťovne budú predávať limity, limitovaný rozsah zdravotnej starostlivosti, budú niektoré súkromné nemocnice ziskové. Áno, tie, ktoré uzavrú výhodné zmluvy s poisťovňou. Žiadne iné, a preto pre úrad alebo poisťovňu, alebo kohokoľvek bude veľmi ľahké povedať, pozrite sa, toto je štátna, neprosperuje, toto je súkromná a prosperuje, potlesk. To nie je však v tom, že to je súkromné alebo štátne. Veď princíp demokracie hovorí, že vlastníctvo má byť rovnocenné, to je jedno, či bude štátna, či je súkromná a či to bude cirkevné zariadenie, stále musí byť rovnocenné, musia mať rovnaké šance. Rovnaké šance môže mať len vtedy, ak rozhoduje ten, kto tú zdravotnú starostlivosť poskytuje a to je zdravotník a lekár. On musí byť nositeľom ekonomiky toho-ktorého zariadenia, kvalitný zdravotník a lekár, ktorého pacient vyhľadá, a keď bude podľa toho výkonového odmeňovania, ktoré som vysvetľoval, ten náš princíp, ak on bude nositeľom peňazí, pacient má k tomu sklony a každý z nás, že ideme nakupovať tam, kde sa nám najlepšie nakupuje, lebo nám predajú kvalitný tovar za výhodnú cenu, a preto on aj inštinktívne hľadá lekára, ktorý je ten najlepší. Pretože zbytočne idete k lekárovi alebo k zdravotníkovi, ktorý vám nepomôže. Musíte hľadať takého, ktorý vám pomôže. V tom je zakotvená forma, prečo súkromná nemocnica môže fungovať. Teraz štátne nemocnice, ak sú, môžu mať sebalepší manažment, neexistuje, ak nemajú dobré vzťahy s poisťovňou, aby sa nezadlžovali. Je to vylúčené, ak len nechcú zavrieť bránu pred pacientom. A keď zavrú, na čo tu poukazujem, budú budovať vyrovnaný rozpočet, nebudú mať žiadne peniaze. Ale toto azda nie je cieľom, toto nechceme. Takže ak si objasníme veci z principiálneho hľadiska, ale je to de facto hľadisko vecné, lebo sa stále vraciam k tomu, prečo je to tak, a vraciam sa k ekonomickému princípu tvorby zisku, k ničomu inému. Takže, vážené dámy, vážení páni, na záver by som chcel podotknúť jednu veľmi vážnu vec, s ktorou vystúpil pán poslanec Lintner, plaším smrťou. Ja neplaším smrťou, pretože smrť je tu, smrť je prirodzená súčasť života človeka, každý sa s ňou istým spôsobom vyrovnávame. Ale pred tou smrťou existuje istá kvalita života, ktorá nás k tej smrti vedie buď tým, že ju prijímame vyrovnaní, a buď tým, že sme v stave, ktorý by som nazval nedôstojný záver ľudského života. Verte mi, že niet medzi nami určite ani jedného, ktorý by sa nestretol, ak niekto ochorel v rodine alebo nebodaj ochorel on sám. Akákoľvek silná osobnosť, otrasie to jeho psychikou. A teraz mi povedzte: Ak dostane informáciu alebo inštinktívne vycíti, aj keď mu to lekár nepovie, že má vážnu chorobu, nemá strach takýto človek? Má strach veľký. A lekári to vedia, pretože oni majú sklon mať väčší, ešte väčší strach, preto ani nejdú k svojim kolegom na vyšetrenie, pretože sú ochotní do konečného stavu disimilovať a zatĺkať a vysvetľovať si tie príznaky choroby inak. Takže ten strach tu existuje. A teraz si predstavte, kto je postavený v spoločnosti, ktorá si hovorí, že je sociálna, demokratická, kto je postavený na to, aby zbavil toho pacienta strachu? Lekár a zdravotník. A teraz vstupujete do ambulancie lekára a zdravotníka, očakávate zázrak od neho, lebo on vie urobiť zázrak. Jeho zázrak spočíva v tom, že vojdete a on vás vyšetrí a povie, nič si z toho nerobte, to je problém, ktorý si nezasluhuje pozornosť. S vami sa stal zázrak, lebo viete, že váš život je zachránený, vaša rodina, všetko. Ale keď vstúpite do ambulancie s tým istým strachom a lekár povie: „A ste vy vôbec poistený“ – ak nemáte kartu – „a máte súhlas na to, že môžete ku mne prísť a nie tam k tomu máte ísť?“ Ako sa budete cítiť, ako sa bude cítiť ten pacient? Myslíte, že mu to pomôže na jeho vnútornú odolnosť? Myslíte, že ste aj podľa Boha urobili tak, ako máte robiť? A dokonca lekár je prísahou viazaný, ako má postupovať, a túto prísahu by nikdy nemal porušiť, nehovorím o jeho vnútorných princípoch, ktorými sa má riadiť. A dokonca v tomto zákone je zakotvené, že keď ide o neodkladnú zdravotnú starostlivosť, musí mať ten, ktorý sa o ňu uchádza, a to sa môže stať a veľmi často sa to bude stávať, že bude v bezvedomí, musí mať písomné potvrdenie od poisťovne, ku ktorej pôvodne on patrí. A keď nepatrí nikomu, tak od Všeobecnej zdravotnej poisťovne. V nedeľu večer, katastrofálny stav, tragická nehoda – predstavte si, budeme naháňať, lekári, písomné potvrdenie. No ale našťastie ten zákon vzápätí zmäkčuje, môže byť aj v elektronickej podobe alebo faxom. Vážené dámy, vážení páni, pri rozoberaní takýchto princípov o rozsahu zdravotnej starostlivosti znovu musím podotknúť, že neverím niekedy, v niektorých momentoch tomu, že som teraz na Slovensku, v 21. storočí a obhajujem alebo oponujem takúto reformu zdravotníctva. Totižto neverím, že takáto reforma môže byť v tomto období, v tomto geopolitickom priestore predložená. Ďakujem. (Potlesk.)