R. Kaliňák, podpredseda vlády a minister vnútra SR: (2007-10-18):
Vážené dámy poslankyne, páni poslanci, ešte predtým, než si dovolím prečítať vlastne aj určité odborné zhodnotenie rozdielov medzi týmito dvoma druhmi sporivého piliera, chcel by som povedať, že sa vytvára atmosféra, naozaj až hysterická, okolo likvidácie II. piliera, čo, samozrejme, nie je v žiadnom prípade pravda. Rozumiem snahe opozície o vytvorenie určitej témy a aj určité zveličovanie problémov, ktoré potrebujeme riešiť. Chcem však ubezpečiť všetkých, že nám ide iba o bezpečnosť, o bezpečnosť peňazí všetkých občanov, ktorí v tomto systéme sporia. To je základný motív, ktorý sa jednoducho snažíme uskutočniť. Je potrebné si uvedomiť, ak neexistuje garancia, ak neexistuje garancia, ktorá je schopná odvrátiť nebezpečenstvo globálneho pohybu, ktorá neexistuje, tak potom systém nemôže byť povinný. To je jednoduchá matematika. Myslím si, že to potvrdili všetci. Chápem, že nechcete tento problém vidieť ako jeho autori a problém je v tom, že si treba prečítať napríklad Hospodárske noviny a to, čo povedal pán guvernér Národnej banky a treba povedať, že možno si treba naštudovať tú problematiku a vidieť rozdiel medzi garanciami obchodovania a garanciami finančných prostriedkov. Ak si vypýtate od DSS, že by ste chceli, aby existovali garancie na všetky vzťahy, povedia, že je to príliš drahé. Prečo je to príliš drahé? No, lebo je veľké riziko. Veď je to jednoduché. Každý, kto sa aspoň chvíľu  zúčastnil na obchode v rámci finančných inštitúcií, vie, že každé poistenie finančného rizika je mimoriadne drahé. A práve poistenie úplných garancií pre II. pilier je mimoriadne drahé, preto nie je uskutočnené. Je to jednoduchá otázka, ktorú vám zodpovie ktorýkoľvek predstaviteľ DSS. Je pravda, samozrejme, že Národná banka a ďalšie inštitúcie robia dozor a verím, že v rámci svojho trojstupňového dozorovania nedovolia investovať do pochybných akcií, do ktorých je zakázané investovať aj zo zákona, Čiže, z tohto pohľadu bezpochyby zvýšený dohľad nad investovaním je. Veď to nikto nespochybňuje. Ale pri globálnom pohybe trhov nie je žiadna garancia pri znehodnotení peňazí. Voči tomu nedokáže, tomu nedokáže zabrániť ani, samozrejme, Národná banka, a to je ten globálny problém, ktorý si treba uvedomiť, a to je to, s čím my v tejto chvíli zápasíme. Ide o bezpečnosť peňazí, ktoré si ľudia do tohto systému uložili. Trošku zrýchlim priamo v odpovedi pánovi poslancovi. V konkrétnych spoločenských a právnych prostrediach existujú buď verejné, alebo súkromné penzijné systémy zamerané na zhodnocovanie platieb. Pre verejné penzijné systémy je typické, že občania často ako zo zákona povinní poistenci alebo sporitelia odvádzajú prostredníctvom zamestnávateľa platby do verejných fondov. Tieto fondy spravujú buď verejné, alebo súkromné inštitúcie. Zdôrazňujem, nie vlastnia, ale spravujú za účelom zhodnocovania príspevkov. Verejné inštitúcie takto garantujú účastníkom verejného dôchodkového sporenia dôchodky podľa presne stanovených právnych pravidiel. Celý proces je založený na verejnom záujme zhodnocovania a garantovania plnení v prospech poberateľov dôchodkov. Súkromné penzijné systémy na komerčnej báze ponúkajú občanom svoje produkty na zmluvnom základe. Väčšinou ide o rôzne dobrovoľné druhy poistení, pripoistení, dôchodkových rent a podobne. Naši sociálni reformátori, zaviedli tretí systém, keď boli inšpirovaní niektorými krajinami Latinskej Ameriky, najmä modelom privatizácie penzijného systému zavedeného pinochetovskou diktatúrou v Chile v 80. rokoch a vzorom z Argentíny. Škoda len, že si predchádzajúca vláda pri politickej a ideologickej obhajobe zvolila zlý príklad. Mne osobne je známy osud argentínskeho modelu. Poradca senátu tejto krajiny je riaditeľ Asociácie za globálny rozvoj Hermán – prepáčte, že zle prečítam meno – Blejer na margo vzoru slovenskej penzijnej reformy napísal v článku pod názvom Súkromný kapitalizačný sektor zlyhal a pod nadpisom Ako Argentína zreformovala dôchodkovú reformu nasledovný citát: „Začiatkom tohto roka padlo v Argentíne historické rozhodnutie. Takmer všetky politické strany podporili zákon, ktorý znamená koniec nedobrovoľného trhu, koniec mimoriadnej výnosnosti finančných inštitúcii na úkor pracujúcich a dôchodcov.“ My, však často v tej slepej a nepochopiteľnej neschopnosti akceptovať slušné argumenty, zachádzame, samozrejme, na úplne opačnú stranu. V čom však spočíva podstata tzv. dôchodkovej reformy, ktorá nevykazuje znaky ani čisto verejného, ani čisto súkromného sektora? Spôsob vymedzenia osôb zúčastnených na starobnom dôchodkovom sporení a podoba výberu príspevkov využíva všetky možnosti verejného penzijného systému: Povinná účasť pre nastupujúcu generáciu – čo ja osobne považujem za jeden z najväčších problémov – povinná účasť, nemožnosť vystúpenia zo systému, výber príspevkov prostredníctvom verejnoprávnej inštitúcie, použitie prostriedkov, výnosy a garancie sa riadia presne opačnými pravidlami, skôr používanými v súkromnom práve a riziko má znášať predovšetkým sporiteľ. Napriek obmedzeným zdrojom prostriedky zo systému budú odčerpávať dve finančné inštitúcie zároveň, dôchodkové správcovské spoločnosti a poisťovne, ktoré sú sporitelia povinní podľa § 11 zákona o starobnom dôchodkovom sporení určiť na vyplácanie starobného dôchodku. Aj garancie v II. dôchodkovom pilieri vytvárajú veľa otáznikov vo vzťahu verejný alebo súkromný. Ak vklady v súkromných komerčných bankách sú chránené fondom poistenia vkladov pre prípad krachu týchto bánk, v prípade DSS je to presne naopak. Štát zo zákona ukladá nastupujúcej generácii povinnosť odvádzať časť svojej mzdy na účty súkromných DSS, ktoré pritom neprispievajú na tvorbu ani garančného fondu pre prípady strát z nich, z ich podnikateľských činností, ani fondu solidarity. Naopak, verejné štátne zdroje tvorené v rámci prvého piliera budú v prípade potreby použité na výplatu dôchodkov garantovaných zákonom aj tým sporiteľom, ktorí prídu o svoje dôchodky z titulu škôd, ktoré spôsobila DSS porušením zákona o starobnom dôchodkovom sporení alebo porušením iných všeobecne záväzných právnych predpisov. Vážené pani poslankyne a páni poslanci, dúfam, že uznáte, že toto je veľmi neobvyklá forma riadenia rizík. V platnej a účinnej právnej úprave starobného dôchodkového sporenia však existujú inštitúty, ktoré nie je možné nazvať ani verejnými, ani súkromnými, ale skôr zmätočnými. Uvediem niektoré. V súvislosti s návrhom noviel právnych predpisov o sociálnom zabezpečení sa opätovne otvorila diskusia o vlastných a majetkových pomeroch v právnej úprave dôchodkového starobného sporenia, čo asi najviac súvisí vami predloženou otázkou, či sú príspevky do starobného dôchodkového sporenia súkromného, alebo verejného charakteru. V čase prípravy návrhu právnej úpravy dôchodkového starobného sporenia vtedajšia opozícia márne upozorňovala na nedostatky právnej úpravy, vrátane nedostatočnej úpravy vlastníckych a majetkových pomerov sporiteľov a ostatných subjektov dôchodkového sporenia v rozpore s legislatívnou zásadou. V postupnosti sa prvýkrát uvádza vlastnícky vzťah až vo forme dedenia, čo predtým od samotného zaplatenia príspevku nebolo možné. Zákon nerešpektuje ani prirodzené vlastnícke práva sporiteľov, a to absenciu akejkoľvek, aj minimálnej formy participácie sporiteľov na správe systému. Súkromné vlastníctvo prostriedkov v dôchodkových fondoch pri súčasnej právnej úprave zostalo len fikciou. Občania so svojimi peniazmi nemôžu urobiť vôbec nič, iba ich odvádzať súkromným správcovským spoločnostiam. Mohol by som ešte veľmi dlho, samozrejme, o tejto otázke diskutovať, ale viem, že bude táto diskusia otvorená aj v procese samotného rokovania Národnej rady. Rád by som ešte raz zdôraznil, že je potrebné, aby sme reagovali. Ak neexistuje generálna garancia systému, nie je možné, aby systém bol povinný aj pre nastupujúce generácie. Dopúšťame sa znásilňovania, zločinu voči mladej generácii. Skončil som, pani predsedajúca. (Potlesk.)