A. Záborská, poslankyňa: (2004-05-20):
Pán minister niekoľkokrát deklaroval už len v tejto rozprave, že každý jeden občan si bude pred zákonom rovný a každý bude mať nárok na rovnakú zdravotnú starostlivosť. Ja si myslím, že skôr by sme mali pána ministra chytiť za slovo, ako deformovať to, čo bolo napísané v tejto správe. Teraz k zákonu, ktorý prerokúvame. To, čo tu poviem, som v diskusiách povedala už niekoľkokrát, buď vo Výbore Národnej rady pre zdravotníctvo, alebo v diskusii s pánom ministrom pri rôznych iných príležitostiach. Prečo to chcem zopakovať teraz tu, možno s niektorými obmenami alebo doplneniami, je preto, aby moji ctení kolegovia aj pán minister chápali pozmeňujúce návrhy, ktoré sa v druhom čítaní budem snažiť predložiť. Niekoľkokrát som hovorila, že pri koncepcii reformy alebo pri koncepcii zmeny poskytovania zdravotnej starostlivosti v Slovenskej republike mi chýbajú určité presne definované východiská, z ktorých táto reforma alebo táto zmena vychádza. A týmito východiskami by mali byť - reálna potreba zdravotnej starostlivosti na Slovensku, - reálna kvalita zdravotnej starostlivosti, - reálna cena zdravotnej starostlivosti, - reálna hladina finančnej spoluúčasti občanov, a to v priemere na jedného pacienta, tam by to malo byť oddiferencované, či vzhľadom na minimálnu mzdu, vzhľadom na priemernú mzdu a vzhľadom na výšku starobného dôchodku dôchodcov. A táto analýza by mala ísť ruka v ruke so sociálnou reformou, kde by mal byť stanovený určitý celkový objem všetkých finančných nárokov, ktoré vplývajú na občanov tohto štátu či už v zdravotníctve, v sociálnej sfére, v školstve, a percentuálne k ich príjmu. Malo by to byť niečo podobné ako v prerozdeľovacom systéme zdravotných poisťovní. Hovoríme o tom, aké náklady podľa veku sú na jednotlivých občanov tohto štátu. Prečo to hovorím? Parita kúpnej sily na Slovensku podľa OECD je 48 % zo štátov OECD, to znamená asi polovičná, a pritom tá spoluúčasť je asi 20-percentná v štátoch OECD a u nás sa približuje k tomuto percentu. Alebo taká je vízia. Čiže ak je parita kúpnej sily 48 %, tak nemôže byť rovnaká spoluúčasť, pretože tá kúpna sila slovenských občanov je len polovičná. A keď si to aj porovnáme so spoluúčasťou na lieky, kde spoluúčasť štátov OECD na lieky je asi 17 %, u nás bola v priemere 10 %, posledný kvartál minulého roku bola 12 %, čiže takisto to nekorešponduje s tými 48 percentami kúpnej sily. Potom nám vyjde, že občania, ktorí, a to ešte tých 48 % je na vrchole Gaussovej krivky. Naľavo sú pacienti alebo sú občania, ktorí majú nižší príjem, napravo sú takí, ktorí majú vyšší príjem, a je predpoklad, že 50 % len doplatkov na lieky zaplatia pacienti, ktorí majú viac ako 60 rokov. U kardiologických pacientov, ktorí sú v tejto skupine najviac postihnutí, tie sumy podľa analýz vychádzajú do 600 až 700 korún mesačne, čo je okolo 7-8 tisíc za rok. Tých 50 korún, ktoré sme schválili ako kompenzáciu v individuálnych prípadoch v sociálnej oblasti u pacientov s nízkymi príjmami, myslím si, že na to nepostačujú. Čiže preto mi chýbali určité analýzy, ktoré by som bola privítala pri predložení týchto zákonov. Toto bolo viac-menej vo všeobecnosti, teraz sa dotknem niektorých konkrétnych prípadov v zákone. V zákone o rozsahu sa hovorí o preventívnych prehliadkach. Zarazilo ma, že deti od 3 do 15 rokov majú hradenú preventívnu prehliadku len raz za dva roky. Vieme, do akej krízovej situácie sa dostávajú hlavne deti od 10 do 15 rokov, čo sa týka rôznych návykových látok. Tam nám môžu uniknúť niektoré diagnózy, ktoré môžu mať následky celoživotné. Čiže tam by som bola za to, aby tie preventívne prehliadky boli častejšie. Druhá vec, ktorá ma zarazila, že u detí nad 15 rokov je preventívna prehliadka 1-krát za dva roky u všeobecného lekára. Tento zákon má mať platnosť od 1. januára budúceho roku. Vieme, že vzhľadom na demografickú situáciu teraz sú dispenzarizovaní alebo kapitovaní pacienti až do ukončenia vysokoškolskej dochádzky u pediatrov. Neviem si predstaviť, žeby od 1. januára budúceho roku mali prejsť k všeobecným lekárom, nehovoriac o tom, že minimálne tá hranica by mala byť do 18 rokov, kým skončí stredoškolská dochádzka. Vieme, že sú 8-ročné gymnáziá, predsa po 4 alebo 5 rokoch nemôžeme preregistrovať dieťa k inému lekárovi. Čo mi chýba v preventívnych prehliadkach, to je oblasť telovýchovného lekárstva. Telovýchovné lekárstvo bolo zaradené medzi špecializáciu, kde je vyšetrenie u odborníka na telovýchovné lekárstvo dobrovoľné a je na plnú úhradu pacienta. Celkom náhodou cez obed som otvorila noviny, pritom toto som mala pripravené už predtým, kde bol v týchto dňoch ďalší prípad náhlej smrti mladého športovca. Viem, že vrcholoví športovci nemajú problém si zaplatiť preventívne prehliadky u telovýchovných lekárov, koľko ich len budú potrebovať, ale týmto sme celkom odpísali preventívne prehliadky u detí, ktoré aktívne športujú. Nemôžeme to nechať na pediatrov, pretože pediatri nemajú jednak znalosti a jednak nemajú ani vybavenie, aby mohli niektoré skryté ochorenia u tých detí objaviť. Čiže myslím si, že treba aj v tomto smere pripraviť pozmeňujúci návrh. Ďalšia vec taká celkom konkrétna. Celkom vypadla určitá dispenzarizácia, určitá depistáž v predškolských zariadeniach. Čím ďalej tým viacej sa stáva, že sa objaví strabizmus u detí, keď začnú chodiť do školy. Deti, ktoré neboli liečené doteraz, sú tupozraké, to znamená, že nenávratne majú tieto deti zhoršený zrak na celý život. Teraz v dobe počítačov, proste v dobe, keď ten zrak budú potrebovať. Ja by som možno bola privítala pri príprave týchto zákonov skutočne užšiu spoluprácu s odborníkmi, s odbornými spoločnosťami, so Slovenskou lekárskou spoločnosťou aj s komorami, pretože nemyslím si, že všetko je len nejaký ziskuchtivý alebo nekalý lobizmus. Vo väčšine je to úprimná snaha, aby tie zákony boli čo najlepšie, pritom vôbec nenarúšajú koncepciu. Ešte tu spomeniem, pán minister doobeda hovoril o logopédii. Logopédiu nemožno brať ako výkon. Predsa či afázia, či dyslália, či hociktoré iné ochorenie, ktoré je liečené na logopédii, je diagnóza ako hociktorá iná a mali by sme ju zaradiť medzi diagnózy hradené poisťovňou, pretože tie matky to nebolí a nakoniec aj tí ľudia po apoplexii, keď si budú mať hradiť cvičenie, ktoré je niekedy veľmi náročné a dlhodobé, tak môžeme vyrobiť invalidov na celý život. V tom rozsahu nie sú vôbec zaradené „R-kové“ diagnózy, tzv. symptómy. Podľa môjho názoru epistaxa je diagnóza a nemožno hľadať v niektorých jéčkových alebo iných diagnózach dôvod, prečo tá epistaxa je. Epistaxa je diagnóza, a preto treba, nehovorím, že všetky „R-kové“, ale určite niektoré „R-kové“ treba do toho rozsahu zaradiť. Ešte možno sa spýtam pána ministra, zdá sa mi možno až prehnaný monopol ministerstva zdravotníctva pri kategorizácii liekov, kde som si všimla, že pri kategorizácii zdravotníckych pomôcok, pri ich vyradení alebo zaradení do zoznamu to robí ministerstvo na základe odborného posudku alebo odporučenia, alebo aspoň poradu s kategorizačnou komisiou, či by toto nebolo dobré urobiť aj u liekov. A chýba mi tam ešte jeden inštitút, ktorý bol ako odvolací inštitút doteraz, a to bola kategorizačná rada, kde sa tí, ktorí budú mať možno pocit krivdy alebo nejasnosti, budú môcť odvolať. Už len celkom krátko k dvom veciam. Ešte sa spýtam pána ministra, on hovoril doobeda o maluse a bonuse. O tomto sme hovorili spolu niekoľko rokov. Dnes som mala pocit, že o maluse a bonuse hovorí vo verejnom zdravotnom poistení, pritom ma už presvedčil, vnútorne, že to môže byť len v komerčnom zdravotnom poistení. Čiže buď som ho dobre nerozumela, alebo je to inak. Ešte poslednú vec, ktorú spomeniem, je kúpeľná starostlivosť. Ministerstvo zdravotníctva bolo veľmi ústretové pri robení kategorizačného zoznamu kúpeľnej starostlivosti, ale aj tak si myslím, že sú tam niektoré veci, ktoré mňa ako laika trošku udivili. Je to jednak indikačný zoznam, kde niektoré ochorenia, ktoré nie sú až také závažné, sú na plnú úhradu poisťovne včítane služieb súvisiacich a niektoré diagnózy, ktoré sa mi zdajú dosť závažné, ako tretí stupeň hypertenzie alebo detská obezita nad 50 % sú dokonca céčkové. Nemyslím si, že niektorý rodič zaplatí dieťaťu liečbu kvôli obezite. A ešte druhá vec, nie sú presne definované kúpeľné miesta, kde sa jednotlivé diagnózy liečia. Keď som to konzultovala s pracovníkmi ministerstva, ktorí pripravovali tieto zákony, bolo mi povedané, že keď je to v licencii, nemusí to byť v zákone. V licencii je napísané, že indikácie na liečbu v tých-ktorých kúpeľoch určuje Liečebný poriadok. Čiže teraz sa pýtam, či budeme robiť nové licencie, čo by som považovala za nie celkom správne, alebo je to potom snaha liečiť všade všetko, ale to je veľké nebezpečenstvo, pretože mnohé naše kúpele žijú zo zahraničnej klientely, nie samoplatcov, ale tých, ktorým kúpeľnú starostlivosť preplácajú ich zdravotné poisťovne. Len čo nebude v zákone presne definované, že v tých-ktorých kúpeľoch sa môže liečiť tá-ktorá diagnóza, tak zahraničné zdravotné poisťovne nebudú preplácať kúpeľnú liečbu na Slovensku. Toto nie je ani v štatúte kúpeľného miesta, tam sú len ochranné pásma a nie je to ani v licencii kúpeľov. Čiže bola by som rada, keby sme sa azda zamysleli nad tým, či by sme to predsa, tak ako to doteraz bolo v Liečebnom poriadku presne definované, nemohli zadefinovať aj v rámci druhého čítania do týchto zákonov. Ďakujem pekne. (Potlesk.)