Droba, Juraj, poslanec NR SR (2014-12-09):
Vážený pán predsedajúci, ctené kolegyne, ctení kolegovia, vážený bývalý pán minister obrany, som rád, že ste tu, si tu. Ešte úplne na úvod asi, nedá mi nezareagovať na slová kolegov z rozpravy a z faktických poznámok. Štefan, ak by si trochu k tej téme niečo čítal, tak vieš, že Švajčiarsko napriek svojej neutralite veľmi úzko spolupracuje s NATO-m. Švajčiarsko sa dokonca zapája do viacerých medzinárodných aktivít NATO a financuje časť rozpočtu NATO. Čiže to je jedna z krajín, ktoré trvajú na svojej neutralite, majú na to svoje historické a iné dôvody, ale je to krajina, ktorá je plne začlenená do západného bezpečnostného systému. Ku kolegyni Mezenskej ohľadom nepriateľov a ešte, ešte tam boli také úvahy na tému mosta medzi východom a západom. Toto je naozaj romantická predstava, ktorá sa jednoducho v dnešnom svete nemôže zmaterializovať, ani sa nezmaterializuje. Prihlásili sme sa s niekoľkými rozhodnými aktivitami k západnej demokratickej spoločnosti a som rád, že väčšina Slovenska, dokonca konsenzuálne naprieč politickým spektrom, naďalej tieto záväzky ctí a váži si to, že sme tam, kde dnes sme, lebo všetko mohlo byť aj úplne inak. Čo sa týka nášho návrhu, na úvod by som povedal pár slov k tomu, ako vyzerá návrh štátneho rozpočtu v kapitole obrana pre najbližšie roky a ako je to v protiklade s tým, na čom sa dohodol predseda vlády s prezidentom Slovenskej republiky a s tým, čo následne prezident Slovenskej republiky deklaroval na nedávnom waleskom summite NATO v Cardiffe. V roku 2015 je rozpočtovaných 1,03 % HDP ako výdavky na obranu. V roku 2016 to má byť len 0,98 % a v roku 2017 to má byť už iba 0,93 %. Potom na ďalšie tri rozpočtované roky to mierne narastá. Prekračuje to opäť 1 %, ale je to naozaj prekročenie len o desatiny, necelú desatinu percenta. Takže len toľko k záväzkom z Walesu, na základe ktorých po a) nemáme znižovať rozpočet a po b) do roku 2020 ho máme navýšiť na 1,6 % DPH. A dovoľte, aby som teraz prešiel trochu k obrane Slovenska ako takej. Poviem pár slov k nášmu členstvu v aliancii a budem hovoriť o súčasnej bezpečnostnej situácii, ktorá priamo súvisí s tým, aké je v dnešnej dobe nevyhnutné nájsť prostriedky na obranu a zvýšené prostriedky na obranu. Samozrejme, že je to téma, ktorá sa veľmi ľahko dá populisticky zneužiť a uvedomujem si aj s ďalšími dvomi predkladateľmi, že určite nebudeme obľúbencami slovenskej verejnosti, ale na druhej strane je naša úloha a práca, aby sme presvedčili ľudí, že sa nachádzame v situácii, ktorá nie je dnes ružová, kde vznikli úplne nové bezpečnostné hrozby a kde už len samotná demoralizácia armády a súčasný stav slovenskej armády nie je želateľný. A opäť, nie som žiadny vojnový štváč, som človek, ktorý si váži mier a dúfa, že aj jeho dieťa bude v tom mieri naďalej žiť a vyrastať. Zároveň však hovorím jedným dychom, že ten mier nie je zadarmo. A ten mier je zabezpečený, okrem iného, aj tým, že máme dobre vyzbrojenú armádu, ktorá je v prípade nebezpečenstva pripravená so svojimi aliančnými partnermi konať. Súčasná diskusia o kríze vzťahov s Ruskom akoby znova otvorila tú debatu o našej zahranično-politickej orientácii a o našej bezpečnosti a ako keby niektorí, niektoré hlasy spochybňovali našu príslušnosť k západu, príslušnosť k aliancii NATO a príslušnosť k Európskej únii. Avšak ten vyvážený postoj, o ktorom niektorí hovoria, alebo neutrálny postoj, alebo most medzi Ruskom a západom je naozaj len ilúziou, je naozaj len predstavou. Sme súčasťou západného sveta a posledné roky sme sa snažili toto postavenie upevňovať. Nešikovnou zahraničnou politikou našu príslušnosť k západu môžeme spochybniť a to dokonca bez toho, že by sme priamo sledovali tento cieľ. Následne môžeme prísť o výhody, ktoré považujeme dnes za samozrejmé. Sú to predovšetkým tie bezpečnostné garancie, je to prestíž, sú to výhody plynúce z členstva v Európskej únii, voľný prístup na európsky trh, stimuly na modernizáciu krajiny a podobne. V poslednom období podceňujeme význam bezpečnostnej agendy v politike štátu. Zabudli sme na to, že postarať sa o bezpečnosť a obranu je jednou z hlavných, ak nie úplne hlavnou úlohou štátu a vlády. Zdala sa nám naša európska, moderná, pacifistická paradigma v politickom myslení ako univerzálna a všeobecne prijateľná. No nie je to tak. Tá stena, za ktorou sa nachádzame, stena toho bezpečnostného skleníka je veľmi tenká a za ňou sa nachádzajú sily v spoločnosti, niekedy dokonca veľké skupiny obyvateľov, ktoré žijú v úplne inej fáze vývoja ako my, kde je použitie násilia legitímne a časté. Vôbec existencia tejto steny bola garantovaná práve Severoatlantickou alianciou a Spojenými štátmi, ktoré sú najväčším prispievateľom k spoločnej bezpečnosti. Neviem, koľkí z vás týmto údajom disponujú, ale Spojené štáty prispievajú takmer 75 % do celkového rozpočtu NATO. Kde sme my Európania? Nechcem tým glorifikovať Spojené štáty, ale dovolím si povedať, že keby sa zrazu rozhodli konať unilaterálnejšie, keby sa rozhodli sústrediť sa na domáce problémy, tak vznikne v Európe obrovský problém. Neviem si predstaviť, akým spôsobom by sa riešil. Pacifistické dve desaťročia európskych dejín, vďaka ktorým dnes prosperujeme, nám dali niekoľko dôvodov na to, že sme si mysleli, že môžeme bezpečnostné hrozby ignorovať, ale tieto dve pacifické obdobia jednoducho skončili veľmi nedávno tým, čo sa stalo hneď na východ za hranicami Slovenska. Precitli sme v novej realite. Ukazuje sa teraz, že Európania nezodpovedne podcenili otázky obrany. Miera vojenských výdavkov je naozaj trestuhodne nízka, existuje len niekoľko výnimiek a to nie je žiadna obhajoba súčasnej pozície a súčasného spendingu Slovenska. V rámci NATO sú len štyri štáty, ktoré ten dvojpercentný záväzok dodržiavajú a niektoré ďalšie štáty však deklarovali veľmi jasne a začali to napĺňať už aj skutkami, to, že sa k tej dvojpercentnej hranici postupne budú blížiť. Spomeniem napríklad Veľkú Britániu, kde vojenské výdavky prekračujú 2 % HDP. Vo väčšine krajín, vrátane Slovenska, sa pohybujú na úrovni približne 1 % a USA a Rusko majú tento ukazovateľ dnes vo výške okolo 4 %, Saudská Arábia okolo 9 %, Južná Kórea asi 2,7 %, Izrael 6 %, Singapur 3,5 % a podobne. Hodnotu okolo 2 % musíme považovať za primeranú a dôstojnú moderného európskeho štátu, hoci aj v čase mieru. Ďalším problémom a kameňom úrazu je akcieschopnosť a vycvičenosť našej armády a takisto výzbroj. Ak ozbrojené sily nie sú riadne cvičené a moderne vyzbrojené, stávajú sa v čase mieru len sociálnou inštitúciou na prežívanie profesionálnych vojakov a v čase vojny sú iba úbohými škatuľkami od zápaliek, ktoré sfúkne prvý útok protivníka. Ten ukrajinský príklad je naozaj varovný. Sme síce súčasťou NATO, sme súčasťou Európskej únie a nemôžeme očakávať, že nás ostatné štáty budú brániť bez toho, aby sme do spoločnej obrany neprispievali svojím dielom aj my. Potvrdilo sa to, opäť sa vrátim k Ukrajine. Častým argumentom, prečo krajine nepomôcť, bolo, že to nič nezmení, lebo si jednoducho nevie pomôcť sama. Toto povedal Zbigniew Brzezinski, popredný americký, v súčasnosti bezpečnostný analytik, predtým poradca, myslím, že aj šéf národnej bezpečnosti za jedného alebo dvoch amerických prezidentov. Takto sa môžu na vec začať postupne pozerať Spojené štáty americké, ktoré si dlhodobo už kladú otázku, čo máme vlastne z toho, že sme súčasťou NATO, čo prinášajú a čím prispievajú naši európski partneri? Najväčšie nebezpečenstvo, ktoré však vnímam ja, vyplýva z morálnej destabilizácie a demobilizácie viery, že máme akúsi zmluvu s prozreteľnosťou a my Slováci, my Európania, my demokrati sa o vlastnú bezpečnosť vlastne vôbec nemusíme starať, lebo veď už tu máme mier takmer 70 rokov a všetko ide úplne v poriadku. Nie je to tak. Tí Američania, na ktorých sa dnes spoliehame, tu nemusia byť vždy a my ako Európania musíme byť pripravení brániť sa sami. Takisto neplatí to, že my sme nejaký malý štátik, kde okolo nás aj tak rozhodujú veľké mocnosti a my, ak schováme hlavu do piesku a budeme sa tváriť, že veď my nikomu vlastne ubližovať nechceme, tak prečo by mal niekto ubližovať nám? Toto, bohužiaľ, tiež neplatí. Nie je to tak, nenechajú nás všetci na pokoji tak, ako si myslíme. Nebude to fungovať tak, že sa vždy s niekým predsa len nejako podobrotky dohodneme. Môže, nemusí. Buďme pripravení na to horšie. Stačí, ak sa pozriete na úplne najbrutálnejší príklad zo súčasnosti a tým je vznik Islamského štátu ISIL. A spôsob, akým sa oni vysporiadavajú nielen s vojenskými, ale aj s ideovými oponentmi, prípadne s ľuďmi, ktorí s nimi nesúhlasia. Čo sa týka summitu NATO vo Walese, skončil sa podľa očakávaní, napriek tomu, že mnoho štátov reagovalo rozporuplne od začiatku ukrajinskej krízy. Napokon sa podarilo dosiahnuť kompromis, ktorý vysiela jasný signál, predovšetkým smerom k Rusku, ktoré opätovne zreteľne počulo, že aliancia je naďalej pripravená chrániť spojencov za každých okolností a že naďalej platí mušketiersky princíp „jeden za všetkých, všetci za jedného“. Odborne povedané, je to v čl. V Zakladajúcej zmluvy Severoatlantickej aliancie. Trvali predovšetkým Pobaltské štáty na tom, aby počuli z úst nového generálneho tajomníka opäť tú vetu, ktorou potvrdí, že územie Estónska, Lotyšska a Litvy je územím člena NATO a tým pádom je nedotknuteľné. A v momente, ako bude napadnuté, tak je úlohou NATO brániť svoje územie. Bola to prvá nevyhnutná podmienka a predovšetkým tri Pobaltské štáty boli pred summitom NATO vo Walese naozaj v nie veľmi dobrej situácii. Hovoril som s ich politikmi, hovoril som s ich poslancami a trvali na tom, aby odznelo opäť a niekoľkokrát z úst generálneho tajomníka, že záväzok NATO platí a článok V platí. Bude však dôležité, aby sa tieto pekné slová z tlačoviek generálneho tajomníka a záverečnej deklarácie pretavili do každodenného života každého jedného spojenca a práve s týmto má aliancia dlhodobé problémy. Čo je nemenej podstatné, krajiny sľúbili navýšiť stagnujúce rozpočty tak, aby sa v horizonte desiatich rokov aspoň priblížili k tej stanovenej hranici 2 % a vytvorili tak priestor pre modernizáciu častokrát zastaraných spôsobilostí svojich armád. Tento záväzok si v budúcnosti zaslúži obzvlášť veľkú pozornosť, keďže neblahé skúsenosti z minulosti otupujú v prípade väčšiny štátov dôveru v jeho naplnenie. Stojí tiež za pochvalu, že NATO sa pod tlakom ukrajinskej krízy nezabarikádovalo do svojho vnútra a naďalej má ambíciu konať aj mimo svojich hraníc. Istým sklamaním je veľmi diétna pomoc Ukrajine, zatiaľ bolo schválených len 15 mil. eur, no za zmienku stoji pokračovanie aliančnej prítomnosti v Afganistane vo forme výcvikovej misie a prísľub irackej vláde reagovať na jej prípadné požiadavky o pomoc. Čo sa týka našich susedov, vyšehradská skupina vyšla zo summitu podstatne lepšie, ako sa ešte niekoľko dní pred summitom mohlo zdať. Najlepšie samozrejme Poľsko, ktoré potvrdilo, že už dlhšie hrá v NATO vyššiu ligu ako ostatní traja jeho vyšehradskí susedia. Nielen tým, že získalo organizáciu ďalšieho stretnutia najvyšších spojeneckých lídrov, ktoré sa bude konať o dva roky vo Varšave, ale najmä potvrdením rozhodnutia posilniť aliančnú prítomnosť práve na poľskom území vo forme veliteľstva v Štetíne. Oficiálnymi vyhláseniami zaujala i zvyšná trojica nášho vyšehradského zoskupenia. Česi promptnou ponukou svojho príspevku do tzv. hrotového zoskupenia síl rýchlej reakcie vo forme špeciálnych jednotiek a potenciálne i vrtuľníkov, Slovensko sľubom o navýšení obranného rozpočtu zo súčasného 1 na 1,6 % do roku 2020 a Maďarsko oznámením o plánovanej modernizácii výzbroje a prebudovaní leteckej základne v Pápe tak, aby mohla prijímať lietadlá strategickej prepravy. Vo všetkých troch prípadoch však nie je na mieste príliš to preháňať s optimizmom. Ani ľúbivé vyhlásenia počas summitu totiž neprekričali rozporuplné stanoviská, ktoré počas predošlých týždňov rezonovali z Prahy, Bratislavy ale aj Budapešti. Slová, ktoré spochybňujú úlohu Ruska ako agresora v ukrajinskej kríze prirovnávajúce prípadnú aliančnú prítomnosť v našich krajinách k pobytu sovietskych vojsk, či označujúce navyšovanie obranných výdavkov za nemorálne, budú zabudnuté až potom, ak sa začnú sľuby z Walesu napĺňať doma. Čo sa týka Slovenska a jeho členstva v aliancii, nedávno uplynulo desať rokov, odkedy sme sa stali členmi v roku 2004. Musím povedať, že príbeh Slovenska v aliancii NATO je úspešným príbehom, ale to už dnes nestačí. V mnohom sme zaspali a mnohé nedostatky len s veľkými problémami dobiehame. Oblastí, v ktorých možno odporúčať konkrétne kroky, je množstvo, asi najdôležitejšie je pripomenúť, že bezpečnosť je hlavný predpoklad akéhokoľvek rozvoja štátu. A zároveň bezpečnosť nie je daná a nie je zadarmo. Bezpečnosti treba venovať pozornosť tak často, ako je to len možné a na všetkých úrovniach. Treba mať dlhodobé vízie a plány, ktoré samozrejme treba aj napĺňať a dostatočne flexibilné mechanizmy, reakcie na zmeny v situácii. Treba investovať do modernizácie. Je dobré, že ministerstvo obrany tento proces začalo, avšak tiež treba hovoriť o tom, akým spôsobom bude financované a aké konkrétne obstarávania na rezorte prebehnú. Treba posilniť dôveryhodnosť pri plnení záväzkov rastom rozpočtu na obranu, aktívnym hlásením sa k niektorým medzinárodným úlohám, poskytovaním infraštruktúry a podobne. Treba zosúladiť plánovanie a čo považujem za najdôležitejšie, treba investovať do personálu. Musí existovať kariérny a transparentný systém, o ktorom dnes môžeme len snívať. Ctení kolegovia, ctené kolegyne, na záver chcem povedať, že je tu jeden z návrhov zákona, pod ktorý som sa podpísal, za ktorým si stojím. Uvedomujem si to, že to nie je populárne, ale myslím si, že začnime trochu viac rozmýšľať nad tým, kde sa Slovensko v oblasti bezpečnosti dnes nachádza a či naozaj nie je najvyšší čas začať konať kroky k tomu, aby sa tá situácia zlepšila. Ďakujem za pozornosť.