I. Mikloš, podpredseda vlády a minister financií SR: (2005-03-17):
Chcem veľmi oceniť a naozaj úprimne bez irónie to, koľko energie a času zrejme aj museli najmä páni poslanci Ondriaš a Šulaj stráviť štúdiom tých podkladov a zrejme aj iných podkladových materiálov, ale musím povedať, že nebudem teda odpovedať na tie jednotlivé otázky aj preto, že na to nie je teraz čas a priestor. Na všetky ani neviem odpovedať. A navyše pán poslanec žiadal, aby sa hlasovalo o takomto uznesení, pán poslanec Ondriaš, myslím. Pánovi poslancovi Maxonovi chcem povedať, že súhlasím s takmer všetkým, čo povedal. Naozaj je to tak, že ten problém vznikol najmä pred rokom 1989, ale aj po roku 1989, jednoducho tým, že vznikli nebonitné pohľadávky, že vznikli zlé úvery najmä z čias ešte bývalého režimu. A súviselo to aj s tým, že ČSOB robila zahraničný platobný styk a prefinancovávala napríklad aj vývozy, ktoré boli motivované aj politicky, a nielen ekonomicky, do krajín, ktoré to považovali nie za obchod, ale za politickú podporu a dopredu vedeli, že platiť nebudú. Čiže aj v tomto je značný zdroj problémov, ku ktorým došlo. Jediná vec, s ktorou nesúhlasím z toho, čo povedal pán poslanec Maxon, je tá, že, a nie že nesúhlasím, pán poslanec povedal, že je presvedčený, že ICSID nemal, nebol príslušný o tom rozhodovať. No ale o tom práve právnici, ktorí nás zastupovali a ktorí mimochodom ešte za vlády pána Mečiara boli vybraní, asi rok a pol alebo dva hrali práve na toto, spochybňovali príslušnosť ICSID-u. A ICSID rozhodol nakoniec, žiaľbohu, že príslušný je a potom rozhodoval. Čiže môžeme o tom byť presvedčení, ale výrok bol, žiaľbohu, opačný. Pán poslanec Šulaj, musím povedať, že ste zmiešali, veľmi ste zmiešali dve veci, ktoré však spolu absolútne nesúvisia. Zmiešali ste delenie majetku bývalej federácie a miešali ste ČSOB. ČSOB je obchodná spoločnosť, to je akciová spoločnosť, to je banka a majetok žiadnej obchodnej spoločnosti sa nedelil. Nedelil. Ani tých, ktoré mali federálnu pôsobnosť. Čo sa delilo, bol majetok štátu a majetok Štátnej banky československej. Pri Štátnej banke československej, čo však bola centrálna banka, tam práve Česká republika požadovala, aby z rozdielu z delenia aktív a pasív ŠBČS, nie ČSOB, ŠBČS sme doplatili 28 mld. korún, čo my sme spochybňovali a úspešne sme aj spochybnili a v tom roku 1999 sme dospeli k nulovému variantu, že nikto nikomu nič nezaplatí a nikto už nikomu ani nič nedlhuje. A musím povedať, že to bol úspech z našej strany, myslím si, pretože česká nielen verejnosť, ale aj politická reprezentácia bola presvedčená, že – ak sa dobre pamätám – 30 mld. korún si za to nárokovali. Čiže tie dve veci, ktoré hovoríte, vôbec, ale vôbec spolu nesúvisia. Absolútne spolu nesúvisia. Faktom je, že bolo v zákone to, čo hovoríte, delenie tých záväzkov a na základe delenia záväzkov potom došlo k dohode, že sa bude ozdravovať ČSOB. Ja súhlasím s pánom poslancom Maxonom, že tú ČSOB bolo nevyhnutné ozdraviť. Samozrejme, veď inak by padla a tie škody by boli mnohonásobne horšie a väčšie. A my ani nespochybňujeme to, že sa to udialo. My, keď sme tvrdili, že ten problém vznikol a že existuje politická zodpovednosť, možno aj iná, to ja neviem, tá je dnes preskúmavaná orgánmi činnými v trestnom konaní, ale keď hovoríme, že existuje politická zodpovednosť za to, že tento spor vznikol a že sme ho prehrali a dnes musíme platiť, tak hovoríme o tom, že sa nesplnili záväzky, ku ktorým sa vlády, teda ministri financií, konkrétne Tóth, Filkus a Kozlík, zaviazali, opakovane potvrdili, že existujú tieto záväzky a potom v roku 1996 a 1997 ich jednostranne prestali plniť a uhrádzať, na čo vznikol súd. Toto hovoríme, že bola chyba. Zároveň došlo k ďalšej chybe a to bolo to, že správou tých pohľadávok poverila Slovenská inkasná ČSOB. To bol veľký problém a to, myslím si, je ešte dnes aj preskúmavané, lebo poverili sme niekoho, Slovenská inkasná poverila ČSOB, ktorá nemusela mať záujem dobre to vymáhať. Čiže tu aj odpovedám na otázku pána poslanca Blanára aj Buriana. Ja neviem, či vymáhali dobre tie pohľadávky, či sa nedalo vymôcť viac. Ale na druhej strane by som si dovolil s úspechom pochybovať, že tam boli nejaké bonitné bankové záruky, akreditívy. Lebo keby boli, prečo by sa presúvali tieto pohľadávky ako nedobytné do Slovenskej inkasnej? Veď tam sa presúvali problematické a nedobytné záväzky a nie také, ktoré boli dobytné. A posledná vec, ktorú k tomu ešte chcem povedať, je, a pán poslanec Šulaj to povedal, že zlý biznis, lebo sme, čiže ešte chcem povedať, že zásadne nesúhlasím s tým, keď hovoríte, že vlády po roku 1998, lebo to nezahrnuli do delenia. To je proste niečo úplne iné, čo nikdy nebolo predmetom rokovaní o delení o tom nulovom variante. Ale povedali ste, že zlý biznis, lebo sme dostali 17 mld. korún a musíme platiť 25 mld. Ale, pán poslanec, ja som si istý, že vy viete, že to tak nie je, že vy ako ekonóm viete, čo je časová hodnota peňazí. Nemôžete porovnávať 25 mld. korún v roku 2005 so 17 mld. v roku 1999. My sme dostali za privatizáciu 17 mld. korún tej časti ČSOB, ale v roku 1999. Tých 17 mld. korún v roku 1999, nemám to teraz presne prepočítane v hlave, ale je možno tých 25 mld., možno je to ešte viac miliárd v roku 2005. Zohľadňujte, prosím vás, časovú hodnotu peňazí, lebo inak je to číra demagógia. A z tohto pohľadu ten výsledok toho súdu, keď už k súdu došlo, čo nemuselo, nebol až taký zlý. Lebo naozaj ČSOB požadovala 48 mld. korún, dostala 25 mld. A tých 25 mld. korún nie je nič iné než 14,6 mld., ktoré mala z tých platných zmlúv v roku 1996 plus úročenie tejto sumy 14,6 mld. do roku 2005. Čiže v zásade je zlé, že k tomu sporu došlo. Stálo nás to, samozrejme, právnikov, tú 10-milónovú pokutu v dolároch a tak ďalej atď., ale v zásade to rozhodnutie súdu je len priznanie toho, k čomu sme sa my sami, myslím ministerstvá financií za troch ministrov financií, priznali, že máme tento záväzok plus úroky do dnešného dňa podľa našich úrokových sadzieb podľa BRIBOR-u. Taká je realita. Ďakujem pekne.