P. Hrušovský, poslanec: (2008-09-16):
Nebudem sa vracať k obsahu preto, lebo pán navrhovateľ veľmi dôrazne predstavil, prečo by mal Alexander Dubček byť poctený takýmito zásluhami a mať umiestnenú bustu v Národnej rade Slovenskej republiky, lebo sa zaslúžil o budovanie slobody, demokracie a ľudských práv. Priznám sa, že je veľmi aj pre mňa ťažké hovoriť o človeku a kriticky a vyjadriť svoj názor na jeho politické pôsobenie o to viac, že som sa s Alexandrom Dubčekom mal možnosť osobne poznať. Bol mojím predsedom vo Federálnom zhromaždení po novembri 1989 a často som mal príležitosť s ním diskutovať aj o vážnych politických otázkach. Ale tie mi zase dali možnosť poznať jeho rozmýšľanie, jeho duch a názor na politiku. A preto mi dovoľte, aby som v takejto otvorenosti aj vyjadril svoj názor na Alexandra Dubčeka. Formulácia, že sa Alexander Dubček mimoriadne zaslúžil o demokraciu a slobodu slovenského národa a o ľudské práva nielenže kríva na obe nohy, ale, dámy a páni, je číra mystifikácia. Ako každý mýtus, aj Dubčekov mýtus žije svojím životom bez ohľadu na reálne dejiny a historické fakty. Alexander Dubček sa, samozrejme, nezaslúžil o demokraciu. A to by som chcel zdôrazniť, ale v roku 1968 o demokratizáciu komunizmu, čo bolo samo osebe síce možno pozitívne, ale predsa len nešlo o skutočnú demokraciu. A neskôr sa ukázalo, že problém bol vtedy, ale aj neskôr takouto metodikou nemožno riešiť. Dubček nechcel skutočnú demokraciu, ale isté demokratizovanie komunistickej totality. Nechcel, nedajbože, pluralitu strán, dokonca ani sociálnu demokraciu, do čela ktorej sa pred tragickou smrťou postavil. Dubček bol celý svoj aktívny život až na posledné vyše dva roky komunista. To nie je nič v zlom, to je len konštatovanie veci. Veril v komunizmus, možno, že veril aj v to, že ho možno vylepšiť, aj preto dvadsaťročie od roku 1969 až do roku 1989, keď bol z politiky vyradený, proti komunizmu vôbec nebojoval, ani aktívne, ani pasívne, v podstate sa pridal k mase a chcel prežiť. Môj názor na to pôsobenie Alexandra Dubčeka v tomto období by som nazval, že bol hrdinom oportunizmu. Keby bol Alexander Dubček v rokoch 1969 až 1989 proti komunizmu bojoval, bol by, dámy a páni, hrdinom nasledovaniahodným, takto však zostal možno dobrým človekom, ale smutnou postavou dejín, čo sa však ich aktérom často stáva. Zhodou domácich okolností, ale v zahraničí najmä za pomoci talianskych a francúzskych komunistov sa Dubčekovo meno stalo nositeľom celého demokratizačného procesu a neskôr sa transformovalo do mýtu, ktorý začal svoju vlastnú, na faktoch nezávislú pozemskú púť. Toľko, panie poslankyne, páni poslanci, o Dubčekovi ako o demokratovi. Pokiaľ ide o jeho zásluhy o slobodu slovenského národa, teda federalizáciu, mal na nej svoje zásluhy, aj keď si osobne myslím, že jej otcom, fundátorom a hýbateľom bol nepochybne Gustáv Husák, ktorému srdce tiež nepišťalo za demokraciu, hoci o nej niečo vedel ešte z Prvej republiky. Oklieštenie federácie po roku 1968 zavinili isto nielen Brežnevove tanky, ale aj nepreklenuteľný český unitarizmus. Dubček, panie poslankyne, páni poslanci, bol až do smrti federalista. Sám to vyjadril, odporúčam vám prečítať si knihu Rudolfa Chmela Moja maďarská otázka, keď Alexander Dubček v čase, keď bol predsedom Federálneho zhromaždenia navštívil Maďarskú republiku a Rudo Chmel práve v tejto svojej knihe opisuje názory a postoje Alexandra Dubčeka aj na otázku slovenskej štátnosti. A v neposlednom rade, páni predkladatelia, mi nedá nespomenúť zásluhy Alexandra Dubčeka o ľudské práva. Myslím, že to, čo som povedal na jeho adresu, platí aj o zásluhách Alexandra Dubčeka o ľudské práva. Dubček bol predovšetkým komunista so všetkými limitmi a hovorím to, dámy a páni, nie s nejakou nevraživosťou alebo s nenávisťou, ale je to tak a nemožno túto pravdu otvorene tu nepovedať. Bol komunistickým funkcionárom, keď komunistická strana flagrante porušovala ľudské práva. Dokonca aj vtedy, keď bol Gustáv Husák zatvorený vo väzení. Jeho boj s diktatúrou bol veľmi mäkký. V roku 1968 bol skôr vlečený Alexander Dubček dejinami, ako sa to neraz ľuďom stáva, keď sa nie celkom svojou vinou dostanú do centra ich diania. Dubček nikdy, treba to zopakovať, nevystúpil proti komunizmu. Neurobil v tejto veci absolútne žiadnu sebareflexiu proti komunizmu, nebojoval ani vtedy, keď to už bolo dovolené. Keby Alexander Dubček bol bojoval, bol by hrdinom. Dubček je podľa môjho názoru premárnená šanca človeka, ktorý sa však napriek tomu stal mýtom. Bývajú v dejinách také prípady, len ich netreba uzákoňovať. Dámy a páni, z tohto dôvodu si myslím, že by sme nemali prijímať zákon o zásluhách Alexandra Dubčeka. Mne osobne stačí, ak námestie, na ktorom je postavená a rokuje Národná rada Slovenskej republiky je pomenované po Alexandrovi Dubčekovi, a stačí mi aj to, keď pred touto budovou stojí busta Alexandra Dubčeka. Preto poslanecký klub Kresťanskodemokratického hnutia návrh zákona v takomto znení, ako je predložený, nepodporí. Ďakujem pekne. (Potlesk.)