P. Minárik, poslanec: (2005-05-11):
O akú zmenu ide? Zmenu smerom k tomu, k čomu smerujú ústavy, na čo ústavy slúžia. Európska ústava mení Európsku úniu zo spoločenstva štátov na štátny zväzok, z medzinárodnej organizácie na základ štátu a s vysokou pravdepodobnosťou už náš štát samotný. Možno teoretici ešte nájdu nejaký ten chýbajúci štátny prvok, ale praktikom bude stačiť aj tento stav. A ústava to robí prešibane. Nemení názov Únie, nemení hlavné mesto, vlajku ani peniaze. Nič také. Únia nemení ani svoje hranice a nemení ani nič, čo je očividné. Iba svoju organizáciu, kompetencie centra, kompetencie členských štátov mení. Presne podľa rady Niccola Machiavelliho. Aj on radil svojmu vladárovi nerobiť pri zmene vlády také zmeny, ktoré by viditeľne narušili bežný život ľudí. A preto nič také táto ústava nerobí. Za to však presúva moc a berie štátom suverenitu. Dámy a páni, ústavy právne rámcujú štáty. Nikto z nás zrejme nepozná okres, župu, región s ústavou. Ústavu nemajú ani medzinárodné organizácie, ani zmluvné zoskupenia. Ústavu nemá OSN, ani Rada Európy, nemá ju NATO ani vyšehradská skupina, ani Benelux. Skrátka, ústavu majú štáty. A preto v nich vždy nachádzame zadefinované organizáciu a štruktúru moci, jej kontrolu a deľbu, povedané americkým slovníkom, brzdy a protiváhy a v liberalnodemokratickej ústave rozdelenie moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu. Nachádzame tam vzťahy, kompetencie a hľadanie rovnováhy. To je jedna z funkcií ústavy. Ďalšou funkciou je vzťah medzi občanom a štátom. V demokratickej spoločnosti je cieľom vláda zákona, nie vláda konkrétnych ľudí, a preto ústavy stanovujú obmedzenia pre moc orgánov štátu a zároveň sa snažia garantovať práva občanov, ich prirodzené, neodňateľné a nescudziteľné práva. Kvôli tomu majú ústavy vo svojom texte často hlavy o ľudských právach. A nakoniec v ústavách nachádzame symboly a najmä hodnoty a princípy, na ktorých spoločnosť stojí. Ide o mimoriadne dôležitú časť ústavy. O ich potrebe niet pochýb. Je len otázka, aké tieto hodnoty, symboly sú. Dámy a páni, tieto tri základné funkcie robia ústavu ústavou, a keď otvoríme predkladaný dokument, zistíme, že bez ohľadu na mätúci komplikovaný názov a ešte komplikovanejší text ide o ústavu. Ústavu, ktorá má deľbu moci, zoznam ľudských práv, svoje symboly, a, samozrejme, teda ide o ústavu pre štát. To, že ide o ústavu pre štát, je určite predmetom mojej kritiky, ale viac sú hodné kritiky obsah a princípy a hodnoty, ktoré tento dokument obsahuje. Budem konkrétny. Prvá funkcia: deľba moci. Európska ústava vymenúva svoje centrálne inštitúcie, ich moc aj postavenie navzájom. Ide o Európsku komisiu, Európsku radu, Radu ministrov, Európsky parlament a nakoniec Európsky súdny dvor. Všetky tieto centrálne európske inštitúcie svoju moc už majú a touto ústavou ich posilňujú. Obzvlášť Súdny dvor. Ale nezaostáva ani Rada, Komisia a Parlament. Problém bruselskej deľby moci je jasný. Zákony schvaľujú členovia národných vlád, s iniciatívami prichádzajú k voličom neznámi komisári a ich byrokrati. Táto deľba moci je jednoducho nedemokratická, neliberálna a nesprávna. Ďalej, okrem deľby moci na centrálnej úrovni delí európska ústava moc, v európskej reči kompetencie, aj medzi Úniu a členské štáty. Aj táto deľba má však svoje vážne chyby. Kompetencie sú síce naoko rozdelené medzi Úniu a štáty, v skutočnosti však euroústava umožňuje absolútnu centralizáciu moci v Bruseli. Treba si totižto uvedomiť, že v oblastiach, ktoré patria do výlučnej kompetencie Únie alebo sa takými stanú, už národný štát konať, rozumej prijímať svoje zákony, nemôže. Ledaže by ho Únia splnomocnila. Všetci slovenskí voliči a ich 150 zástupcov teda v týchto oblastiach strácajú svoju moc. A ktoré oblasti to môžu byť? Okrem explicitne menovaných v prípade potreby všetky, ktoré ústava volá zdieľané, resp. pri použití článku flexibility akékoľvek iné oblasti bez obmedzenia. Stačí, ak sa zhodne Európska rada. Áno, môžu to byť aj dane, môže to byť regulovanie jadrovej energetiky, preferovanie alebo potláčanie čohokoľvek. V mene celej Európy, 500 miliónov Európanov, rozhodne Európska rada, teda 25 vrcholných predstaviteľov exekutívy. Stačí 25 mužov alebo žien. A všetko sa podriaďuje len dvom kritériám: potrebám a cieľom Únie. A tieto kladie ústava v jednom zo svojich úvodných článkov nadovšetko. Nadovšetko. Aj nad vágny „rešpekt“ k členským štátom. Dámy a páni, povedali to už viacerí a zopakujem to aj ja. Táto ústava nepotrebuje stovky strán textu, komplikované, nezrozumiteľné konštrukcie. Jediný článok, článok flexibility, mimoriadne pružná doložka pružnosti, tento jediný jej článok stačí na celé vydelenie moci. Hovoril som však, že ústava má aj ďalšie dve funkcie. Definuje vzťahy medzi občanom a štátom, obsahuje symboly, hodnoty a princípy politického spoločenstva. Dovoľte, aby som sa vyjadril k týmto možno ešte problematickejším častiam návrhu ústavy. Najväčším nebezpečenstvom európskej ústavy totižto nie je centralizácia moci v Bruseli, akokoľvek tuhá. Najväčším nebezpečenstvom je bezprávie, ktoré sa môže na základe tohto dokumentu z Bruselu šíriť. Začnem citátom z jednej kázne z roku 1717. Biskup Hoadly k svojmu kráľovi: „Ktokoľvek má absolútnu moc interpretovať akýkoľvek písaný alebo tradovaný zákon, je to v skutočnosti on, kto je zákonodarcom so všetkými zámermi a cieľmi, aké len môže mať. Nie osoba, ktorá prvá napísala onen zákon.“ Nová tyrania, ktorej príznaky sú stále častejšie pred nami, nie tyrania jednej strany, ktorá vyhrala a následne zakáže slobodné voľby, nie je to tyrania junty, ktorá sa pučom chopí moci. Západu dnes nehrozí tyrania jedného vládcu. Našej spoločnosti hrozí tyrania sudcov. Vlastne pravdivejšie je povedať, že takú tu už máme. Ústavné, resp. najvyššie súdy si osvojujú nové a nové právomoci práve tým, že si osvojili absolútnu moc vykladať, čo je právom a čo ním už nie je. Čím nerobia nič iné len to, že tvoria nové právo, že tvoria nové práva. O týchto nových právach nehlasujú ľudia, neurčujú sa v referendách ani vo voľbách, o týchto právach nehlasujú parlamenty. Nepodpisujú ich prezidenti. Tieto nové práva vyhlasujú muži a ženy v talároch. A čo je horšie, často tieto práva nie sú právami. V Európe to možno nie je až také zjavné, pozrime sa preto na pár príkladov zo Spojených štátov. Tvorcovia americkej ústavy by sa asi pri spojení ich osoby s potratom najskôr asi prežehnali. Dnes niekoľko sudcov a tá istá ústava plus právna ekvilibristika – a výsledok? Potrat na základe rozhodnutia Roe versus Wade z roku 1973 a následných rozhodnutí je v Amerike možný. A počet príkladov rastie. Najvyšší súd v Massachusetts krátko pred voľbami prezidenta rozhodol v spore Goodbridge versus Department of Public Health o novom práve, práve na homosexuálne manželstvo, ktorého výkon mal byť okamžite zabezpečený. Bez hlasovania Kongresu, bez hlasovania ľudí, rozhodnutím súdu. Samozrejme, v ústave štátu Massachusetts sa v nijakom prípade nespomína homosexuálny sobáš, rovnako ako sa vo federálnej ústave nepíše ani slovo o práve matky usmrtiť vlastné dieťa. A do tretice. Lawrence and Gardner versus Texas. Najvyšší súd odvodil ďalšie ústavné právo, právo na sodomiu a rozhodnutie sa týka štátu Texas, tradičnej bašty konzervatívcov v Amerike. A naposledy. Amerikou otriasol súdny príkaz usmrtiť Terry Schiavi. Floridský guvernér, americký Kongres, prezident, exekutíva aj legislatíva boli bezmocní a Terry zomrela od smädu. Lebo tak rozhodol súd. Prečo to spomínam dnes pri ratifikácii európskej ústavy? Pretože toto je ústredný problém európskej ústavy, osobitne jej charty práv a rozšírených právomocí Európskeho súdneho dvora. Charta je časovaná bomba a jej ratifikáciou sa vytiahne poistka. Konkrétne: Právo na súkromie, na základe ktorého americký súd odvodil právo na potrat, je súčasťou návrhu charty, čl. II-67. Som preto presvedčený, že je len otázkou času, kedy sa toto právo bude chápať ako právo na potrat, teda kedy sa z neho americkým spôsobom takéto právo odvodí aj pre Európu. Celú Európu. Bez hlasovania na Slovensku, dokonca bez hlasovania v Bruseli – rozhodnutím súdu. Nie je možno práve toto hnacou silou tých ľudí, ktorí nás tlačia do tejto Ústavnej zmluvy? A napokon, nebezpečných článkov je v charte ešte viac. Azda len tie najdôležitejšie. Nedostatočný zákaz klonovania. Predmetom je len klonovanie reprodukčné, nie terapeutické v čl. II-63 ods. 2 písm. d). Tento článok umožňuje klonovanie. Dokonca často opakovaná podpora vedy ho priamo podporuje. Ďalej je často zdôrazňovaný zákaz diskriminácie, chápaný otvorene ideologicky a protikresťansky okrem čl. II-81 v charte aj čl. I-2, čl. I-4 a v ďalších, sa podľa môjho názoru celkom určite stane nástrojom boja proti rodine založenej manželstvom jedného muža a jednej ženy. V čl. II-69, ktorý definuje právo na manželstvo a založenie rodiny, síce znie, že to má byť v súlade s vnútroštátnymi zákonmi, ale to však nič nemení na tom, že súd môže stále odvodiť zákaz diskriminácie osôb alebo skupín osôb rovnakého či rôzneho pohlavia pri výkone tohto práva. (Prerušenie vystupujúceho predsedajúcim schôdze.)