B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-02-20):
Ďalej v rozprave vystúpi pán poslanec Šagát, pripraví sa pán poslanec Rakús. T. Šagát, poslanec: Ďakujem za slovo. Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vážený pán spoločný spravodajca, vážená snemovňa, toto je téma, ktorá je pre mňa viac než odborný problém, to je téma, ktorá je pre mňa so silným emočným podkladom, pretože budem hovoriť o veciach, ktoré prežívam vo svojom profesionálnom živote viac ako 30 rokov. Moje pozmeňujúce návrhy, spolu s poslancom Rakúsom, vedú vo svojej filozofii k vzniku štátnej vysokej školy rezortnej v rezorte zdravotníctva, čo, samozrejme, u predkladateľa vyvolá hlboké vrásky. A s istotou túto iniciatívu odmietne. Ja som si vedomý toho, že v tomto krátkom čase a tými argumentmi, ktoré mám, nebudem vedieť presvedčiť predkladateľa, aby túto zmenu v zákone prijal. Ale napriek tomu, keďže v živote človeka sú hodnoty, ktoré musí sám v sebe rešpektovať, ktorým sa musí podriadiť, aby sa mohol dívať ráno do zrkadla, využívam svoju ústavnú možnosť tu vystúpiť a napriek tomu to predniesť. Považujem totiž za absolútne opodstatnené a chcem to krátko vysvetliť, obsahuje to dôvodová správa, prečo je tu dôvod na vznik rezortnej vysokej školy. Možno sa mi predsa len na poslednú chvíľu podarí zvrátiť situáciu a pán minister predsa len povie, že máte pravdu, páni. Nakoniec, aj v hokejovom stretnutí sa dávajú góly v ostatných sekundách. Dokonca aj v predĺžení sa vyhrávajú stratené zápasy. Takže dovoľte, aby som uviedol 3 roviny, ktoré ma s kolegom Rakúsom postavili do tejto snemovne s týmto návrhom. Prvou rovinou je história. Viete, keď niečo budujeme, keď transformujeme krajinu, meníme ekonomiku, chceme povedať, že sú tu nejaké iné hodnoty, ako platili doteraz. V transformujúcej krajine nemôžeme robiť transformáciu bez toho, aby sme zahodili históriu. Ak to niekto robí, tak prinesie riešenia, ktoré síce môžu vyzerať na prvý pohľad ako veľmi zaujímavé a dobré, ale nebudú akceptovateľné. A zrejme navrhovateľom ide o akceptovateľné riešenia, ktoré ponúkajú, pretože mnoho dobrých myšlienok pre svoju zlú načasovanosť nerešpektovania historických a iných súvislostí nebolo prijatých. Možno sa tak stane až po smrti tých, ktorí to na svetlo sveta doniesli. Ale nám ide o hrdinov dnešných dní a skúsme urobiť niečo pre tento zákon tak, aby sme skutočne to posunuli dopredu. A čo hovorí história. Pán minister určite veľmi dobre pozná to, o čom budem hovoriť, ale musím to povedať tým, čo to nevedia. Existuje tu inštitúcia, ktorá vybudovala systém ďalšieho vzdelávania lekárov v priebehu ostatných 48 rokov. Dobre počujete. To nie je žiadna inštitúcia, ktorá vznikla včera, ktorá vznikne na nejakej schránke v nejakom dome bez poriadnej adresy. Proste to tu existuje 48 rokov. Vybudoval to systém, ktorý bol, samozrejme, kritizovaný pomerne, že je centralistický, štátny a tak ďalej, ale keď sa začal porovnávať po otvorení možností vzniku Európskej únie so systémami postgraduálneho vzdelávania v iných krajinách, jednoznačne, pán minister, jednoznačne, bodoval ako systém, ktorý má veľké pozitíva, ktoré urobili vysokú latku v úrovni medicíny, a napriek tomu, že ekonomika našej krajiny v ostatných niekoľkých desiatkach rokov sa zmieta v zúfalých kŕčoch, naši doktori, naše sestry zdravotné vďaka výbornému vzdelaniu, vďaka kreativite, vďaka tvorivosti a schopnosti improvizácie preklenuli mnoho-mnoho ekonomických nedostatkov a udržali medicínu na tej úrovni, ktorá je. Mohla by byť ešte lepšia. Ale taká malá krajina v strede Európy dnes transplantuje srdcia, pečeň, obličky, áno, rohovky, robí neuveriteľne zložité operácie na mozgu. To ale je výsledok niečoho. To proste sem neprišlo samo, proste je za tým nejaká robota. Výsledok tejto 48-ročnej roboty je systém ďalšieho vzdelávania, ktorý tu teda existuje. Ten systém podľa mňa bol dlhodobo ignorovaný a vôbec nebol považovaný, že to je systém, ktorý je na úrovni pedagogiky rovnej vysokej škole. Uvedomujete si iste všetci, že skončí lekár vysokú školu – na dobrej vysokej škole bez ohľadu, kde to je, či to je v západnom Nemecku, v Spojených štátoch alebo na Slovensku – a on ešte musí ešte ďalšie 3 roky či ďalších 5, 8, 10 rokov, podľa toho, aká je to špecializácia, študovať postgraduálne, aby mohol robiť to, čo vlastne samostatne chce robiť. A teda treba povedať, že bez systému postgraduálnej výuky nemôže nikto ukončiť vlastne vzdelanie v medicíne. A my vzdelávanie postgraduálne máme tu ako nejaký taký paberok vzdelávania, ktorému sa nepriznáva roky úroveň vysokoškolského vzdelávania. Ja s tým nemôžem súhlasiť, mňa to hlboko zraňuje, protestujem tu a nikdy ma nepresvedčí nikto, že to je správne. Proste povedzte mi jeden argument, ktokoľvek, prečo by toto štúdium nemalo byť rovné vysokoškolskému vzdelávaniu. Zato, že ho nevieme pomenovať? Zato vytvárame systém ďalšieho vzdelávania alebo vzdelávanie vôbec, aby sme ich pomenúvali? Nuž hádam zato, aby plnili tým vzdelávaním sa nejaké činnosti. A preto my prichádzame do zákona s návrhom pomenovania vzdelávania, o ktorom si myslíme, že je minimálne, ak nie vyššie, ako to, ktoré je na úrovni pregraduálnej. Bývalý postgraduálny ústav, inštitút je z môjho pohľadu v zdravotníctve jeden z najlepších plodov socialistického zdravotníctva. Nemôžeme transformovať, budovať niečo len tak proste, že chceme niečo postaviť bez toho, aby sme neakceptovali a nepreniesli to dobré z minulosti do prítomnosti. To v žiadnom prípade nemôžem akceptovať. A preto mi, možno nie úplne v tejto chvíli najšťastnejšie, pomenúvame postgraduálne vzdelávanie ako špecializačné štúdium v medicíne, ktoré je tretím stupňom, treťou formou alebo akou, aby som sa správne vyjadril, vysokoškolského vzdelávania. Tam smeruje môj prvý pozmeňujúci návrh, ktorý v § 4 ods. 5 dopĺňa slová „a špecializačné štúdium v medicíne“, s odkazom na § 44, ktorý toto štúdium potom ďalej presne charakterizuje, tak ako je to pri iných typoch vysokoškolského vzdelávania. Samozrejme, z tej histórie vychádza aj to, že tá škola, ktorá tu 48 rokov existuje, naakumulovala nielen materiálne hodnoty, technické vybavenie, ale predovšetkým ľudský potenciál, je zastúpená niekoľkými desiatkami profesorov, docentov, doktorov vied, PhD. a podobne, vieme to vydokladovať, má za sebou niekoľko desiatok výskumných úloh na republikovej medzinárodnej a inej úrovni, riešila celý rad grantov, má niekoľko tisíc publikačných činností. Proste, viete, to sa nedá odložiť niekde do archívu, ad acta, že dobre, páni, boli ste tu 48 rokov, niečo ste prirobili, ale nie je to stále to, aby sme vás my mohli akceptovať ako vysokú školu. To sa nedá odložiť. To tu existuje. To tu ovplyvnilo úroveň vzdelania v medicíne. A tá sa sama, samozrejme, mnohých z vás dotkla. A ja si myslím, že ak ste náhodou nenarazili na nie úplne personálne dobre vybaveného človeka, pretože aj takí v zdravotníctve sú, tak ste odchádzali väčšinou dobre ošetrení a moderne liečení a vyliečení. A preto ja myslím, že by sme sa mali snažiť tu na pôde tohto parlamentu odstrániť túto krivdu, ktorá tu existuje niekoľko desiatok rokov. A nájdime na to riešenie. To neexistuje, aby sa to nezmestilo do akejkoľvek filozofie vzdelávania vo vysokom školstve. Ak to niekto nechce urobiť, tak to nemá argumentáciu, prečo by to nechcel urobiť. To tu existuje, robí sa to a nie je možné, aby sa nenašiel taký paragraf v tom prekrútenom právnickom systéme, aby to tam nebolo. To ja tvrdím. A budem za týmto stáť a bojovať, aj keby sme neuspeli tentokrát, pretože tých ľudí, za ktorých my hovoríme, pretože to som si nevymyslel ja Tibor Šagát ani Lojzo Rakús, ktorý to chcel robiť v roku 1992, pričom bolo to dohodnuté s ministrom Pišútom – nie my dvaja, my len máme tú česť dnes tu vystúpiť a povedať ten názor tých ľudí –, keby sme sa mohli opýtať na názor tých ľudí, ktorých naši kolegovia liečili, tak pravdepodobne by táto snemovňa tu ani jednu minútu nerozmýšľala, že to ide urobiť. Ja ľutujem, že je tu tak málo ľudí. No ja mám šancu hovoriť len teraz pred devätnástou. Všetci ste unavení, samozrejme. Máme toho plné zuby. No snažím sa vás strhnúť k tomu. A ja dúfam, že nie som impertinentný, ale cítim to a tak to hovorím a budem tak vždy robiť, pretože keď niečo robíme, robme to naplno. A potom to niekedy vyzerá aj takto, ako to robím ja. Ešte jednu vec k tej histórii, aj pán minister pravdepodobne bude s tým súhlasiť, nič osobné, keď sa obraciam na pána ministra, ja s ním nemám žiadny rozpor. Ale aj pán minister potvrdí, že stredné školy, ktorých sa toto týka, stredné zdravotnícke školy boli neustále v riadení a v zriaďovaní ministerstva zdravotníctva. Bolo to rezortné školstvo zdravotníctva. To prekonáva dnes jednu z najdramatickejších zmien. Dnes už nebudeme môcť vychovávať a stavať do služieb na oddeleniach, na klinikách stredné zdravotné sestry, ktoré skončia strednú zdravotnícku školu, pretože Európska únia a svet ide, takže toto budú ľudia, ktorí budú študovať až po ukončení strednej zdravotníckej školy, čo je správne, pretože čo sa doteraz dialo. Vo veku 14 rokov sa dievčatko muselo rozhodnúť, že ide niečo študovať, áno, a rozhodlo sa, že tá uniforma napr. je niekedy pekná. Proste tie motivácie vo veku 14 rokov ťažko budete hľadať. Ako to dopadlo? Úmysel bol dobrý. Ale väčšina tých sestier nám nenastupovala po ukončení strednej školy do zdravotníctva, pretože mala na to rôzne objektívne a subjektívne dôvody alebo bola tak obrovská fluktuácia, že po niekoľkých málo rokoch nám odchádzala rovnako. Nevedeli sme ich stabilizovať, pretože na prácu v medicíne, na prácu pri zomierajúcich a trpiacich musia ísť zrelí ľudia, ktorí si uvážia všetky tie veci, s ktorými sa to spája. Veď to je práca medzi exkrétmi, medzi nie veľmi príjemnými vecami. (Hlasy z pléna.) No medzi výlučkami, samozrejme, táto snemovňa to predsa vie. Takže tu skutočne treba zrelého človeka a my teraz musíme prebudovať kompletne stredné zdravotnícke školstvo. Na úrovni stredného zdravotníckeho školstva zostanú len asistenti, takí pomocní pracovníci v rezorte. A začíname budovať systém vysokoškolského vzdelávania na úrovni prvého a druhého stupňa, som si prečítal ten zákon, bakalariátu a magisterského štúdia. A my máme potrebu vzdelávať približne ročne 1 800 sestier. Rezort zdravotníctva, ktorý mal stredné zdravotnícke školy, dovoľte, prosím, by som vás úpenlivo prosil, aby mal šancu sa ďalej na tom zúčastňovať, pretože keď sa netransformuje na vysokú školu, ešte by mohol sa transformovať na verejnú. Ja ešte prídem potom s argumentáciou pre tú štátnu. Teda ten rezort chce pritom stáť. Ten rezort si chce vytvoriť školu. Samozrejme, nebráni, aby aj iné vysoké školy si bakalariáty a magisterské štúdium v ošetrovateľstve vytvorili. Nakoniec, existujú v Trnave na univerzite, martinská má podobné a budú sa vytvárať ďalšie. Teraz z historického dôvodu zhrniem, sú minimálne dve závažné skutočnosti. Postgraduálny systém vzdelávania lekárov sa vyvinul na takej úrovni, že naši lekári, kdekoľvek vo svete prídu, sú akceptovaní a prakticky až na výnimky, kde je skôr psychické zlyhanie na prostredie než vedomosti, sa uplatnili. A druhý dôvod tu je, že stredné zdravotnícke školy boli vždy v gescii ministerstva zdravotníctva. Ministerstvo zdravotníctva sa prihlásilo okamžite k reforme stredného zdravotníckeho školstva, chce ďalej riadiť tento proces a nechce sa z neho nechať vylúčiť tým, že by to robil iný rezort. Druhý významný fakt, a to je odpoveď na vývojové trendy v oblasti vzdelávania. V Európskej únii skutočne vzniká a vznikla skupina expertov medicínskych vied, ktorá sa snaží upraviť vzdelávanie v medicíne tak, aby bol voľný pohyb pracovných síl. To je len, aby sme mali rovnaký stupeň vzdelávania v celej Európe, aby sa dalo uchádzať o zamestnanie kdekoľvek. Chcem povedať, že naše inštitúcie, náš doškoľovák, niekedy malý, veľký, po zlúčení iba jedno teleso, jeden inštitút, okamžite nadviazal spoluprácu, zachytil tieto vývojové trendy. My dnes sme urobili veľmi závažné zmeny v postgraduálnom vzdelávaní, zmenili sme dvojstupňovú atestáciu na jednostupňovú, upravili sme dĺžku trvania atestácie, upravili sme špecializačné náplne také, že sú porovnateľné so špecializačnými náplňami európskych krajín, prebiehajú už dokonca skúšky atestačné na úrovni Európy, napr. z gynekológie, to znamená, z gynekológie lekári chodia robiť atestácie európske do Bratislavy. To znamená, zachytili sme vývojové trendy. A nehnevajte sa, to je opäť zásluhou tých ľudí, ktorí sú pri tom. Chceme to ďalej rozvíjať, chceme ponúknuť naše modely, naše skúsenosti po korekciách, ktoré treba pre zahraničie. A štatút vysokej školy by bol určite tým najsprávnejším na to vyjednávanie, ktoré určite bude prebiehať ďalej. Ten proces sa nikdy nezastaví, pretože neustále budú vznikať nové poznatky a bude ich treba inkorporovať do tých špecializačných náplní a podobne. No a potom ten ostatný bod, ktorý ale nie je nevýznamný, je napriek tomu, že dnes je centralizácia mnohokrát spochybňovaná, štátny dirigizmus opäť, som o tom presvedčený, v zdravotníctve existuje a je akceptovaný cieľ – svetovo regulovaný trh zdravotnej starostlivosti, že to nemôže byť len trhový mechanizmus. Aj na úrovni vzdelávania musí existovať regulácia predovšetkým v období transformácií. Poviem zjednodušený príklad. Mohlo by sa stať, keby existovala vzdelávacia inštitúcia nekontrolovaná štátom, že začne produkovať špecializácie, ktoré vlastne ani nepotrebuje občan, ale len úzka skupina ľudí pre lukratívne a iné záujmy. Trošku som to prehnal. A myslíme si, a ja si myslím určite, že v tejto dobe s vyhliadkou do budúcnosti – to uvidíme, ako sa to môže vyvinúť – by to mala byť štátna inštitúcia. Štát si musí uplatňovať zdravotnú politiku cestou svojho vzdelávania, pretože len dobre vzdelaný doktor robí efektívne, neplytvá prostriedkami, robí rýchlo, skracuje pracovnú neschopnosť. Nemusím to pravdepodobne takým vzdelaným ľuďom vysvetľovať, čo to je štátna zdravotná politika. A jej najlepším nástrojom je vzdelávanie, nie zákazy, nie represie. Vzdelaný, múdry zdravotník je najlepším garantom efektivity práce, okrem niekoľkých čiernych oviec, na ktoré treba, samozrejme, nájsť správne kontrolné mechanizmy. Takže z tohto... Ja som mal 3 minúty, pán predsedajúci. Potom urobíme prerušenie?