Mihál, Jozef, poslanec NR SR (2018-09-18):
Ďakujem pekne, pán predsedajúci. Vážená pani predkladateľka, vážené kolegyne, kolegovia, vážení prítomní, sledujúci tento prenos, ja podporujem, samozrejme, ako navrhovateľ, by to bolo čudné, keby som nepodporoval, aj keď tu pred pár dňami už bol taký incident, kedy navrhovatelia nepodporili nakoniec svoj návrh. Ja teda nepodporujem (rečník sa zasmial), prepáčte, ja teda podporujem, samozrejme, tento návrh a v pár poznámkach sa pokúsim vysvetliť prečo. Je jednoducho holý fakt, že platy žien na Slovensku sú nižšie ako platy mužov. Je to jednoducho holý fakt. Vieme ho podporiť štatistikami z Eurostatu alebo Štatistického úradu, prebehol pred pár mesiacmi prieskum, ktorý robil portál Platy.sk, ktorý spadá pod renomovanú organizáciu Profesia, kde je to teda dosť jasne preukázané. Jedna vec je totálne priemerný plat žien oproti totálne priemernému platu mužov, kde ten rozdiel je možno veľmi dramatický, ale my, samozrejme, aby to bolo objektívne, hovoríme o platovom rozdiele na porovnateľnej pozícii. Čiže predavačka – predavač, účtovníčka – účtovník a tak ďalej atď. Čiže neporovnávame hrušky s jablkami, ale porovnávame mužov a ženy, ich platy na rovnakej pozícii, čo je, myslím, jasné, a tým pádom aj objektívne. No a ten rozdiel jednoducho je taký, aký hovorila kolegyňa predkladateľka, resp. nájdete v dôvodovej správe. Nie sme v tomto výnimoční, pokiaľ ide o štáty Európskej únie. Skúmali sme, samozrejme, ako je to v iných štátoch, sme, ak sa nemýlim, na chvoste toho rebríčka, nemáme sa čím chváliť, ale tie platové rozdiely sú aj v iných štátoch. Ak kritik nášho návrhu použije argument práve to, že tie platové rozdiely sú aj v iných štátoch, tak prečo to nenecháme na pokoji. No nenecháme to na pokoji, pretože v prvom rade nejde ani tak o to, čo je v iných štátoch, ale čo je teda tu, jednoducho to nepovažujeme za normálne, aby ženy zarábali menej. No ale vrátim sa k tým iným štátom, v tých iných štátoch, tým to tiež vŕta v hlave a prijímajú v ostatnom čase rôzne opatrenia. Čiže s týmto naším návrhom v kontexte toho, čo sa deje v krajinách Európskej únie, nie sme vôbec výnimoční alebo niečím špeciálni. Riešenia na vyrovnávania platových rozdielov sa jednoducho hľadajú všade. No a keď sa vrátim na domácu pôdu, tak tých nespočet rôznych konferencií, rôznych vyhlásení, rôznych akčných plánov, ja neviem čoho všetkého, ktoré by mali prispievať k vyrovnávaniu platových rozdielov, to by človek nespočítal, koľko káv sa vypilo a chlebíčkov sa zjedlo. A kde nič, tu nič. Takže netvrdím, že my sme práve tí najgeniálnejší, ale máme zato, že tento návrh má svoj vtip a že by mohol pomôcť. Nechceme na druhej strane ísť ani takým, nazvem to, silovým riešením, nesledujete tú tému, ja viem, ale teda ak trošku vás chcem informovať, ako je to, v tomto roku sa stalo na Islande. Na Islande od jari tohto roku platí veľmi striktný zákon, podľa ktorého keď ich inšpektorát práce zistí platový rozdiel, ktorý nie je ničím odôvodnený, medzi mužom, ženou v nejakej firme, tak sú z toho obrovské sankcie, obrovská hanba. My síce máme v našom Zákonníku práce ako samozrejmosť uvedené, že je zákaz diskriminácie, no ale kde sa potom berú tie výsledné rozdiely, ktoré štatisticky nám vyskakujú? Takže chceme to riešiť, chceme to riešiť a relatívne priateľským spôsobom. Chcem poznamenať, že nerád by som hádzal všetkých zamestnávateľov do jedného vreca, to vôbec nie. A ani sa nechcem ospravedlňovať, ale chcem upozorniť tých zamestnávateľov, kde tie platové rozdiely nie sú, že na nich nikto z nás neútočí. My sme radi, že možno väčšina slovenských zamestnávateľov tie platové rozdiely jednoducho nerobí. Lenže pozor, ak berieme ako premisu, že väčšia časť slovenských zamestnávateľov tie platové rozdiely nerobí, ale pritom štatisticky nám vychádza, že ten platový rozdiel je pomerne veľký, tak tí, čo rozumiete trošku matematike, vám z toho musí byť jasné, že tá menšia časť zamestnávateľov, kde tie platové rozdiely jednoducho sú, tak ten platový rozdiel z hľadiska tej štatistiky je vlastne ešte väčší u tých zamestnávateľov, kde ten rozdiel je, ako vychádza ten štatistický priemer. Čiže my tu jednoducho máme – a nie je ich málo – zamestnávateľov, ktorí možno až brutálne menej platia svojim zamestnankyniam ako porovnateľným svojim zamestnancom. A o tých ide. Ja, možno je mi trošku ľúto, že teda, áno, zavádza sa ďalšia byrokracia a budú to musieť robiť všetky súkromné firmy nad 50 zamestnancov, ktorých to istým spôsobom zaťaží. Ako bývalý informatik ale tvrdím, že na to, aby som získal zo softvéru, ktorý mi robí mzdovú evidenciu na stlačenie, obrazne povedané, jedného gombíka tieto porovnateľné údaje, toto porovnanie, tak tá softvérová firma s tým nemá žiadny problém, aby ten program, ktorý tá-ktorá slovenská firma používa, aby takto upravila, to je to najjednoduchšie, čo si viem predstaviť. Čiže nikto, žiadna mzdárka, žiadny ekonóm to nebude musieť niekde na nejakých ščotoch počítať ručne. Jednoducho nie je žiadny problém, aby takáto funkcionalita pribudla do softvérov, ktoré firmy nad 50 zamestnancov, samozrejme, všetky majú, a aby im to softvér vyrátal v okamihu, v jednom okamihu zlomku sekundy. Čiže, a aby to zároveň aj vytlačil do tej zostavy, do toho reportu, ktorý treba niekde potom ďalej posunúť. Čiže o nejakej obrovskej byrokracii by som rozhodne nehovoril. A naviac, ak ste si všimli, ak ste pozorne počúvali, my zároveň navrhujeme, aby sa niečo zamestnávateľom ubralo. Samozrejme, môžme o tom diskutovať v druhom čítaní, že či ten návrh je práve ten najlepší, či by sa nedalo ubrať niekde inde. Ja si viem predstaviť napríklad pri štatistických výkazoch, tam je obrovský priestor vyhodiť z povinných štatistických výkazov pre tie väčšie firmy niečo, čo sa možno zisťuje duplicitne a čo by teda ten zamestnávateľ si mohol ako uľahčiť. Čiže rozmýšľame tak, aby sme zamestnávateľov nezaťažili. No a teraz vlastne k čomu to je celé dobré? Jednoducho, asi ja by som to videl asi tak v dvoch rovinách. Alebo možno aj v troch. Keď si vedenie firmy vďaka takémuto návrhu uvedomí, že musí verejne oznámiť, že u nich tie platové rozdiely jednoducho sú, tak to pre to vedenie firmy bude určitým spôsobom hanba a možno aj istá obava, či tam nenabehne Inšpektorát práce na kontrolu, ktorý si preverí teda, ako to a prečo tie platové rozdiely sú, či sa tam neporušuje Zákonník práce. Čiže v okamihu, ak takýto zákon bude platiť, tak tie firmy, kde tie platové rozdiely sú, a možno aj dosť výrazné, si sakramentsky uvedomia, čo im hrozí. V prvom rade aká spoločenská hanba. Predstavte si, že nejaká známa značka, nejaký skvelý podnikateľ, ktorého si všetci vážime, oceňujeme, zrazu by mal zverejniť, že on robí platové rozdiely medzi mužmi, ženami. Podporuje charitu, ukazuje sa na rôznych aktivitách, je skvelý, vnímaný veľmi pozitívne, a zrazu takáto hanba. No sám od seba urobí to ešte pred tým, ako to bude povinné, aby tým svojim ženám vo firme platy upravil smerom nahor. Takže to je rozmer spoločenskej zodpovednosti prejavený takýmto spôsobom, čomu sa tie firmy, o ktorých sa bavíme, jednoducho budú aktívne chcieť vyhnúť. Druhý rozmer. Keď zamestnankyne firmy uvidia, tie účtovníčky, že my máme v priemere, pozor, to nebudú osobné údaje, to bude spriemerovaný údaj, čiže nebudem vidieť, koľko presne má tá účtovníčka, budem vidieť, koľko majú účtovníčky vo firme alebo administratívny personál, ako chcete. Keď budú tie administratívne pracovníčky vidieť, že ich priemerný plat, toho tímu, je, ja neviem, o 200 eur nižší ako priemerný plat administratívnych pracovníkov v tej firme, tak asi to vyvolá v tej firme menší nepokoj medzi nimi, menšiu možno vzburu a začnú tlačiť na svojho zamestnávateľa alebo vedúceho – čo to má byť, prečo máme my nižšie platy ako muži, ako naši kolegovia? Ak v tej firme sú odbory, tak je to pre nich objektívny nástroj, aby odbory, nato tam predsa sú, aby tlačili na vedenie firmy, aby sa to dalo do poriadku. Čiže to je druhý rozmer. Zamestnankyne, odbory v tej firme získajú informáciu, ktorú dnes jednoducho nemajú. Že tam ten platový rozdiel, o ktorom sa pošuškáva, ten má vyšší plat, ten má vyšší plat, tá má nižší plat, že ten platový rozdiel tam skutočne je. No a tretí rozmer je ten, že v súčasnej situácii, kedy je nedostatok, a výrazný nedostatok, dobrých zamestnancov, si zamestnankyňa, ktorá si hľadá nové zamestnanie alebo lepšie zamestnanie, veľmi dobre rozmyslí a bude ju to zaujímať, že firma, do ktorej má potenciálne namierené, či robí platové rozdiely medzi mužmi a ženami. A keď zistí, že tá jej potenciálna nová firma, ten potenciálny nový zamestnávateľ tie rozdiely robí, dnes to nemá ako zistiť, ale z tohto povinného oznámenia to zistí, nájde si to na internete, budú toho plné rôzne špecializované portály a podobne. Keď teda zistí, že tam ženy majú nižšie platy, no tak tam, skrátka, nepôjde a ten potenciálny zamestnávateľ tú zamestnankyňu nezíska a možno nezíska žiadneho ani zamestnanca a možno bude mať problémy. No a čo teda ten zamestnávateľ urobí v ďalšom kole? No mám za to, že bude musieť tú platovú ponuku jednoducho vylepšiť a v tom ďalšom kole, keď o pol roka znova bude musieť zverejniť tie platové rozdiely, to už bude vyzerať inak. Čiže takíto zamestnávatelia sa, skrátka, dostanú pod tlak z troch rôznych strán. Čiže všimnite si, že my nehovoríme o tom, že povinne sa musia zvýšiť platy žien o 10 %, to by si nikto z nás nedovolil, to je nezmysel. Ale my sa snažíme šikovným spôsobom zaviesť nástroj, kde sami tí zamestnávatelia, ktorí to nemajú v poriadku, usúdia, aha, kurnikšopa, toto fakt robíme zle, možnože to niekto robí neúmyselne, ja neviem, toto robíme zle, dajme si to do poriadku sami. Nikto ich netlačí, aby to urobili, ale bude ich tlačiť jednak vlastné svedomie, jednak ten spoločenský tlak, jednak uvedomenie si vlastnej zodpovednosti a jednak aj to, že možno tie šikovné zamestnankyne z takýchto firiem budú odchádzať, čo som zatiaľ ako argument ešte nepoužil, ale to sa tiež môže stať. V dnešnej situácii, kedy je boj o dobrého zamestnanca, treba podporiť zamestnancov, aby ich platy rástli. Toto je opatrenie, ktoré nenásilným spôsobom môže platy žien zvýšiť. Ďakujem teda vopred za vašu podporu.