Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2013-06-05):
Ďakujem za slovo, vážená pani podpredsedníčka Národnej rady Slovenskej republiky. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, vážený pán spravodajca, možno začnem aspoň úchytkom tým, čím skončil pán poslanec Gál. Ja, samozrejme, sa pokúsim aj odpovedať na jeho konkrétne pripomienky, ktoré určite je potrebné zodpovedať, a nepochybujem, že on ako právnik to vidí veľmi presne, ale predsa len, pán poslanec Gál, dovoľte, aby som zaspomínal 3-4 roky dozadu, keď som vás prvýkrát v živote stretol. Vy si to nemôžte pamätať, ale ja si to pamätám dobre, lebo keď sa občan stretne s poslancom, tak je to predsa len istý pocit zážitku a aj takej pocty, prepáčte, už možno dneska si to nemusím myslieť alebo by to mohlo vypadať neskromne. Ale naozaj si pamätám, bolo to tu neďaleko, v Pálffyho paláci, bol tam seminár o boji s korupciou, vy ste boli vtedy tiež opozičný politik a hodne veľa sme rozprávali. Najprv ja som mal nejakú prezentáciu. Bola to prezentácia, kde bolo veľa, teda nie tá moja, bolo veľa rečníkov, kde bolo rôznych grafov a veľa rôznych schém a veľa rôznych výskumov, a ja som tam zase nemal ani grafy, ani výskumy, ani schémy, ja som mal len ten obrovský bôľ, ktorý som tam priniesol so svojimi kolegami, s Jožom Markom, s Petrom Gogoľom, Anitou Fálkovou, s Marcelom Lehockým. Boli sme veľmi vďační, že máme možnosť s vami o tom rozprávať. A ja, samozrejme, už teraz po rokoch nedokážem reprodukovať náš rozhovor, ale pamätám si, že, a sa mi to aj potvrdzuje, že ste brilantný rečník a šikovný, a vtedy ste nám veľmi pekne vyšli v ústrety a hovoríte asi v to čase: „Máte pravdu, pán Mičovský, s týmto sa niečo musí urobiť. Je to zlé a verím, že keď budeme raz vo vláde, tak to aj zmeníme.“ Ja teraz to nechcem zneužívať, ani využívať, len ste ma proste donútili zaspomínať si a že vlastne ten život je obrovský režisér. Uplynuli tri roky aj niečo, sme tu vedľa seba v nových životných rolách, ja si to veľmi vážim a vážim si aj vás, aj som rád, že ste tu ako spravodajca, a chcem len pripomenúť, že možnože je veľmi logické a správne, keď vznikajú v živote nové situácie, keď v živote jednoducho niekedy zvážime, že to, čo by sme povedali nahlas, povieme trocha potichšie, a to, čo sme voľakedy hovorili potichu, povieme nahlas. Ale som presvedčený, že existujú slová, myšlienky a predstavy, ktoré musíme vždy hovoriť, a je úplne jedno, či sme poslancami, spravodajcami, predkladateľmi, občanmi, referentmi alebo akýmikoľvek zamestnanými alebo nezamestnanými členmi tejto spoločnosti. A tie slová sa týkajú takých vecí, ako je česť, statočnosť, odvaha. A ja chcem veriť, že slová, ktoré nás vtedy možno práve na báze týchto nadčasových a nemenných pojmov spájali, že nás tu budú spájať aj dnes a že možno pre nejaké malichernosti, ktoré sa dajú riešiť, nedospejeme k záveru, že zrazu poslanec Gál a poslanec Mičovský pri téme, ktorú tak spoločne ohodnotili ako hodnú toho, aby sa riešila, nájdu nejaké dôvody, aby túto tému práve oni dvaja zabili. Ja vôbec si nemyslím, že to tam smeruje, ale ma to tak napadlo, že chcem poďakovať režisérovi menom život za to, že ste mi umožnili takto si zaspomínať, a ja som rád, že ten život je takým skvelým režisérom. Vďaka. No ale poďme už teraz k tomu, čo mám na srdci a na rozprave v tomto svojom druhom vstupe. Skúsme sa na to pozrieť tak trocha zo širšia a možno sa pozrieť na všeobecný zmysel zákonov, ktorý máme ako poslanci právo predkladať do tejto snemovne zákonnosti a ktoré máme právo obhajovať do tej miery a takým spôsobom, aby vstúpili do života. Chcem veriť, že každý, kto stojí za týmto pultom a snaží sa obhájiť nejaký zákon, tak sleduje určite to, aby tento zákon, jeho zákon slúžil všetkým alebo aspoň drvivej väčšine ľudí. Asi sa nikto nenájde, kto by predkladal zákon, ktorý nemá nikomu slúžiť. Taký nezmysel nemôže existovať. A už je tu len otázka, či náhodou tá skupina nie je príliš úzka, ktorá má záujem na tom zákone a tí ostatní nie, takže je to taká hra s priestorom, ale a priori možno povedať, že každý zákon sa predkladá pre ľudí a mal by sa predkladať pre všetkých. To sú tie najlepšie. Možno to druhé, čo chcem na konto tohto úvodu povedať, je to, že každý zákon by mal obsahovať aj dobrý úmysel. To už sa mi zdá, že priestor sme trocha mohli zúžiť, možnože nie vždy je v zákone dobrý úmysel, ale chcem veriť, že aj v tomto ohľade absolútna väčšina predkladateľov dáva do svojho zákona skutočne dobrý úmysel, čo považujem za dôležitý moment a som presvedčený, že je to potrebné pri každom zákone mať na mysli. No a tretí bod tejto minipyramídy je možno najužším a istým vyvrcholením, keď som si poslúžil príkladom pyramídy, a je to to, že do tohto zákona, ktorý predkladáme, dávame aj svoje osobne nasadenie, svoje osobné skúsenosti a kus zo svojho ja. To sú, samozrejme, nie úplne bežné situácie, pretože je predsa nemysliteľné, aby všetko, čo chceme predložiť, bolo aj zažité, prežité a precítené. Predsa podnetov tu prichádza veľa a dobrý je ten poslanec, ktorý sa vie s nimi stotožniť a nájsť reč a spôsob, ako ich obhájiť a preniesť do života. Ale ja chcem povedať na konto tohto zákona pätnástky Obyčajných, že my sme mali teraz v tejto chvíli to šťastie a máme ho, že všetky tieto tri body a tieto tri pohľady na zákon sa nám spájajú do jedného. Predkladáme zákon úplne pre všetkých ľudí, nechávam tam len maličkú skupinu tých, ktorým asi korupcia vyhovuje a ktorí by vždy boli za to, aby takýto zákon neexistoval, takže takmer pre všetkých alebo pre všetkých statočných. Predkladáme ten zákon s tým najlepším úmyslom. Máme dobrý úmysel. A predkladáme aj zákon, do ktorého sme mnohí, lebo sme skutočne zaujímavé spoločenstvo pätnástich poslancov, vložili aj kus svojho ja. Toho zažitého, niekedy aj preboleného, niekedy aj neprespaného a utrápeného, ale iste aj nedokonalého, to treba priznať, ale predsa kus zo svojho ja. Takže preto tento zákon považujem za dôležitý, a preto, pán Gál, nie propagácia, nie snaha zaujať, nie kamery, veď tu asi ani nie sú, alebo keby aj, tak, ale vnútorný pocit potrebnosti, že takýto zákon neslúži tomu, aby sme mohli vyrobiť plagáty a pokúsiť sa vstúpiť do médií, však my v nich až tak často nie sme, ale pokúsiť sa pomôcť tým, ktorí to tak veľmi potrebujú. A ja verím, že je práve v silách tohto zákona a v 150-ke v tejto sieni, aby sme tým ľuďom pomohli, a opäť hovorím, nehovorím o nejakej fikcii, o aktívach mojej manželky alebo o nejakých vzdialených, alebo, ja neviem, ako sa tu zvyknú kamuflované reči používať, keď chceme povedať, že nejaké peniaze kdesi, ale tie peniaze, tých 500 mil. (rečník opäť zobral do rúk zväčšený formát symbolickej bankovky vo veľkosti A4) je realita a musíme povedať, že je to realita na spodnej hranici. Takže čo viac a čo menej, ako sa pokúsiť tým, čo je našou povinnosťou, nástrojom, ktorý máme v ruke, tvorbou zákona tú 500-miliónovú bankovku tým ľuďom tam dať. Takže, pán Gál, nie propagácia. Verím, že sme nezabudli na Pálffyho palác, a verím, že veci sú tu, ktoré nás dokážu zjednotiť, pretože nie otázka opozície, koalície, ale otázka ľudskosti a pocitu súnáležitosti je to, čo by sme mali do tohto vniesť. Zákon má, vy ste to aj správne povedali a ja to aj chcem pripomenúť, že naozaj obrovský rozsah; 46 strán, 18 oddielov, 35 paragrafov, a napriek tomu vďaka tým mesiacom, ktoré uplynuli pri jeho tvorbe, si dovolím povedať paradoxný záver, že je hutný, že tie slová sú dosť tam vybrúsené, že bola snaha nájsť najlepšie varianty, aj keď, samozrejme, určite nie nemenné. Je to tak hutné, že si dovolím do takého paradoxu možno postaviť tu aj istý príklad, keď si pomôžem slovami básnika. (Ruch v sále.) Raz to zaznelo tak, že tie slová zneli nasledovne: „Nechcem znieť jak zvon z olova a hromadiť prázdne slová.“ A potom to aj pokračovanie, ktoré hovorí o tom, že „na každom z týchto slov je uschnutá krv“. A ja sa chcem ospravedlniť majstrovi Kraskovi kdesi v tom nebi poetov, že som si dovolil v tejto zákonnej súvislosti použiť slová, ktoré on použil úplne v inej súvislosti. Ale práve to chcem zdôrazniť v tejto chvíli, že možno aj slová básnika, ktorý hovorí o potrebe slov, ktoré nebudú zbytočne znieť ako zvon z olova, ale budú zasahovať tých, ktorých zasiahnuť majú, a že na tých slovách je občas aj krv uschnutá, nie je plané prirovnanie. Pretože množstvo tých ľudí, ktorým tento zákon už mohol v minulosti pomôcť, keby bol existoval, a ktorým, verím, že pomôže do budúcnosti, množstvo tých ľudí dostalo také rany, že prirovnanie s krvou nie je úplne nenáležité. Aj keď nechcem tu dramatizovať až do nejakej krajnosti, ale mnohokrát ide o veľmi vážne zásahy do ľudských vnútier, ktoré, opäť zdôrazňujem, môžme týmto zákonom pomôcť odstrániť. No poďme teraz k samotnej korupcii. Už sa pomaličky budeme blížiť k podstate. Pôvod tohto slova, pôvod tohto slova je latinský, koruptio, ale keď som sa pozeral kdesi ešte do nejakých rýchlych informácií, tak sa tvrdí, že stará India je kolískou korupcie z hľadiska terminológie, raupt, z toho vzniklo corruptio a dnešná korupcia, znamená lámať, zlomiť, uchopiť, uchmatnúť. Zdá sa mi, že toto vysvetlenie terminologického slovníka je celkom šťastné, lebo je to čosi, čo naznačuje tú možno skrytú podstatu korupcie. Možno v prvej chvíli nás napadne, že zlámať, uchopiť, zničiť sa týka hlavne majetku a snahy proste si z neho si odrhnúť istú časť, ktorá mi nepatrí, istú hodnotu, na ktorú nemám právo. Ale ja som presvedčený, že v tomto ohľade môžme hovoriť aj o vážnejšom lámaní, ako je lámanie majetku, a to je lámanie duší, svedomí. A tu sa dostávame k podstate, ktorú mal možno tvorca pred stáročiami na mysli tohto slova, keď vznikalo, že snaha uchmatnúť to, čo mi nepatrí, možno najprv uchmatne časť majetku, ale potom uchmatne aj časť našich svedomí a dostávame sa k zacykleniu, k zlovestnému kolobehu, keď už nevieme, čo je príčina, čo následok, lebo máme zlomenú dušu, tak korumpujeme a korumpujeme a to nám láme dušu. Ja viem, že dnes nerozsekneme tento kruh, nie som naivný a viem, že žiadny zákon, ako som to už dnes zdôraznil, to nedokáže vyriešiť šmahom. Ale upozorňujem, že máme obrovskú možnosť práve podporou hoci nedokonalého a z vylepšovaného zákona práve pomôcť tomu zacykleniu lámaných majetkov a lámaných duší. Verte tomu, že tí ľudia, ktorí podľahli mamonu korupcie a možno ktorí sú obklopení tými vysokými múrmi, aby na tie pueblá nebolo celkom dobre vidieť, majú tú dušu zlomenú. Nevidíme do nich, ale verím, že nikto z nás by sa s nimi nemenil. A preto možno paradoxne chceme pomôcť týmto zákonom nielen tým ubitým, ktorí sa v istej chvíli života rozhodnú byť odvážni, ale možno aj tým zlým, čo im korupcia už dačo zlomila vo vnútri a ktorí možno tiež túžia po normálnom živote, ale už sa nevedia doňho vrátiť. To zacyklenie je strašné a to, čo žijeme práve z pohľadu korupčných spôsobov v tejto krajine, je ešte horšie. A ja chcem upozorniť na ten moment, že korupcia, aj keď nie je výmyslom tejto doby a možno už korumpoval starý lovec mamutov, že si odtrhol kus väčšieho stehna ako tí slabší a ktorí tam práve neboli, ale napriek tomu, že korupcia prechádza stáročiami a poznajú ju všetky spoločnosti a všetky sociálne skupiny, sa dostáva do rozsahu, ktorý nás musí trápiť a o ktorom chcem veriť, že práve týmto zákon dokážeme ten systém narušiť. Dovolím si možno takú jednu citovú odbočku. Nebudem ich veľa robiť, ale teraz ju urobím, a to je odbočka možno do našej krátkej histórie. Ja by som tak za nás všetkých taký priemerný pohľad chcel povedať na našich rodičov, na našich starých rodičov. Slovensko je krásna krajina krásnych drevených chalúp a to, čo dneska tu vyrastá, to je otázka posledných desaťročí, ale veď ešte naše staré mamy, starí otcovia žili v chalúpkach, kde sa v dvoch-troch miestnostiach dokázali ukryť nielen pracovité ruky a ľudia, ktorí poctivo žili svoj život, ale kde sa dokázala ukryť celá ich životná história, celá ich statočnosť, celé ich vnímanie toho, čo v živote je správne a čo nie je správne. Kúpeľňa bola na potoku, vécko na latrínke, a napriek tomu v tých chalúpkach nemali ďaleko od slov a ich podstaty, ako je statočnosť, ako je prirodzenosť, ako je istá láska aj k druhému. A ja teraz keď si zoberiem, že pred 30, 40 rokmi som bol už pomaličky bývalé decko a zaspomínam si na tie chalúpky alebo aj na svojich spolužiakov, aj na návštevy u nich doma, ja si voľáko neviem vybaviť ľudí a rodiny, neostala mi tá stopa, že by tam boli náznaky toho, že sme boli vychovávaní alebo moji spolužiaci, alebo moji priatelia k tomu, že sa má človek chovať zle, že má uchmatnúť, čo náhodou sa mu ponúka. Naopak, slová statočnosť bývali nám predkladané ako základ bytia, a preto sa teraz musím spýtať – a tá odbočka tým skončí –, že, panebože, keď tá korupcia sa nám dostala do takého rozsahu, ako je to možné, v akých chalúpkach to vyrastali tí, ktorí dnes nemajú problémy dať si lámať dušu i majetky? Možno otázka pre nich všetkých, a ja by som, ja si ju dávam, sa priznám, dosť často a pre mňa je dôležitá, tí predkovia, ktorých som spomínal, sú už v minulosti, ale neskúšame sa spýtať ich tak na diaľku, potichučky: Ako ste spokojní s mojím životom? Ako sa na mňa pozeráte? Ste na mňa hrdí? Ja sa obávam, že odpoveď mnohých, ktorí dnes rozhodujú o závažných veciach, musí byť strašne ťažká a možno si ju ani nechcú vypočuť. Takže to bola tá citová odbočka a teraz ideme pomaly k definícii. Definícií korupcie je neskutočne veľa. A je ozaj možné rozprávať o množstve rôznych vyjadrení. Ja som si vybral definíciu, ktorá sa mi zdá taká láskavá. Taká, ako keby bola naplnená istým pochopením, a tá definícia znie, že „je to výsledok neúspešného boja svedomia medzi povinnosťami vyplývajúcimi z verejnej funkcie a osobnými záujmami jej vykonávateľa, jej nositeľa“. Aj keď viem, že nevystihuje ani zďaleka celé spektrum nositeľov korupcie, zdá sa mi celkom vhodná a, ako som už povedal, taká až láskavá. Lebo predsa korupčné činy, jak je to presne pomenované, a sú to všetko trestné činy, ja si myslím, že mnohokrát práve pri korupcii nejde o trestné činy v tej pravej podobe, lebo však kradnúť, podvádzať nesmie nikto, ani verejný funkcionár, ani občan, to sú proste veci, ktoré sú zákonom a mali by byť aj morálnym zákonom navždy zablokované. Ale sú tu tie drobné hranice, keď práve človek, ktorý má možnosť korumpovať, a korumpuje, sa môže rozhodnúť tak jemnučko, bez toho, aby zašiel za hranicu zákonnosti, a napriek tomu v istej chvíli pod istým tlakom zištnosti alebo svojich nadriadených, alebo svojej manželky, alebo, ja neviem, zrazu tú jemnú hranicu prekročí, on neurobil trestný čin, ale dal prednosť osobnému záujmu pred záujmom, ktorý mal chrániť v prospech všetkých. A tu chcem upozorniť na tento aspekt, ktorý sa mi zdá veľmi priliehavý, že nehľadáme banditov, ktorí berú zo štátneho rozpočtu, ale mnohokrát možno máme na mysli ľudí, ktorí veľmi sofistikovane sa spreneverujú svojim poslaniam a to spreneverenie býva tým väčšie, čím väčšia býva funkcia, ktorú občania takémuto človeku zverili. A v tom vidím jeden z veľmi vážnych, až kritických momentov, ktorý by sme mali mať na mysli. Nedokážem to percentuálne vyčísliť, ale obávam sa, domnievam sa, že práve tento podiel týchto ľudí, ktorí neprekračujú hranicu zákonnosti, a napriek tomu vás ochudobňujú svojimi rozhodnutiami, niekedy to nevieme ani vypočítať, možno to málokedy vieme vypočítať, sú tým zlom, ktoré plným právom máme možnosť pomenovať korupciou. Veď predsa tá ľudskosť, ktorú som spomínal, je v tom, že každý má právo niekedy si povedať, veď mám rodinu, mám blízkych. No len ten nositeľ tej funkcie, o ktorom je aj v našom zákone reč, by možno nemal takémuto niečomu podliehať a má právo urobiť jednu vec, to, čo ostatní občania, teda nebudem síce robiť zločiny, ale keďže cítim, že dávam prednosť osobným záujmom pred záujmami vyplývajúcimi z mojej funkcie a moje svedomie prehráva, tak abdikujem. Veď predsa taký zákon ani nebol, ani vari nebude, že by niekoho nútil byť vo funkcii a tento súboj svedomia trvalo prehrávať. Možno to nebude dobrý príklad, ale asi to všetci poznáme, Eduarda VIII. z britského trónu. Svet mu ležal pri nohách a mohol byť bohatým a vplyvným panovníkom, ktovie dokedy, a on sa v istej chvíli po roku rozhodol abdikovať z tejto funkcie, cítil, že vnútorný rozpor, ktorý prežíva, je preňho ťažký, a vyhodnotil to tak, že mu to nestojí za to, aby sa držal verejnej funkcie britského panovníka, a rozhodol sa dať prednosť osobnému záujmu. Ja viem, vy ten príbeh poznáte a on je rozdiel v tom, že išlo nie o lásku k peniazom, ale o lásku k žene a tá je pravdepodobne silnejšia, ale ja som si to ako príklad dovolil použiť. No tak skončila poézia a je čas začať s prózou. Ja by som chcel možno zdôrazniť niekoľko momentov, ktoré už by mali byť praktickým vyjadrením potreby takéhoto zákona. Vidím tu aj pani poslankyňu Žitňanskú, Luciu, ja som si pripomenul pri príprave jej slová, keď mi povedala raz, som si to vážil, že si celkom akože rada vypočuje občas, čo poviem, ale že sú to také akože len pekné slová a že v tomto parlamente slová sa síce používajú, ale že veci si treba nie vyrečniť, vykrasorečniť, ale vybojovať. A ja si myslím, že je v tom ako veľký kus pravdy, a preto sa pokúsme pozrieť na tento zákon už s pohľadom toho, čo treba vybojovať a čo nás viedlo k jeho konštrukcii už z toho praktického pohľadu. Možno si spomeniete, že úvod toho zákona nie je napokon dnes, my sme už mali k tomu niekoľko tlačových konferencií, ba mali sme dokonca aj jednu smutno-veselú akciu na Hlavnom námestí v Bratislave. Nazvali sme to „500 miliónov v lufte“, bolo to trocha divadielko, ale bolo to smutné divadielko, lebo my sme chceli ukázať práve tým, že sme vypustili na tých 500 balónoch 500 miliónových bankoviek – mám tam na stolíku, zabudol som ich rozdať –, že takto ľahko odchádzajú do luftu peniaze nás všetkých. Ja som tak trocha tam debatil s ľuďmi, burácal som do toho megafónu a potom občas som s niekým prehovoril a tak som to aj vnímal, sám seba, že, bože, veď oni to budú chápať ako prezentáciu, nejaká politická strana a vy ste Obyčajní, no a jasné, vy potrebujete niečo robiť. Tak som bol aj pripravený na také reakcie pri tej ankete, že ako človek musí byť pripravený, veď vy to poznáte tiež všetci dobre, že vám niekto povie aj to, čo vás veľmi nepoteší, ale má na to právo, vidieť nás aj v inom svetle, ako by sme to chceli vidieť. Viete, čo ma prekvapilo? Že pri tých diskusiách na Hlavnom námestí v Bratislave, pri tej balónovej smutnej fieste, som sa rozprával s 88-ročným profesorom, od ktorého som očakával krajne konzervatívny prístup a že neni naším voličom, som sa rozprával so študentkami medicíny, mladými dievčatami, s mamičkou s kočíkom. Ja viem, že by mi Ústav pre výskum verejnej mienky nepotvrdil, že som rozprával so štatisticky významnou vzorkou občanov, ale chcem povedať úplne pravdivo, nikto z týchto skupín, s ktorými som rozprával, nepociťoval snahu zabojovať aj týmto spôsobom s korupciou za nejakú nenáležitú, za nejakú sebaprezentačnú, za nejaké divadielko. Naopak, často sa tam zjavovali slová: „je to strašné“, „držíme vám palce“. A ešte častejšie: „Je to strašné, s tým sa nedá urobiť nič. Je to taká krajina, v takej žijeme.“ Ja si ozaj nevymýšľam, vážené panie poslankyne, páni poslanci, ja ozaj hovorím to, čo som počul o tejto štatisticky bezvýznamnej vzorke niekoľko desiatok ľudí na Hlavnom námestí pri tej balónovej fieste. A dovolím si aj trochu zaprovokovať, že keby sme mali štatisticky významnú vzorku, tak ľudí presvedčenie, že korupcia je strašným zlom a zároveň aj, žiaľbohu, ten pocit, že to nevieme vyriešiť, ozaj ovláda, a preto to dávam ako ďalší akcent k tomu, aby sme sa pokúsili im vrátiť pocit, že to nemusí byť až tak beznádejne, ako to vypadá. Potom ideme k tým samotným bodom. Ten rozsah korupcie je tak obrovský, že tá 500-miliónová číslovka by mala nás strašiť všetkých a mala by sa premieňať nielen na tých vyše 100-tisíc pracovných miest, ktoré vieme zaplatiť z tej čiastky, ale možno aj pozrieť sa na tie nemocnice, ktoré dnes, keď sa stávame ich pacientmi, zrazu zistíme, že sú nedokonalo vybavené. Vieme postaviť desať nových nemocníc každý rok za túto sumu. Vieme urobiť ďalšie kroky, ktoré by sa dali použiť ako príklady, zvyšovanie platov tu i tam, a bolo by to všetko tak trocha na efekt vyrátané. Ja len opäť zdôrazňujem, že tie peniaze sú tu reálne a že našou povinnosťou je sa pokúsiť ich z veľkej časti vrátiť z korupčnej žumpy, kde odtekajú ľuďom, ktorým patria. Je tu potrebné tiež aj ďalší moment zdôrazniť, a to je zmena nazerania na tých, ktorí v istej chvíli života sa rozhodnú zabojovať. Viete, ono je to ťažké s tou chvíľou, možno ste čítali kedysi pána Konráda, Jozef Konrád, ten Poliak, ktorý sa stal anglickým spisovateľom, a jeho slávny román Lord Jim. V jednej chvíli dal zaujímavú otázku: „Aký je vlastne rozdiel medzi odvážnym človekom a zbabelcom?“ To sú dve nejaké osobitné kategórie, to sú tí bojovníci, ktorí sú odvážni, a to sú tí zbabelci, ktorí vždy dajú chvost medzi nohy a zutekajú? A dochádza k odpovedi, ktorá je celkom realistická, dochádza k odpovedi, že sú to vôbec nie rozdielni ľudia, že je to ten istý človek, ktorý sa v istej chvíli rozhodne konať prekvapivo inakšie. A práve na ten moment chcem poukázať, že my by sme mali týmto zákonom myslieť, a my tvorcovia sme aj na nich mysleli, že je potrebné ľudí, ktorí sú dnes označovaní ako podivíni, ako divní, ako ľudia, ktorí jednoducho nechápu dobu, ako ľudia, ktorí sú možnože skoro až udavačmi, aby sme ich začali vnímať v spravodlivom svetle, aby sme im dali svoje miesto, ktoré im patrí, a aby sme ich mohli vyhlásiť za ľudí, ktorí sú príkladnými, ktorí sú našimi vzormi a ktorí najmä – už vzor-nevzor – majú svoje chyby iste všetci, ktorí sa snažia na poli obecnom pomôcť občanom. Nie na svojom, na svojej, za svojím plotom, na svojej záhradke zveľadiť, to je všetkým nám blízke, ale na tom spoločnom pozemku zveľadiť to, čo patrí nám všetkým. Možno taký tretí bod, ktorý je tu dôležité zdôrazniť, je aj otázka tá, a možno je najvyššia, aby sme vrátili občanom vieru v to, že ich štát môže fungovať spravodlivo. Ja som už naznačil, že táto viera dnes nám z krajiny unikla. Ľudia sú presvedčení, že tu nedokážeme spravodlivo fungovať. A tie príklady, ktoré im vysielame, ten marazmus, tie kadejaké voľby-nevoľby, to bojovanie o to, čo možno patrí k politickému boju, ale čo ľudí nenakŕmi. To ich zákonite muselo presvedčiť, že spravodlivosť v krajine menom Slovensko nie je na prvom ani na druhom mieste ako priorita tých, ktorí zodpovedajú za správu krajiny. A ja sa domnievam, že to je veľmi smutné poznanie, ktoré je potrebné sa pokúsiť zmeniť. V opačnom prípade sa dopúšťame niečoho, čo je veľmi zlé. Je potrebné, aby najvyšší predstavitelia, ústavní činitelia, a prostredníctvom tohto zákona je to možné, vydávali jasné svedectvo o tom, že my nie sme tí, ktorí môžu, vážený občan, nemysli si, vyšetriť všetky tvoje podozrenia, všetky tvoje pocity krivdy, všetky tvoje poukázania na korupčné zneužívanie štátnych prostriedkov a verejných zdrojov, to predsa nemôžu urobiť ani poslanci, ani prezident, ani predseda vlády, ani predseda parlamentu, ale jednu vec musíme urobiť a prostredníctvom tohto zákona je to možné. My musíme občanom sa pokúsiť vyslať signál, že vždy trvalo budeme stáť na strane tých, ktorí takýto boj sa rozhodnú podstúpiť. Jednoducho je to pre nich čestná povinnosť, ktorej by si mal každý dostáť. Ja som včera dostal takú otázku, že pán prezident podľa všetkého, už som to vyjadril minule, asi nepodporí tento zákon a že ako to vnímam, že či je to teda nejaké porušenie, alebo neporušenie jeho povinností. A ja už som sa tu na konto z tejto tribúny vyjadril k pánu prezidentovi a netajil som, že v čase tej lesníckej rebélie nám pomohol a že mal som dôvod vyjadriť mu aj verejne svoju vďačnosť za to. Ale v tomto prípade som musel na tej tlačovke povedať tej pani novinárke, že nie, že s týmto nemôžem súhlasiť, že považujem za vysokú povinnosť vysokých autorít tejto krajiny, aby vydávali signály o tom, že všetko, čo môže pomôcť občanovi, ktorý sa rozhodne zabojovať s týmto zlom, že všetko podporia. A dovolil som si zaspomínať, ja to mám tak v očiach, to bolo kedysi už dávno, keď stál na čele Talianska Sandro Pertini a tá mafia tam v tom období, aj keď ono je to pre nich stálym znamením, ale vtedy tam zase zahynuli mafiánmi nejaké osoby a pred prezidentským palácom v Ríme stál zástup ľudí, ktorí volali: „Sandro, pomôž!“ A ten prezident zišiel dole medzi nich a povedal: „Neviem už ako, ale budem s vami plakať, aspoň to.“ Ja viem, že to je príklad, ktorý neni zase presný, ale presne to by som očakával od vysokých autorít tohto štátu, že keď už nedokážu tomu občanovi pomôcť, lebo ozaj nie sú vyšetrovateľmi ani nositeľmi práva, ani rozhodovania o tom, čo je zákonné a čo nie je zákonné, ale mali by zísť k tomu občanovi, aspoň s ním „zaplakať“, a nie hovoriť, že to nepodporíme. Boj s korupciou sa nedá vyhrať aparátmi. Nemôžme postaviť ku každému potenciálnemu nositeľovi korupcie kontrolóra, občana, policajta, SIS-ku, Vojenské spravodajstvo a potom za nimi ešte jedného, aby skontroloval toho, čo kontroloval. Tento boj sa dá vyhrať jedine s občanom, ktorého presvedčíme, že má zmysel zapojiť sa do tejto obrovsky náročnej úlohy. A práve to, opäť zdôrazňujem, je jeden z leitmotívov tohto zákona. Upozorňujem a zdôrazňujem v mene celej 15-ky Obyčajných, to nie je možné vyriešiť žiadnym aparátskym systémom, ale ak presvedčíme občana, že sa mu oplatí stáť na našej strane, na strane nie Obyčajných, nie KDH, nie SMER-u, ale na strane cti a spravodlivosti a poriadku, takže sa táto bankovka (rečník opäť zobral do rúk zväčšený formát symbolickej bankovky vo veľkosti A4) o niekoľko núl scvrkne. A to nám je potrebné urobiť. Viete, trocha teraz aj možnože budem paradoxný a spýtam sa: No a koho to vlastne chceme z tej korupcie obviniť? Komu to dávame za príčinu? Kto je nositeľom toho korupčného zla? Tie obrovské šťuky, čo vládnu, čo neprehrajú nikdy žiadne voľby, lebo sú kdesi vyššie, ako je palác vlády či prezidentský? Nie. Tí za tú korupciu až tak veľmi nezodpovedajú, resp. nie sú jej nositeľmi, pretože také šťuky sú všade a všade sa snažia presadiť si svoje lokálne záujmy nad záujmami krajiny, v ktorej žijú. Tak potom sú to azda ľudia, ktorí už nie sú tak vysoko, ani nemajú možnosť byť pomenovaní ako nejaké vysoké šťuky, ale majú svoj kúsok korupčného masla na hlave, lebo, čo sme si, to sme si, každý čosi v živote niekedy zažil a možno ten pocit, že sa mám právo ozvať, je kdesi udusený spomienkou, veď ani ja som sa nezachoval možno v niektorých chvíľach tak, ako by som sa mal. Ja som presvedčený, že ani v tých, do istej miery premnožených občanov, máme ich isté množstvo, nie je príčina toho javu, o ktorom dnes toľko rozprávame. Paradoxná príčina toho, že nám korupcia takto krásne bujne, je v tých, ktorí nekorumpujú a nie sú ani korumpovaní. V tých obyčajných, poctivých ľuďoch, ktorí vidia korupciu okolo seba, ale ktorí, žiaľ, mlčia. Paradoxne pomenúvam, že to sú príčina, samozrejme, je to len isté nadsadenie, lebo tí ľudia majú tisíc dobrých dôvodov k tomu, aby, hoci vidia, mlčali. A práve odkliatie tohto strachu, to presunutie ich strachu na hlavy tých, ktorí si to zaslúžia, to je zmyslom tohto zákona. Pozrime sa aj na dopady, aké má korupcia na človeka, ktorý sa rozhodol zabojovať. Tie dopady sú ťažké. A ja som si urobil taký prehľad z toho, čo poznám, povedzme som aj zažil, tie príčiny, resp. tie dôsledky bývajú veľmi sofistikované. Ako sú sofistikované spôsoby, ako korumpovať, ako rozkrádať, ako znevažovať spoločné vlastníctvo vo svoj prospech, takisto sú veľmi sofistikované spôsoby, ako sa vysporiadať s tými, ktorých chceme naším zákonom chrániť. Veľmi častým príkladom je to, čo Zákonník práce umožňuje, organizačná zmena a v množstve iných, možnože aj ozaj prebytočných pracovníkov, napodiv skoro vždy nachádzame tých, ktorí sa ozvali. Ľudia toto vidia, to vnímajú a chcem na to práveže upozorniť, že toto je vec, ktorú s úsmevom šéfovia organizácií, ktorí chcú nebojovať s korupciou, urobia, a my ešte dnes budeme rozprávať o príkladoch, ktoré naozaj by mali zasiahnuť svedomie tých, ktorí zodpovedajú za zákony v tejto krajine. Potom sa vám vytýka, že neplníte úlohy, dostanete ich tak tvrdé, že možno nie sú plniteľné, ale je to opäť právo, je tam ten rozdiel medzi tým, čo môže a nemôže zamestnávateľ zadať, veľmi ťažko špecifikovateľný. Dostanete potom následne kárne opatrenia a ten človek sa v týchto pracovnoprávnych obvineniach začína utápať a verte tomu, že nikto neni zo železa a práve pod tlakom takýchto pracovnoprávnych postupov človek napokon vyberie si voľbu, podporovaný aj svojím okolím: „No tu sa nedá nič.“ A ešte aj žena mu povie: „Však sa tu zblázniš, však ty nespávaš, však sa strhávaš zo sna.“ Kolegovia začínajú možno mu tiež to isté rozprávať. Nuž tie dôsledky môžu byť aj také a na to chcem upozorniť, že práve náš zákon aj tomuto chce zabrániť. To nie je hra slov, to je reálna potreba tým ľuďom pomôcť. Sú aj také spôsoby, a to už tak akože najlepšia obrana je útok, podanie trestného oznámenia. Vysporiadame sa veľmi rýchlo s niekým, lebo nám vlastne pokazil česť a obvinil nás a stratili sme dobré meno, znevážil nám ho. Tiež na toto myslime a myslime na to spoločne, keď budeme rozhodovať o tomto zákone. Sú to, samozrejme, potom aj mnohokrát polopravdy, ktoré si človek užije, že to už ako je ten príklad, že Mičovskému ukradli auto alebo Mičovský ukradol auto? Celkom presne už nevieme, čo to je, ale ten Mičovský dačo s tým autom nemal v poriadku. A práve týmto spôsobom sa dá vytvoriť o človeku, ktorý mal dobrý úmysel, legenda, ktorá ho zneváži, až ten človek začína mať pocit, že fakt asi dačo urobil. Viete, to je otázka práve tej vnútornej pevnosti. Ale ja nehovorím o hrdinoch, my nehovoríme o ľuďoch, ktorí možno dokážu zniesť všetko, my hovoríme o malých ubitých občanoch, ktorí sa v jednej chvíli podľa toho lorda Jima rozhodnú byť odvážni, ani sami nevedia prečo, ani sociológovia to nevedia, že prečo v istej chvíli človek sa takto rozhodne. Nie sú to spojené ani veci so vzdelaním, ani s národnosťou, ani s konfesiou, veľa je takýchto príkladov, ale odpoveď na otázku, že prečo v istej chvíli človek zrazu z toho prachu povstane a prehovorí, na to niet veľmi jasných odpovedí. Ale ja len zdôrazňujem, hovoríme o malých ustráchaných ľuďoch, ktorí v istej chvíli povedia si: „Dosť!“ A my im chceme veľmi pomôcť, nie kvôli tomu, aby sme im pomohli, ale aby sme pomohli tejto krajine. No sú aj dôsledky sociálne a tie sú najťažšie merateľné a sú možno najbolestivejšie. Zrazu zbadáte, že vaši kolegovia, ktorí vás v prvej fáze aj poklepávali po pleci: „Ale si to dobre povedal,“ už v tých ďalších fázach, keď to začína sa zahusťovať a keď tá atmosféra na mieste, kde ste poukázali na korupciu, hustne, už vás pre istotu ani nebudú klepkať po pleci, pre istotu pred šéfom sa budú tváriť, že s vami nemajú až veľa spoločného, a možno náhodne, keď ich stretnete na námestí v blízkosti pracoviska, prejdú na opačnú stranu, aby ich niekto z okna firmy nevidel, že ste sa stretli a rozprávali. Tomuto nikto nezabráni, ale to sú tie, podľa môjho presvedčenia, možno najbolestivejšie skúsenosti. A, samozrejme, nepoviem žiadne meno, ale pamätám si niekoľko svojich kolegov, ktorých by som do tejto smutnej kategórie, ktorá sa určite nedá zabudnúť, zaradil, aj keď je to vlastne nespravodlivé. Lebo ja si pamätám, a za to som životu vďačný, oveľa väčšiu a obrovskú skupinu tých, ktorí vo chvíľach, keď to človek potreboval, ho podporili. Len my sme mali možno šťastie, ale mnohí, o ktorých nám v tomto zákone ide, nemali také šťastie. Nestali sa následne aj dokonca poslancom, a výnimka potvrdzuje pravidlo. My naozaj potrebujeme pomôcť ubitým ľuďom, ktorým sa dostane aj takej odmeny, že nielen majú kárne opatrenia, ale ešte ich aj kolegovia začínajú obchádzať. A to nie je dôsledok toho, že sú to zlí ľudia, to je len dôsledok toho, že vstali a ukázali na niečo prstom, ani nie na niekoho, len na niečo a to stačilo na to, aby táto spoločnosť si ich zrazu začala zaraďovať medzi exotické tvory, ktorým sa treba vyvarovať. Chceme presný opak, týchto ľudí chceme postaviť na pomyselný piedestál cti a vďaky. Potom je tu možno aj zmienka o tom, a tiež ju považujem za dôležitú zdôrazniť, že, viete, tých ľudí treba možno aj varovať, aby sa mohli stať tými bojovníkmi s korupciou. Musia si dávať pozor na jedno a toto tiež tí, ktorí nemajú čisté úmysly, radi robia. V istej chvíli sa zapletiete, možno ani netušíte, že ste vbehli do nejakého nastavaného oka v nejakej sieti a už sa začínate v tom zamotávať, ešte neviete, že raz sa v tej sieti zatrepocete, ale ste v nej. A tu chcem zdôrazniť taký moment ako, že ľudia sú si vedomí, tí, čo majú korupčné sklony, že sú v budúcnosti možno aj postihnuteľní a snažia sa dopredu nejak riziká anulovať, a preto sa vám často môže stať, a stáva sa to, a to tiež patrí medzi sofistikované metódy istého postihu, aj keď v tomto prípade v inej rovine, vy robíte si svoju povinnosť a máte pocit, že úplne v poriadku, a oni sa vás spýtajú: „A nemáte účet? My by sme vám chceli ešte zaplatiť, táto práca je akási navyše.“ Alebo: „Ste to urobili dobre.“ A ani netušíte, že je tam maličká odbočka, že zrazu vám chce niekto ponúknuť čosi, čo zdanlivo je v poriadku a čisté, ale keď sa nad tým zamyslíte, tak sú to už korupčné peniaze. A v budúcnosti, keď zrazu prídete na to, že koho ste to mali vedľa seba alebo kto vás to riadil, si povedia, hop, ale veď ten človek bude môcť povedať: „A ty si nepamätáš, pán Mičovský, však pred dvoma rokmi, poď sa so mnou pozrieť, na účte to máme, veď sme vám zaplatili z tej a tej firmy, veď to bol ako honorár za niečo, čo...“ Tak tu chcem dbať a chcem upozorniť na to, že v súvislosti s týmto zákonom je to akási rada, aby sme sa teda mohli dostať medzi predmety jeho zmyslu, teda tým chráneným bojovníkom, je dôležité, aby sa ľudia nedali aj takýmto spôsobom, takým preventívnym, dopredu postihnúť, lebo tiež to patrí medzi spôsoby, ktoré fungujú. Môžem povedať, že radi ich používajú. Viete, keď niekto ukradne milión, tak niekomu hodiť 30-tisíc akože za dobrú službu navyše, a dokonca keď tá služba bola vykonaná a vypadá to všetko na prvý pohľad kóšer, akurát tam má maličkú chybičku, že ste to možno vykonali vo svojom pracovnom čase a za svoje, medzi svojimi povinnosťami, ale už je tá asi tam, takže pozor aj na to. Ďalšiu vec, ktorú chcem zdôrazniť, je to, že sme sa kedysi na začiatku tvorby tohto zákona opreli o veľmi dôležité momenty, ktoré šíri a ktoré prezentuje na Slovensku TIS-ka. Táto TIS-ka, toto zoskupenie ľudí, ktorí poukazujú na riziká korupcie, ozaj vydalo rad dobrých opatrení, istých normatívov, ktoré sú spredmetnením skúseností medzinárodných, ktoré sme do zákona zapracovali. Nevravím, že absolútne všetky, ale určite bola snaha v tomto zákone tieto momenty vyjadriť. A my sa aj v dôvodovej správe na to, resp. vo vysvetleniach na to odvolávame. Žiada sa mi možno aj povedať, zopakovať to, že o niekoľko dní budem stáť v Národnej ulici v Banskej Bystrici, v pondelok 24. júna, a k pomníku významného slovenského lesníka Jozefa Dekreta-Matejovie, opäť ako vlani, položím kyticu. Nebude to nič iné, len úcta k veľkému lesníkovi a zároveň protest voči tomu, že ani po štyroch rokoch sa v tej krásnej historickej budove Lesov Slovenskej republiky, štátneho podniku, Banská Bystrica nenašli jasné odpovede na poukázania, ktoré sme v súvislosti s korupciou v tomto podniku pred štyrmi rokmi, budú to štyri roky, dali. Viem, že som to už tu neraz spomínal, a nechcem byť s tým nechutný, len ja čerpám zo svojich skúseností, a preto dávam do pozornosti aj tento aspekt tohto zákona. Veď je predsa potrebné, aby bolo možné sa dovolať tej pravdy. Ak by to bolo už jasné, tak dneska by už dávno mala byť odpoveď, páni, vystrelili ste naslepo, všetko bolo v poriadku, takže to, že sme s vami zamietli, že sme vám zrušili oddelenie, že sme vás popresúvali a potom vás poprepúšťali, tak to bolo vlastne celkom v poriadku. A pozor aj, ostatní kolegovia, všimnite si, občania, veď je to, veď je to úplne správny dôsledok ich nesprávneho konania. Ale pravda je iná. Ani po štyroch rokoch, keď sa na to spytujem ako občan, keď sa na to spytujem podľa 211-ky o slobodnom prístupe k informáciám, keď sa na to spytujem ako jeden z tých, ktorí podali trestné oznámenie na 27 podozrení vo veci poškodzovania majetku v štátnom vlastníctve, odpoveď prichádza stále rovnaká: „Vyšetrujeme.“ Nuž, prach na to padá a otázka je, či ešte budeme vedieť, že čo sme to vyšetrovali a vlastne v čom bola podstata. Toto je tiež moment, ktorý je tu vlastne nepriamo zakomponovaný do tohto zákona. Pozor, bude tu veľa občanov, ktorí budú poukazovať, a nebude možné ich považovať za exotické prípady, ktoré nejakým spôsobom zahráme do autu. Práve tým, že zväčšíme skupinu ľudí, ktorí sa budú ozývať, práve tým budeme veľmi zmenšovať aj možnosti tých, ktorí to vyšetrujú, pretože to už nebude postavené pred ľahostajný prístup občana, ktorý sa na to nepozerá, ale pod prístup na drobnohľad občana, ktorý sa na to pozerá až veľmi citlivo. Toto všetko je v našom zákone zakomponované. Ale ja mám pre vás iný príklad a to je príklad istej choroby našej doby, ktorý je ako vyšitý. Poďme z Lesov preč a pozrime sa na pani Vandu Tuchyňovú. Je to žena novinárka, ktorá, aj keď ja poznám mnohých novinárov a mám s nimi krásne skúsenosti, nemyslím teraz politické, ale ešte z čias, keď sme chodili po Slovensku z mikrofónom a propagovali krásy Slovenska, to sú úžasní ľudia, ja mám pred nimi obrovskú úctu a mám krásne spomienky. Ale s pani Vandou Tuchyňovou som sa spoznal vo chvíli, keď ona prišla do Lesov, aby urobila nejakú reportáž o tom, čo sa tam deje, a ja som si to veľmi vážil, ten fíčer zaznel na rozhlasových vlnách. A bola to žena novinárka, ktorá to mala iba jeden zo svojich investigatívnych prístupov. Odvtedy urobila kopu ďalších reportáží. Toť nedávno poukázala na martinskú nemocnicu, kde zrazu boli vedľa seba dva prístroje úplne totožné, akurát rozdiel bol v tom, že na jednom dvore kúpili ten istý prístroj raz za 110-tisíc eur a potom za 180-tisíc eur. A v tej televíznej reportáži, lebo sa potom stala novinárkou RTVS, takže prešla zrejme vďaka svojim kvalitám od rozhlasového mikrofónu aj pred televíznu kameru, pán riaditeľ hovorí: „Aj, aj mňa to prekvapilo, ozaj, ten rozdiel.“ Aj nejaká pani z Úradu pre verejné obstarávanie hovorí: „No tak to je už ozaj rozdiel stopercentný, ktorý sa nedá obhájiť.“ Ukázala na ďalšie veci. A zoberme si tú hrôzu, tú príznačnú hrôzu, keď spomeniem s jej dovolením tento prípad, nevravím, že máme málo odvážnych novinárov, inak pozor, aj novinárov chráni náš zákon, aj na nich tam myslíme, ale predsa len pani Vanda Tuchyňová bola ukážkou odvážneho investigatívneho novinára, s ktorou som sa aj ja kedysi zoznámil práve vďaka tomu, že v istej chvíli zaklopala na dvere a spýtala sa: „Pán Mičovský, môžem urobiť o vás reportáž?“ A nám to veľmi isteže pomohlo v prvej chvíli a potom, samozrejme, moji nadriadení mali k tomu veľa pripomienok. Kde je dneska investigatívna novinárka Vanda Tuchyňová? Žena, ktorá ozaj poukázala veľmi odvážne na mnoho prípadov. Zatiaľ musela len pneumatiky niekedy dofukovať, prerezané alebo okno dať zaskliť. No asi by sme chceli vidieť takúto novinárku medzi elitou novinárstva, ktorú si každý šéf považuje za niečo, čo si musím držať ako v bavlnke, pretože nie každý ani novinár dokáže byť smelý, otvorený, odvážny a byť hlavne konkrétny. Lebo hovoriť všeobecne o korupcii dokáže každý, ale zaklopať na konkrétne dvere a povedať: „Za týmito dverami je korupcia a vy nám to vysvetlite, pán riaditeľ.“ Takých novinárov už veľa nemáme. No kdeže je pani Vanda Tuchyňová? Mimochodom, nositeľka novinárskych ocenení, novinárka roka 2012, ak sa nemýlim, a predtým ďalších ocenení. Viete, kde je Vanda Tuchyňová? Nezamestnaná. Verejnoprávna televízia, rozhlas Slovenska, isteže, opäť som už o tom dneska rozprával, každý riaditeľ má právo prepúšťať a byť efektívny, osobne som sám v živote prepustil veľa ľudí a nie je to nič príjemné. Ale predsa len, bez toho, aby som tu vyťahoval príčinné súvislosti a tvrdil, že to bolo práve preto, ale musím sa spýtať tu pred vami všetkými a v súvislosti s tým, čo sledujeme týmto zákonom: Je to v poriadku, že Vanda Tuchyňová, novinárka bojujúca proti korupcii, výnimočne aktívnym a úspešným spôsobom, nositeľka novinárskych ocenení, je dnes nezamestnaná a živí sa, keďže má v sebe asi dostatok energie ako málokto, tým, že sa živí, to je tiež asi nesprávny výraz, že založila so svojimi priateľmi Občianske združenie proti korupcii a snaží sa na tieto veci poukázať, tentokrát z iného ako novinárskeho postu? Ja vás ozaj prosím, aby sme, a dúfam, že mi to nezaznie, lebo už sa mi to stalo tu, že mi jeden pán minister povedal, že tu chránim si nejakých svojich, aj o tom budem ešte prípadne rozprávať, svojich ľudí. Preboha, nie. Ja len poukazujem na to, že je to choroba doby, že takíto ľudia, v tomto prípade novinár, to znamená človek, ktorý má ešte väčšiu zodpovednosť a väčšie možnosti možno ako ostatní, aby takýto človek sa dostal medzi prebytočných zamestnancov. Bol som rozhodnutý, ale už je to teda asi nie veľmi zdvorilé, prečítať istú pasáž, ktorá zaznela, ale ja ju čítam nebudem, bola to pasáž, ktorú práve pani Tuchyňová v tom fíčri v rozhlasovom spomenula, išlo o predaj chaty, ktorá slúžila verejnosti. Verejnosť stála v rade na to, aby sa mohla tam dostať, v Gaderskej doline, dolina, ktorá patrí ku klenotom Slovenska, v doline, v ktorej sme natočili všetkých štyroch Jánošíkov pomaličky, alebo troch určite. Poznáte túto perlu. Chata, na ktorú sa stálo v rade, aby sa tam ľudia dostali, a tá chata sa stala v istej chvíli prebytočnou, lebo bola prebytočná. A tá pani Vanda na to poukázala. Takže to som si len povedal, že to prečítam, ale nebudem to čítať, to by bolo už možno priveľa. Ale predsa len je tam v tej časti spomenutá taká vec a to tiež chcem použiť ako príklad čohosi, tých dôsledkov, ktoré bojovníci s korupciou musia znášať. Po tomto rozhlasovom fíčri ma oslovil vtedajší generálny riaditeľ a hovorí: „No to nebolo celkom presné, lebo tam došlo k nejakej úprave, že ja som bol menovaný nie tým ministrom, ale druhým.“ Ja hovorím: „Pán generálny riaditeľ, ale veď tá reportáž nebola o tom, že kým ste boli menovaný. Tá bola o tom, že chata, ktorá bola perlou a pýchou a bola vysoko ekonomicky významná a efektívna, sa stala prebytočná na to, aby si ju mohol niekto kúpiť. Veď to je predsa korupcia.“ A viete, aká bola odpoveď vtedy toho šéfa? „A ty vieš, čo my všetko na teba vieme?“ Je to na, keď si pozriete v tejto knižočke, na strane 86, je to napísané, takže je to, vlastne slová, ktoré si nevymýšľam. Ale tu chcem poukázať na tú morbídnosť, na tú, že neriešime podstatu, ale riešime toho, kto si dovolil na niečo poukázať. Opäť som pri zákone, tomuto chcem zabrániť. Predsa my nemôžme v takomto prípade riešiť toho, kto povedal, že je dačo zlé, a preto to asi nemal povedať. My chceme riešiť to, aby tento človek bol chránený, vypočutý, aby mu nikto nemohol povedať, že my na teba nájdeme už nejakú legendu. A pamätám si na aj jednu debatu tu, ja opäť nebudem konkrétny, ale ide to voľáko s človekom. Dúfam, že to Igor Matovič neprezradil, to ho prosím, raz mi povedal, no vieš čo, bol za mnou jeden poslanec a povedal, že nie si ty teda tiež až taký čistý, nie si ty bohviečo, že majú na teba veľa vecí. Ej, takže som išiel za tým poslancom a som sa spýtal, že som ozaj zvedavý úprimne, lebo však napokon mám svedomie čisté, ale, viete, ako to vám nedá pokoja, keď vám šéf povie niečo takéto. Prosil som niekoľkokrát dotyčného kolegu, nepovedal mi to zatiaľ. No, možnože sa to dozviem. Ale tu chcem len poukázať, a vraciam sa k tomu, k tým slovám toho vysokého predstaviteľa, ktorý zodpovedal za čistotu a poriadok, neodpovedal mi na to, že kde sa stratila chata, ktorá mala slúžiť všetkým, ale odpovedal mi: „A ty vieš, čo my na teba vieme?“ Toto chceme dosiahnuť, aby nemuseli takéto nezmyselné odpovede na svoje poukázanie počúvať ľudia, ktorí sa rozhodli zabojovať. (Ruch v sále.) Veľmi často som spomínal, aj tu často už to bolo, ale ja to chcem spomenúť, lebo práve odišiel otvorený list pánovi ministrovi Jahnátkovi v pondelok, kde po roku sme teda konštatovali, že to, na čo sme poukázali v Národnom lesníckom centre, že tam máme kontrolórku, ktorá 30 rokov pracovala a poukázala na chybu vo verejnom obstarávaní, že sa tiež stala prebytočnou, úžasná podobnosť týchto vzorcov, že je nezamestnaná, že na jej miesto nastúpil niekto, kto teda možno nemal celkom presne takú kvalifikáciu, ale najmä že sa tu dopisujeme a vybavujeme o veci, ktorá mala byť absolútne jasná od počiatku, resp. kde mala byť aspoň snaha povedať, áno, ideme to vyriešiť, miesto toho ani listy, ktoré kontrolórka napísala pánovi ministrovi a kde ho žiadala o pomoc a kde mu dala doklady, neboli vyhodnotené inakšie, iba tak, že jej bývalý zamestnávateľ povedal, že bola zlodejka, že to ukradla. Viete, ako sa cítia títo ľudia? Viete, koľko hrôzy oni zažívajú, keď sa zo svojho maličkého prachu postavia a povedia si: „Ja to skúsim.“ A odpoveď je taká, či je to Najvyšší kontrolný úrad, či je to ministerstvo, či je to zamestnávateľ, že zrazu ten človek má pocit, že je úplne sám na svete a že tejto spoločnosti ozaj nezáleží na pravde, ale na tom, aby takíto ľudia boli ticho. Takýchto ľudí máme na mysli, ako je pani Lapinová, ale tiež som už o nej rozprával. Takže poďme ďalej. Musím priznať jednu vec, ktorá zrejme zaznie aj v rozprave alebo ku ktorej sa môžme podrobnejšie pobaviť, a je dôležitá a ja verím, že je v nej istá nádej. Zákon, ktorý má za cieľ podporiť bojovníkov s korupciou, tu už bol prednesený. Ja, určite si to pamätáte, to chcem verejne takto aj priznať, aj podporiť, je to zákon z dielne KDH, ktorý bol posunutý do druhého čítania, a ja chcem veriť, že je to mimoriadne dôležitý a sľubný náznak toho, že sa predsa len ľady pohnú. Chcem vás len upozorniť, a ozaj robím to s tým najlepším vedomím a svedomím, na niekoľko heslovitých rozdielov, že prečo vlastne my k tomuto zákonu prikladáme tento náš a čo považujeme v našom zákone za mimoriadne dôležité, nie nejaké detailné, ale podstatné vylepšenie zmeny, ktoré považujeme, ktorý tento zákon robia oveľa funkčnejším. Niekoľko rozdielov: - Boj s korupciou rieši zákon z dielne KDH len na pracoviskách, my ho riešime v celej spoločnosti. Každý občan môže byť považovaný za bojovníka voči každému príkladu korupcie, nielen zamestnanec v rámci svojho zamestnávateľa. - Vymedzenie korupcie. Kolegovia z KDH trestné činy, my k tomu pridávame aj nekalé praktiky, ktoré nie sú trestnými činmi, ale ktoré sú protispoločenským konaním. Opäť veľmi dôležité, už som o tom hovoril dnes, tie hranice sú niekedy veľmi jemné a tvrdiť, že to, čo neni síce trestným činom, ale je nekalou praktikou a je to za tou hranicou, voči ktorej by sme sa mali postaviť a za ktorú by sme nemali svojich nadriadených púšťať, je dôležité. - Je dosť prekvapivé, že tento zákon z dielne KDH neumožňuje byť utajenému bojovníkovi s korupciou. Ja som presvedčený, že aj keď je dobré, keď je človek odvážny a nie je anonymný, že je veľmi potrebné, aby sa mohla poskytnúť možnosť takémuto bojovníkovi, aj to, aby bol, mne tu začína byť dosť... (Vystúpenie rečníka osobne pri hlavnom rečníkom pulte prerušila podpredsedníčka NR SR Jurinová: "O jedenástej bude hlasovanie, aby si podľa toho prispôsobil...“) Aha, dobre. Dobre, takže mám informáciu od pani podpredsedníčky, že bude hlasovanie, takže dovolím si v tejto chvíli prerušiť svoj vstup do rozpravy a budem pokračovať až po hlasovaní.