B. Bugár, podpredseda NR SR: ():
V. Ďaďo, poslanec: Vážení páni podpredsedovia, pán premiér, ministri, kolegyne, kolegovia, v roku 2002 sme po dvanástich rokoch vstúpili do parlamentu Národnej rady Slovenskej republiky a naše pocity boli zmiešané. Boli zmiešané s tým, že sme uvažovali, či skutočne demokracia na Slovensku má svoje pevné korene, pretože mali sme byť aj napriek demokratickým a slobodným voľbám trpení v tomto parlamente. My sme na ten výrok aj zabudli, kto ho povedal, ale chceme skonštatovať jednu zásadnú a podstatnú vec, ktorá sa celej tejto situácie dotýkala. Táto zásadná a podstatná vec bola v tom, že začiatok našej politickej strany v tomto parlamente bol skutočne ťažký. Boli ste proti nám všetci, nielen koalícia, ale aj opozícia. Tak sa to v tých prvých mesiacoch vyvinulo. Pri delení výborov, pri riešení podpredsedov výborov. Postupne však sme našli v našej práci spojencov a v mnohom sme si rozumeli predovšetkým v opozícii. Z našej iniciatívy sme sa začali ako opozícia stretávať a začali sme spoločné postupy pri riešení jednotlivých návrhov zákonov a vôbec celého chodu Národnej rady. V tejto situácii však musím skonštatovať, že i tu nie sme v klube spokojní s tým, ako sme ako opozícia pracovali, pretože koalícia si dokázala zabezpečiť vždycky dostatočný počet hlasov na hlasovanie a disciplína opozície v tomto prípade pokrivkávala. Ak by som mal hodnotiť pôsobenie v zmysle klubu poslancov KSS v Národnej rade nás všetkých 150 poslancov, tak čo nás veľmi mrzí, tak je otázka disciplíny, ktorá tu už bola spomínaná. Nie je to úcta len k voličovi, teda neúcta, ale je to neúcta i sami k sebe. Keď tu niekto predkladá návrh zákona, že sa niekto snaží svoje myšlienky, hoci sú iné ako toho kolegove, predložiť a je tu prázdna sála. Zároveň konštatujem i inú záležitosť. Mohli by sme hovoriť o tom, že aká je táto Národná rada. Predo mnou rečníci hovorili o dôveryhodnosti. Kolegyne, kolegovia, zamyslime sa nad tým, či je dôveryhodnosť Národnej rady i vlády, exekutívy na takej úrovni, ako občania vložili nádej do nás, keď sme vstupovali do volieb v roku 2002. Rozhodne nemôžeme súhlasiť s tým, že reformy, ktoré boli uskutočnené, boli všetky dobré. Pokus o spoplatnenie štúdia, reforma zdravotníctva, vysoká nezamestnanosť, vysoká kriminalita, otázky toho, že štát je zlým vlastníkom a niekto iný lepším sa odzrkadľujú na životnej úrovni, kde nás občania hodnotia, to ste vy bohatí, ktorí ste si prišli zarobiť vďaka vašim platom, a to sme my chudobní, ktorí jednoducho niekedy nemajú do vrecka. Nie. Ani tu nechcem byť tým, kto by bol dogmatik, ale nie my komunisti, ale oficiálne štatistické úrady konštatujú o tom, že tu je nejaká vrstva, ktorá má temer jednu tretinu a je na hraniciach chudoby. To sú výsledky, ktoré sme snáď mali riešiť a mali sme ich jednoznačne postaviť dopredu. Sú tu však aj iné problémy, ktoré by sme boli bývali mali spoločne vyriešiť. Niekedy nevieme pochopiť jeden druhého a hovoríme o demokracii a pluralite. Pluralitný systém je, samozrejme, o rôznych názoroch a my by sme mali byť tolerantní k tomu druhému názoru, nech je akýkoľvek. Z tohto hľadiska si myslím, že tento parlament bol skutočne kultúrnejší ako tie predchádzajúce, lebo aj keď sa vyskytli určité nie, by som povedal, prijateľné vyjadrenia na adresu niektorých poslancov, predsa to len nebolo tak vyostrené, ako to bývalo predtým. Chcel by som v súvislosti s naším funkčným obdobím spomenúť ešte jednu záležitosť. Je mnoho zákonov, ktorým chýbal hlas či dva a len preto, že to boli zákony opozície. Dámy a páni, my sme poslanci, ktorí by sme sa mali dívať do budúcnosti, a nie do minulosti, a ak ste sa dokázali v niečom zhodnúť opozícia a koalícia, tak to v protikomunistických zákonoch. Prosím vás, ešte raz vám to zopakujem. Od roku 1948 do roku 1960 bolo dvanásť rokov, pokiaľ sa začal proces rehabilitácie. My sme šestnásť rokov po roku 1989 a ešte stále nám je málo. Poprosím ten budúci parlament, ktorý tu bude, tak jednoducho, aby svoju víziu zameral na to, čo má byť a nechal históriu historikom, lebo neustále nadávanie, neustále vracanie sa do minulosti nepomôže. Vnáša to len medzi seba niekedy zlosť, niekedy nenávisť. Pravda je a bude pravdou, ale sto razy opakovať veci, ktoré sú už dávno za nami, sa jednoducho nepatrí. Dámy a páni, v závere svojho vystúpenia by som chcel poďakovať, a to nielen všetkým pracovníkom Kancelárie Národnej rady, tak ako sa to zvykne hovoriť, ale od tých, ktorí nám zabezpečovali po celé štyri roky tu dôsledné prostredie. Ďakujem tým, ktorí sa starali o náš poriadok, celému technickému úseku, ďakujem tým, ktorí nám varili a podávali stravu, ďakujem celému systému a celému systému kancelárie a pánu kancelárovi, takisto OLAP-u a zároveň i všetkým administratívnym pracovníkom. Nemôžeme povedať, že by sa náš klub bol stretol u radových zamestnancov Národnej rady s problémami, že by sa na nás niekto díval ináč, tak ako sa na nás dívali, žiaľ, poslanci. Dámy a páni, nedá mi, aby som nepoďakoval za spoluprácu aj expredsedovi Národnej rady Pavlovi Hrušovskému, ktorý skutočne sa snažil po tom, ako som ja chodil na poslanecké grémiá viesť dialóg s každou jednou politickou stranou tak, ako sa na predsedu Národnej rady patrí. Chcel by som povedať v závere ešte jednu záležitosť. 17. júna sa voliči rozhodnú, koho si zvolia, ak víťaz budúcich volieb bude voliť a reprezentovať sociálny štát, v ktorom budú zabezpečené sociálne aspekty riešenia problémov, sme pripravení a rozhodne takýto subjekt, takúto koalíciu podporíme. Vám všetkým chcem poďakovať, chcem poďakovať za spoluprácu, chcem vám popriať, aby ste mali úspechy nielen v práci, ale aj v rodinnom živote, aby ste mali hodne a hodne zdravia a tešíme sa s vami na stretnutie po voľbách v ďalšom funkčnom období. Všetko dobré, dámy a páni. (Potlesk.)