Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2012-09-19):
Vážená pani predsedajúca, vážený pán minister, vážení kolegovia, včera som zistil, že som nedával pozor, lebo keď som hovoril, že ste zaradený v programe, tak by som si doniesol taký list od vás z ministerstva, nemám ho tu, tak budem len čiastočne, čo si z neho pamätám. Tak pamätám si ten zmysel, presnú citáciu nebudem vedieť. V zásade, keď je bodom zameranie zahraničnej politiky, a pán Dzurinda to zhutnil do troch, teda európska politika, ekonomická diplomacia a konzulárna pomoc. Pán predkladateľ to hovoril a pán minister, pán bývalý minister to takto zhutnil, tak ja sa chytím toho, čo hovoril on, lebo poviem neskôr, že prečo. Trošku to poradie vymením a začnem tou ekonomickou diplomaciou, ktorá, pohľady sú rôzne, ale teraz čo si ja predstavujem pod tou ekonomickou diplomaciou, tak je aj to, že tá diplomacia, si myslím, že všeobecne, čiže aj ja keď niečo poviem, ja nie som diplomat, čiže ja potom prepytujem, čiže môj slovník je možno o niečo expresívnejší a jednoduchší, ale zas toľko tomu rozumiem, že v diplomacii by mala byť taká elementárna slušnosť a v ekonomickej diplomacii, ekonomická to nevylučuje, možno práve naopak, ale to už môžeme prísť do tenzie, že niekto povie nie, aby sme nedopadli, ako spomenul pán Fronc, že to je Líbya, že teda byť slušný aj k takýmto, by som povedal, zvláštnym režimom, ale tá elementárna slušnosť proste je podľa mňa tak či onak dôležitá, a dá sa povedať, že tie zásady sa držia v diplomacii bežne a štandardne, preto musím to povedať, pán Dzurinda, nehnevajte sa, že preto je zvláštne, že proste ste nevedeli prijať čínskeho veľvyslanca. Oni naozaj, ja som tam dlhý čas bol, poznám proste ich aj čiastočné zmýšľanie a pre nich to je hrozným takým, by som povedal, veľmi zlým, nedobrým signálom. A teraz budem hovoriť tým mojím nediplomatickým slovníkom, ako to ja vnímam, že my teda nejakým, by som povedal, súperom pre nich, alebo nejakým partnerom dávno nie sme. Ja som bol niekedy veľmi dávno ešte s Mečiarom v Číne, kde Ducký si ma pomýlil s čašníkom, lebo som mal 20 rokov a pritom jediný projekt, ktorý z tej veľkej delegácie vyšiel, bol náš. A vtedy tam boli, v tom období tam naozaj boli kapitáni, vtedy tam naozaj boli vplyvní ľudia. A potom som bol, neviem, či to je päť alebo šesť rokov dozadu, keď bol pán premiér Fico v Číne, a to už boli predavači topánok. Hej, proste, to už bolo, ako Číňania to vedia, poviete „make a sale“ a oni vám zabezpečia ľudí, koľko chcete na telefón. Čiže, keď by si človek spravil nejaký krátky rešerš tých vizitiek, tak to už bola proste, to už sme boli rádovo niekde inde. Čiže tú veľkú šancu, ktorá možno na začiatku bola, sme my rádovo prepásli, ale aj tým, že akým spôsobom sa následne vyvíja tá naša, by som povedal, taká jemná reč signálov, tak my sme, vychádzajúc z toho, že nie sme partnerom, v tej nie celkom peknej takej fádnej, ale obrovskej, takej monumentálnej budove ministerstva zahraničných vecí v Pekingu ak sa niekedy o Slovensku hovorilo, tak možno v dvoch súvislostiach, a teraz zjednodušujem, a jedna z nich bola to, že prečo vlastne je tam problém s tým, aby bol prijatý tento veľvyslanec, čo, povedzme si pravdu, nepôsobí dobre a pôsobí to rozpačito, obzvlášť, keď sme ekonomika, ktorá, keď to znova zjednoduším, keď sa Číňanom prestane páčiť Porsche Cayenne, tak ju prudko otrasie a je dosť možné, že bude po raste. Čiže, ale tým nechcem povedať, že máme robiť nejakú kolenačkovú politiku, to vôbec nie, ja som tu vždycky, aj avizujem, že máme byť hrdým národom a máme byť, alebo hrdým spoločenstvom, hrdou krajinou, ale tá elementárna slušnosť je v tomto namieste a vedomie si takej aj zodpovednosti za to, že ako sa veci nejakým spôsobom vo svete tvoria a otriasajú a či niektorý signál, tiež by som povedal, taký rádoby zbytočný. Ono to súvisí potom aj z tých ďalších, tá ekonomická diplomacia, že keby som tak v priereze, v tom čase, ako sa to všetko nejakým spôsobom vyvíjalo, my sme nezvládli, by som povedal, tú ekonomickú imigráciu, ktorá tu bola, že proste to, čo sme sa tvárili, že chceme zvládnuť, tak sme nezvládli. Naozaj sme tu absorbovali dosť veľa ľudí, ktorí vlastne, ich ekonomická podstata nebola silná, ale však to už sú historické veci. Ale znova nezvládame ďalšiu vec, vychádzajúc z takej, by som povedal, princípu, ktorý v tejto krajine, dosť často ho tu identifikujem, že sme pápežskejší od pápeža, to znamená, my teraz keď sme jednu vec nezvládli, tak nezvládame ďalšiu. Ono v Číne medzitým strašne zbohatli. V Číne, to nie sú predavači sandálov, aby sme si to nemýlili, a teraz napríklad viem, že ako to funguje, že pri vydávaní víza a vôbec povolení, tak myslím, že máme najobštruktívnejší proces asi všetkých krajín Schengenu, čo znova pôsobí, vzhľadom na to, že sme v Schengene, tak tým Číňanom to je v zásade jedno, si tu vybavia rakúske vízum, ale tak to vylúdi taký malý úsmev na perách, že čo si vlastne myslia. Však práve to hovorím, že Rakušáci majú rádovo jednoduchší systém, ono to potom súvisí s tým, že tí ľudia, to už nie je tá ekonomická imigrácia, to už sú obchodníci častokrát rádovo bohatší, ako by sme si mysleli, čiže oni nemajú vôbec záujem tu s nejakým jedným batôžkom zostať. A čiže toto je nezvládnutie toho procesu, že oni nakoniec to schengenské vízum dostanú v Rakúsku, tam zaplatia poplatok, tam sa ubytujú a tu prídu len tým autobusom, ktorých tu sem-tam niekedy stretáme. Čiže to je vec, ktorú teda, keby som ja mal byť konkrétny a nie, nie úplne taký ako všeobjímajúci v tých heslách a frázach, tak toto je taký, by som povedal, že podnet zdola na riešenie, ktorým by možno by sme sa mohli zamyslieť, aby sme znova to nevyhodnotili, že sme zase niečo nejakým spôsobom nezvládli. Potom tu tá druhá priorita, čo sa týka zamerania, bola konzulárna pomoc a pomoc občanom, čo v zásade je veľmi potešiteľné, že má sa kde človek obrátiť, keď príde do problémov. Nuž, aj ja som mal problémy, ale v demokratickej krajine, v Belgicku, v Bruseli, a nedočkal som sa tej pomoci. A už som to skúšal za éry pána ministra Dzurindu, už som to skúšal, pán minister, aj za vašej éry a to je ten list, ktorý som spomínal, že pán Javorčík mi odpísal, ale znova to bolo len také vajatanie sa, alebo tým diplomatickým jazykom povedané, no, však uvidíme. A mne tam chýba to podstatné. A podstatné v tejto veci je to, že keď si niekto neplní povinnosti, tak holt, i keď je vysoko, i keď je kamarát neviem s kým, z hrušky dole. A to je vec taká, by som povedal, pre mňa dosť principiálna, lebo keď to, že moje ľudské práva boli porušené, už uznala sama Rada Európy, tak mi je naozaj ľúto, že to ešte stále neuznalo naše ministerstvo zahraničných vecí, a tak srdnato sa to bráni priznať a srdnato sa zároveň im bráni aj priznať, že aká je atmosféra vlastne na tom ministerstve, keď vám príde list, v ktorom, v prvom liste, kde oni sa obhajujú, tí, ktorí sa mi neskôr ospravedlnili, že možno ten príslušník bol overly zealous, to znamená prílišne horlivý. U nás to na tomto ministerstve akceptovali. To je, by som povedal, že prudký nedostatok demokratickej tradície alebo aj vnímania nejakej hodnoty slobody a rešpektovania človeka, že ja dostanem takýto list, že mne si to niekto pošle a napíše, že, no, však bol overly zealous, čo z toho robíte nejaký to. A smutné na tom všetkom je, že vôbec teda nepreceňujem sám môj vplyv, že niekto by sa tým nejako moc až prudko zaoberal, ale že to akceptovalo to ministerstvo a dokonca mi to preposlali, že teda taká je odpoveď. Hej. Čiže to ma mrzí, že ja, viete na overly zealous, na prílišnú horlivosť sa tu v tejto krajine vešalo, tu sa zatváralo, čiže my by sme mali byť špeciálne citliví na prílišnú horlivosť, lebo vy môžete konať len tak, ako vám určuje zákon. Čiže toto je stále, by som povedal, u mňa, v mojom prípade nedopovedaná vec. A keby som si už aj, možno aj, čo mi moja žena hovorí, že už to nechaj tak, obzvlášť teraz mám za povinnosť to nejakým spôsobom skúsiť dokončiť, lebo však ste dostali referát ľudských práv. Čiže práve teraz je, ešte o to väčší dôraz treba na to dať, aby sme teda našli, čisto symbolicky už v tejto veci na to odpoveď, aby aj do budúcna tí ľudia si boli vedomí, že keď ja síce som v Bruseli na konzuláte a je tam síce pekne a proste to nejakým spôsobom funguje a peniaze idú, ale keď už niekto príde a má nejaký problém, tak sa treba o neho postarať, i keď to je možno trošku mierne horúce. Takže toto by som bol rád, keby sme uzavreli, a teraz nechcem, viete, vás tu obťažovať s nejakými mojimi problémami, aby ste to takto nechápali, ja chcem len na tomto prípade demonštrovať, že tie deficity, ktoré tu sú v tejto spoločnosti, deficity hrdosti, takej vôle po slobode a chuti po slobode, deficity toho, že teda si nenechám orať na chrbte, toto proste tu silným spôsobom ako identifikujem a možno na tomto prípade aj na prípade môjho psa tu budeme zase pri správe prokurátora hovoriť, na prípade môjho psa, do ktorého mi strelil jeden poľovník, budem chcieť zdokumentovať to, v akom stave je spravodlivosť, justícia v tejto krajine, že, žiaľ, môj pes, ale to chcem, aby to malo takú tú plasticitu, lebo vtedy sa to lepšie a jednoduchšie vníma a chápe, keď človek dostane k tomu nejaký obrázok. Čiže to chcem, to je nejakým mojím zámerom, pán minister, dávam do pozornosti v tej konzulárnej pomoci a efektívnej činnosti teda naozaj byť principiálny. Nuž, a posledná vec, ktorá bola teda spomenutá ako taká, dôležitá oblasť zamerania, je tá európska politika. S tým sa nedá nič, len súhlasiť, samozrejme. Tam len z tej správy som sa snažil teda pozorne počúvať, čo sa mi nie vždy darí, ale tiež som mal pocit takého, to už možno, vzácne budem súhlasiť aj s pánom Dzurindom, že takého deficitu možno v nejakej konkrétnosti. To znamená, samozrejme, nepredpokladáme, že budeme vedieť, že v utorok o štvrtej niekde alebo čo, ale že naozaj, že tie programové, toho konkrétna by tam mohlo byť viac, kde nie napríklad vidím to ako problematické. Ja neviem, v čom sa tak pán Dzurinda zaľúbil do Bieloruska, ale ja ináč, mne to príde hrozne také, aj poviem teraz bokom, také aj trošku pokrytecké, že proste on ten môj prípad prešiel, a nieže taktným mlčaním, ale to si potom môžeme vydiskutovať neskôr, ale spustil boj za Bielorusko. Ja som bol tiež pred bieloruskou ambasádou, čiže ja nemám problém s Bieloruskom, nemám problém s tým, ako sa k tomu vyjadrí, to je úplne v poriadku, len musí byť konzistentný v tom, že u každého, a naozaj. Takže Bielorusko v poriadku, nespochybňujem ani trochu, ale mne napríklad chýba to, čo vlastne ja vyhodnocujem ako tému dekády. A témou dekády pre Slovensko bude jednak rómsky problém, i keď to nerád takto nazývam, ale aj problém definície – vzťahy s naším južným susedom. Čiže to sú, by som povedal, veľké témy a k veľkým témam treba mať aspoň zo tri bodky alebo zo tri terčíky urobené, a teraz. Ja viem, že to je ťažké, treba byť diplomatický, ale tam by som teda videl, ja by som teda potreboval aspoň trošku niečoho mať viac, že kde je možné nejakým spôsobom sa oťukávať a nájsť možno, obrúsiť nejakú hranu, spoznať sa, lebo ja mám pocit, že veľa vecí je postavených na tom, že sa nepoznáme. Častokrát počúvame čudné médiá, alebo čítame čudné noviny, a vtedy sa len hecujeme navzájom a možno by to častokrát vyriešilo len jedno krátke stretnutie niekde na hranici, niekde na pol ceste, ako sa hovorí, hej, v neutrálnom prostredí, možno v menej formálnej atmosfére. Keď to trošku zjednoduším, a naozaj, aj keď viem, že to tu nepatrí, pri futbale ako pri nejakých vyexponovaných, by som povedal, prejavoch. Chvalabohu, sme sa zbavili človeka, ktorý proste mal najväčšiu lopatu do pece, ktorou, vždycky keď zhasínalo, prikúril, čiže Slota už tu nie je, a je to, je to pre nás obrovská šanca, hej, tieto veci nejakým spôsobom pohnúť, pohnúť ďalej. Ďakujem pekne.