V. Veteška, podpredseda NR SR: (2005-03-18):
J. Banáš, poslanec: Vážený pán minister, vážený pán predsedajúci, kolegyne, kolegovia, priznám sa, že začínam byť trochu nervózny, lebo máme druhý bod programu, je tri štvrte na jedenásť a politické grémium rozhodlo, že dnes budeme rokovať, až kým to neskončíme. A mne sa dneska konečne podarili zohnať dva lístky na SuperStar, tak dúfam, že do siedmej to zapichneme. Dovoľte, aby som povedal pár poznámok k zahraničnej politike ako takej. My sa tu vždy dostávame do nejakej časovej tiesne. Neviem, čím to je, keď hovoríme o zahraničnej politike, zrejme tým, že tie správy sú vždy na záver schôdze. Ja som už pri debate o projekte zahraničnej politiky na rok 2005 chcel pár vecí povedať predovšetkým k téme parlamentnej diplomacie a verejnej diplomacie. Pokiaľ ide o parlamentnú diplomaciu, máme tu výbor pre európske záležitosti, máme tu zahraničný výbor, máme tu delegácie pri parlamentných zhromaždeniach Rady Európy, NATO OECD, Západoeurópskej únie. Keď som to tak zosumarizoval, tak zhruba asi 30 kolegýň a kolegov sa viac-menej zahraničnou politikou zaoberá, čo je už podľa mňa dosť veľká sila. A keď pripočítame našich 14 kolegov v Európskom parlamente, tak je tu veľmi silný potenciál. Mám trošku ale pocit, že sa nám nedarí celkom tento potenciál využívať najmä v tom zmysle istej synergie, pretože sú tu ďalšie štátne inštitúcie, okrem ministerstva zahraničných vecí jednotlivé rezorty majú svoje odbory medzinárodných alebo zahraničných vzťahov, je tu Kancelária prezidenta republiky, je tu Slovenská spoločnosť pre zahraničné vzťahy a tak ďalej. Chcem povedať, že by bolo možno dobré vymyslieť nejaký model, už som to aj vo výbore spomínal, kde by sme mohli tie poznatky, tú banku informácií nejako dávať dohromady, pretože vieme, že mnohí z nás, a debatujeme o tých veciach, máme aj zo súkromných rozhovorov s kolegami z mnohých parlamentov celý rad veľmi zaujímavých informácií. Ja sám niekedy mám taký troška smutný pocit, že prídem zvonku a vlastne sa ani takpovediac nemám s kým na štátnej úrovni o tieto veci podeliť. Samozrejme, správy sú jedna vec, ale možnože nejaké grémium by tu vzniknúť mohlo. Dovoľte, aby som povedal pár slov k verejnej diplomacii. Teraz som si prečítal, myslím, že to je predposledný Economist, zaujímavý článok. Ale takýchto článkov sa, chvalabohu, objavuje stále viacej, kde je analýza vývoja Českej republiky a Slovenskej republiky od rozpadu republiky a vzniku týchto dvoch samostatných štátov. A podtitulok tohto článku je: A tale of two countries, one doing badly, the other well, Príbeh dvoch krajín, z ktorých to robí jedna zle a druhá dobre. Keby sme si takýto článok boli prečítali pred štyrmi či piatimi rokmi, tak nás automaticky napadne, že tá krajina, ktorá to robí zle, je Slovensko. Ale tento článok jednoznačne hovorí o tom, že tá krajina, ktorá to robí dobre, je Slovensko. Už predtým sme hovorili i v téme o Lisabonskej stratégii o istých víziách, o istých stratégiách. Chcem sa tak nejako nahlas zamyslieť nad tým, čo je vlastne Slovensko a ako my Slovensko dokážeme predávať, čo je vlastne imidž krajiny. A to je súčasťou tej témy, ktorou je verejná diplomacia, samozrejme, diplomacia štátna robí svoje povinnosti vyplývajúce z ústavy a zo zákonov, ale verejná diplomacia, to je vlastne to, čo robíme všetci. Ja som to tu už niekoľkokrát spomínal, nemáme definované vlastne, o čom je Slovensko, aká je vízia Slovenska, aký je imidž Slovenska. Hovoríme veľké a vzletné veci. Dnes doobeda to tu už padlo, na jednej strane je imidž krajiny, na druhej strane, prepáčte, musím povedať, že v Starom Meste v Bratislave nemáte jeden funkčný verejný záchod. Ono sa zdá, že to nesúvisí, ale poviem vám pravdu, včera tuto na hrade som posielal japonské turistiky na WC, lebo zúfalo búchali tam tomu strážnikovi a nemáme takéto zariadenie. Prichádzajú sem turisti, ktorí si na základe tohto robia imidž krajiny. Chcem povedať, a to som tu už tiež spomínal, k vládnej budove letiska, je to neskutočné, nikto ma nepresvedčí, že sa tu naozaj nenájde pár miliónov. Vstupná brána do krajiny vyzerá ako ubytovňa pre bezdomovcov. Je to skutočne tak, všetci to poznáme. Sú také ďalšie maličkosti, ktoré zahraniční cudzinci alebo turisti veľmi intenzívne vnímajú. My si vôbec neuvedomujeme, že napr. v celom Starom Meste nemáme poštové schránky. Prichádzajú turisti, ktorí chcú hodiť pohľadnicu, všimnite si to, nemáme poštové schránky, nemajú kam hodiť pohľadnicu. Čiže to sú veci, ktoré, samozrejme, nesúvisia priamo so zahraničnou politikou, ale ktoré s imidžom krajiny veľmi úzko súvisia. Dovoľte, aby som ale povedal dve poznámky k tomu, čo tu voľakedy bolo. A minister zahraničných vecí, dokonca som to zachytil, pripravil vlani návrh vytvorenia toho Výboru vlády pre prezentáciu Slovenskej republiky v zahraničí. Myslím, že aj o tom sme tu už debatovali. Jednou zo základných súčastí prezentácie krajiny je, samozrejme, aj práca s tými, ktorí tú krajinu popisujú vonku. A to sú zahraniční novinári. Krajiny, ktoré sú v Európskej únii, väčšinou majú, Rakúšania majú Presseamt, Nemci majú Bundespresseamt a tak ďalej, inštitúcie, ktoré pracujú systematicky so zahraničnými novinármi. Ja neviem celkom presne, či my máme vyhodnotené to, čo sa bežne v krajinách robí, že sa mapujú novinári, ktorí píšu o krajine pozitívne, ktorí majú isté kritiky a tak ďalej, či s nimi nejako systematicky pracujeme, neviem, či máme nejaké alebo budeme mať nejaké vyhodnotenie... (Ruch v sále.)