A. Záborská, poslankyňa: (2003-07-02):
V diskusnej relácii O päť minúť dvanásť pán poslanec Lintner zdôvodňoval opodstatnenosť existencie potratového zákona zlou ekonomickou a sociálnou situáciou obyvateľstva. Skôr ako mohol hocikto zareagovať, nezabudol podotknúť, že pani poslankyňa Záborská bude určite hovoriť o Orave. Tam totiž napriek podstatne vyššej nezamestnanosti ako v Bratislave je najvyššia sobášnosť,  najnižšia rozvodovosť, najvyššia pôrodnosť a najnižšia potratovosť na celom Slovensku. Inokedy, keď pani predkladateľka pri spoločnom rozhovore pre istý týždenník chválila slovenské ženy za zodpovedný postoj k potratom, ktoré skutočne za posledné desaťročie podstatne poklesli, nezabudla hneď dodať, že pani Záborská začne hovoriť o svojich tretinách. Ono totiž skutočne poklesol počet interrupcií, ale stále tvoria približne tretinu zo živo narodených detí tak, ako to bolo pred 13 rokmi. Manipulujú sa takto prieskumy verejnej mienky, počet narodených detí s postihnutím a podobne. Nie je to však náhoda, podľa mňa je to zámer. Zámer jednak odradiť spoludiskutujúceho, aby tieto fakty hovoril, lebo sú dopredu zosmiešnené, posunúť diskusiu do inej roviny, k iným problémom a jednak kalkulácia s tým, že hlavne simplexnejší poslucháč na túto hru naletí, lebo je naučený myslieť v určitých stereotypoch. Spočiatku som si myslela, že je to len môj pocit, ale aké bolo moje prekvapenie, keď som zistila, že sú odborné knihy, ktoré takýto druh diskusie presne definujú. Poznajú trik ospravedlňujúceho sebaklamu, trik neosobnej zodpovednosti, trik výlučnej zodpovednosti, trik hľadania príčin, ale aj trik miešania tém a trik zámeny slov. V diskusiách od prvého čítania zaznelo niekoľkokrát z úst predkladateľov, že Kresťanskodemokratické hnutie chce občanom tohto štátu vnucovať svoju mienku. Na môj protiargument, že ak je to pravda, rovnako sa to snažia aj predkladatelia, zaznela pozoruhodná odpoveď: „My ale ponúkame občanom slobodu rozhodovania a vy ponúkate zákaz.“ Moja odpoveď na takýto názor by mohla byť: „My ponúkame život a vy ponúkate smrť,“ ale nechcem ísť touto cestou. Chcem vás všetkých poslancov Národnej rady Slovenskej republiky, politické strany, tretí sektor, ale hlavne odborníkov, lekárov, klinických biológov, genetikov,  embryológov,  rodičov a, samozrejme, aj médiá prizvať na vecnú diskusiu o tomto probléme. Poďme diskutovať o tom, či skutočne ide o slobodné rozhodnutie ženy. Či žena, ktorá sa rozhoduje o ukončení tehotenstva, je skutočne slobodná, keď sa rozhoduje pod vplyvom nedostatku informácií akékoľvek druhu. Keď ju tlačí nedostatočná pomoc zo strany štátu, nedostatok opory v životnom partnerovi, jej zlá ekonomická a sociálna situácia alebo pochybnosti, či tento štát bude mať dostatok finančných prostriedkov na poskytnutie nákladnej zdravotnej starostlivosti pre jej postihnuté dieťa a dokonca, či zdravotné poisťovne s jej chorým dieťaťom uzavrú zmluvu, keď odmietne navrhovanú interrupciu. Takáto žena, takíto rodičia sa nerozhodujú slobodne, rozhodujú sa v strese pod nátlakom okolností, ktoré som menovala. Tie ženy alebo rodičia sú často v situácii ako utekajúci z komunistického režimu, ktorý uteká cez berlínsky múr, rieši si danú kvázi beznádejnú situáciu, aj keď pritom riskuje, že bude chytený, prípadne zastrelený. A pritom stačilo ten berlínsky múr zrútiť. Poďme diskutovať a jednoznačne odlíšme postavenie ľudského života pred narodením v jednotlivých štádiách a ochranu, ktorá mu prináleží, od osobnej slobody, špeciálne od slobody rozhodovania žien, ktoré sú konfrontované s nechceným tehotenstvom. Poďme diskutovať o tom, že i keď sme si pred zákonom všetci rovní, počaté dieťa je len dieťaťom matky, otec podľa zákona o umelých potratoch nemá žiadne právo. Žena môže ísť na potrat bez vedomia otca dieťaťa, dokonca proti jeho vôli. Muž nemá žiaden prostriedok, ako tomu zabrániť, i keby chcel, aby sa dieťa narodilo. Poďme diskutovať o tom, či má žena právo robiť si so svojím telom to, čo chce. Pred pár dňami to znovu zopakoval jeden z predkladateľov zákona. Toto tvrdenie podľa nášho názoru nie je pravdou, a to hneď z dvoch hľadísk. Keby žena prišla na chirurgiu a požiadala, aby jej z dôvodu choroby, zlej ekonomickej a sociálnej situácie, rozvodu s manželom a podobne jej odrezali hlavu, bola by umiestnená na psychiatriu, aj keby argumentovala tým, že má právo robiť si so svojím telom to, čo chce. To druhé hľadisko je elementárnym dôkazom embryológie, ktoré musí uznať aj každý ateista. Dieťa je samostatný tvor od prvého okamihu spojenia pohlavnej bunky muža s pohlavnou bunkou ženy. Má samostatný genetický potenciál obsiahnutý v 23 pároch chromozómov v kóde, ktorý je vlastný len jemu a je odlišný od kódu matky. Poďme diskutovať jasne a úprimne o tom, o čom sa žena vlastne rozhoduje. Poďme diskutovať o výsledkoch vedy, ktoré hovoria o nálezoch a výsledkoch, ku ktorým dospeli vďaka modernému výskumu pomocou elektrónových mikroskopov, ultrazvuku a endoskopie, a ktoré hovoria, že už pri veľkosti 2 mm funguje v embryu jeho vlastný mozog, ktorý riadi jeho ďalší vývoj smerom k dospelému človeku, a že keď meria 3,5 mm, čo je asi 3,5 týždňa, má všetky orgány - srdce, kožu, centrálny nervový systém, pečeň, pľúca, črevá i pohlavné orgány. Poďme diskutovať o preukázanosti a hodnovernosti genetického vyšetrenia. Pri koľkých percentách pravdepodobnosti, že dieťa bude vývojovo poškodené, bude žene umožnené, aby o interrupciu požiadala. Pri 10, ako je to teraz, alebo pri 20, 30, alebo keď bude istota 100 percent? Žene alebo manželom sa často povie, je 10-, 20-, 50-percentná pravdepodobnosť, že vaše dieťa bude choré, ale málokto im povie, je 90-, 80- alebo 50-percentná pravdepodobnosť, že vaše dieťa bude zdravé. A tak zo 100 detí s podozrením na vývojovú chybu sa aj pre neobjektívne informácie potratia zdravé deti. Poďme diskutovať o tom, či je správne, keď štát, ktorý neuznávaním trestu smrti chráni aj niekoľkonásobného ťažkého zločinca vo svojej legislatíve, na druhej strane umožní nenarodiť sa 6-mesačnému ľudskému plodu. Nielenže mu neumožníme nenarodiť sa, ale jedným dychom argumentujeme, že je to pre jeho dobro. Taliansky poslanec Carlo Casini, bývalý poslanec Európskeho parlamentu, položil otázku: „Viete, aký je rozdiel medzi potratom a eutanáziou?“ Jeho odpoveď znela: „Žiaden. Oboje je ukončenie života, jedno na začiatku, druhé na jeho sklonku.“ A pokračoval. „Ako je možné, že zákon o potratoch bol v Taliansku odhlasovaný v roku 1974 a o zákone o eutanázii sa stále diskutuje?“ Odpovedal si. „Jednoducho preto, že tých poslancov, ktorí odhlasovali interrupčný zákon, už nikto nemôže potratiť. Ale zákon o eutanázii môže proti nim použiť ich vlastný syn.“ Poďme diskutovať o filmoch Nemý výkrik a Nenarodený život, ktoré sú filmovým dokumentom o interrupciách. Prvý pomocou ultrazvuku v 12. týždni, druhý pomocou optiky v 5. mesiaci tehotenstva. Poďme diskutovať o umelom oplodnení, ktoré na prvé počutie s našou témou priamo nesúvisí, ale ktoré je dôkazom, že už niekoľkodňové embryo, ktoré implantujeme žene do maternice, je jasne definovaný človek. V opačnom prípade by si ho určite implantovať nedala. Poďme diskutovať o väčšej dispozícii na výskyt rakoviny prsníka u žien, ktoré podstúpili potrat. Je to v súčasnosti problém nielen v Spojených štátoch, kde liečba tohto ochorenia už spôsobuje nemalé problémy zdravotným poisťovniam, ale aj v Európskej únii. Na predchádzajúcom pléne Európskeho parlamentu v Štrasburgu som bola svedkom prerokúvania komplexnej správy Výboru pre ženské práva a rovnosť šancí o výskyte rakoviny prsníka v Európe. Správu pripravili liberálne, nie konzervatívne ženy a výsledky boli alarmujúce, pritom priama súvislosť medzi jej výskytom a hormonálnou dysbalanciou bola jasne popísaná. Poďme diskutovať o dôsledkoch interrupcií, o zápaloch s dlhodobými následkami, rizikových tehotenstvách a spontánnych potratoch u žien, o následnej sterilite, umelých oplodneniach, celoživotných traumách a psychických poruchách. Ukončenie tehotenstva nie je len ukončenie života, ale aj násilné zastavenie rozohraného hormonálneho orchestra s nemalými následkami pre ženu. Okrem toho, že ide o celoživotné poznačenie, ide aj o nemalé finančné náklady, ktoré vynakladáme na liečbu týchto stavov a ktoré všetci znášame zo solidárneho zdravotného poistenia. Poďme diskutovať o 1 300 000 umelých potratoch od polovice 50. rokov, keď bol prijatý prvý potratový zákon. Aj tieto potraty sú príčinou, že sa musíme neodkladne zaoberať dôchodkovou reformou, nakoľko počet produktívneho obyvateľstva rapídne klesá. Poďme diskutovať o tom, že i keď počet umelých potratov klesol oproti roku 1998, keď ich bolo najviac štatisticky podchytených takmer o tri štvrtiny, podiel potratov na 100 živo narodených detí sa stále pohybuje okolo 30  až 40 percent. Poďme diskutovať o pomoci matkám a rodičom postihnutých detí, o príprave zákonov, ktorými by sme mohli riešiť ekonomickú a sociálnu situáciu rodinám, zákony, ktoré budú v maximálne možnej miere integrovať do spoločnosti telesne postihnutých, zákony, ktoré uľahčia život tým, ktorí sa obetujú a sú ochotní priviesť na svet dieťa, aj keď nie je celkom zdravé. Poďme o tom diskutovať, aj keby sme rezervy v štátnom rozpočte museli hľadať na inom mieste. Poďme diskutovať o tom, ako zlepšiť situáciu v sociálnych zariadeniach pre telesne postihnutých a ako ešte viac zjednodušiť proces adopcie. Poďme diskutovať, nie rozprávať sa, keď jeden druhého možno mimovoľne počúvame ako teraz tu, ale už dopredu rozmýšľame nad svojimi budúcimi argumentmi. Pri takýchto „rozhovoroch“ totiž každý sleduje len svoju vlastnú myšlienkovú niť. Tieto idú paralelne vedľa seba, nepretnú sa a výsledkom je konštatovanie, že naše názory sú nezmieriteľné. Vážené panie poslankyne, páni poslanci, kolegyne a kolegovia. Poďme hľadať riešenie, ale pokiaľ je to len trochu možné, nie na úkor počatého života, a preto dnes nepodporme predkladanú novelu zákona. Ďakujem pekne. (Potlesk.)