Viskupič, Jozef, poslanec NR SR (2016-04-22):
Pán poslanec Gál, ďakujem. Musí sa o nej rozprávať, musí sa rozprávať kultúrne, pretože nevybavíme kultúru len návštevou galérií a múzeí, kultúru nevieme vybaviť tým, že budeme do nemoty hovoriť o tom, že je v nej málo peňazí. Ale dnes pri zlyhávaní mnohých vecí je nám úplne jasné, kde nastala základná chyba, a to je, že národ, ktorý nemá kultúru a nevenuje sa jej, bude z logiky veci nekultúrnym národom. Myslím si, že toto si nezaslúži, a myslím si, že všetkých vás by som chcel vyzvať, keďže to nie je v programovom vyhlásení vlády, aby kultúra bola jednou z priorít našej činnosti a cez našu činnosť aby sa dostávala na pozornosť a na program dňa aj vlády, ktorá chce po schválení programového vyhlásenia vlády nastúpiť svoj mandát. Myslím si, že nedostatočný rozvoj kultúry, ktorý sa odvoláva na programové vyhlásenie vlády novej koalície alebo novej vlády, ktorú ja pracovne volám vládou národnej nehody, limituje totižto rozvoj aj nás ostatných. Myslím si, že zlyhanie ministra za posledných osem rokov môže ukázať aj zlyhanie celej predchádzajúcej vládnej garnitúry. A tým, že sa definujú ako vláda kontinuity, môže sa to prejaviť aj vo vláde, ktorá nastupuje, pretože opäť ako po ostatné roky práve pri príprave tohoto programového dokumentu z môjho pohľadu a na môj veľký smútok, ktorý priznávam, zlyhala. V programovom vyhlásení vlády sa okrem iného píše, že: „Vláda považuje kultúru za vnútorný základ spoločnosti, ktorý ju určuje hodnotovo a spoluvytvára jej jedinečnú národnú, národnostnú či miestnu identitu. Kultúra má schopnosť humanizovať, kultivovať, estetizovať život, rozvíjať v ľuďoch tvorivosť a originalitu. Je tiež dôležitou súčasťou výchovného a vzdelávacieho procesu a voľnočasových aktivít obyvateľstva a posilňuje spoločenskú súdržnosť.“ Ono to znie fakt perfektne. Ale dovoľte mi, aby som sa vás spýtal, to ste doteraz, vážený pán minister, nevedeli, skutočne ste nevedeli, že morálnu výšku národa nebude určovať ministerstvo dopravy ani ministerstvo financií? Toto ste mali robiť osem rokov. A to, čo ste do toho programového vyhlásenia napísali ako všeobecnú deklaráciu, ja považujem za prázdne slová. Očakával som, že práve nová vláda, zložená, tak ako sa pomenúva, z tradičných politických strán, chcel by som raz počuť definíciu tej tradičnosti, navráti kultúre jej adekvátne postavenie v spoločnosti, že sa pre vládu stane naozaj rovnocenným partnerom aj tých rezortov, ktoré som spomínal, a bude sa na ňu prihliadať ako na dôležitý článok a základný kameň našej spoločnosti. Mýlil som sa. Naozaj som sa mýlil a je mi z toho smutno. Tento alibistický dokument, ale aj udalosti, ktoré sa v tomto rezorte v programovom vyhlásení vlády, ale aj za posledné roky odohrávajú, majú jasný výsledok. A ten výsledok je, a to je ďalší odpočet minulej vlády, súčasné zloženie parlamentu. Preto verejne vystupujem a chcem vystúpiť s alternatívou voči súčasnému smerovaniu kultúrnej politiky. Cieľom je tak prispieť aspoň k otvoreniu širokej diskusie o tom, čo všetko kultúra znamená, na čo slúži, slúžiť má, na možnosti zlepšenia jej stavu, ale hlavne čo všetko si zaslúži naša spoločnosť a tento národ. Posledné roky ministerstvo kultúry, a tomu sa budem venovať podrobne, zadefinovalo viacero ciest a chcel by som veľmi stručne odhaliť, kde nastali chyby a prečo si myslím, že v nasledujúcich aktivitách by sa nemalo pokračovať. Myslím si, ako prvá vec, ktorú treba zadefinovať, je, že ministerstvu kultúry je treba dať prvýkrát v novodobej histórii Slovenska podobu skutočnej politickej inštitúcie, inštitúcie, ktorá nielen manažuje, ale riadi, stanovuje politiky a snaží sa pre svoj rezort urobiť čo najviac, lebo doteraz slovami viacerých priamo zamestnancov ministerstva kultúry, a dúfam, že im tým neuškodím, sa im zdá, že ministerstvo levituje v bdelej kóme. Kultúra, sa otočím smerom na vzniknutú vládnu koalíciu, nie je totižto len Audiovizuálny fond, ale je to aj ochrana kultúrneho dedičstva, pri ktorej predchádzajúca jednofarebná garnitúra zlyhala na celej čiare. Zlikvidované keltsko-rímske pamiatky nevyčísliteľnej hodnoty tu vedľa, tam kde budeme parkovať, na severnej terase Bratislavského hradu a stavba predražených garáží, atrapy Zimnej jazdiarne a pseudobarokovej betónovej záhrady sú toho živým dôkazom. Ako inak ako zlyhanie môžem pomenovať fakt, že pod tento barbarský čin hodný kultúrneho Talibanu, lebo presne tak sa na vás národ díva, sa podpísal priamo a bez okolkov šéf krajského pamiatkového úradu? Ako je možné, že to nezastavila ani šéfka štátneho pamiatkového úradu, ale, naopak, celé toto barbarstvo svojimi vyjadreniami kryla? Kde bol vtedy minister kultúry? Presne tam, kde bol za posledné roky pri stretnutí ministrov kultúry Európskej únie, jednoducho tam nebol. Presne tak to je. Za posledné roky nebol slovenský minister kultúry na zasadnutí ministrov kultúry v Rade EÚ ani raz. Tam sa tiež formuje kultúrna politika. Nebol tam ani raz. A to budeme predsedníckou krajinou. Ak to je vláda kontinuity, tak sa pýtam pre účely tejto debaty, kontinuity čoho, pokračovanie čoho, ochrany pamiatok? V tom ministerstvo zlyhalo na celej čiare. Kauza Berniniho, kauza Bratislavského hradu, kauza Bojníc a najnovšie Múzeum holokaustu Sereď, tu je možné, že v tejto krajine vznikajú podozrenia, že aj pracovný tábor, ktorý má hlboký morálny odkaz, dokážeme tunelovať? Je toto vôbec možné? Asi ste zachytili, že sa míňali prostriedky z fondov Európskej únie na to, aby tento pracovný tábor alebo, môžeme byť aj tvrdší, koncentračný tábor bol obnovený. To, akým spôsobom sa prikročilo k tomu, bude ešte asi otázkou, a ja budem iniciovať poslanecký prieskum na výbore pre médiá a kultúru, aby sme sa teda šli pozrieť na miesto, kde mal byť symbol toho, čo sa v tejto krajine dialo počas slovenského štátu. A ešte aj tu vznikajú podozrenia, že niekto predražoval, rozkrádal, tuneloval. Myslím si, že toto si naozaj naša krajina nezaslúži. A tieto kauzy sú iba malý výsek z reálnych a pridrahých prešľapov ministra kultúry tak, ako nastavoval zákony, ako sústredil moc a rozhodovacie právomoci, prerozdelenie peňazí, ale aj kontrolnú činnosť v rámci pamiatkového úradu do rúk jedného človeka, šéfa štátneho pamiatkového úradu. A tým z môjho pohľadu flagrantne porušil princípy verejnej súťaže. Pamiatkový úrad Slovenskej republiky, ktorý má dbať na naše kultúrne dedičstvo, má rozhodovacie právomoci a nielen to, on je zároveň aj odvolacím orgánom vo všetkých správnych konaniach na úseku ochrany pamiatkového fondu (správne konania o povolení obnovy, respektíve reštaurovania národnej kultúrnej pamiatky vrátane správnych konaní o priestupkoch a iných správnych deliktoch). Vyhlasuje národné kultúrne pamiatky, má riadiace a kontrolné právomoci, riadi a kontroluje výkon štátneho pamiatkového fondu vykonávaný krajskými pamiatkovými úradmi, je zamestnávateľom všetkých zamestnancov pôsobiacich na krajských pamiatkových úradoch. Generálna riaditeľka pamiatkového úradu vymenúva a odvoláva všetkých riaditeľov krajských pamiatkových úradov, má právomoc na výkon odborných činností v oblasti ochrany a podobne. Táto kontrolná monopolizácia jedného úradu nás dostala presne do stavu, že musel sám s nasadením vlastného krku náš kolega Janko Mičovský, myslím, že aj s Martinom Feckom a Maňom Hubom chrániť národnú kultúrnu pamiatku v Polomke. A nevedeli sa dovolať spravodlivosti a o Polomke asi viac-menej všetci vieme ako dopadla, národná kultúrna pamiatka nebude. Myslím si, že kultúrny sektor a tento výsek zvlášť disponuje obrovskými prostriedkami. Nejde o malé peniaze, navyše v programovom vyhlásení vlády sa píše, že ich bude omnoho viacej. A mám pocit, že týmito prostriedkami disponuje bez reálnej povinnosti odpočtu a spätnej väzby... (Ruch v sále.)