Á. Biró, poslankyňa: (2008-09-18):
Moja interpelácia na pána ministra je uvedená v tlači 698 pod bodom 15. S odpoveďou pána ministra nesúhlasím a je pre mňa neprijateľná, presnejšie odpovede, ktoré pripravovali asi úradníci rezortu ministerstva kultúry a ktoré vnímam ako ospravedlnenie alebo odvádzanie pozornosti od otázok, ktoré som položila. A odvádzanie pozornosti aj od tej skutočnosti, že pán minister pripustil prerozdelenie finančných prostriedkov alokovaných v programe grantového systému Kultúra národnostných menšín v roku 2008 tak, že kým celkové navýšenie programu oproti minulému roku bolo 25 %, pre maďarskú národnostnú menšinu toto navýšenie bolo len o 2,5 %. Na čo je nám takéto status quo? Pýtam sa mnohokrát a pýtajú sa aj mnohí od nás. Je to status quo, ktoré nie je zachovaním už dosiahnutého stavu, ale je pod priemerom priemeru. Zmierili sme sa s tým, že v ponímaní pána ministra kultúry status quo je priemer za predchádzajúce štvorročné obdobie a to po vylúčení roku 2006, ktorým sa z času na čas zamáva, či postraší, ako keby sa v tomto roku udialo niečo nekalé, neprípustné a to najmä vtedy, ak nie je po ruke prijateľná, akceptovateľná odpoveď. Je po dvoch rokoch až úsmevné, ak účelovo uvádza sa v odpovedi, že v roku 2006 bol grantový systém „účelovo“ navýšený najmä preto, že čoraz častejšie sme svedkami toho, že štátne dotácie, granty sa používajú účelovo, ba dokonca protizákonne a dokonca sa posvätil aj klientelizmus. Zastúpenie maďarskej národnostnej menšiny v rámci všetkých menšín na Slovensku je 73,9 %. V priemere za roky 2003 až 2006 bolo prerozdelené v grantovom systéme 63 % z finančných prostriedkov určených na kultúru národnostných menšín pre maďarskú menšinu a vtedy sa uplatnila a použila aj pozitívna diskriminácia. Ešte raz tie čísla. Zastúpenie maďarskej menšiny je 73,9 %, v priemere za tieto štyri roky dostali z grantového systému 63 % prostriedkov, ktoré bolo alokovaných na kultúru národnostných menšín. Ako najpočetnejšia menšina na jedného príslušníka ročne dostávala dotáciu cca vo výške 100 korún. Na príslušníka najmenej početnej menšiny táto dotácia bola v týchto rokoch vyše 6 000 slovenských korún. Tým chcem len ešte raz podčiarknuť, že, áno, aj v týchto rokoch sme používali a podporovali sme alebo rozdeľovali na základe princípu pozitívnej diskriminácie. Je nepochopiteľné a neprijateľné pre mňa, že sa deklaruje spravodlivosť zo strany ministerstva kultúry. I to sa deklaruje, že kultúra národnostných menšín je súčasťou kultúrneho bohatstva Slovenskej republiky, ale keď pristúpime k rozdeleniu finančných prostriedkov v tomto programe, tak pozitívna diskriminácia je nastavená tak, že sa negatívne postihuje len jediná národnostná menšina, a to národnostná menšina maďarská. Dovoľte mi ešte raz tieto čísla porovnať, aby to bolo čitateľnejšie. V roku 2007 pre maďarskú národnostnú menšinu bolo prerozdelených z celkového objemu tu alokovaných finančných prostriedkov 58,76 %, t. j. o 4,2 % menej než priemer za predchádzajúce obdobie, za predchádzajúce štvorročné obdobie. V roku 2008 z celkového objemu bolo rozdelených už len 57,2 %, t. j. o 5,8 % menej než priemer za predchádzajúce štvorročné obdobie a menej než v roku 2007, a to o 1,6 %. Alebo ešte inak. Rozpočet ministerstva kultúry, ktorý sme s potešením vítali, že bol navýšený, ten sa zvýšil pre rok 2007 o 27 %. Tešili sme sa, že ak sa do grantového systému dostalo viac finančných prostriedkov a tiež bolo navýšené cca o takýto objem, teda o 27 %. Ale na zachovanie a rozvoj kultúry maďarskej národnostnej menšiny toto navýšenie bolo len o 2,5 %. Pán minister mi v liste v odpovedi píše, že rezort zohľadní kultúrne potreby a reálne záujmy jednotlivých národných menšín. Viackrát sa skloňuje zachovanie status quo. Ja však toto v tých číslach a v skutkoch nevidím. Ja sa obraciam na pána ministra, lebo je v jeho právomoci napraviť tento stav. A očakávame, že tento stav bude deklarovaný nielen v slovách, ale aj v činoch. Ďakujem za vašu pozornosť. Teraz by som chcela interpelovať alebo odpovedať, reagovať na list pána ministra školstva, pána ministra a podpredsedu vlády pána Mikolaja. Vážený pán predsedajúci, vážený pán minister, vaše odpovede na moje otázky sú pre mňa neprijateľné a zásadne s nimi nesúhlasím a ak dovolíte, ak ma budete sledovať, poviem prečo. Pán minister alebo jeho úradníci v odpovedi na moju otázku, ktorá znela: „Podľa ktorej právnej normy zaraďuje ministerstvo školstva učebnice základných a stredných škôl do skupiny kartografických diel a odborných publikácií,“ uviedli, že príslušnou právnou normou je zákon č. 215/1995 Z. z. o geodézii a kartografii v znení neskorších predpisov. Ďalej sa v odpovedi uvádza, že legislatíva tohto zákona je jasná a jednoznačná a to vraj preto, že dôvodová správa k návrhu zákona, ešte raz poviem, dôvodová správa k návrhu zákona v charakteristike odborných publikácií spomína aj učebnice. Vážený pán minister, táto odpoveď je pre mňa, povedzme, neprijateľná, ale skôr by som povedala, že je neodborná a nenáležitá, nakoľko iste viete, že dôvodová správa k návrhu zákona nie je súčasťou schváleného zákona, nemá žiadnu právnu silu, lebo nie je žiadnou právnou normou, na ktorú by sa dalo relevantne odvolávať. Zákon č. 215/1995 o geodézii a kartografii v znení neskorších predpisov v žiadnom svojom paragrafe neupresňuje termín odborná literatúra. Určite poznáte § 18 ods. 8 tohto zákona, ktorý znie: „Štandardizované geografické názvy sú záväzné pre vydavateľov kartografických diel, odborných publikácií na používaní v tlači a v iných prostriedkoch masovej komunikácie a v úradnej činnosti orgánov verejnej správy. Rovnako to platí pre vydavateľov kartografických diel a odborných publikácií vydávaných v cudzom jazyku.“ Podľa môjho názoru svojvoľný a zjavne účelový výklad tohto zákona podávaný ministerstvom školstva, ktorý vyhlásil za odbornú literatúru šlabikáre a čítanky a za odborníkov deti vo veku 6 až 18 rokov, je priam absurdný. Slovenská pedagogika sa hrdo hlási k odkazu Jána Amosa Komenského, ktorý presadzoval vyučovania v materinskom jazyku. A vedome tu, a teraz nebudem spomínať ústavné práva menšín na vzdelávaní v ich jazyku ako i medzinárodné dohovory, predovšetkým Európsku chartu regionálnych alebo menšinových jazykov a Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorými je Slovenská republika viazaná, či práva dieťaťa, ktoré nedávno spomínala pani kolegyňa Tóthová a to aj na zdravý duševný a telesný rozvoj detí, i keď by to bolo vhodné a náležité. Apelujem však na váš ľudský cit a zdravý rozum a prosím, zamyslite sa nad tým, čo môžu takéto zásahy rezortu ministerstva školstva pri výučbe materinského jazyka, základu na osvojenie si všetkých vedomostí a to aj odborných vedomostí v živote človeka a najmä v duši malého dieťaťa spôsobiť. Chcela by som vám tu pripomenúť aj slová Ľudovíta Štúra, pretože teraz oslavujeme a sme v takých slávnostných dňoch, keď naozaj sa otáčame aj k týmto významným osobnostiam slovenskej histórie, už aj preto, že odzneli na Uhorskom sneme 15. januára 1847. Sú to slová, ktoré naozaj stoja za zamyslenie a zastavenie sa. Ľudovít Štúr odkazuje vám, že: „Každý učiteľ z každodennej skúsenosti zná,“ citujem ho, „že je reč materinská najlepšia, najspôsobivejšia k vyučovaniu, bo v tejto nielen myslieť, ale aj cítiť sme naučení. A k dobrému vyučovaniu a vzdelávaniu aj toto je potrebné.“ Žiaľ, pokračovateľmi zápasu Štúrovcov sme dnes už len my, myslím teraz v boji za možnosť zachovať si právo vyučovať v materinskom jazyku. Dovoľte mi, aby som to demonštrovala aj na príklade. Pán minister mi odišiel spoza chrbta. Predstavte si, že v jednej nemenovanej krajine, asi si to prečíta voľakde na zázname, no ale dobre. Dúfam, že si predstaví, že v jednej nemenovanej krajine, jeden nemenovaný minister školstva v záujme vyšších princípov alebo z lásky k ľudu rozhodol, že v učebniciach pre deti v školách s vyučovacím jazykom (teraz) slovenským (kvôli predstavivosti) je potrebné, aby sa detičky správne a včas naučili zemepisné názvy, a preto od toho času sa v tejto krajine aj ľudové pesničky spievajú nasledovne, a viem, že ste citliví na moju maďarčinu, na môj materinský jazyk, tak to skúsim práve v spojení týchto dvoch jazykov demonštrovať: „Pozsonyi kasáreň, široký dvor, po ňom sa prechádza bratríček môj“; „Az Árván dobre, Az Árván zdravo.“ Keby takto nôtili deti v tejto škole, myslím si, že z takto vyučovaných textov a z takto pripravených učebníc by sa aj nad „Magas Tátrou“ zablýskalo a hromy by divo bili. Takýto minister školstva sa na nešťastie nezrodil len v mojej fantázii a v imaginárnej krajine, ale zrodil sa aj u nás na Slovensku. Ctené kolegyne, kolegovia, naše deti na základných a stredných školách nie sú, a takto nikdy nebudú, odborníci. Výchovno-vyučovací proces nie je úradná činnosť orgánu verejnej správy a učebnice základných a stredných škôl nie sú kartografickými dielami, ani odbornými publikáciami v zmysle zákona č. 215/1995, na ktoré sa ministerstvo odvoláva. Vážený pán minister, vaša odpoveď na moju otázku a vaše zásahy do ktoréhokoľvek kodifikovaného jazyka zakrývané účelovou dezinterpretáciou zákonov je popretím základných ľudských práv a demokratických štandardov bežných v krajinách Európskej únie. V interpelácii som použila ešte ďalšie 3 otázky, na 2 z nich som dostala spoločnú odpoveď a to na 2. a 4. otázku s tým, že otázky sú obsahovo príbuzné. Z odpovede na 2. otázku som mala dojem, že moja otázka bola o voze a odpoveď o koze. Ja som sa totiž pýtala, ako výsledky  9. konferencie OSN konanej v New Yorku v auguste 2007 sa premietli do slovenských pomerov. V odpovedi ministerstvo uvádza, citujem: „Naši experti dlhodobo úspešne spolupracujú, ako to ukázalo okrem iného 18. zasadnutie regionálnej skupiny expertov OSN v Prahe v máji 2007.“ Otázka o voze a odpoveď o koze. S odpoveďou na 4. otázku však súhlasím, veď pán minister mi napísal: „Pani poslankyňa, poslankyňu nemusia popudzovať vžité slovenské názvy významných európskych, svetových kultúrnych, historických centier, ktoré majú v každom jazyku dávno zaužívané domáce podoby. Iste by také našla aj vo svojej materinčine.“ Ďalej sa odvoláva na Európsku Chartu regionálnych a menšinových jazykov a cituje z nej – citát: „V oblasti vzdelávania sa zmluvné strany zaväzujú na územiach, kde sa také jazyky používajú podľa situácie každého z týchto jazykov a štátu bez ujmy na výučbe oficiálneho jazyka, umožniť vyučovanie v príslušných regionálnych jazykoch.“ Koniec citátu. Vážený pán neprítomný minister, nemusíte mať obavy, ja plne rešpektujem a ctím si vžité názvy miest typu Viedeň, Benátky či Ostrihom alebo Pätikostolie a nikdy ma nepopudzovali, ale bolo by dobré, ak by vaše dobre mienené odporúčanie si vzali za svoje tí, ktorí pracujú vo vašej blízkosti alebo pod vašou rukou a ani tých by nepopudzovali vžité názvy miest v mojej materinčine typu Bécs, Velence, Kassa alebo Pozsonyi. A na záver, s históriou a vzájomnou úctou a toleranciou súvisela aj moja posledná otázka a týkala sa dvoch ďalších historických pomenovaní, ktoré oba národy používajú. Jedno pomenovanie, ktoré taktiež popudzuje, je Félvidék a druhé je Dolná Zem. V odpovedi sa uviedlo, v odpovedi ministerstva školstva sa uviedlo, že kým jedno historické pomenovanie je správne, druhé je neprijateľné, spolitizované a protislovenské. A dôvod? Dôvod jedného, toho správneho, je nasledovný a počúvajte, prosím vás: „Verne pokračuje v línii predtrianonských pomerov, úspešne predlžuje svoje trvanie.“ Teda, jedno je správne, lebo verne je pokračujúce v línii predtrianonských pomerov, úspešne predlžuje svoje trvanie. A druhé je nesprávne, lebo je prejavom obnovovania predtrianonskej kontinuity. Mne sa to zdá trošku schizofrenické. Dámy a páni, vznik týchto pomenovaní korení v historickom Uhorsku a označovali jej južnú a severnú oblasť. Dnes sú to už len vžité názvy označujúce územia obývané Slovákmi mimo územia Slovenska a Maďarmi mimo územia Maďarska, pre mňa a pre nás nič menej a nič viac. Vážený pán neprítomný minister, s odpoveďou na moju interpeláciu som nielen nespokojná, ale aj znepokojená, pretože váš rezort je zodpovedný za výchovu k tolerancii a vzájomnej úcte národov, etník a ľudí, za výchovu mládeže. Preto dovoľte mi, aby som vás interpelovala ďalšou otázkou, na ktorú očakávam písomnú odpoveď a tá otázka znie. Nemôžem? Dobre. Takže vás neinterpelujem otázkou, až nabudúce. Ale ďakujem vám za pozornosť. (Potlesk.)