P. Hrušovský, predseda NR SR: (2003-04-10):
J. Ševc, poslanec: Vážený pán predseda Národnej rady, vážení páni poslanci, poslankyne, vážená vláda, ctení hostia, v priebehu prerokúvania nášho návrhu na usporiadanie referenda o vstupe Slovenskej republiky do NATO sme o. i. vyhlásili, že budeme rešpektovať výsledok tohto referenda ako prejav vôle našich občanov. Žiaľ, tento parlament odmietol vytvoriť priestor na prejavenie vôle našich občanov k tomuto osudovému kroku z hľadiska budúceho smerovania, a tým aj z hľadiska samotnej existencie štátu. Tí, ktorí sú pri kormidle štátu, jednoducho nechcú pochopiť, že ich nikto neoprávnil rozhodnúť o vstupe do NATO. V ostatnom čase sa náš vstup do NATO zdôvodňuje hlavne tým, že patríme a chceme patriť do západnej civilizácie. Keby si ľudia, čo to tvrdia, aspoň prečítali od Samuela Huntingtona dielo Stret civilizácií, boli by prinajmenšom opatrnejší pri žonglovaní s týmto kvázi argumentom. Axióma, že ostatné národy musia prijať západné hodnoty, inštitúty a kultúru, je nemorálna. Každé úsilie urobiť to je v rozpore s takými hodnotami, ako je právo na sebaurčenie a demokraciu, ktoré Západ tak vehementne hlása. Presadzovanie vstupu Slovenskej republiky do NATO sa vyznačuje tým, že je založené na najrôznejších mýtoch, polopravdách, nekompetentnosti a účelovej lži. K nosným nástrojom manipulácie patrí podľa nášho názoru po prvé zastrašovanie občanov, že ak Slovensko nevstúpi do NATO, dostane sa do úplnej medzinárodnej izolácie, že členské krajiny NATO a ostatné západné krajiny zrušia so Slovenskom bezvízový styk a zavedú prísnu výberovú reguláciu udeľovania víz. Táto dobre premyslená polopravda veľmi silne pôsobí najmä na mládež. Po druhé, zavádzajúce je tvrdenie, že vstup do NATO je bezpodmienečnou podmienkou pre vstup Slovenska do EÚ. Starostlivo sa zamlčuje, že všetky krajiny, ktoré boli prijaté do EÚ koncom 20. storočia, boli neutrálne štáty, Rakúsko, Švédsko a Fínsko, zatiaľ čo členská krajina NATO Turecko nebola prijatá do EÚ. Po tretie, názor, že najlepší medzinárodný štatút Slovenskej republiky by bol štatút stálej neutrality, sa pokrytecky odmieta s tým, že neutralitu Slovenska nebude nikto garantovať. Starostlivo sa tají, že právo na štatút stálej neutrality a súčasne aj povinnosť ju rešpektovať boli odsúhlasené všetkými členskými krajinami OBSE v Záverečnom akte Helsinskej konferencie a v dokumentoch z nasledujúcich schôdzí. Po štvrté, občania Slovenskej republiky sú zámerne a účelovo neinformovaní o zámeroch a krokoch EÚ zameraných na vytvorenie vlastných, od NATO nezávislých bezpečnostných štruktúr. KSS, jej stúpenci a mnohí ďalší občania Slovenska, dovolím si tvrdiť, že väčšina z nich, odmietajú rozširovanie NATO na východ a vstup Slovenskej republiky do NATO, pretože v ňom vidia a) územné zafixovanie novej deľby smeru vplyvu v Európe v dôsledku víťazstva Západu v studenej vojne, b) prekážku realizácie cieľov, ktoré Európa sleduje rozširovaním EÚ, c) nebezpečenstvo, že Slovenská republika bude zaťahovaná do agresívnych konfliktov vo svete, d) zdokonaľovanie systému amerického ovládania Európy, jej manipulácie a zaťahovania Európy do dobrodružných imperiálnych plánov USA na neokoloniálne ovládnutie sveta, e) prekážku vytvorenia nového bezpečnostného systému v Európe, ktorý by bol založený na medzinárodnom práve, rešpektoval záujmy všetkých štátov a ich bezpečnosť. Je očividné, že reálne záujmy a predstavy účastníkov tvorby nového európskeho bezpečnostného systému sú si dnes nielen veľmi vzdialené, ale aj veľmi protikladné. Je to aj jedna z hlavných príčin zjavného zmätku v hlavách mnohých ľudí v súvislosti s európskou i vlastnou bezpečnosťou. To platí aj o našej realite. Aj tu vzniká paradoxná situácia. Na jednej strane noví západní priatelia dvíhajú prst a hrozia, že ak nebudeme poslušní, nezoberú nás do NATO. Na strane druhej hlavné kritérium prijateľnosti politikov, vlád a politických štruktúr pre Západ v strednej a východnej Európe je ich vzťah k NATO. Dokonca sa ide až tak ďaleko, že sa konštatuje: „Je to síce bývalý alebo súčasný komunista, resp. predstaviteľ ľavicovej strany, ale je za vstup svojej krajiny do NATO.“ Idú až tak ďaleko, že poslušnému Kwasniewskemu Poľsku sú ochotní ponúknuť aj funkciu generálneho tajomníka NATO. Alebo naopak, slovne síce je za integráciu svojej krajiny do európskych štruktúr, ale vytvára koalíciu so stranami a hnutiami, ktoré sú proti vstupu do NATO, treba si naň dávať pozor. A tak prezidenti, vlády, parlamentní predstavitelia politických strán sa doslova predháňajú vo svojom úsilí o vstup do NATO. Vytvára sa dojem, že o všetkom je už definitívne rozhodnuté, že občania týchto krajín by boli dokonca veľmi nešťastní, keby ich NATO nevzalo pod svoje oceľové krídla. Je to však len zdanlivý paradox. Pravda je taká, že terajšie politické a vojenské kruhy členských krajín NATO, najmä USA sú jednoznačne zainteresované na rozšírení NATO na východ. Žiaľ, eufória z výhry v studenej vojne na Západe a hypermocenské postavenie USA vo svete skutočne plodí nebezpečné predstavy o možnosti takéhoto usporiadania sveta, kde budú rozhodovať iba USA a ostatní budú iba poslúchať a plniť ich želania. Mnohí naši občania sa prikláňajú k názoru, že stála neutralita pre Slovensko by bolo to najlepšie, čo by sme si mohli želať. Predstava o nevyhnutnosti zabezpečenia medzinárodnej bezpečnosti Slovenska vstupom do NATO je prinajmenšom nedomyslená. Európska jednota rýchlo postupuje cestou rozširovania v Európskej únii a skôr či neskôr zahrnie aj obranu. Existujúce inštitúcie pre transatlantický dialóg, nevynímajúc ani NATO, sa budú meniť, či chceme alebo nie. Politické otázky sa koncentrujú do EÚ mierou postupu Európy smerom k jednote. Spojené štáty sa snažia urobiť členstvo stredoeurópskych a pobaltských krajín NATO aj pre Rusko prijateľnejšie tým, že zdôrazňujú novú politickú úlohu NATO. Reálna situácia je však taká, že okrem ťažkostí s definovaním tejto novej politickej úlohy naráža táto doktrína na staré reálne európske podozrenie, že Spojené štáty určitým spôsobom s NATO manipulujú, aby podkopali rodiacu sa politickú identitu Európy a zvýšenie jej špecifickej váhy za negociačným stolom. Tak povojnová história, ako aj súčasná dramatická situácia vo svete varujú pred rozširovaním NATO s cieľom upevniť a prehĺbiť dominantné postavenie USA v Európe, a tým aj vo svete. Predseda vlády dal nám na známosť, že priama demokracia v procese rozhodovania o členstve Slovenskej republiky v NATO je v rozpore s národnoštátnymi záujmami krajiny a argument jej iniciátorov odvrhol ako demagógiu a falošnosť. Predseda parlamentu vyzval, aby občania petičné hárky nepodpisovali. Ministra zahraničných vecí rozčúlilo, že petícia za referendum môže ohroziť pozíciu Slovenska na špičke maratónu kandidátov do NATO, dokonca až natoľko, že ako protiopatrenie vymyslel pre Slovensko zvláštne poslanie, tlmiť protiamerické excesy v Európe. Len dúfajme, že vláda už nepožiadala Národnú radu, aby spolu s ratifikáciou prijala aj varovanie Francúzsku a Nemecku. Je iróniou, že tento parlament by to aj schválil. Štátny tajomník išiel až tak ďaleko, že občiansku iniciatívu označil za úplnú demagógiu a zbytočnosť. Na dôvažok si ešte dovolil posúriť organizátorov petície, aby so zbieraním podpisov skončili do začiatku ratifikačného procesu o členstve Slovenskej republiky v NATO, pretože podľa jeho medzinárodnoprávnej kompetencie inak bude neplatné. Treba pre pamäť národa a histórie zafixovať, že v tom ťažení za skutočnú demokraciu v ničom nezaostali ani podaktorí novinári, publicisti a iní farizeji formálnych slovenských masmédií. Tŕňom v oku sú najmä komunisti, resp. bývalí členovia KSČ, pravda, ako som už  hovoril, nie všetci. Vláda a, žiaľ, aj väčšina parlamentných strán požiadavku, aby o tak závažnej veci rozhodli jediní nositelia originálnych právomocí v štáte, považujú za nelegálnu a nelegitímnu. Súčasne sa posmeľujú, že sa netreba báť, že občania nechcú, aby sa Slovensko stalo plnoprávnym členom NATO. Vraj majú iba strach z vojny v Iraku, zo zatiahnutia Slovenska do nej. Chcem sa opýtať: Z čoho by mali mať ľudia väčší strach ako z vojny a z toho, že nás USA prostredníctvom členstva v NATO zatiahnu aj do ďalších vojen, ktoré chystajú vo svete? Na kultúru, vzdelanie a zdravie ľudí peniaze nie sú. Na účasť v agresii pri obsadzovaní ropných polí a na nasadenie našej protichemickej jednotky na lámanie osi zla sa vždy nájdu. Nemôžeme očakávať, že by sme od tejto vlády a od tohto parlamentu mohli očakávať, že sa s rovnakou vervou bude zaoberať takými malichernosťami, ako je riešenie našej rekordnej nezamestnanosti v celej Európe. V tomto narastajúcom chaose náš premiér sa vypasoval na hlavného pobočníka určovateľov osudov sveta pána Busha II. Nemalo by sa zabúdať, že pýcha vždy predchádza pád. Všetky systémy postavené na útlaku a nespravodlivej dominantnosti postupne padli. Tento zákon platí bez výnimky. Materiálny vzostup malej skupiny jedincov prináša so sebou rozklad morálky a prázdnotu ducha. Akumulujú sa výbušniny, ktoré ohrozujú samotnú existenciu ľudskej civilizácie. Víťazi nám nanútili spoločenský systém založený na všadeprítomnej agresivite a egoizme, ktoré ovládli nielen všetky sféry života, ale aj ľudské myslenie. Sme svedkami vlády vecí nad ľuďmi. Pán predseda, páni poslanci a panie poslankyne, už 1. vláda Mikuláša Dzurindu za svoje priority vyhlasovala vstup Slovenskej republiky do EÚ a do NATO. Pritom dlhodobo tieto priority vydávala za ciele, a nie za prostriedky na dosahovanie zahraničnopolitických, ekonomických a sociálnych cieľov Slovenskej republiky. Tak americkí emisári, ako aj predstavitelia slovenskej vlády dlhodobo zdôrazňovali existenciu bezprostrednej kauzálnej závislosti vstupu do Európskej únie Slovenskej republiky od vstupu Slovenskej republiky do NATO. Robili tak napriek vyhláseniam najvyššieho predstaviteľa Európskej únie pána Romana Prodiho, že Európska únia nevidí žiadnu priamu závislosť členstva v EÚ od členstva v NATO. Po nástupe novej vlády sa v predmetnej interpretácii objavila nová nóta, nový fenomén. Pán Dzurinda postupne a tajuplne púšťal do éteru informácie o užitočnosti členstva Slovenska v NATO a v EÚ z hľadiska výnimočnosti a prvoradosti významu slovensko-amerických vzťahov v Európe a vo svete. Vznikal dojem, že Slovensko bude tak v EÚ, ako aj v NATO plniť aj úlohu záujmov USA. Vrchol tejto koncepcie nasadil štátny tajomník ministerstva zahraničných vecí dňa 30. 3. 2003 v televíznej relácii O päť minút dvanásť. Zdôraznil v nej, že prioritou pre Slovensko sú slovensko-americké vzťahy. Preto nie div, že si mnohí ľudia na Západe správanie Slovenska vysvetľujú aj veľmi pikantne. Nie je tajomstvom, že USA dlhú dobu veľmi žiarlivo monitorujú integračné procesy v Európe, najmä hľadanie východiska, ktoré by viedlo k zníženiu závislosti Európy od USA v bezpečnostnej oblasti. Nielen odborníci na medzinárodné vzťahy dobre vedia o narastajúcom pnutí medzi členskými krajinami EÚ a Spojenými štátmi v NATO. Toto pnutie má rôzne príčiny. Na povrchu sa prejavuje tlak USA, aby Európa zvyšovala svoje výdavky na zbrojenie najmä v rámci NATO. Súčasne si americkí generáli veľmi žiarlivo strážia svoje dominantné postavenie v NATO. Na druhej strane Európa odmieta stupňovanie zbrojenia a žiada rovnoprávne postavenie v NATO. Odôvodňuje to zánikom základného nebezpečenstva v Európe a kardinálnou zmenou v medzinárodných vzťahoch. Z povedaného jednoznačne vyplýva, že USA potrebujú tak v EÚ, ako aj v NATO svojich zvláštnych spojencov, ktorí by narúšali európsku jednotu, vznik spoločného európskeho hlasu za stolom národov a európskej jednoty v rozhodovacích procesoch bezpečnostného a globálneho charakteru. Zrýchlenie vývoja situácie vo svete potvrdzuje správnosť týchto úvah a vyvoláva veľa otázok o možných dôsledkoch zahraničnej politiky súčasnej vlády. Vážení páni poslanci, panie poslankyne, bývalý zahraničný vydavateľ časopisu Newsweek, autor knihy „Americká zahraničná politika“ Michael Hirsh napísal o názore súčasnej americkej vlády na NATO a o vzťahu USA k NATO, že podľa toho, ako sa Bush správa a ako koná, ukazuje sa, že verí v určitý druh unilaterálnej civilizácie, podľa toho NATO sa odbije, OSN sa stane minulosťou, medzinárodné zmluvy prestanú byť záväzné a vláda bude bezočivo podporovať také protekcionistické opatrenia doma, ako sú nové tarify na oceľ a subsídie pre farmárov, akékoľvek obmedzovanie Washingtonu konať ľubovoľne bude považované za nepriateľský akt, v júni 2002 sa vláda napr. vyhrážala, že keď nebudú rešpektované záujmy USA, pokiaľ ide o medzinárodný súd pre zločiny, zastaví príspevky na financovanie mierotvorných akcií OSN. Keď NATO po 11. septembri vôbec po prvý raz vo svojej histórii invokovalo svoj čl. 5, definujúc útok na USA ako útok na všetkých členov, minister obrany Donald Rumsfeld splnomocnil svojho zástupcu Paula Wolfowicza povedať, že to nebude potrebné, pretože misia sama určí koalíciu. Istý vysokopostavený jastrab na zasadnutí Pentagonu v NATO zhrnul stanovisko USA k NATO stručne takto: „Zachovaj mýtus a usmievaj sa.“ Myslím si, že Hirshova charakteristika základného princípu zahraničnej politiky súčasnej americkej vlády, jej názoru a vzťahu k NATO nepotrebuje ďalší komentár. Žiada sa zdôrazniť, že NATO pre USA od svojho zrodu bolo vždy viac nástrojom na ovládanie Európy ako organizáciou na zabezpečenie európskej bezpečnosti. Len ten, čo nechce, nevidí, že v súčasnej dobe sa NATO ešte viac ako v minulosti využíva ako americký nástroj na ovládanie Európy a ako vysokosofistikovaný a prekážka zjednocovania Európy a európskeho úsilia zameraného na vytvorenie vlastných bezpečnostných štruktúr a nielen bezpečnostných. V uvedenom kontexte sa aj ďaleko transparentnejšie javí podstata zmyslu rozšírenia NATO po zmenách, ku ktorým došlo v Európe a vo svete koncom minulého storočia. Prehľadnejším sa javí aj americké úsilie o členstvo pobaltských štátov, podaktorých bývalých členských krajín Varšavskej  zmluvy a Slovinska v NATO a v EÚ. Stačí sa len pozrieť a nezaujato zhodnotiť správanie a konanie nových členských krajín a kandidátov na členstvo v NATO v súvislosti s agresiou USA proti Iraku. V dôsledku toho, čo sa stalo prvou obeťou agresie USA a ich spojencov proti Iraku, žiaľ, je Európa, jej budúcnosť. Som presvedčený, že tak to bude hodnotiť aj história. Na druhej strane z vývoja vzťahov medzi najväčšími kontinentálnymi európskymi štátmi, zakladajúcimi členmi Európskej únie, a USA je jasnejšie, že ich úsilie o rozšírenie Európskej únie o ďalších členov zo strednej a východnej Európy nemá za cieľ len vytvorenie širšieho ekonomického priestoru, ale aj postupnú premenu Európy na rovnocenného a rovnoprávneho partnera vo svete. Aj preto je teraz náš vstup do EÚ ohrozený postojom vlády Mikuláša Dzurindu k vojne proti Iraku. Po nehoráznych výrokoch ministra Donalda Rumsfelda, ktorý zakladateľov EÚ nazval staromódnou Európou a vyzdvihol nových antikomunistických uchádzačov ako budúci moderný model pre EÚ, situácia sa ďalej vyostrila. Sedem nových členov a kandidátov vstupu do NATO z nedávnych konvertitov nazvali západní, predovšetkým francúzski a nemeckí, novinári satrapami USA, ktorí sú americkejší ako Američania. Ešte nebezpečnejšie je to, že spochybnili náš vstup do EÚ ako nanajvýš problematický, ba dokonca ako dôvod odeurópštenia Európy. Štyri dni pred kodanským stretnutím 9. decembra minulého roku napísal International Herald Tribune o rozšírení EÚ takýto názor: „Podľa istého nemeckého diplomata vstup do EÚ týchto zásadne či dôsledne proamerických štátov strednej a východnej Európy znamená koniec akýchkoľvek pokusov EÚ o sebadefiníciu, pokiaľ ide o zahraničnú a vojenskú obrannú politiku Európskej únie odlišnú od politiky USA. Členské štáty Európskej únie po všetkom, čo sa stalo, si oprávnene môžu položiť otázku, či pre rozširovanie Európskej únie, ktorá je aj európskou odpoveďou na narastajúcu hegemóniu USA, nie je nebezpečné prijímať štáty všeobecne pokladané za satelity USA, ktoré sotva budú presadzovať záujmy Európy v Európskej únii.“ Jedným z najdôležitejších argumentov odporcov referenda o vstupe Slovenskej republiky do NATO je tvrdenie, že o tak dôležitej otázke nemôžu rozhodovať nekompetentní občania, ale kompetentní politici. Tvrdí sa, že občania nepoznajú natoľko bezpečnostnú politiku, aby o vstupe do NATO mohli rozhodnúť správne. Vraj treba ponechať celú túto záležitosť na politikov, ktorí sú za to platení. Keď sa človek nad touto demagógiou zamyslí hlbšie, pochopí nielen to, kde až siaha bohorovnosť podaktorých politikov. Je až smutné domyslieť dokonca, že sú múdrejší a kompetentnejší ako stotisíce slovenských občanov, keď a priori vylučujú, že by sa medzi občanmi, ktorí nie sú profesionálnymi politikmi, mohli nájsť na Slovensku aj takí, ktorí lepšie a kompetentnejšie ako oni poznajú zložitú problematiku súčasných medzinárodných vzťahov. A ak poslanci, ktorí odmietajú referendum s odôvodnením, že musia o ňom rozhodnúť odborníci, majú na mysli ministerstvo zahraničných vecí, potom im s poľutovaním treba povedať, že, žiaľ, Ministerstvo zahraničných vecí Slovenskej republiky je v súčasnosti viac svojráznym úradom propagandy slepého obhajovania zahraničnej politiky USA včítane používania násilia vo svete ako skutočných záujmov Slovenskej republiky. Pritom podaktorí predstavitelia v zahraničnej politike o sebe radi tvrdia, že sú diplomati a odborníci. Nepopieram, že podaktorí sú aj skutočne odborníci. Žiaľ, nie vždy sa tak správajú. Z ich vyhlásení majú mnohí ľudia skôr dojem, že sa usilujú viac presadzovať cudzie záujmy ako naše vlastné slovenské. Ďalším argumentom proti konaniu referenda, je odvolávanie sa na skutočnosť, že nie všetky krajiny, ktoré v ostatnom čase vstúpili do NATO, konali referendum, resp. sa riadili výsledkami referenda. V tomto kontexte sa uvádza najmä Česká republika, Poľsko, Maďarsko. Nie je ťažké nájsť odpoveď na otázku, prečo asi nekonali, prečo sa asi neriadili výsledkami referenda. Zrejme preto, že mali strach z negatívnych výsledkov referenda, tak ako sa ich bojí súčasná vláda a celá súčasná koalícia. Ponúka sa otázka, prečo vláda Slovenskej republiky a celá koalícia nenašli v sebe toľko statočnosti ako vláda slovenská, ktorá by umožnila občanom, aby v jednom referende rozhodli tak o vstupe do EÚ, ako aj o vstupe do NATO. Našli sa statoční ľudia zo širokého spektra občianskej spoločnosti, ktorí sa rozhodli, že sa pričinia, aby sa dala možnosť občanom voličom rozhodnúť aj o vstupe Slovenskej republiky do NATO. Vláda zo strachu, že by referendum mohlo ukázať opak toho, čo ona tvrdí o demokratickom  zmýšľaní občanov, začala nevídaným spôsobom čachrovať s právom a verejnou mienkou. Pustila sa fáma, že referendum bude zbytočné, keď parlament už teraz ratifikuje vstup Slovenskej republiky do NATO. Okrem toho, že je to zavádzajúce tvrdenie, je to tiež prejavom a dôkazom toho, ako si vláda váži, resp., lepšie povedané, neváži občanov, ich názory a želanie. Treba jednoznačne povedať aj z tejto parlamentnej tribúny, že občania majú ústavné právo rozhodnúť kedykoľvek nielen o vstupe, ale aj o členstve, resp. o zrušení členstva v ktorejkoľvek medzinárodnej či nadnárodnej organizácii pravdaže s výnimkou  NATO. Dovoľte, aby som sa aspoň stručne pozastavil nad kľúčovou otázkou, ktorá je predmetom nášho rokovania, nad otázkou, či už môže alebo nemôže Národná rada Slovenskej republiky   ratifikovať zmluvu o vstupe Slovenskej republiky do NATO. My tvrdíme, že nemôže. A na otázku prečo odpovedáme, že Národná rada Slovenskej republiky môže ratifikovať iba takú zmluvu, resp. dohovor, ktorý po jeho ratifikácii bude právoplatný. Podmienkou platnosti zmluvy o prístupe Slovenskej republiky do NATO je jej ratifikácia zo strany všetkých členov NATO. Pokiaľ vieme, zatiaľ ju ratifikovala iba Kanada. Druhou nie menej závažnou otázkou je hektický prístup vlády a parlamentu k ratifikácii. Ako hlavný dôvod sa uvádza potreba vyslať pozitívny signál parlamentom členských krajín NATO pred ich ratifikáciou, prístupové zmluvy nových členov, pretože výsledky zisťovania verejnej mienky by ich mohli dezorientovať. Treba jasne a otvorene povedať, že hlavným dôvodom tejto hektickej ratifikácie je dezorientovať občanov, aby nepodporovali referendum, pretože po ratifikácii v parlamente výsledky referenda budú vraj bezpredmetné. Preto vyhlasujeme, že to nie je pravda. Pravda je taká, že kým posledný členský štát NATO neratifikoval prístup nových členov, prezident nepodpísal a vláda neodovzdala prístupovú zmluvu generálnemu tajomníkovi na úschovu, ratifikácia Národnou radou Slovenskej republiky nebude právoplatná a prednosť budú mať výsledky referenda. Vážená Národná rada, KSS, sympatizanti KSS a väčšina občanov Slovenskej republiky odmietajú vstup do NATO. Členstvo Slovenskej republiky v NATO považujeme za veľmi nebezpečné hlavne z dôvodov, ktoré som vyložil v mene poslaneckého klubu KSS. Sú aj iné zmysluplné dôvody a argumenty proti vstupu do NATO, o ktorých budú ešte hovoriť moji kolegovia, napr. o tom, že všetky reči o príchode investícií po našom vstupe do NATO sú prázdne sľuby z neznalosti alebo z vedomého klamstva. Vstup do NATO považujeme za veľmi nebezpečný už pre samotný fakt, že z NATO prakticky nemožno vystúpiť. Je to v rozpore aj so záujmami generácií, ktoré prídu po nás. Je to v rozpore aj s naším svedomím. Vstupom do  NATO sa odopiera slobodné rozhodovanie aj tým, ktorí sa ešte nenarodili, na čo nikto nemá právo. Je to krajne nemorálne. Vstup do NATO zaťaží Slovenskú republiku zvyšovaním vojenského rozpočtu, možno povedať, až do výšky skoro 4 % hrubého domáceho produktu. Členstvo v NATO bude trvalou hrozbou zaťahovania Slovenskej republiky do všetkých vojenských konfliktov vo svete. Pritom Slovensko nikoho neohrozuje a nemá ani prečo ohrozovať. Vážime si všetky národy a štáty. Chceme s nimi spolupracovať a žiť v mieri, v záujme človeka a dôstojného života na našej planéte. Poďme teda spoločne hľadať optimálny variant našej obrany v rámci Európy. KSS je pripravená na takýto dialóg. Ďakujem. (Potlesk.)