Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2014-06-06):
Ďakujem veľmi pekne. Myslím si, že je vskutku na mieste povedať, o akej dôležitej téme sa tu rozprávame. Ja som mal možnosť stretnúť sa s dvoma príkladmi toho, že kde sa princípy subsidiarity vlastne berú vážne a nie sú to ojedinelé prípady, čo sa týka Európskej únie. Tým prvým prípadom je Veľká Británia, kde nielenže prebieha veľmi dôsledný audit prerozdelenia kompetencií medzi Európskou úniou a členskými štátmi na úrovni každého jedného rezortu a tento audit sa potom týka spätne každého jedného prijímaného pravidla, ktoré zo strany Európskej únie ku členským krajinám prídu. Ale je vyjadrením v podstate toho britského prístupu, že áno, sme tu ako zástancovia spoločného trhu, sme tu ako zástancovia otvorených hraníc, sme tu ako zástancovia toho, že Európa, resp. Európska únia ako garant alebo spolu so Severoatlantickou alianciou mieru na európskom kontinente má svoje významné zastúpenie, ale základné princípy Európskej únie, medzi ktoré subsidiarita neodškriepiteľne patrí, je potrebné brať vážne a určite sa musíme zamyslieť nad tým, ako ďaleko sa snaha, nazvime to, centrálneho riadenia Únie, vo vzťahu k ovplyvňovaniu diania či už v hospodárstve alebo aj v iných oblastiach, dostala. Kolega Viskupič spomínal tie tzv. absurdity. Nemá význam si ich tu teraz menovať. Všetci veľmi dobre vieme, že niektoré regulácie a opatrenia, ktoré prichádzajú z Európskej únie nielenže vyznievajú absurdne, ale častokrát dokonca protirečia sebe samým navzájom a určite niečo také, ako audit uskutočniteľnosti a vzájomnej kontradikcie medzi jednotlivými týmito pravidlami, by bolo niečo, čo Európska únia by mala stanoviť ako jednu zo svojich priorít. Koniec koncov, keď hovoríme o Veľkej Británii, tam sa to stáva naozaj horúcou otázkou. Nigel Farage spolu s UKIP-om sa stali najsilnejšou stranou, čo sa týka zastúpenia Británie v Únii, a napriek všetkej jeho charizme a schopnosti pomenovať, ako sa hovorí, pomenovať veci pravým menom, myslím si, že v Británii musí blikať ten červený alarm, že niečo je potrebné dovysvetliť a niečo je potrebné dopovedať, keď najsilnejší hlas, ktorý zo strany občanov voči Európskej únii v európskych voľbách prišiel, je ten, že my chceme z Únie vystúpiť. Som úprimne zvedavý, ako dopadnú najbližšie parlamentné voľby vo Veľkej Británii. Som úprimne zvedavý ako dopadne referendum Škótska o oddelení sa od Veľkej Británie. A obávam sa, že čo sa týka ostrovov, na ktorých som mal možnosť stráviť jeden rok svojho pomerne pestrého života, ešte sa dočkáme mnohých zaujímavých situácií, ktoré budú testovať nastavenie Únie ako takej. Koniec koncov to, že David Cameron pripustil po ďalších parlamentných voľbách referendum o vystúpení Veľkej Británii z Európskej únie, je takisto veľmi vážnym signálom o tom, že niečo treba v Únii zmeniť. Tým ďalším signálom, samozrejme, môžu byť vyjadrenia či už Angely Merkelovej alebo francúzskeho prezidenta po európskych voľbách, ktoré začali pripúšťať, že to, čo tu nazývame euro realistickým postojom, sa musí stať mainstreamovým myšlienkovým prúdom v Európe, že sa musíme vážne zamyslieť nad tým, či potrebujeme toľko úradníkov, že sa musíme vážne zamyslieť nad tým, či tie regulácie nepresiahli udržateľnú mieru a či náhodou sa nám tu nestáva, že je vytvorený moloch, ktorý už ani sám seba nie je schopný zvládnuť. Že ono to máte ako v kybernetike, už v podstate dneska existujú samo učiace sa mechanizmy a programy, ktoré ani samotní programátori nedokážu už vystopovať, že ako na niečo prišli. Oni tým, že testujú jednu vec miliónkrát a na tom sa niečo naučia, tak vlastne sa to nedá ani vystopovať do tých pôvodných algoritmov. Aj možnože Únia sa nám stala takýmto samo učiacim sa mechanizmom, ktorý zrazu prichádza na tak absurdné konce, keďže jeho časti nie sú dokonalé mikročipy, ale sú to nedokonalí úradníci, že vlastne sa nám tu vytvoril nejaký Hlava 22 moloch, ktorý je potrebné znovu upratať do nejakých zmysluplných medzí. Keď som hovoril o dvoch precedensoch, čo sa týka prehodnocovania prístupu Únie k členským štátom, tým druhým by mohlo byť Holandsko. Holandsko schválilo nedávno obsiahly nejaký okolo 50-stranový materiál, ktorý hovoril pri jednotlivých rezortoch o všetkých oblastiach, ktorých podľa holandskej vlády, to bol vládny materiál, Únia prekračuje hranice svojich vlastných právomocí a zasahuje do jednania členských štátov nad únosnú mieru. Potom sa tá rétorika holandskej strany v určitom momente trošku zmiernila a už to nebolo o tom, že tuto by sme mali zatlačiť proti Únii, už to bolo iba o potrebe auditu a vysvetľovania. Ale zaujímavý zážitok bol, keď tu bola predsedníčka Holandského senátu na návšteve v parlamente a pýtala sa nám presne na využívanie tých žltých a oranžových kariet, o ktorých hovorí kolega Viskupič a pýtala sa nás, ako to zvládame, že už nemáme kontrolu nad svojím vlastným badžetom, nad svojím vlastným rozpočtom. A my sme zrazu ostali krčiac plecami a hovoríme: no, toto s parlamentom nemá nič spoločné, to všetko jedná vláda. Náš výbor pre európske záležitosti je „puppet plays“, proste to je výbor, ktorý predstiera svoju dôležitosť, ale v zásade reálnym výkonom práce ju nenapĺňa. V Holandsku je úplne bežné, že legislatíva, ktorá sa pripravuje na úrovni Európskej komisie, sa dostáva na prerokovanie výboru ešte predtým, než sa dostane do Európskeho parlamentu, že holandský parlament a senát pripomienkujú návrhy legislatívy na úrovni pracovných skupín a výborov ešte predtým, než vôbec sa bude o nich rozhodovať, či už na úrovni komisie alebo na úrovni Európskeho parlamentu. A tak sa to má diať, takto to má byť. Toto je reálna subsidiarita, že členské štáty pripomienkujú už pracovné návrhy, že sa zapájajú do tvorby legislatívy ešte vtedy, keď sa to dá. Lebo všetci dobre vieme, že v momente, keď sa to dostane na rokovanie a hlasovanie Európskej komisie, alebo keď sa to dostane na rokovanie a hlasovanie Európskeho parlamentu, tak už sa na tom väčšinou nedá zmeniť ani čiarka. A my môžeme vtedy iba povedať áno alebo nie a keď povieme nie, tak zrazu si všetci myslia, že sme hlasovali nesprávne. Častokrát v Európskej únii existuje len jeden spôsob hlasovania a to je ten správny, podľa toho, ako to príde na stôl. A potom máme napríklad smernice o uchovávaní dát, kedy sa nám stane, že členské štáty na začiatku niečo prepasú, smernica je prijatá a zrazu máme na ústavných súdoch po Európe smernicu a ústavné súdy sa musia vyjadriť, či je tá smernica vôbec v súlade s ich vlastnou ústavou. Medzitým parlamenty pod hrozbou sankcie musia túto smernicu vniesť do svojho vlastného právneho poriadku, do svojej legislatívy napriek tomu, že mnohí môžu byť presvedčení o tom, že je to protiústavné v ich vlastnom štáte. Keby to nevniesli do svojho vlastného zákona, tak hrozia sankciám a musí sa dlhé roky čakať, kým sa celá smernica dostane na Európsky súd pre ľudské práva a v momente, až keď Európsky súd pre ľudské práva povie, táto smernica je v rozpore so základnými princípmi, na ktorých je Európska únia postavená a smernicu zruší, tak až potom my, ako členský štát, môžeme povedať, okej, my sme to hovorili, doteraz sme s tým nemohli nič spraviť, my to teraz nejakým spôsobom z toho zákona dostaneme. U nás konkrétne to vyzerá tak, že vďaka podaniu, ktoré sme dali na Ústavný súd pred rokom a pol, bolo možné aspoň zo stany Ústavného súdu tie časti zákona o telekomunikáciách, ktoré mali napĺňať znenie tejto smernice, pozastaviť. Tým pádom oni v tomto momente sú síce súčasťou zákona, ale nevykonávajú sa. A na to, aby sme mohli vlastne tú smernicu zo zákona vyškrtnúť, tak sa teraz bude čakať na rozhodnutie nášho Ústavného súdu, ktorý nemôže urobiť nič iné, alebo by som bol veľmi prekvapený, keby urobil niečo iné, než zopakovať argumentáciu, ktorá bola predložená na Európskom súde pre ľudské práva. Aby som to zhrnul. Eurorealizmus, reálny pohľad na fungovanie Únie a členských štátov môže začať pri kritike, ale musí pokračovať prácou. Môže začať pri pomenovaní problémov, ale musí pokračovať snahou o ich vyriešenie. Môže hovoriť o tom, čo sa pripravuje zle, ale musí pokračovať využívaním reálnych a legálnych a legitímnych spôsobov na to, aby sa tomu dalo zabrániť. Pevne verím tomu, že tento návrh zákona takéto riešenie poskytuje a keďže hodnotím prebehnutú rozpravu, myslím, že všetko podstatné v nej odznelo. Ďakujem.