J. Halecký, poslanec: (2007-10-24):
Chcel by som zdôrazniť, že ja vidím cieľ tejto novely zákona v snahe vlády a v snahe ministerstva zlepšiť finančnú situáciu zdravotníckych zariadení a zlepšiť finančnú situáciu aj pracovníkov v zdravotníctve a takisto aj pacientov. To znamená, že snaha je dobrá. Otázka je, či spôsoby navrhované v tejto novele zákona sú perspektívne, sú dostatočne efektívne, aby tento cieľ dosiahnutý bol. Celý čas sa hovorí o kladnom hospodárskom výsledku alebo o zisku, ako to nazveme, o jednej zdravotnej poisťovni a o ďalších otázkach, ktoré s tým súvisia. Chcem zdôrazniť, že fungovanie zdravotníctva zaiste ovplyvní každý zákon a každá novela zákona, avšak význam, ktorý prikladáme tejto novele, hlavne ten katastrofický, nie je až taký, akoby sme mohli na prvý pohľad konštatovať. Chcem zdôrazniť, že financovanie zdravotníctva je úloha veľmi náročná a nie je riešená a vyriešená v žiadnej krajine na svete a ani v žiadnej krajine tranzitívnej. Je to úloha, ktorá ani do budúcnosti nebude uspokojivo riešená tak, aby boli spokojné všetky zúčastnené strany, čiže pacienti, zdravotnícki pracovníci, ale aj štátny rozpočet alebo aj, v širšom povedané, verejné financie. Zdravotníctvo ako jeden z mála segmentov nášho života napreduje v posledných desaťročiach v takých tempách svojej náročnosti na financie ako máloktorý úsek. Predlžuje sa dĺžka života, zvyšuje sa cena vstupov, to znamená technológii, vyšetrovacích metód, pracovných postupov, operačných postupov, ale nakoniec aj náklady na lieky tvoria rozhodujúcu a podstatnú časť rozpočtu na zdravotníctvo. Preto aj financovanie zdravotníctva nikdy nebude dostatočné a vždy bude v každej krajine a v každom rezorte chýbať toľko financií, aby sa pokryli náklady a požiadavky, ktoré na tento rezort sú kladené. Chcem len zdôrazniť, že ani na úseku zdravotníctva o zisku veľmi hovoriť nie je asi adekvátne, skôr o kladnom hospodárskom výsledku, a to z toho dôvodu, že my vstupy vieme ovplyvniť dosť málo. To znamená, finančné prostriedky, ktoré väčšinou cez zdravotné odvody vieme dostať do systému, sú limitované a neprispôsobujú sa vždy požiadavkám, ktoré sú, a takisto aj možnosti zdravotných poisťovní, možnosti verejných financií a štátu nie sú také, ako by sa požadovali. Ako som zdôrazňoval, náklady na zdravotníctvo stúpajú už z potrieb dĺžky života, charakteru chorôb, ale hlavne charakteru a náročnosti liečby týchto chorôb. Pripomeniem, že dokonca aj v takých vyspelých krajinách ako Spojené štátny americké alebo Nemecko sú dosť vážne rozpory v zdravotníctve a môžeme to sledovať aj v našich médiách, že je nespokojnosť od platov zdravotníckych pracovníkov, lekárov, že dokonca aj z Nemecka unikajú lekári do Anglicka, do Spojených štátov amerických, kde ich práca býva lepšie ohodnotená ako vo svojej materskej krajine. Čiže tento posun lekárov, zdravotníckych pracovníkov od menej vyspelých krajín do vyspelejších krajín, kde to ohodnotenie je lepšie, bude, či to chceme, alebo nechceme. Vstupom do Európskej únie táto cesta je v podstate pre zdravotníckych pracovníkov, pre lekárov, ale aj pre zdravotné sestry otvorená, takže nejako koordinovať, nariaďovať a regulovať sa nedá, preto tento fenomén očakávať možno ako trvalý, aj keď predpokladám, že v nasledujúcich rokoch bude mať klesajúcu tendenciu a klesajúcu úroveň. Hovoril som o vstupoch do zdravotníckeho systému. Vieme veľmi dobre, že táto vláda sa chystá navýšiť o 0,5 % pri zdravotníckych odvodoch, vstupoch do zdravotníctva. To znamená, že je to ten najvýznamnejší príspevok, ktorý sa snaží stabilizovať situáciu v zdravotníctve a vylepšiť. Vieme, že v predchádzajúcom období to bolo dosť problematické a táto cesta sa nevolila. Vždycky sa volili skôr tie reštrikčné mechanizmy. V konečnom dôsledku aj jadrom dnešného rokovania o zisku a o kladnom hospodárskom výsledku môžeme hovoriť v tom zmysle, že síce je dôležitý motivačný prvok, ale na druhej strane, že je aj dôležitým zdrojom dodatočných zdrojov do zdravotníctva, ale nie tak rozhodujúcim a podstatným, aký význam mu prikladáme. V tejto súvislosti chcem zdôrazniť, že aj samotný systém v zdravotníctve nie je nastavený ako v ostatných rezortoch, že je založený na podnikaní, je založený na tom, že to, čo ušetríme, vieme vrátiť do systému, a to, čo ušetríme vo forme zisku alebo kladného hospodárskeho výsledku, je výsledkom nášho dobrého hospodárenia alebo efektívneho hospodárenia v systéme. Zisk je vždycky zdrojom a odrazom efektivity v systéme a hlavne motívom pre ďalšie reinvestovanie a pre posilňovanie v danom rezorte a pre znovunavyšovanie zisku. V zdravotníctve to takto jednosmerne fungovať veľmi nebude možné. Chcem poukázať, že ešte väčším zdrojom na to, aby tých financií v zdravotníctve bolo viacej, je zlepšiť fungovanie v samotných zdravotníckych zariadeniach. Takže ja celkove nevidím jedinú cestu v tom, že budeme hovoriť a prijímať opatrenia na prevod zisku alebo kladného hospodárskeho výsledku, či už do zdravotníckeho systému, alebo či ich ponecháme pre jednotlivé zdravotné poisťovne. Nevieme dokonca, či 4 alebo 5 % odvodov je dostatočných na to, aby sme primerane pokryli nároky v zdravotníctve. Vieme veľmi dobre, a štatistiky to hovoria, že na Slovensku výdavky v relácii k hrubému domácemu produktu sú jedny z najnižších nielen v Európe, ale aj v ostatných krajinách. Na druhej strane vieme, že sú krajiny, ktoré majú skoro dvojnásobok v relácii k hrubému hospodárskemu produktu, ako napríklad v Spojených štátoch amerických, a ani tam nestačí tento dvojnásobný, skoro dvojnásobný prívod finančných prostriedkov do verejných financií, aby nároky v zdravotníctve mohli byť pokryté. Chcem poukázať aj na to, že dynamika nárastu percenta hrubého domáceho produktu pre potreby zdravotníctva nie je taká, ako by bolo potrebné, ako by bolo žiaduce, a dokonca ani nijaké analýzy alebo zdôvodnenia, alebo tempo rastu percenta HDP do zdravotníctva veľmi nie je analyzované a nie je zdôvodňované ani vládou, ani jednotlivými subjektmi, ktoré sa v tomto systéme pohybujú. Jedine konštatujeme, že týchto prostriedkov je málo. Vieme, že hýbať zdravotníckymi, sociálnymi odvodmi smerom hore je nielen finančne, ale aj politicky dosť riskantný krok, preto aj tento krok nie je jediný. Chcem poukázať na to, že v štruktúre zdravotníctva tieto náklady na zdravotníctvo sú enormne veľké. Vieme veľmi dobre, že na Slovensku vieme poskytnúť medicínu, zdravotnícke postupy, či už operačné, alebo konzervatívne medikamentózne, porovnateľné s ostatnými krajinami v Európe a na svete. Odborníci v zdravotníctve na Slovensku sa vyrovnajú jednotlivým odborníkom či už v Nemecku, Anglicku, Spojených štátoch amerických alebo v Japonsku, avšak pre svoju prácu vyžadujú prístrojové vybavenie, vybavenie inštrumentármi, ale aj vybavenie liekmi takými, aké sú aj v týchto jednotlivých krajinách, to znamená v Nemecku, Japonsku alebo Amerike. A dá sa povedať, že tieto komponenty do zdravotníctva nakupujeme za ceny, ktoré sú skoro porovnateľné s cenami na svetových trhoch. Preto aj tieto vstupy, ktoré si v posledných desaťročia medicína u nás vyžiadala, sú enormné, sú žiadané od obyvateľstva a žiaden odborník, žiadna klinika alebo oddelenie si nedovolí povedať, že my vás budeme liečiť lacnejšie prístrojmi, ktoré majú nižšiu technickú úroveň, ale vždy na úrovni doby a na úrovni medicíny. To jednak prikazuje aj medicínska, lekárska prísaha a to si vyžiada aj tlak na medicínske postupy. Chcem uviesť, že aj v celej štruktúre organizácie, či už zdravotníctva, alebo aj zdravotných poisťovní, vidím určitú rezervu, kde by mohlo nastať a mohla sa táto situácia zlepšiť, aby sme nemuseli siahať k tomu, že zisky alebo kladný hospodársky výsledok zdravotných poisťovní by sme mali snahu prevádzať opäť do zdravotníckeho systému. O tom, že zisk je motivačný, o tom niet pochýb, pre zdravotné poisťovne, o tom niet žiadnych diskusií. Otázka je, či tento zisk je primeraný, či tento zisk je možné ponechať len samotným zdravotným poisťovniam alebo či je potrebné nejakým spôsobom to regulovať. Dôležitý prvok v činnosti zdravotných poisťovní vidím v tom, že i kmene jednotlivých zdravotných poisťovní nie sú porovnateľné, nie sú rovnaké a sú značne rozdielne. Sú zdravotné poisťovne, a niekedy možno povedať, že sú to „štátne“ poisťovne a verejnoprávne inštitúcie, ktoré majú ten poistný kmeň tých pacientov najťažších s najväčšou spotrebou zdravotníckej starostlivosti, a preto aj systém prerozdeľovania finančných prostriedkov, ktorý funguje medzi zdravotnými poisťovňami, podľa mňa je ešte viacej dôležitejší a určujúcejší ako samotný fenomén zisku, o ktorom hovoríme. A nastaviť prerozdeľovací systém tak, aby zisk zdravotných poisťovní bol porovnateľný, bol, možno povedať, primeraný, nižší, je úloha ešte viacej dôležitejšia ako faktor, o ktorom hovoríme. A je ešte dôležitejšie, aby došlo k tomu, aby jednotlivé poisťovne, dá sa povedať, poskytovali zdravotnú starostlivosť aj z tohto pohľadu prerozdeľovania na približne porovnateľnej úrovni. Lebo je dosť ťažké predstaviť si zisk poisťovne, ktorá má najťažších pacientov, ktorá má starých pacientov, ktorá má pacientov s viacerými chorobami, s vyšším priemerným vekom, aby v otázke zisku súťažila s poisťovňami, ktoré tento poistný základ majú iný. Preto chcem upozorniť, že aj prerozdeľovací mechanizmus je spôsobom, ktorý do určitej miery je analogický, ako narábať so ziskom alebo prerozdeľovať finančné prostriedky v zdravotníctve medzi jednotlivými zdravotnými poisťovňami. Je tu však ešte jedna kapitola a to sú zvlášť mimoriadne náročné liečebné postupy, operačné postupy a jednotlivé choroby, ktoré si vyžadujú neprimerane vysoké finančné náklady. Či nebolo by vhodné, aby sa vytvoril nejaký fond alebo nejaký systém, aby títo pacienti boli zgrupovaní do tohto fondu, pretože niektoré choroby dokážu dosť poriadne vychýliť celkovú finančnú bilanciu aj z tohto pohľadu. Stačí niekoľko pacientov s hemofíliou alebo stačí niekoľko pacientov, ktorí si vyžadujú operačné výkony, ktorých náklady sa pohybujú v niekoľkých miliónov, a dokážu úplne skresliť, keď nie ovplyvniť aj činnosť jednotlivých zdravotných poisťovní. Chcem poukázať aj na to, že systém zdravotníctva, ktorý sa vytvoril, je dosť nepriaznivý k tomu, aby sme vedeli tento systém regulovať. Do systému zdravotníctva zasahuje jednak ministerstvo zdravotníctva, ale aj jednotlivé zdravotné poisťovne, ale aj vyššie územné celky. Je to systém, ktorý pozostáva z kombinácie súkromného zdravotníctva, súkromných lekárov, ale aj lekárov, ktorí pracujú, dá sa povedať, v štátnych nemocniciach a ich koordinácia činnosti, spôsob praxe, náročnosť práce, ale hlavne odmeňovanie je niekedy ťažko regulovať len z jedného centra, a to z centra ministerstva zdravotníctva. Niekedy ministerstvu zdravotníctva prisudzujeme väčšiu úlohu, ako by malo mať, ako mu prináleží. Pretože za úroveň zdravotníctva skôr zodpovedajú zdravotné poisťovne, ich kontrolné mechanizmy, ich spôsob narábania s finančnými prostriedkami, zmluvy, ktoré uzatvárajú s jednotlivými poskytovateľmi zdravotnej starostlivosti, a hlavne s ich vysokoodbornou činnosťou, ktorá by v týchto zdravotných poisťovniach mala byť. Vieme, že dosť značne sa zredukovali aj riadiace prvky na úrovni kraja alebo v terajšom ponímaní na úrovni vyšších územných celkov, ale úplne sme zlikvidovali riadiace a regulačné prvky v zdravotníctve na úrovni okresov alebo, keď chcete, obvodov. A bez týchto článkov urobiť účinnú efektivitu v zdravotníctve, kontrolu samotnej činnosti či už ambulantných zdravotníckych zariadení, alebo aj iných zdravotníckych zariadení je skoro nemysliteľné a iba teoreticky možné. Vydať nejaký zákon s dvoma alebo s troma paragrafmi nikdy nebude riešiť situáciu v zdravotníctve komplexne. Chcem poukázať ešte na jeden faktor, ktorý sťažil situáciu pre zdravotné poisťovne a ktorý sťažil situáciu aj pre zdravotníctvo. Hovoríme o zisku, hovoríme o kladnom výsledku, že máme to vrátiť do zdravotníckej činnosti alebo ponechať pre zdravotné poisťovne. Stálo by za analýzu, že z tohto zisku napríklad koľko drahých prístrojov nakúpili samotné zdravotné poisťovne pre svoje zdravotnícke zariadenia. Koľko sa pričinili o to, aby odmeňovanie v zdravotníctve bolo vyššie, či majú vymyslené mechanizmy pre jednotlivé profesie alebo pre jednotlivé typy nemocníc. Všetko toto zostáva v podstate na ministerstve zdravotníctva. Ale podľa mňa ešte rozhodujúcejšie je, že o týchto otázkach už nerozhoduje ani ministerstvo zdravotníctva, ani jednotlivé poisťovne, ale rozhodujú už samotné zdravotnícke zariadenia. Čiže rozhodujú nemocnice, rozhodujú ústavy o tom, ako budú motivovať svojich zdravotníckych pracovníkov, lekárov a zdravotné sestry. Vieme, že náklady na mzdy, čiže na tú reprodukciu kvalitnej zdravotnej odbornej sily v zdravotníctve vynakladáme skoro 70 % prostriedkov. Vieme, že tieto prostriedky sú nedostatočné a sú aj dôvodom toho, že je veľký únik kvalitných zdravotníckych pracovníkov do Českej republiky alebo do Nemecka, najnovšie do Anglicka a do iných krajín, kde lekár dokáže zarobiť päťkrát, šesťkrát viacej ako u nás. Z tohto dôvodu za dôležitejší faktor, aby sme sa vysporiadali aj so ziskom, aj s kladným hospodárskym výsledkom, vidím, aby sme pripravili a hlavne realizovali v skutočnosti také štrukturálne zmeny v riadení zdravotníctva, v kontrole spotreby liekov, v kontrole napríklad biochemických vyšetrení, ale aj v kontrole vyšetrení na drahých diagnostických prístrojoch, ako je napríklad komputerová tomografia alebo magnetická nukleárna rezonancia, a v iných diagnostických segmentoch, aby to bolo efektívne, pretože každé vyšetrenie, ktoré je nadbytočné, ktoré neprispieva k diagnóze a ktoré je iba alibistické, to znamená kvôli istote, aby som neurobil chybu, indikujem vyšetrenie, ktoré stojí 20-50-tisíc korún, vyčerpáva tie finančné prostriedky z celkových našich zdrojov. Čo sa týka kladného hospodárskeho výsledku a jeho presunu do zdravotníckej činnosti, túto myšlienku nevidím ako zlú, pretože smeruje k tomu, aby posilnila zdravotníctvo finančne a aby navrátila peniaze k pacientom a k tým, čo sa starajú o zdravie pacientov, čiže k zdravotníckym pracovníkom. Stojí však za úvahu, či nie je možné, ako už bolo aj predkladané v predchádzajúcom pozmeňujúcom návrhu, či tento celok kladného hospodárskeho výsledku nerozčleniť na časť, ktorá by sa vracala priamo, a časť, ktorá by bola tým ziskom v tom najužšom zmysle slova, ktorý by zostával pre jednotlivé zdravotné poisťovne a ktorý by vedel motivovať do ich ďalšej činnosti, čiže ktorý by ich vedel podnietiť k tomu, aby sa snažili vykonávať na úseku riadenia v zdravotníctve čím najlepšie a najúčinnejšie kroky. Vidím tu však jednu dosť ťažkú úlohu, pretože jedného zdravotníckeho poskytovateľa riadia viaceré alebo skoro všetky zdravotné poisťovne. Čiže prijímať účinné opatrenia iba zo stránky jednej poisťovne, dajme tomu pre danú ambulanciu alebo pre danú nemocnicu, je dosť problematické, aby z tých prostriedkov, ktoré tá zdravotná poisťovňa poskytuje, aby mohla v zásadných veciach ovplyvniť lekára. Za dosť dôležité pokladám to, aby pri vypracovaní správnych liečebných postupov, ktoré sú efektívne, ktoré sú podľa možnosti čím menej finančne náročné, ale ktoré zodpovedajú zdravotnému stavu pacienta, spolupracovali lekárske odborné tímy, teda lekári, ktorí tomu rozumejú, ktorí vedia posúdiť efektívnosť vynakladaných zdravotníckych prostriedkov. Preto aj spolupráca s odbornými lekárskymi špecializovanými tímami, či už kardiologickou spoločnosťou, internistickou, oftalmologickou, kardiochirurgickou, je dôležitá, aby sme vedeli vypracovať to, čo bolo aj v predchádzajúcich zákonoch ustanovené – štandardizované liečebné postupy. To znamená postupy, ktoré sú odôvodnené zo stránky odbornej, že pacient dostane všetko, čo má dostať, ale na druhej strane sú odvodené aj z toho, že tieto postupy vychádzajú z našich možností, aby vychádzali z našich možností, finančných, ale aj liečebných, ktoré máme k dispozícii. My sme si už zvykli u nás, že v starostlivosti o zdravie chceme pacientovi poskytnúť to najlepšie, čo existuje. To znamená, že poskytnúť mu postupy, ktoré sú v Nemecku, v Anglicku, ale tieto postupy si vyžadujú techniku, lieky tie isté, za tú istú cenu nakupované, čo aj v týchto krajinách. Takže nakoniec sa to odráža na platoch lekárov, na platoch zdravotníckych ostatných pracovníkov, zdravotných sestier, pretože ťažšia finančná situácia nás núti a prinúti, aby sme šetrili práve na tomto úseku platov a odmeňovania zdravotníckych pracovníkov. Zdá sa, a ukazuje to aj prax, že udržateľná cesta do budúcnosti to nebude. Keď som pri platoch zdravotníckych pracovníkov, často sa ozývajú, koľko vlastnia alebo aké odmeňovanie by malo byť. Odmeňovanie by malo byť zodpovedajúce vzdelaniu týchto pracovníkov. Vieme, že lekári študujú 6 rokov, robia si minimálne 2 atestácie, čiže krát 5, čiže 10 rokov intenzívneho štúdia na úrovni PhD. alebo CSc. a zodpovedá to aj v tejto dobe výrazným finančným nárokom. Keď sa pozrieme, ako to vyzerá vo svete, vieme napríklad na úseku lekárov, že platy lekárov sa pohybujú, musíme odvodzovať od priemerných platov, aké sú v národnom hospodárstve. Pretože iba streliť čisto, že lekári by mali zarábať 100-tisíc alebo 150-tisíc, alebo nebodaj ako v Nemecku, Anglicku 200- alebo 300-tisíc, na naše pomery je to nereálne. Platy všetkých vysokoškolských pracovníkov musia byť v určitej relácii aj k platom ostatných vysokoškolských pracovníkov. Vieme, že o chvíľu by sa ozvali učitelia, ozvali by sa inžinieri, z ostatných úsekov, že aj ich vzdelanie, ich práca, ich náročnosť časová, vzdelávacia a odborná, tiež zodpovedá tomu, aby platy mali niekoľkonásobne vyššie. Chcem podotknúť, že v relácii k priemerným platom v národnom hospodárstve vo svete platy lekárov sa pohybujú na úrovni od 2,0, dvojnásobku, až po 3,5. To znamená, že pokiaľ by sme chceli dosiahnuť túto najnižšiu hranicu, ktorá je snáď primeraná, čiže dvojnásobok platu v národnom hospodárstve, plat lekára bez nočných a nadčasových hodín by som považoval za primeraný na úrovni 40- až 60-tisíc korún. Myslím si, že by to bola úroveň, ktorá by zodpovedala tomu, že by trošku aj pribrzdila ich odchod do zahraničia, odchod od rodín zo svojho pracovného a životného prostredia. Pracovať za dvojnásobne nižšie platy celý život je dosť ťažké, hlavne v tejto dobe. Z tohto pohľadu chcem ešte poukázať na ďalší faktor, ktorý ovplyvňuje tento fenomén, a to je rozsah zdravotníckej činnosti hradenej z verejného poistenia. A takisto aj vyšpecifikovanie nákladovosti jednotlivých chorobných jednotiek. Je to ťažká úloha určiť, koľko stojí možno v relácii ten alebo onen operačný výkon alebo diagnostický výkon, ale nakoniec budeme musieť k tomu pristúpiť, aby sme vedeli hospodáriť, s akými jednotkami, s akými príslušnými financiami hospodárime. A aby sme vedeli si aj priznať, že podfinancovávame zdravotníctvo zhruba o 20 % alebo o 20 % menej, ako si to vyžaduje. Iba vtedy budeme môcť povedať vláde, že je potrebné navýšiť v odvodovom mechanizme financie do zdravotníctva, lebo z tohto systému financií vieme vyfinancovať hlavne štátne zdravotníctvo zhruba na úrovni 80 %. Trošku rozpor vidím aj medzi súkromným a štátnym zdravotníctvom. Myslím si, že v súkromnom zdravotníctve, aj keď je situácia tiež náročná, tiež lekári šetria, kde sa dá, dá sa povedať, že lekári v štátnych zdravotníckych zariadeniach, ktorí musia vykonáva tie najnáročnejšie liečebné a diagnostické metódy, pracujú za ťažších pomerov. Nie je nám známe, aby zo súkromných ambulancií, súkromných kliník utekali lekári do zahraničia, takže ich ohodnotenie je o niečo lepšie ako v štátnom segmente. Preto ako za prvoradú úlohu aj z pohľadu kladného hospodárskeho výsledku vidím presun financií hlavne do štátnych zdravotníckych zariadení, pretože tam je vyšší deficit ako na úseku súkromného zdravotníctva. Hovorilo sa o tom, že kladný hospodársky výsledok alebo zisk je aj kvôli tomu, aby sa odstránila korupcia v zdravotníctve pri poskytovaní, pri distribúcii zdravotníckych pomôcok alebo liekov. Ako vieme z praxe, ale aj z médií, nie vždy je to tak. Zahraničné firmy dokážu „motivovať“ či už štátne, ale aj súkromné zariadenia spôsobom, ktorý potrebujú zo svojich potrieb zisku za najefektívnejší. Preto aj snahy, aby som dlho nehovoril, snahy, ktoré prisudzujú tejto vláde a tomuto postupu aj z pohľadu novely tohto zákona, že smeruje k vytvoreniu jednej zdravotnej poisťovne, nevidím za opodstatnené a nevidím za dostatočne zdôvodnené, pretože nikto neneguje pluralitný systém zdravotných poisťovní, a vzhľadom na to, že sme členmi Európskej únie a že máme tu zdravotné poisťovne, ktoré majú aj dosah nadslovenský, táto úloha, myslím si, nebude nikdy realizovaná. O tom, ako prerozdeliť finančné prostriedky aj spôsobom, ako navrhuje táto novela, dá sa diskutovať a dá sa aj prijať tá téza, že ide správnym smerom a smerom k poskytnutiu väčšieho objemu finančných prostriedkov do zdravotníctva. Iba ide o to, akú časť ponechať pre zdravotné poisťovne a akú časť vracať naspäť do zdravotného systému pre bežné poskytovanie zdravotníckej starostlivosti. Preto, myslím si, že nájde sa cesta a nájde sa taký kompromis, ktorý umožní, aby novela tohto zákona bola prijatá. Ďakujem za pozornosť.