M. Kondrót, poslanec: (2003-11-11):
V akom stave sme dnes po 14 rokoch? Politiku robia tie isté nomenklatúrne kádre nie jednej strany, ale viacerých politických strán a štát, teda občania prišli o väčšinu svojho majetku. A nielen to sa stalo. Dlh Slovenska sa vyšplhal do astronomických výšok. Aká je teda ekonomická bilancia Slovenska za toto obdobie? Hodnota majetku štátu sa dostala do červených čísiel. Za 10 posledných rokov, keď hlavne k znižovaniu majetku štátu došlo, tento klesal tempom 10 mld. mesačne, to znamená, že za posledných 10 rokov majetok štátu klesol o viac ako bilión korún, teda o 1 000 mld. v dnešných cenách. K tomuto fatálnemu znehodnoteniu štátneho majetku treba prirátať i sociologické straty. Došlo k rozvráteniu hodnotového rebríčka, v ktorom prím hrajú jednoznačne peniaze. Dnes sa za peniaze dá kúpiť dokonca i spravodlivosť a beztrestnosť. Vážení kolegovia a kolegyne, naše súdy a orgány činné v trestnom konaní nie sú nezávislé z jednoduchého dôvodu, sú totiž závislé od peňazí.  Najmä preto došlo za posledné desaťročie k prudkému nárastu kriminality. Našu spoločnosť trápia od roku 1989 nepoznané javy ako výpalníctvo, obchod so ženami, drogy, ekonomická kriminalita a iná organizovaná trestná činnosť. Na tejto činnosti sa zúčastňujú minimálne svojou nečinnosťou i orgány štátnej moci, inak by totiž nebola možná v takomto meradle. A som toho názoru, že rozkrádanie štátneho majetku sa stalo hlavným motívom túžby po moci všetkých vlád od roku 1993 a vlád Mikuláša Dzurindu zvlášť. Výsledkom tejto amorálnej motivácie je skutočnosť, že za posledných 14 rokov životná úroveň nášho obyvateľstva v ekonomickej oblasti v priemere stagnuje, a pritom sú tu skupiny obyvateľstva, u ktorých došlo k enormnému poklesu životnej úrovne. Ide o celé mimobratislavské regióny, o dôchodcov i mladé rodiny. V tretine populácie je stres z neistoty generovaný najmä ekonomickou núdzou dennodenným chlebíčkom. Spoločenský status úplne stratili lekári a učitelia. Logickým dôsledkom je pokles zdravotnej starostlivosti a kvality vzdelávania. To znamená, že vo všeobecnosti kvalita života za posledných 14 rokov poklesla. Záver. Spoločenskú transformáciu uskutočňujú bezohľadné záujmové skupiny, ktorých hlavným motívom je na štátnom majetku parazitovať, a nie ho zveľaďovať, a to bez ohľadu na spoločenské straty a ľudské nešťastie. Vážení kolegovia a kolegyne, naša spoločnosť sa v postsocialistickom období značne hyenizovala. Občan ako zdroj politickej moci a politický suverén sa stal paradoxne väčším vazalom ekonomických egoistov v politickej pluralite ako za socializmu. Štát ako nástroj spoločenskej rovnováhy totiž nechráni chudobných, ale skorumpované vlády vytvorili priestor, aby nečestne zbohatnuvší jednotlivci využili orgány štátu na ochranu svojho nakradnutého majetku, aby postupne získali moc, a tak si upevnili svoje postavenie a zaručili svoju beztrestnosť. Hlavným ekonomickým zdrojom tohto egoizmu a spoločenského úpadku bola privatizácia. Dnes tieto skupiny podľa môjho názoru cez špičky politických strán zásadným spôsobom ovplyvňujú nielen legislatívny proces, ale nominujú sebe lojálnych jednotlivcov do všetkých zložiek moci, resp. túto moc z nakradnutých zdrojov korumpujú. V súčasnej vládnej koalícii prebieha zápas o ovládnutie finančných tokov v štátnych podnikoch, ako i o ovládnutie zdrojov štátneho rozpočtu. Slovom, skupinky sa nevedia dohodnúť, v akom pomere okradnú obyvateľstvo. Preto bol odvolaný riaditeľ NBÚ. Dzurindova skupinka sa cítila ohrozená, resp. vytláčaná inými skupinkami. Občan je pre ne len objekt vhodný na manipuláciu a do ich pozornosti sa preto dostane len v čase volieb. Už treba len dodať, že ho manipulujú zdrojmi, o ktoré ho okradli. Výsledkom takéhoto vývoja je i predložený zákon o veľkej privatizácii, resp. jeho novela. Argumenty proti schváleniu tejto novely som rozdelil do štyroch skupín. Všeobecné argumenty proti privatizácii. Vláda je rozhodnutá privatizovať za každú cenu, lebo inú koncepciu nakladania so štátnym majetkom nemá a ani ju nehľadá. Potom argumentuje, že štát je zlý vlastník. Vláde chýba premyslená a cieľavedomá energetická koncepcia. Vláda ignoruje strategickú dôležitosť prirodzených monopolov. Vlády pri privatizácii nekonajú vo verejnom záujme. V oblasti privatizácie Dzurindova vláda úplne zlyhala a je totálne nedôveryhodná. Vláda akceptuje len účelové „odborné“ stanoviská, ktoré boli spracované s cieľom podporiť jediné riešenie, ktoré vláda pozná. A to je predaj. Vláda klame, ak hovorí, že elektriny je v Európe dostatok. Tohoročné leto dokázalo, že vláda dôležitosť monopolov pre štát úmyselne podceňuje. Jediným dôvodom na privatizáciu nemôže byť dlhodobo zlý stav verejných financií. Druhá skupina sú strategické argumenty proti privatizácii. Energetické zdroje ako plyn, ropa, elektrina nie sú tovarom ako iné tovary, nemajú substitúty a svojou povahou ich výroba, resp. distribúcia je kľúčovou otázkou v oblasti národnej bezpečnosti. Tieto suroviny, resp. ich cena je zdrojom ozbrojených konfliktov a rozsiahlych ekonomických kríz. Z toho vyplýva, že vláda sa predajom majetkovej účasti v týchto podnikoch zbaví možnosti i zodpovednosti ovplyvňovať negatívne vplyvy na ekonomiku v dôsledku turbulencií cien týchto komodít na svetových trhoch. V malom štáte, kde podniky tohto druhu majú monopolné postavenie, sa po ich úplnom predaji vláda stáva vazalom zahraničných vlastníkov. Suverenita štátu bez majetku je iba fiktívna. Práve takým bude tento štát po privatizácii majoritnej účasti v strategických podnikoch. Ekonomické argumenty proti privatizácii. Finančne slovenské elektrárne po rokoch tunelovania a nekoncepčnosti sú v zlej kondícii, dôjde k ich predaju pod cenu. Jednorazový výnos z predaja bude nižší ako dlhodobý príjem z trvalej majetkovej účasti štátu. Strategické podniky predstavujú lukratívnu oblasť podnikania, ktorej význam nielen ekonomický v globalizujúcej sa ekonomike stále rastie. Politické argumenty. Vláda sa pokúša privatizáciou týchto podnikov zahladiť ekonomické parazitovanie špičiek politických strán v týchto podnikoch, a tým zahladiť vlastné korupčné správanie. Argument, že štát je zlý vlastník, je len dôkazom toho, že vládne strany sprivatizovali prostredníctvom nastrčených osôb všetky sektory ekonomiky, lebo politické strany pri moci sú zodpovedné za ekonomický stav hospodárenia v štátnych podnikoch. Vlády nakladajú s majetkom nezodpovedne, čoho dôkazom nie sú len verejné súťaže alebo i privatizácia, ale stále sa opakujúce porušovanie rozpočtových pravidiel všetkých orgánov štátnej správy, čoho dôkazom sú stanoviská NKÚ. Vláda na jednej strane nedokončila Mochovce pre nedostatok financií, ktorý sama spôsobila, na druhej strane rozšafne poskytovala štátne garancie podnikom, ktoré nedokázala reštrukturalizovať a zefektívniť. Ide najmä o Železnice Slovenskej republiky. Minister financií ešte v minulej vláde metodickou ekvilibristikou retušoval výšku štátneho dlhu a úmyselne a cieľavedome zavádzal obyvateľstvo. V roku 1989 vlády začínali transformáciu s obrovským majetkom štátu a minimálnym dlhom. Dnes má štát astronomický dlh a takmer žiaden majetok. A aj to málo má vláda ambíciu predať. Na druhej strane o dokončenej transformácii sa nedá ani hovoriť, ale štát už je takmer bez majetku. Táto vláda plná korupčníkov je preto v oblasti privatizácie totálne nedôveryhodná, a preto je nutné posilnenie právomocí parlamentu v tejto oblasti, a nie rozširovanie mandátu nedôveryhodnej vlády. Ako ústavný činiteľ a poslanec Národnej rady preto odmietam byť nástrojom hospodárskej pseudoelity, ktorá i za cenu spoločenskej nerovnováhy a ľudského utrpenia je ochotná presadiť zákon, na základe ktorého deleguje definitívne štátnu suverenitu do súkromných rúk len preto, aby si vytvorila priestor na vlastné obohatenie. Ak Národná rada schváli túto novelu, nebude to znamenať nič iné ako to, že nielen súčasná koalícia nedokáže riešiť spoločenské problémy, ale strach zo straty moci zbavil politické špičky zbytky škrupúľ pri  rozkrádaní štátneho majetku bez ohľadu na dopady na obyvateľstvo. Koho záujmy zastupuje vláda, pán Dzurinda a ostatní? Občania tohto štátu to iste nie sú. Jej politika, kroky, korupcia, klientelizmus sú toho dôkazom. Stačí spomenúť nevyšetrené kauzy. Táto vláda Mikuláša Dzurindu je protispoločenská a vládne už dlho. Pri moci ju drží len chuť privatizovať a niektorých jej členov i strach z trestnoprávnych dôsledkov za takéto vládnutie. A vinníkmi sme my, páni poslanci, lebo my rozhodujeme o bytí či nebytí tejto vlády, my rozhodujeme o tom, či budeme nástrojom straníckej oligarchie alebo budeme konať svojprávne a v súlade s poslaneckým sľubom a ústavou. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)