Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2015-10-01):
Pani predsedajúca, kolegovia, kolegyne, ja len krátko, ja si tiež pamätám tú atmosféru spred roka, také déja vu, že tu bola, bolo to aj dojímavé, že došlo k tej zhode. Ja som vtedy, myslím, že tá diskusia bola aj hlbšia a Vilo Novotný vystúpil a prebral aj tie historické veci, a je naozaj možné, že som trošičku do toho sa snažil vniesť akúsi konfesionálnu, no nepoviem celkom, ale možno takú rovnováhu alebo nejakú väčšiu spravodlivosť, takže k tomu sa vracať nebudem. Istá vec je, že 28. október, vznik prvej Česko-slovenskej republiky je bez diskusie. Myslím si, že bez diskusie je aj význam osobnosti Milana Rastislava Štefánika. Čo mňa trošku vyrušuje, Peter Osuský spomínal ako nový prvok alebo také čosi objavné, alebo prínosné, práve spájanie toho výročia. Ja som sa narodil v Česko-Slovensku, to je prosím, moja vlasť a som vlastenec aj československý a aj slovenský, nemám z toho žiadnu traumu. Čiže nemám problém s 28. októbrom, hovorím, ani so Štefánikom, len spájanie proste toho výročia len s tou jednou osobnosťou, aj keby bola dominantná z hľadiska historickej pozície, z hľadiska významu, je trošku takým otváraním Pandorinej skrinky, lebo nechcite si predstaviť, koľko je v slovenskej spoločnosti názorov na význam mien, osôb, osobností, a ak, akonáhle ušijete lex Štefánik, tak príde lex neviem kto. Nezdá sa mi to šťastné riešenie. Som za to, aby bol pamätný deň Milana Rastislava Štefánika so všetkou úctou, ktorá k tomu patrí, čiže to je jedna taká moja výhrada. A druhá, nezdá sa mi spôsob riešenia tej substitúcie, že doteraz pamätný deň urobíme štátnym sviatkom a, naopak, štátny sviatok teda urobíme pamätným dňom. Poviem prečo. Ja si pamätám okolnosti schvaľovania tej ústavy, myslím, že to bolo ešte v čase, kedy ani samostatná republika, myslím, pred januárom ’93 nebola, a KDH má s tým špecifickú traumu, lebo o tej ústave sa nejakým spôsobom hlasovalo, čiže ja v ten deň, priznávam to, aj keď môže niekto povedať, že to je nevlastenecké, sa vždycky snažím aj z takého vnútorného vzdoru a trucu, že mi zobrali vlasť a že sa ma na to nepýtali a že to urobili bez referenda, ja sa snažím v tento deň, konkrétne ten 1. september vždycky byť inde než doma, najčastejšie v Luhačoviciach alebo v Zlíne alebo proste v Uherskom Hradišti, lebo tam je vtedy pracovný deň, a to je jeden dôvod, a ten hlbší je, že po hlasovaní, ktoré vtedy prebiehalo o slovenskej ústave, môj otec bol chvíľu poslancom tejto Národnej rady a od toho dňa až do dňa jeho smrti, desať rokov po tom hlasovaní kádeháckom, o ktorom bolo toľko diskusií, prebiehali veľmi nepríjemné udalosti v jeho živote vrátane polievania auta kyselinou a iných nepríčetností, ľudí, ktorí boli posadnutí Mečiarom a všetkými tými zvrchovanosťami, aj keď nemali, hovorím, štandardnú politickú kultúru, tú ústavu. Tá ústava sa prijímala takýmto spôsobom. Čiže ale napriek tomu si uvedomujem, že je to téma citlivá, výročie ústavy, a si myslím, že nemali by sme toho džina púšťať z fľaše, aj keď teda osudy vzniku tej ústavy boli všelijaké a problematické, čiže ja sa prihováram za to, aby bolo možné alebo aby sme urobili zákon, kedy bude 28. október znovu štátnym sviatkom, ale aby sme nerušili tú modlu nových zvrchovaných Slovákov, ktorým je štátny sviatok, teda Deň ústavy, čiže to riešenie takouto substitúciou, ako to by som akosi, ja osobne mám s tým, mám s tým problém. A k Štefánikovi nájsť adekvátnu formu vyjadrenia úcty. Ja by som si vedel predstaviť aj štátny sviatok, ale hovorím, vždycky tie, hodnotenie, historické hodnotenie osobnosti je vždycky riskantné, aj keď možno Štefánik je práve ten, tá jagavá výnimka, kde by s tým nemal byť väčší interpretačný problém. Len toľko som cítil za potrebu povedať, ďakujem.