B. Bugár, podpredseda NR SR: (2004-03-11):
V. Tkáč, poslanec: Vážený pán podpredseda, vážený pán spravodajca, dámy a páni, dovoľte, aby som v mene klubu nezávislých poslancov Ľudovej únie vyjadril stanovisko k prerokovaným záležitostiam. Dovoľte predovšetkým v úvode povedať niekoľko právnych postojov k tomu, či Národná rada môže alebo smie, alebo nemôže alebo nesmie postupovať v súvislosti s hodnotením skutkových podstát, za ktoré obidvaja kolegovia poslanci sú napádaní. Chcem v tejto súvislosti uviesť, že od roku 1998 sme v tejto sále boli svedkami celej plejády zbavovania imunity a ku dnešnému dňu, teda šiesty rok od nástupu novej politickej garnitúry, z ktorej rozhodujúca väčšina ďalej pokračuje aj v tomto volebnom období, nebolo právoplatne skončené ani jedno stíhanie. Za šesť rokov s tým, že, vážení kolegovia, vážené kolegyne z koalície, ste živili politicko-právne agendy a trestnoprávne záležitosti už dávno pred rokom 1998. Ani jedna kauza nebola skončená, sú za tým ľudské osudy, sú za tým aj rodinné drámy či tragédie, sú za tým stresy, nevyspaté noci a je tu vážny otáznik nad právnym štátom v roku 2004. Chcem povedať veľmi zásadne, že postoje generálneho prokurátora v súvislosti aj s touto kauzou sú nenáležité, jeho komentovanie pozície Národnej rady je v rozpore s ústavnou deľbou moci a s pozíciou zákonodarného orgánu, ktorým Národná rada Slovenskej republiky je. (Myslím tým jeho list pre NR SR). Dovoľte niekoľko právnych otázok v súvislosti s tým, čo môže a čo nemôže Národná rada. Viackrát sme sa aj v minulosti už stretli s tým, že viacerí kolegovia poslanci z koaličných politických subjektov tvrdili, veď to pusťme, veď títo ľudia si dokážu svoju vinu či nevinu presadiť na súdnom konaní. Vážení, nie je to vôbec pravda. V tej situácii, v akej dnes existuje platný právny stav v Ústave Slovenskej republiky i v zákone o rokovacom poriadku, musí Národná rada skúmať všetko to, čo tvorí vecnú stránku, pre ktorú vydávame, alebo nevydávame súhlas na začatie či pokračovanie trestného stíhania. Podľa § 2 rokovacieho poriadku ods. 3 písm. f) Národná rada rokuje a rozhoduje v trestných veciach poslancov, okrem iných formulácií o veciach disciplinárnych a podobných. V trestných veciach rokuje, tam nie je vôbec úloha Národnej rady obmedzená na to, či má, alebo nemá právo skúmať, čo kto vykonal, či je tu naplnená alebo nie je naplnená skutková podstata príslušných trestných činov. Lex specialis, špeciálna právna úprava, je v § 57 ods. 1 písm. d) rokovacieho poriadku, kde sú zverené pôsobnosti mandátového a imunitného výboru, ktorý posudzuje, či sú dôvody na to, aby nebol vydaný súhlas na trestné stíhanie poslanca. Ak tento výbor posudzuje - a výbor posúdil, že nie sú na to dôvody -, vyjadril sa, ako sa vyjadril, a na to nasleduje v podstate nenáležitá kritika generálneho prokurátora vo vzťahu k celej Národnej rade. Ak Národná rada dostane od mandátového a imunitného výboru návrh uznesenia, platí § 2 rokovacieho poriadku, že Národná rada rokuje a rozhoduje v trestných veciach poslancov, to je všetko. Preto ak niekto povie, že Národná rada tu nie je preto, aby tieto záležitosti skúmala, tak sa pýtam potom, načo Národná rada v tejto agende tu je, a toto je presne otázka, akým spôsobom majú aj orgány činné v trestnom konaní diskutovať a komunikovať s Národnou radou. Veď si pamätáme, že do Národnej rady prišli návrhy na trestné stíhanie poslancov, ktoré podpísal nejaký plukovník JUDr. XY a nad tým bol v zastúpení nečitateľný podpis. Toto je komunikácia so zákonodarným orgánom suverénnej Slovenskej republiky? Ak chceme práve v týchto intenciách skúmať aj ten text, ktorý sme dostali k dispozícii, teraz to hovorím aj ako nečlen výboru mandátového a imunitného, tak musím povedať, že tu nie sú vôbec dané dôvody pre to, aby sme vydali súhlas na trestné stíhanie obidvoch poslancov. Dovoľte, aby som prešiel k veci. Chcem ešte uviesť, že začiatkom roku 1990 som pracoval ako vedúci legislatívneho oddelenia Českej a slovenskej konfederácie odborových zväzov v Prahe. Hovorím to z toho dôvodu, že vzhľadom na to, že sme sa určitá skupina zapojili do prípravy generálneho štrajku 27. novembra, sme ako nové, demokraticky zvolené odbory po prevrate v roku 1989 mali šancu byť prvé mesiace až do decembra pri tvorbe zákonov a môžem vám veľa z histórie legislatívy povedať, ako sa rodil zákon o veľkej privatizácii, ale tiež ako sa rodil zákon o malej privatizácii, kde sme presadzovali záujmy sociálneho partnerstva, a tiež čo je vlastne a aká je genéza Fondu národného majetku. Chcem v tejto súvislosti jasne uviesť, že Fond národného majetku nie je a nemôže byť orgán štátu ani štátny orgán. V čase, keď sme sedávali vo vládnych vilách v Prahe a písali sa tieto zákony a koncepcie, tak sa jasne formuloval postup privatizácie tak, že táto privatizácia mala dve základné filozofické roviny. Prvou rovinou bolo odštátnenie, to znamená zbavenie štátneho vlastníctva a zbavenie štátu ako subjektu vlastníctva a prevodu týchto vlastníckych práv, prevodu vlastníctva, biliónového hodnotového majetku do sféry Fondu národného majetku. Až druhá fáza tohto procesu - a tak sú stavané zákony a ani jedna novela po 90. roku tieto filozofické postuláty nezmenila -, bola otázka privatizácie. Aj v tejto súvislosti, aj vtedy aj dnes vyvstáva tu otázka a treba si hneď povedať, že sú tu aj odpovede na niektoré otázky, že Fond národného majetku takisto ako členovia Fondu národného majetku nie sú orgánom štátu. V tejto súvislosti teda nespadajú pod kompetencie či aj trestnú zodpovednosť verejných činiteľov a Fond národného majetku je špecifický subjekt X, ktorý je skutočne dopredu a jasne určený ako dočasný subjekt, ktorý preberá tieto práva a povinnosti a ktorý rozhoduje potom o privatizácii v intenciách zákona. Chcem ďalej uviesť, že na Fond národného majetku sa tiež vzťahuje a vzťahovala sa Ústava Slovenskej republiky. A toto je otázka, ktorú si má prokurátor podľa mojej mienky v čase, keď žiadal alebo posudzoval trestnosť skutkov kolektívnych orgánov, jasne vyriešiť. Zákon totiž je v intenciách ústavy, ktorá hovorí v čl. 2 ods. 2, že štátne orgány môžu konať iba na základe ústavy, v jej medziach a v rozsahu a spôsobom, ktorý ustanoví zákon. Keďže Fond národného majetku a jeho funkcionári nie sú štátne orgány, tento článok ústavy na nich nespadá. Spadá na nich čl. 2 ods. 3, ktorý hovorí, že každý môže konať, čo nie je zákonom zakázané a nikoho nemožno nútiť, aby konal niečo, čo zákon neukladá. V tejto súvislosti neposudzujem individuálne či kolektívne rozhodovanie vo fonde, chcem sa k tomu dostať neskôr, sa domnievam, že kolektívne orgány Fondu národného majetku spadajú pod systém neštátnych orgánov, teda subjektov, ktoré sú zriadené zo zákona, majú práva a povinnosti tam vymedzené, ale môžu zároveň rozhodovať o týchto otázkach, ktoré sú mu zverené, ako každý iný neštátny orgán. Teda môžu robiť všetko to, čo im zákon nezakazuje. A takto treba posudzovať akékoľvek rozhodnutia orgánov Fondu národného majetku. Chcem ďalej uviesť, že právne posúdenie, ktoré predkladá prokuratúra Národnej rade, je stavané na veľmi zvláštnych právnych konštrukciách. Rozhodujúcim okamihom či momentom v tejto súvislosti je tu to, či kolektívne orgány môžu spôsobiť vznik trestnoprávnej zodpovednosti. Abecedou trestného práva, vážené dámy a páni, je to, že existuje princíp individualizácie zavinenia. To znamená, za hlasovanie v kolektívnom orgáne možno veľmi zložitým spôsobom posudzovať individuálnu zodpovednosť každého člena tohto kolektívneho orgánu. Dovoľte mi pripomenúť, že tu takto raz sedel generálny prokurátor pán Hanzel - a je to v stenografickom zázname, nerobím autoštylizáciu -, kde som mu jasne dokazoval, že rozhodnutia kolektívnych orgánov tripartity v rámci Predstavenstva Národného úradu práce nemohli spôsobiť trestnoprávnu zodpovednosť zamestnancov, funkcionárov úradu práce, ktorí neboli v tripartite, v kauze Centrogel v Martine, keď si spomínate, kde sme tiež diskutovali o spoluzodpovednosti pána kolegu poslanca a takisto v súčinnosti alebo v súvislosti s týmto trestným stíhaním boli stíhaní úradníci funkcionári verejnoprávneho Národného úradu práce. Ba dokonca tam došlo k takej situácii, že začalo trestné stíhanie voči nim ako voči verejným činiteľom, čo bol absolútny nezmysel, pretože verejnoprávny charakter Národného úradu práce určoval zákon o zamestnanosti. A istý prokurátor v čase, keď už musel zobrať tieto fakty do úvahy, povedal, že síce to nie sú zamestnanci štátu, nie sú to štátne orgány, ale sú to štátne orgány sui generis. To je presný citát z jedného prokurátorského rozhodnutia v súvislosti s posudzovaním kolektívnej zodpovednosti. Vážený pán predsedajúci, dámy a páni, vy dobre viete, že aj v súvislosti s veľkými, masovými, biliónovým prevodmi v postkomunistických štátoch, ale aj v súvislosti s rozvojom trhovej ekonomiky existuje v trestnom práve snaha vytvárať podmienky pre kolektívnu spoluzodpovednosť, trestnoprávnu zodpovednosť príslušníkov kolektívnych orgánov. V čase, v ktorom rozhodovali orgány Fondu národného majetku, takýto systém kolektívnej zodpovednosti neexistoval. Preto hľadať dnes individualizáciu zavinenia v kolektívnom rozhodovaní považujem za zásadnú otázku, ako aj tie, ktoré som pred chvíľou povedal, prečo Národná rada tým, že vydá súhlas na trestné stíhanie týchto dvoch kolegov, bude postupovať v rozpore s ústavou a v rozpore s platným právom Slovenskej republiky. Chcem ďalej uviesť niektoré poznatky alebo skúsenosti, či skutočnosti z podania, o ktorom dnes máme rozhodovať. Píše sa tam vo viacerých bodoch, že uvedené osoby spoločným konaním si prisvojili majetok Fondu národného majetku, ktorý im bol zverený. Že v súvislosti s kúpou 36 bytov neoprávnene uhradili daň z prevodu nehnuteľnosti. Odpredali fyzickým osobám byty a garáže a spôsobili škodu. Prisvojili si majetok Fondu národného majetku v tretej rovine, ktorý im bol zverený tým spôsobom, že na istom zasadnutí výkonného výboru jednomyseľne poverí podpisom zmlúv, čim spôsobili Fondu národného majetku škodu. Porušenie povinnosti o správe majetku v bode 4 malo vraj spôsobiť škodu. Vraj si prisvojili majetok fondu, čím spôsobili škodu. Ja sa pýtam - a to musí vedieť podpriemerný právnik v druhom ročníku na právnickej fakulte -, že podmienkou vzniku komplexného zodpovednostného vzťahu, či je to už vzťah občianskoprávny, pracovnoprávny či trestnoprávny, sú skutkové podstaty, skutkové náležitosti. Okrem trestnoprávnej zodpovednosti musí tu byť existencia škody. Vážení, princíp práva, od starého Ríma platí, že existenciu a rozsah škody dokazuje poškodený. Ak je v súčasnosti poškodeným subjektom, vraj, podľa tohto, čo máme dnes na stole, dokumentu prokuratúry, Fond národného majetku, tak ja sa pýtam, kde tu je rozhodnutie Fondu národného majetku o škodovom konaní, kde sú tu žaloby na vymáhanie škody a akým spôsobom chce Fond národného majetku už v novej garnitúre túto škodu dokázať. Prvý predpoklad vzniku akéhokoľvek zodpovednostného vzťahu, teda škoda tu jednoducho neexistuje. Druhým predpokladom je, samozrejme, protiprávnosť konania. Ja sa znovu vraciam ku svojej úvahe o tom, že Fond národného majetku nie je štátny orgán a môže konať len vtedy alebo robiť to, čo mu nič nezakazuje. Ja sa pýtam, čo zakazovalo týmto pánom rozhodovať v kolektívnom orgáne, ktorý predpis, aby ich rozhodnutie bolo protiprávne. A ak je teda ten protiprávny úkon ako tretia náležitosť vzniku zodpovednostného vzťahu, ja sa vás pýtam, kde tu je príčinná súvislosť medzi škodou a protiprávnym konaním týchto osôb, ak tu neexistuje škoda. Tým, že neexistuje škoda, nemôže existovať ani druhý predpoklad zodpovednostného vzťahu a to je príčinná súvislosť a ak tu neexistuje príčinná súvislosť za ich konanie, vraj je protiprávne, čo nie je, tak neexistuje ani tretí predpoklad vzniku zodpovednostného vzťahu a potom je otázkou už len zavinenie ako štvrtý predpoklad, ktorý absolútne nefunguje bez predpokladov týchto prvých troch a tam sa na jednej strane jasne hovorí, že úmyselne zavinili určitú škodu. Teda ak neexistuje škoda a neexistuje ani protiprávnosť ich konania, nemôže existovať ani príčinná súvislosť. Tak kde tu akým spôsobom chce niekto dokazovať zavinenie? Zavinenie musí dokázať orgán činný v trestnom konaní, či je to už úmysel alebo nedbanlivosť a, jednoducho, v tejto otázke v tomto dokumente o zavinení sa nehovorí ani jedna veta, ani jedno slovo. Chcem tým povedať, že jednoducho tu neexistuje skutková podstata, neexistujú ani predpoklady vzniku zodpovednostného vzťahu a ak takéto predpoklady vzniku zodpovednostného vzťahu neexistujú, v tejto súvislosti jednoducho nemožno hovoriť o právnej zodpovednosti, nehovoriac už o zodpovednosti trestnej. Na záver mi dovoľte uviesť, že považujeme tento návrh za právne nekompetentný, že neobsahuje ani jeden dôkaz o tom, že mal vzniknúť zodpovednostný vzťah, že došlo k porušeniu individuálneho práva či individuálnej povinnosti, ktorú mali poslanci, ktorí v súčasnosti vykonávajú funkcie ústavných činiteľov. Vzhľadom na takúto absenciu sa opätovne vraciam k pozíciám mandátového a imunitného výboru a Národnej rady v tom zmysle, že nie sú tu splnené predpoklady a dôvody pre to, aby jednoducho táto skupina poslancov mala byť vydaná na trestné stíhanie. Ak národná rada rokuje a rozhoduje v trestných veciach poslancov, nič viac ani menej, už som teda mimo úrovne mandátového a imunitného výboru, Národná rada jednoducho má rozhodnúť tak, že nevydá na trestné stíhanie poslancov Reháka a poslanca Pinkavu. Som presvedčený, že ak takýmto spôsobom Národná rada rozhodne inak, poruší samotná Národná rada všetky princípy právneho štátu v tejto oblasti. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)