Milanová, Natália, poslankyňa NR SR (2019-10-17):
Ďakujem, vážený pán predsedajúci. Vážené panie poslankyne, páni poslanci, ja začnem trošku netradične od konca a hneď na úvod poviem nie tomuto návrhu zákona. A prečo? Pretože ho považujem za červivé jabĺčko odeté do zlatej pozlátky. Tento návrh má vraj pomáhať zlepšovať stav kultúrnych pamiatok na Slovensku. Všetci vieme, v akom sú v žalostnom stave, dokonca jedna tretina z nich je v dezolátnom. Opakujem sa na tejto pôde už niekoľkýkrát a poviem to pokojne opäť, to, ako sa správame k našim pamiatkam, k nášmu kultúrnemu dedičstvu a nesmiernemu bohatstvu, je barbarské a trestuhodné. Národ, ktorý si neváži svoju minulosť si nezaslúži ani lepšiu budúcnosť. Za dva roky, čo som v parlamente, som do istej miery sa zaoberala aj problematikou kultúrnych pamiatok, lebo ako človek milujúci históriu som to brala ako príležitosť na splnenie si svojho možno aj detského sna. Ja totiž snívam o tom, aby žiadny kaštieľ, žiadna kúria, žiaden hrad alebo iná historická budova už viac nemusela chátrať, a predložila som v tejto veci aj nejaký ten návrh zákona. Za 30 rokov od Nežnej revolúcie dostali naše pamiatky častokrát väčšie rany než za 2. svetovej vojny, a ešte aj dokonca aj za socializmu. Starostlivosť o pamiatky potrebuje jednu veľkú, komplexnú reformu, lebo ako som si overila aj na základe mnohých rozhovorov, množstva podnetov, čo objekt, to špecifický problém. Za tie roky bola téma obnovy a záchrany kultúrnych pamiatok ako keby nechcená. Všetko plynulo všetko išlo v stopách ako socializmu a nebyť zodpovedných majiteľov, Krajcerovej reformy a občianskych združení, ktorí s nadšením sa naozaj pustili do záchrany nášho kultúrneho dedičstva, tak po historických stavbách by nám tu toho veľa nezostalo, akurát tak prach, hrôza a veľké prázdno. Navyše mám aj informácie, že tak ako v iných oblastiach bežného slovenského života, aj vo svete pamiatok funguje čosi ako mafia, resp. systém našich ľudí, ktorí sú zvýhodňovaní pred ostatnými. Sú to schémy rôzneho typu, nepôjdem do detailov, ale v skratke to, čo otriasa Slovenskom, keď sa bavíme o skorumpovanom súdnictve, prokuratúre alebo policajtoch, to, dámy a páni, v podobnom duchu, možno menej drastickom funguje aj pri našich pamiatkach. Vyvoleným, ktorí majú dobré vzťahy, sa darí, ostatní to nemajú vždy také jednoduché. Nuž a tento návrh zákona má veľmi dlhú genézu. Išlo sa k nemu tŕnistými cestami aj protiústavnými. Jeden by si pomyslel, že na konci tejto cesty bude elegantné riešenie, ktoré bude prospievať snáď všetkým zúčastneným, nielen jednej strane. Nestalo sa však tak a narýchlo ušité riešenie protiústavného fungovania nebolo podľa mojich informácií prekonzultované ani s Pamiatkovým úradom, ani nie s Komorou reštaurátorov, architektov a stavbárov, to usudzujem na základe listu, ktorý bol zaslaný do schránok všetkým poslancom. Všetci sa zhodneme, že mnoho štátnych pamiatok je v katastrofálnom stave, vieme to už minimálne 20 rokov. Systém, ktorý sa tu vytvoril, nemal nikto tú odvahu alebo skôr čas a záujem jednoducho pretnúť a skoncovať s ním, Pritom po celé tie roky existovalo aj ministerstvo kultúry, aj Pamiatkový úrad. Básnicky sa teda pýtam, čo za 20 rokov robili, keď až teraz sa prichádza s prevratnými riešeniami, teda s riešeniami, ktoré z môjho pohľadu nemajú poriadnu hlavu. No ale aby som nebola úplne zlá, možno majú aspoň kúsok päty, lebo tá Achillova päta určite do veľkej miery spočíva aj v napätí medzi Komorou reštaurátorov a pamiatkovými úradmi, ktoré by sa dalo krájať, a tento stav asi nikomu neprospieva. Ale teraz sa vrátime trošku k minulosti, ako som spomínala, tak tento návrh zákona má za sebou nejakú tú cestu a nejakú genézu. Jednou z mojich prvých aktivít ako poslankyne Národnej rady bol pozmeňujúci návrh reagujúci na novelu zákona o vývoze a dovoze historických predmetov, kde bol čl. 2 ods. 6, ktorý v podstate zmenou formulácie menil sporné znenie zákona o ochrane pamiatkového fondu z roku 2015. V roku 2015 totiž parlament schválili novelu zákona a aj s ňou ustanovenie paragrafu 33 ods. 7 písm. a), ktoré zásadným spôsobom zasiahlo do právneho postavenia reštaurátorov. Ešte len pripomeniem, že túto novelu vrátil aj prezident späť na rokovanie parlamentu. Od 1. 1. 2016 teda mohli reštaurovanie národných kultúrnych pamiatok a zbierkových predmetov popri nezávislých reštaurátoroch začať vykonávať aj ďalšie subjekty. Jedným zo subjektov sa stal Pamiatkový úrad prostredníctvom svojich zamestnancov, ktorí mali príbuzné vzdelanie a niekedy ani nevedno akú prax. Pritom stále nepovšimnuté ostávali oblastné ateliéry v Bratislave a Levoči, ktoré pod Pamiatkovým úradom existovali od jeho vzniku. Predtým mohli reštaurátorskú činnosť vykonávať na národných kultúrnych pamiatkach výlučne reštaurátori. Teda len fyzické osoby v právnom postavení podnikateľa združené v Komore reštaurátorov, ktorá má postavenie profesijnej komory s povinným členstvom. Takisto aj národnú kultúrnu, pýtala som sa seba samej, aký to vlastne má zmysel toto, toto nové riešenie, keď Pamiatkový úrad sa nikdy netajil tým, že nemá dostatok odborných pracovníkov, že je tam veľká miera fluktuácie, že zamestnanci sú nezaplatení, a teda prečo ide cestou, aby mohol zabezpečovať reštaurátorské služby, ktoré sú vysoko odbornými službami. Druhou takou mojou otázkou alebo problémom bolo, že reštaurátori ako regulovaní podnikatelia sa ocitli na jednej lodi so zamestnancami štátnej inštitúcie, pričom tí boli zvýhodnení, keď si odmyslím všetko ostatné, tak napríklad využívaním archívu či Chemicko-technologického centra Pamiatkového úradu zdarma. Prečo by mali národné kultúrne pamiatky reštaurovať zamestnanci orgánu štátnej správy, ktorí na rozdiel od reštaurátorov podnikateľov nemusia byť ani poriadne odborne spôsobilí, nenesúci na sebe bremeno zodpovednosti a navyše za prostriedky štátneho rozpočtu. Nuž a tretím, taktiež závažným nedostatkom bolo to, že Pamiatkový úrad dostal na základe tejto novely právo podnikať v reštaurátorstve. No a tým sa zaviedla hospodárska súťaž na relevantnom trhu nie medzi podnikateľmi, ale medzi podnikateľmi a orgánom štátnej správy. Pamiatkový úrad je totiž správnym orgánom, ktorý v druhom stupni rozhoduje vo všetkých správnych konaniach na úseku ochrany pamiatkového fondu a vydáva rozhodnutia o všetkých stupňoch reštaurovania národných kultúrnych pamiatok. Zároveň robí štátny dohľad pri pamiatkach a môže rozdávať aj pokuty. Na zjavný konflikt záujmov vtedy poukázal aj Protimonopolný úrad. V roku 2018 prišla ďalšia novela, tá, ktorú som spomínala na začiatku, na ktorú reagoval môj pozmeňujúci návrh, keďže hrozilo, z môjho pohľadu je to dôvod, pre ktorý bola predložená, že by Ústavný súd rozhodol o protiústavnosti novely z roku 2015, išlo sa cestou preformulovania a drobnej zmeny, ktorá však v konečnom dôsledku bola totožná s tou aktivitou z roku 2015. Lenže Ústavný súd 11. februára tohto roku rozhodol, že spomínané ustanovenie zákona, ktoré toto pamiatkarské Kocúrkovo umožňovalo, je protiústavné. Podanie sme podali my ako opozícia a dokázala sa nám pravda. Osobne som napäto očakávala, ako sa v tejto situácii zachová ministerstvo kultúry. Prešlo pol roka a nič. Pritom bolo jasné, že situáciu bude nutné riešiť. Nemuseli sme čakať po tom, po tom pol roku v podstate až tak dlho, ministerstvo kultúry prišlo s novým návrhom zákona, ktorý riešil zase to isté, len trošku v inom šate. Zákon sa dostal do medzirezortného pripomienkového konania, z ktorého vyšiel dosť doráňaný, a potom pokračoval na Legislatívnu radu vlády. Tá mu ale dala ranu istoty, Legislatívna rada vlády, oficiálny orgán tejto vlády tento návrh zastavil so slovami, teraz zacitujem:	„Legislatívna rada po prerokovaní tohto návrhu zákona neodporučila návrh schváliť z dôvodu pochybností o súlade návrhu zákona s nálezom Ústavného súdu Slovenskej republiky a odporučila predkladateľovi pripraviť komplexné riešenie tejto problematiky, ktoré zabezpečí reálny výkon reštaurátorskej činnosti.“ Vysvetlenie je jednoduché, ministerstvo kultúry sa snažilo zmiasť možno radu vlády tým, že do nej dala iné znenie zákona, aké bolo predložené v medzirezortnom pripomienkovom konaní, čo však zostalo rovnaké, to boli tri sporné body, ktoré odporujú nálezu Ústavného súdu. Ministerstvo, kde stále tou tvrdohlavou cestou, aby sa pamiatky mohli reštaurovať aj cez Pamiatkový úrad, resp. nejakú novú organizáciu, ktorá sa chystá zriadiť. Nuž ale skončilo s dlhým nosom, a tak ako sa hovorí, že topiaci sa slamky chytá, tak ja si teda myslím, že ministerstvo sa v tomto prípade chytilo dvoch poslancov, ktorí návrh zase nejakým spôsobom pretransformovaný predložili ako poslanecký, čím sa vyhlo medzirezortnému pripomienkovému konaniu aj teda rokovaniu na Legislatívnej rade vlády. Takže nazvala by som to takú cestu vydláždenú priam mramorom. No ale asi páni predkladatelia poznajú, predpokladám, celú túto minulosť a vedia, že takéto a podobné návrhy zákona teda odmietla Legislatívna rada vlády, a že predkladáte zákon, ktorý, ktorému hrozí, že znova bude napadnutý pre svoju protiústavnosť. Nuž takže skúsim to teraz všetko tak jednoducho zhrnúť, to celé, čo som teraz vymenovala. Takže novela zákona o tom, že Pamiatkový úrad môže podnikať, z roku 2015 bola protiústavná. Podobne novela z roku 2018 bola protiústavná, ďalší pokus o protiústavný stav neprešiel v lete v roku 2019 Legislatívnou radou vlády, tak sa teda vyskúšala teraz napokon cesta poslaneckého návrhu. Ja to vidím tak, páni poslanci, idete zriadiť novú inštitúciu, ktorá môže byť v rozpore s ústavou, idete zriadiť inštitúciu, ktorá nemá nijaké finančné krytie v rozpočte, idete zriadiť inštitúciu, ktorá nemá ľudí a ktorá národným kultúrnym pamiatkam nijako nepomôže, ale skôr ublíži. Ak teda predkladáte takýto zákon, lebo nie ste spokojní so stavom kultúrnych pamiatok na Slovensku, tak potom sa pozrite možno lepšie na Pamiatkový úrad, alebo teda ministerstvo, lebo to je ich obraz, oni nastavujú, ako funguje ochrana a obnova týchto pamiatok. Jedna inštitúcia nefunguje, tak ideme zriadiť ďalšiu? A teraz nejakou právnou kľučkou cez ministerstvo kultúry? To, ja v tom trošku nenachádzam ten správny zmysel. Jediné, čo mi z toho vychádza, a asi jediné, čo na tomto návrhu zákona skutočne záleží, je biznis akejsi plánovanej štátnej rozpočtovej organizácie, vznik nových platených funkcií, nový generálny riaditeľ plus 11 členov kontrolnej rady, nároky na ich odmeňovanie a nároky na odmeňovanie zamestnancov tejto organizácie spôsobom, že ich maximálnu výšku už nebude limitovať žiadny právny predpis. Nedá mi ešte nepristaviť sa pri najspornejších bodov, bodoch novely a tými sú § 8a ods. 1 pamiatkového zákona v znení: „Štátne reštaurátorské a projekčné ateliéry sú rozpočtovou organizáciou zriadenou ministerstvom, ktorá vykonáva činnosti v záujme zabezpečenia obnovy kultúrnych pamiatok a zbierkových predmetov vo vlastníctve Slovenskej republiky, najmä predprojektovú prípravu, projektovú činnosť a ďalšie vybrané činnosti vo výstavbe v súlade s osobitnými predpismi, pamiatkové výskumy a reštaurátorské výskumy, reštaurátorské práce a ďalšie činnosti určené zriaďovacou listinou vydanou ministerstvom.“ Slová „najmä“ a „ďalšie činnosti určené zriaďovacou listinou“ sú neurčité a môžu vytvárať stav právnej neistoty. Samozrejme, môže to niekomu aj vyhovovať napríklad na to, aby ministerstvo mohlo formou vnútorného organizačného aktu rozšíriť pôsobnosť tohto štátneho podnikateľa o výkon ďalších povolaní. Ďalej sa navrhuje zaradiť § 8a do druhej časti pamiatkového zákona, kde by bol teda zaradený a označený ako pôsobnosť orgánov štátnej správy a orgánov územnej samosprávy na ochranu pamiatkového fondu. Podľa predloženého návrhu zákona tento návrh má, má, táto teda novozriadená inštitúcia má iba podnikať v oblasti obnovy alebo reštaurovania, tým pádom nemôže byť orgánom štátnej správy, nemá mať žiadnu rozhodovaciu, legislatívnu, riadiacu, kontrolnú či sankčnú právomoc v oblasti štátnej správy a nemôže byť ani orgánom územnej samosprávy, pretože podľa čl. 64 Ústavy Slovenskej republiky orgánom územnej samosprávy sú iba obce a vyššie územné celky. Ďalej k navrhovanému § 8 a ods. 2 pamiatkového zákona, na čele plánovanej inštitúcie má byť generálny riaditeľ. No toto je u mňa veľmi kľúčový človek podľa mňa a naozaj táto, toto personálne obsadenie by ma veľmi zaujímalo, myslím si, že aj výberové konanie na túto pozíciu bude veľmi zaujímavé, neviem sa totiž zbaviť pocitu, že ide o účelový post. Navyše nikde nie je zadefinovaná nezlučiteľnosť tejto funkcie s inými verejnými funkciami alebo pracovnými pozíciami v orgánoch verejnej moci pôsobiacimi v oblasti ochrany pamiatkového fondu. To znamená, že tento riaditeľ by mohol byť súčasne aj riaditeľom Pamiatkového úradu. Nuž a napokon ešte ku kontrolnej rade, ktorá by, keďže sa nazýva kontrolná, mala mať právomoci aj nejaké kontrolné mechanizmy, avšak o vykonávaní kontroly ako takej v samotnom návrhu zákona nie je ani zmienka. A priznám sa (povedané so smiechom), že ja úplne dobre neviem, na základe čoho sa vyberalo práve 11 členov tejto rady, ktorí sú nominovaní priamo ministerstvom kultúry, plus teda prekvapil ma tam napríklad člen, ktorý má byť z Národného divadla. Tam som si dala taký veľký otáznik, ale možno mi to budete vedieť osvetliť, budem len rada. Aby som to napokon celé zhrnula, niekto to skúšal cez Pamiatkový úrad a nevyšlo to. Niekto to skúšal cez ministerstvo kultúry a nevyšlo to. Tak čo, nabudúce to skúsime cez vesmír? Ja neviem úplne presne, čo si od tohto návrhu sľubujete, lebo nezdá sa mi, že pamiatkam sa práve ním dá pomôcť. Vytvorí sa tu len ďalší úrad, ktorý uberá, ktorý bude uberať už z aj tak pramálo, žalostne málo peňazí, ktoré idú na záchranu nášho kultúrneho dedičstva. Pre všetky tieto dôvody za mňa nie. Ďakujem veľmi pekne.