J. Rydlo, poslanec: (2007-10-26):
To, že dnešná slovenská spoločnosť vďaka mediálnej totalite už je taká domotaná, že nevie, kde je sever, je rovnica o viacerých neznámych. Dnešný piatak vraj vie viac ako dospeláci – Markíza dixit. Z médií, nezáleží, či elektronických, alebo printových, sa dozvedá človek toľko vecí raniacich ľudskú dôstojnosť – a hovorím aj z vlastnej skúsenosti –, že sa niet čo diviť, ak „audimat“ klesá a verejnosť odmieta poplatky aj za rozhlas, aj za televíziu. Neviem však, ako môže vzdelaný človek spraviť z Andreja Hlinku židožrúta, apostrofovať ho takýmto odióznym novotvarom, veď zomrel pred 2. svetovou vojnou, ktorá splodila najväčšiu tragédiu ľudstva, lebo splodila šoah. Bol katolíckym kňazom, striktne sa pridržiavajúcim učenia katolíckej cirkvi, a pápežov demokratickým politikom. Už sme si zvykli, vlastne donútili nás, aby sme si zvykli, že zo slovenskej národnej minulosti môžeme bezúhonne spomínať iba to, čo je politically correct – len to, čo sa nosí. Nič viac. Maďarský prváčik vie od prvej triedy, čo je to Trianon, slovenskí deviataci nevedia, kto je to Bernolák, Štúr, Hurban, Štefánik, tobôž Tiso či Dubček, alebo Mečiar. A ak pani učiteľka s prváčikmi náhodou spieva slovenské ľudovky, tak si ju zmýlenou globalizáciou posadnutá riaditeľka predvolá na koberec kvôli nacionalizmu a „demokraticky“ jej nepredĺži zmluvu. A rovnako je to aj v iných sférach a odvetviach našej súčasnej spoločnosti, kde hrdosť na našu minulosť, dôstojnosť ľudskej osoby a láska ku svojeti, donedávna také vlastné každej Slovenke, každému Slovákovi, ocitli sa na periférii spoločenského záujmu. Nečudo teda, že tí neskôr narodení poznajú Andreja Hlinku až z „litra“, z tisíckorunáčky. Slávna snemovňa, návrh Slovenskej národnej strany prijať zákon o zásluhách Andreja Hlinku o štátotvorný slovenský národ a o Slovenskú republiku vzbudil v slovenskej spoločnosti nebývalý rozruch. Vzhľadom na to, že štvrtá, nekontrolovaná moc v našom štáte, médiá, len výberovo rešpektuje deontológiu, ktorá v pluralitnej demokratickej spoločnosti má byť samozrejmosťou jej profesionality, rozhodol som sa Národnú radu Slovenskej republiky oboznámiť so znením Stanoviska slovenských historikov k osobnosti Andreja Hlinku, s ktorým sa stotožňujem, ktorému však ani tlač, ani rozhlasové či televízne stanice nevenovali prakticky nijakú pozornosť a ho neuverejnili, hoci ho podpísalo 36 profesionálnych historikov, z toho 8 renomovaných univerzitných profesorov a 5 univerzitných docentov pôsobiacich na našich vysokých školách. Zo stanoviska týchto profesionálnych slovenských historikov k osobnosti Andreja Hlinku vyberám: „V posledných dňoch sme svedkami cielenej mediálnej kampane namierenej nielen voči historickej postave Andreja Hlinku, ale aj k všetkým, ktorí sú presvedčení o jeho prevažujúcom kladnom význame v našich národných dejinách. Sme si vedomí, že Hlinka – podobne ako ďalší politici – nebol zďaleka ideálnym typom a počas svojej 40-ročnej politickej činnosti sa dopustil aj viacerých chýb a omylov. Tie vyplývali napr. z jeho osobnej vznetlivej povahy, nediplomatického až nevyberaného slovníka, či niektorých chybných politických kalkulácií. Z hľadiska objektívneho historického zhodnotenia sa však domnievame, že jeho celkový pozitívny prínos pre slovenskú politiku a predovšetkým národnouvedomovací proces slovenského národa jasne prevažujú. Ak by nebolo Hlinku a ďalších osobností národného hnutia, ktorí udržovali plamienok národného života v časoch najtvrdšej maďarizácie, je diskutabilné, v akej podobe – a či vôbec – by sme ako národ toto obdobie prežili. Prijatie zákona o zásluhách Andreja Hlinku preto nemožno chápať ako vnucovanie názoru všetkým obyvateľom krajiny. Ide skôr o ocenenie zásluh, ktoré príslušníci slovenského národa prostredníctvom svojich volených zástupcov vyjadria formou zákona. Hlinka bol symbolom národného prebudenia značnej časti Slovákov na prelome 19. a 20. storočia, v čase vrcholiacej maďarizácie. Vďaka nemu a ďalším národovcom sa podarilo zapojiť širšie masy do politiky a dať jej demokratické smerovanie v podobe požiadavky všeobecného volebného práva. Hlinkov neochvejný postoj, ktorého sa pridržiaval celý život, vyjadrujú slová adresované uhorským súdom počas procesu „za poburovanie“ v roku 1906: „Mňa vy nezmeníte. Mňa vy nepotrestáte. Mňa vy nezlomíte! Slovákom som sa narodil, Slovákom som a Slovák budem! A keď vyjdem zo žalára, zas len budem pokračovať tam, kde som prestal.“ Treba si uvedomiť, v akej háklivej a nebezpečnej dobe tieto slová ružomberský farár vyslovil. Slovenská inteligencia bola z väčšej časti pomaďarčená, v lepšom prípade mlčiaca. Každý verejný prejav v prospech práv Slovákov hrozil perzekúciami a väznením. Hlinka presadzoval česko-slovenskú orientáciu slovenskej politiky a zaslúžil sa o vznik spoločného štátu Slovákov a Čechov. V roku 1907 podnikol prednáškové turné, kde česká verejnosť sa dozvedela o skutočnom postavení Slovákov v Uhorsku. Vďaka postoju Hlinku sa na jar 1918 opäť zaktivizovala slovenská politika a s ňou aj jej česko-slovenská orientácia. Hlinka je aj vzorom vlastenectva v rámci katolíckej cirkvi, ktorej hierarchia bola pred rokom 1918 úplne pomaďarčená. To sa ukázalo aj po založení ČSR, keď sa okrem jedného všetci katolícki biskupi sídliaci na území Slovenska postavili proti republike. Hlinkova politická obratnosť a predvídavosť sa ukázala aj v tejto dobe. V novembri 1918 totiž spolu s ďalšími založil Kňazskú radu, ktorá v hektickej dobe združila všetkých národne cítiacich katolíckych kňazov a zaslúžila sa o konsolidáciu pomerov a získanie lojality kňazov k novému Česko-Slovensku. Hlinka by svojím neochvejným národno-politickým presvedčením počas rozdielnych politických režimov mohol byť vzorom aj pre niektorých spoluobčanov, ktorí sa proti nemu síce dnes hlasne ozývajú, no pred rokom 1989 mlčali alebo s režimom kolaborovali. Rovnako tým, ktorí sa dnes k vlastnej slovenskej národnej identite nehlásia z konjukturalistických alebo iných dôvodov. Dovoľte mi niekoľko slov o vzťahoch Andreja Hlinku k Židom a o obvineniach jeho osoby z antisemitizmu. Ide o jedno z najťažších, no súčasne najrozšírenejších obvinení. Ak by Hlinka skutočne „antisemitom“ bol, iste by to zaregistrovali v prvom rade vtedajšie židovské kruhy. Nielenže sa tak nestalo, ale naopak, tieto ho krátko po smrti hodnotili pozitívne. Konkrétne Židovské noviny vychádzajúce v Bratislave ho označili za „vynikajúcu postavu“. Dôveru k Židom mal – na rozdiel od niektorých vtedajších čelných predstaviteľov Slovenskej národnej strany – už v časoch Uhorska. Okázalo ju dal najavo i tým, keď si pri procese roku 1906 zvolil dvoch židovských obhajcov – Dr. Bihellera a Dr. Hillera. Dôveru mu opätovali aj Židia. Na podpisovej listine so žiadosťou o prepustenie Hlinku, adresovanej panovníkovi v roku 1909, boli podpisy všetkých ružomberských Židov. Rozvážne sa Hlinka zachoval aj v búrlivých prevratových časoch, keď v novembri 1918 v celej krajine zúrili tzv. rabovačky ľudových más podnecované navrátilcami z frontu. Tieto sa obracali najmä proti židovským obchodom. No Ružomberok a okolie na zásahy farára Hlinku ostali pokojnými. Najmä od druhej polovice 30. rokov sa nepochybne aj v rámci Hlinkovej slovenskej ľudovej strany objavovali rôzne fašizujúce, ale i protižidovské názory. Tieto však Hlinkovi ako predsedovi strany neboli po vôli. V auguste 1936, teda viac než tri roky po nástupe Hitlera k moci, sa k nim jednoznačne vyjadril v rozhovore s podpredsedom Židovskej strany Dr. Matejom Weinerom, citujem: „Nie som nepriateľom Židov, politická strana, ktorej som vodcom, nie je antisemitská. Antisemitizmus nie je naším programom. Ako katolícky kňaz plne si uvedomujem veľký morálny, náboženský a dejinný význam židovstva pre celé civilizované ľudstvo, obzvlášť pre kresťanstvo.“ Tieto jeho slová citovala aj zahraničná tlač. Naopak, Hlinkovi nepriateľská tlač ho často obviňovala, že „paktuje so Židmi“. Hádam by sa, by som povedal, bolo oplatilo niečo povedať aj o vzťahoch Andreja Hlinku k evanjelikom. V prvom rade si treba uvedomiť, že obdobie prvej polovice 20. storočia sa ešte nieslo v starom, tzv. predkoncilovom duchu, keď ekumenické snahy neboli rozvíjané a podporované tak ako dnes. To platilo nielen pre Hlinku, ale aj pre katolícku evanjelickú cirkev ako celok. Napriek tomu nebol jeho vzťah k evanjelikom negatívny. Ak sa o nich niekedy vyslovil kriticky, vyplývalo to nie z konfesionálnych, ale skôr politických príčin. Ako je totiž známe, v medzivojnovom období sa významná časť slovenského evanjelictva prikláňala k centralistickým vládnym stranám. Práve tieto, niekedy až čechoslovakisticky zamerané strany, v ktorých mali dôležité postavenie aj evanjelickí Slováci, boli najväčšími odporcami autonomistických snáh. Často väčšími ako samotné pražské centrum. Aj Hlinka v nich preto videl svojich najväčších protivníkov, čo sa odrážalo aj v ich vyjadreniach. Mohol by som hovoriť aj o postoji Andreja Hlinku k parlamentnej demokracii a voči autoritatívnym a totalitným režimom. Chcem iba jedno povedať, že Hlinkova slovenská ľudová strana svojimi požiadavkami na autonómiu až do jesene 1938, teda doby zániku prvého Česko-Slovenska a rámec Česko-slovenskej republiky nikdy neprekročila. Talianskym fašizmom inšpirovaná frakcia strany tvorila nepodstatnú menšinu, vedenie držalo pevne v rukách konzervatívne krídlo, ktoré sa pri usporiadaní štátu a politických cieľov riadilo pápežskými encyklikami „Rerum novarum“ Leva XIII. a „Quadragesimo anno“ Pia XI., ktoré odporúčali katolíkom v politike usilovať sa o stavovské zriadenie. Tieto fakty treba mať na zreteli, a to aj napriek niektorým verejne či súkromne vyslovovaným sympatiám k autoritatívnym režimom tej doby, ktoré Hlinkovi imponovali najmä klerikálnym nádychom. Nazdávame sa, že Andrej Hlinka patril do slovenských dejín so všetkými svojimi kladmi i zápormi. Právom ho možno označiť za spolutvorcu modernej slovenskej politiky a obhajcu existencie svojbytného slovenského národa. Dovoľte mi, aby som na tomto fóre uviedol mená tých profesionálnych slovenských historikov, ktorí spomínané stanovisko svojím podpisom podporili: prof. Emília Hrabovec, prof. Matúš Kučera, prof. Richard Marsina, prof. Vincent Sedlák, prof. Karol Fremal, prof. Július Bartl, prof. Róbert Letz, prof. Marián Stolárik, doc. Marta Dobrotková, doc. František Bielik, doc. Ivan Chalupecký, doc. Peter Zubko, doc. Martin Homza; historici Ladislav Deák, Alena Bartlová, Ivan Mrva, Peter Mulík, Anna Magdolenová, Beáta Katrebová-Blehová, Martin Pekár, Michal Šmigeľ, Vladimír Rábik, Tomáš Klubert, Martin Lacko, Peter Ivanič, Ľuboslav Hromják, Branislav Krasnovský, Miloš Marek, Ivan Petranský, Miroslav Klobučník, Peter Sokolovič, Martin Maňák, Pavol Jakubčin, Peter Jašek, Andrej Bolerázsky, Vojtech Karpaty. Ctená snemovňa, celoživotné dielo, prínos a význam otca národa Andreja Hlinku pre Slovákov je výnimočné – presahuje konfesijný rozmer, ukazuje stálu aktuálnosť integrácie národných, sociálnych a kresťanských hodnôt. V tomto svetle vyrastá Andrej Hlinka ako jedna z najskvelejších osobností nášho slovenského národa: jasnozrivo načrtol slovenské záujmy a ciele, prispel k vytváraniu slovenského sebavedomia, ktoré po jeho smrti dvakrát vyústilo do štátnosti. Dočasnej v roku 1939, trvalej v roku 1993. Prízvukovať jeho ďalšie atribúty na tomto fóre nie je potrebné, veď ich vrelými slovami uznania pri nedávnom odhaľovaní jeho busty v bratislavskom Ružinove vyslovili najvyšší ústavní činitelia nášho demokratického štátu: prezident republiky Ivan Gašparovič, podpredsedníčka Národnej rady Anna Belousovová a minister kultúry Marek Maďarič. Slávna snemovňa, na záver mi dovoľte jeden dôvetok, ktorý odporúčam na zamyslenie všetkým kresťanstvom inšpirovaným obyvateľom Slovenska i Európy, žijúcim dnes vo svete vyhrotených duchovno-morálnych konfliktov a čeliacim hrozbe stretu civilizácií. Nad Európou sa už zbiehali mraky druhej svetovej vojny. Na jar 1938 navštívil Andreja Hlinku jeden z popredných talianskych publicistov Dr. Giuseppe Solari Bozzi. Keď potom po vojne tento taliansky žurnalista navštívil v Paríži básnika, spisovateľa a politického komentátora francúzskeho denníka Le Figaro Françoisa Mauriaca, svoj článok o tomto rozhovore zakončil touto spomienkou uverejnenou 6. februára 1947 v talianskom mienkotvornom denníku celoštátneho významu Giornale d´Italia, z ktorého citujem: „Na moju otázku, či napriek všetkému nieto nádeje na záchranu od božích bičov, ktorými vtedy hrozil Taliansku a Európe víťazný boľševizmus, Mauriac rozostrel ramená a zdvihol oči k nebu. Nebolo to gesto straty odvahy, ale skôr takmer volanie o pomoc Prozreteľnosti. Kým som ho tak pozoroval, v duchu sa mi znova objavil dokonale ten istý spôsob, ktorým mi na podobnú otázku pred rokmi, ešte pred vojnou, odpovedal monsignor Hlinka, na Slovensku. „Pozrite,“ hovoril, „veľmi vážne je to, že katolícka cirkev, ktorá by mala v tomto čase rozvinúť všetku možnú najenergickejšiu činnosť, ukazuje sa slabá, unavená, vyčerpaná vo svojich kádroch. Naše pravice? Lepšie o nich nehovoriť.“ Po krátkej pauze pokračoval: „Nuž vidíte: celým svetom lomcuje akýsi trýznivý a trápny nepokoj. Bolo by treba“, pričom svojimi dlhými prstami urobil akési nejasné gesto vo vzduchu, „bolo by naozaj treba prekonať všetky úbohé zápolenia a všetci kresťania zajedno bojovať za víťazstvo kresťanskej demokracie.“ Úctivo prosím každú členku, každého člena tejto snemovne, bez ohľadu na politickú príslušnosť, vierovyznanie či svetonázor, každú poslankyňu, každého poslanca, ktorým záleží na dobrobyte slovenského národa, obyvateľov nášho štátu, aby podporili prijatie zákona o zásluhách Andreja Hlinku o štátotvorný slovenský národ a o Slovenskú republiku. Drvivá väčšina národa to od nás očakáva. Vďačím sa vám za pozornosť, ktorú ste venovali týmto mojim slovám. Čo sa vám páčilo, povedzte iným, čo sa vám nepáčilo, povedzte mne. Ďakujem. (Potlesk.)