Huba, Mikuláš, poslanec NR SR (2014-12-03):
Vážený pán predsedajúci, vážený pán podpredseda vlády a minister financií v jednej osobe, vážený pán spravodajca, vážená dáma, vážení páni, sme tu približne v takom počte ako včera večer, takže vlastne cítim sa asi ako včera večer. Úvodom chcem povedať, že nezávidím pánovi ministrovi financií, ktorý je každoročne limitovaný, a to z viacerých strán. Na jednej strane povinnosťou udržať deficit pod stanovenou hranicou, na druhej populistickými sľubmi svojho šéfa smerom k potenciálnym voličom a na tretej rôznymi kostlivcami vypadávajúcimi zo skrine, typu rastúci štátny dlh, hriechy minulosti, predražené tendre, nedokončené či nezlikvidované jadrové reaktory, ale aj environmentálne a ekonomické úľavy a dotácie najväčším znečisťovateľom a konzumentom elektrickej energie, typu metalurgických či chemických závodov a podobne, alebo hoci garáže na Bratislavskom hrade, všakáno? A tak nečudo, že sa škrtá aj tam, kde už zdanlivo nie je z čoho, napríklad vo vede, v ochrane prírody, v pamiatkach a tak podobne. Nie som ekonóm, ale myslím si, že o štátnom rozpočte by mali uvažovať aj neekonómovia, a snáď to nevyznie ako prejav neskromnosti, keď poviem, že si dokonca myslím aj to, že to môže byť dôležitým obohatením rýdzo ekonomického uvažovania. Nespochybňujem fakt, že výzva, ktorej čelil a čelí predkladateľ návrhu rozpočtu, nie je malá. Ani netvrdím, že všetky problémy, s ktorými minister financií zápasí, idú na vrub len tejto vlády. Nedá mi však nespomenúť rozšafnú hospodársku politiku počas prvej vlády Roberta Fica, ktorej následky sa vracajú ako bumerang aj jeho druhej vláde a spolu s ňou nám všetkým. Boli to najmä roky 2006 až 2010, keď nás vláda učila, že život na dlh je to pravé orechové, a kedy sa podchvíľou vynárali a dlho zostávali nevyšetrené a nepotrestané nové a nové nástenkové a emisné kauzy, dávajúce zelenú finančným podvodom a tunelovaniu verejných zdrojov. Toľko takpovediac k historickému, aj keď naďalej aktuálnemu backgroundu. A teraz niečo o súčasnosti a budúcnosti. Rád by som sa na tému navrhovaný štátny rozpočet pozrel z troch hlavných aspektov. V prvom rade ide o samotnú filozofiu tvorby rozpočtu a jej súlad, respektíve nesúlad s programovým vyhlásením vlády. Medzi týmito dvoma zásadnými materiálmi vidím totiž podstatný rozpor. Ten rozpor sa dá nájsť na mnohých miestach, ale ja sa dotknem len toho, že návrh rozpočtu takmer vôbec nezohľadňuje deklarované prísľuby vlády o prechode na zelenú ekonomiku a trajektóriu trvalo udržateľného rozvoja. Jeden z dôvodov, prečo je to tak, vidím v odmietnutí čo i len opatrne prikročiť k ekologickej daňovej reforme. Ako sme tu viackrát hovorili, hlavným zmyslom ekologickej daňovej reformy je celkom logicky vyššie zaťaženie vecí, ktorých chceme mať čo najmenej, napríklad nadmerné čerpanie surovín, plytvanie vzácnymi zdrojmi, devastácia krajiny, znečisťovanie životného prostredia a podobne, a naopak, čo najnižšie zaťaženie toho, čoho chceme mať čo najviac, teda najmä pracovných príležitostí, práce. Aj bez splnenia vyššie uvedenej požiadavky sa dali aspoň čiastočne dodržať sľuby programového vyhlásenia vlády. Stačilo napríklad dôsledne využiť očakávané zdroje z predaja emisných kvót na skutočne zelené projekty, akceptovať naše požiadavky na ozelenenie procesov verejného obstarávania či podmieniť investičné stimuly aj ich environmentálnym prínosom. Bolo tu už viackrát spomenuté kvantum parciálnych rizík rozpočtu. Ja hlavný problém alebo, ak chcete, riziko vidím v tom, že dlhodobo a systémovo nerieši problém rastúceho dlhu verejných financií, pomáha konzervovať prekonaný rozvojový model industriálnej éry, nezakladá udržateľné smerovanie ekonomiky, nepodporuje dosť účinne malých a stredných podnikateľov domácej proveniencie, ako aj v tom, že systémovo ide daňová a hospodárska politika štátu, tak ako je počas tejto vlády nastavená, v protismere proti perspektívnym a dlhodobo udržateľným trendom, a to napriek početným reštrikciám, ktoré sú nie vždy nasmerované tým správnym smerom a dotýkajú sa neraz i vitálne dôležitých oblastí, kým na druhej strane nepostihujú napríklad problematické dotácie, úľavy, garancie a podobne do aktivít, ktoré v konečnom dôsledku môžu priniesť viac škody ako úžitku. Práve krízové roky sú výzvou, aby sme hľadali riešenia z kategórie win-win stratégie dvojitých či viacnásobných víťazstiev, lebo to je z hľadiska udržateľnej budúcnosti pravdepodobne jediná perspektívna cesta. Zelené projekty, podpora zelenej a nie sivej, teda betónovej infraštruktúry, sú priam ideálnou ukážkou uplatnenia takejto win-win stratégie, lebo sú skutočne prínosné paralelne vo viacerých sférach a následne prinášajú synergické efekty. Z ekonomického hľadiska ide o rozvojový impulz, o ktorých pán premiér tak rád hovorí, len kým on uvažuje o rozvojových impulzoch zväčša v intenciách polovice 20. storočia a Slovenska ako krajiny tretieho sveta, zelené projekty sú témou storočia 21., éry postindustrializmu a kategórie veľkostne porovnateľných krajín, ako je napríklad Dánsko alebo Fínsko. Zahraničné skúsenosti dokazujú, že jedno euro vložené do takýchto zelených projektov a realizácií prináša dve eurá následných benefitov, nehovoriac o tom, že ide o potenciálny generátor množstva dlhodobo udržateľných pracovných príležitostí. Last but not least ide, samozrejme, o príspevok k zlepšeniu životného prostredia a k zvýšeniu celkovej kvality života obyvateľov Slovenska. A ešte niečo. Ide o opatrenie, ktoré by zlepšilo medzinárodné renomé Slovenska a posunulo krajinu tým správnym smerom, na trajektóriu dlhodobo udržateľného spôsobu fungovania či existencie. Tak prečo sa takýmto rozvojovým impulzom a takémuto smerovaniu ekonomiky tak bránime, keď vo svojom programovom vyhlásení ho vláda sľubuje? Len preto, lebo v tejto sfére nepodniká dosť vláde a SMER-u blízkych firiem a spoločností? Prečo v skutočnosti radšej robíme pravý opak a dotujeme neefektívne, neperspektívne a často i škodlivé prevádzky namiesto toho, aby sme vytvárali podmienky na ich transformáciu na niečo zmysluplné a perspektívne? Dovolím si malú odbočku. Keby sa to dialo v roku, ja neviem, ´90, ´91, tak je oprávnená námietka, nemali sme ešte čas prikročiť k takýmto zásadnejším zmenám. Ale 25 rokov po... táto námietka už naozaj nemôže byť braná vážne. Plánujeme a neraz i realizujeme projekty v duchu 50. rokov minulého storočia. A tak neradi podporíme pozitívne trendy a udržateľné aktivity na domácej báze. Druhá hierarchická úroveň môjho pohľadu na návrh rozpočtu sa týka jednotlivých rozpočtových kapitol. Dotknem sa aspoň dvoch skupín kapitol. V prvom rade tých, ktoré gestoruje náš výbor pre pôdohospodárstvo a životné prostredie. Ako kapitola ministerstva pôdohospodárstva a rozvoja vidieka, tak aj kapitola ministerstva životného prostredia stojí a padá na peniazoch z Bruselu, a to v rozsahu, ktorý musí nepripraveného čitateľa priam šokovať. Možno sú europeniaze istejším zdrojom ako čím ďalej, tým viac virtuálne domáce zdroje. Ale najmä v prostredí SMER-u, v ktorom sa často spomína vízia sebestačnosti Slovenska v rôznych oblastiach, mi to pripadá byť prinajmenšom zvláštne a dlhodobo neudržateľné. Dvojnásobne pri rezortoch, kde ide o pôdu, potraviny, lesy, vodu, vzduch, prírodu, teda statky, na ktorých sme dlhodobo existenčne závislí ešte oveľa viac ako na rope, zemnom plyne či uráne. Nehovoriac o tom, ako tu takzvaní priatelia kohézie svorne plačú, že ten zlý Brusel nám dáva stále tak málo a ako nás diskriminuje. Akosi sme si nevšimli, že od vstupu do klubu najbohatších krajín sveta, zvaného OECD, je našou povinnosťou viac dávať, ako brať. Čo sa týka návrhu rozpočtu ministerstva pôdohospodárstva a rozvoja vidieka, celková výška rozpočtovaných výdavkov na rok 2015 je v porovnaní s rokom 2014 vyššia o 7,29 %, čo však vychádza z očakávaného nárastu výdavkov EÚ a ich spolufinancovania v treťom programovom období. Vlastné rozpočtové prostriedky rezortu zaznamenávajú pokles o 7,04 percenta. Ja sa tejto kapitole nebudem podrobnejšie venovať. Verím, že tak urobia moji kolegovia. Už nie som predsedom tohto výboru, takže nemám ani morálnu povinnosť sa venovať všetkému, čo je v gescii tohto výboru. Možno sa zmienim len o tom, že aj keď sa zjavuje podpora takých z môjho pohľadu pozitívnych trendov, ako je ekologické poľnohospodárstvo alebo vôbec bioprodukcia, alebo kompenzačné platby v rámci sústavy NATURA 2000 a ďalšie, tá podpora je relatívne veľmi nízka, čo je škoda. Okrem vyššie uvedených nám prislúcha ešte jedna menšia kapitola, o ktorej sme na našom výbore opakovane dosť podrobne hovorili. Ide o Úrad geodézie, kartografie a katastra. Návrh jeho rozpočtu je opäť kritický, aj keď pani predsedníčka úradu v tomto roku na rozdiel od dvoch minulých už nespomenula terminus technicus likvidačný. Samotný úrad možno rok 2015 prežije, ale akútne je ohrozený napríklad veľmi potrebný inštitút pozemkových úprav a prostriedky na ne z EÚ, ktoré by sme mohli a mali čerpať. Ide opäť o jeden z vyššie spomínaných win-win prístupov, ku ktorému sa chováme macošsky. Vedenie úradu upozorňuje, že bez schválenia finančných prostriedkov na jednotlivé priority nebude rezort schopný zabezpečiť plnenie úloh, ktoré sú v nich definované a na ktoré by požadované prostriedky mali byť poskytnuté. Ide okrem iného o ukončenie ROEP-ov, zavedenie národných projektov OPIS do praxe a ich následná prevádzka, údržba, riešenie úloh vedy a výskumu a iné. V tomto prípade ide o typickú ukážku šetrenia na nesprávnom mieste, v neukončených registroch hrozia citeľné straty. Druhú skupinu tvoria ostatné rozpočtové kapitoly. Za všetky si všimnem aspoň takzvané nadstavbové kapitoly rezortu kultúry, SAV, školstva, vedy a športu. Navrhovaný rozpočet rezortu kultúry je o viac ako 5 % vyšší, ako bol v roku 2014. Za negatívum možno označiť pokles prostriedkov pre Pamiatkový úrad Slovenskej republiky, ako aj pokles prostriedkov do obnovy samotných pamiatok, čo naznačuje skutočnosť, že obnovu nehnuteľných pamiatok nenachádzame ani v prehľade strategických zámerov kapitoly, ktorých financovanie má medziročne poklesnúť o cirka 60 %. Pamiatky sa nám naozaj môžu zdať v čase nedostatku financií ako niečo nadstavbové, niečo, čo počká, ale naozaj to nie je tak a nielen preto, že pamiatky predstavujú nenahraditeľné kultúrne dedičstvo a súčasť akejsi podstaty každej krajiny, ale aj preto, že majú výrazný multiplikačný efekt smerom k cestovnému ruchu, ale aj smerom k budovaniu národného povedomia a podobne. Rekonštrukcia národnej kultúrnej pamiatky sa spomína aj inde, nielen v kapitole rezortu kultúry, konkrétne v rozpočtovej kapitole Národnej rady, pričom však rozhodujúcu sumu z tejto položky má predstavovať výstavba poslaneckých garáží na Bratislavskom hrade; tam v texte mám tri výkričníky za touto konštatáciou. Podpore a rozvoju kultúry na Slovensku by mohol významne napomáhať grantový systém ministerstva kultúry, ktorý obsahuje veľké množstvo položiek. Žiaľ, jeho navrhovaný rozpočet 20 mil. eur nie je schopný ani sčasti pokryť oprávnené nároky. Ja viem, že sa chystá nejaký nový významný grantový systém od budúceho roka, teda „bubudúceho“, ktorý nabehne až v roku 2016, ale bude náročné preklenúť ten nasledujúci rok, na tom sme sa zhodli aj s pánom ministrom kultúry nedávno. Ako školstvo, tak aj veda, výskum a napokon aj šport trpia na Slovensku dlhodobým deficitom prostriedkov. Je nad slnko jasné, že vlaňajší štrajk učiteľov, a teda tento štrajk to len zvýraznil, že financovanie nášho školstva je obrovská medzinárodná blamáž, ale netýka sa to len platov učiteľov. Týka sa to aj učebných pomôcok, zariadenia, vybavenia, stavebno-technického stavu veľkej časti našich škôl. Stačí si situáciu porovnať so susednou Českou republikou. Ale asi nič tak na Slovensku zdrojovo nezaostáva za európskym priemerom a odporúčaniami EÚ ako veda a výskum. S cirka 0,5 % HDP na vedu a výskum sme na tom trikrát horšie ako v susednej Českej republike, takmer štyrikrát horšie v porovnaní s odporúčaniami EÚ a takmer desaťkrát horšie ako veľkostne porovnateľné Fínsko. Ja viem, že sme o tom včera veľa hovorili, aj preto zredukujem túto časť, ale možno len jednu poznámku všeobecného charakteru. Naozaj, popri tých miliardách, ktoré tu lietajú vzduchom v tejto sále v týchto dňoch, sa zdajú tie možno dva milióniky pre vedu, ktoré jej ešte stále aj po tom navýšení dlžíme oproti minulému roku, ako niečo úplne marginálne. Ono v podstate to aj marginálne je, ale ja by som skôr poukázal na tú určitú symboliku, že ten macošský vzťah k vede, ale takisto aj k prírode a k pamiatkam je svedectvom toho najhrubšieho kultúrneho barbarstva a totálnej neúcty k budúcnosti, a preto to má pre mňa obrovskú symbolickú hodnotu, oveľa väčšiu ako tú nominálnu, finančnú. Tento stav pretrváva dlhodobo, to je tiež dôležité, a máločo nasvedčuje tomu, že by ho niekto chcel zmeniť. Tých pár tisíc slovenských vedcov a výskumníkov zrejme nepredstavuje relevantnú voličskú základňu, ktorá by politikom SMER-u – SD stála za pozornosť. A to ešte nehovorím o tom, že v počiatočných štádiách návrhu rozpočtu sa celkom vážne hovorilo o takom znížení rozpočtu SAV, konkrétne o 18 %, ktorý by znamenal jej faktickú likvidáciu. No až po veľkom kriku, stresovaní vedcov, v prostredí našej vedy bezprecedentných protestných pochodoch a siahodlhom vyjednávaní sa rozpočet na rok 2015 aspoň priblížil k tomu z roku 2014. Pravdu majú zrejme tí, ktorí hovoria, že na Slovensku je možné naozaj všetko. Ja by som ešte si predsa len neodpustil jednu malú odbočku, že zase tu nejde len o tie samotné financie, ale ide tu aj o tú permanentnú neistotu a permanentné stresovanie, ktoré možno v iných rezortoch nie je až také fatálne, ale vo sfére vedy, kde musíte nielen plánovať, ale aj uvažovať a rozmýšľať v nejakých trošku dlhších cykloch ako zo dňa na deň, tak tento psychologický dosah je možno ešte väčší ako samotný ekonomický. Odcitujem z jedného z vyhlásení vedcov: „My pracovníci Slovenskej akadémie vied apelujeme na vládu a parlament Slovenskej republiky, aby konali v zmysle programového vyhlásenia vlády, kde sa zaviazala rozvíjať vedomostnú spoločnosť a podporovať vedu.“ Dôvody, myslím, že tu už boli aj spomínané včera, ktoré viedli k tomu zorganizovaniu tých protestných zhromaždení v Bratislave, v Košiciach a na iných miestach, kde sídlia ústavy SAV, sú v kocke tieto: dlhoročné podhodnotenie financovania SAV, niekoľkoročná nestabilita vo financovaní grantových schém, napríklad APVV. My sme tu často argumentovali tým, však zoberú sa peniaze SAV, nalejú sa do grantových agentúr, ale tá skúsenosť s grantovými agentúrami je naozaj často katastrofálna, že sú roky, kedy sa neobjaví nová výzva. Grant darmo čakáte, darmo sa na to spoliehate, že získate tieto dodatočné zdroje, jednoducho nie je ich ako získať. A napokon vyňatie SAV spod režimu ESO, kde celkom zjavne nepatrí, ja som tu na hodine interpelácie alebo v bode interpelácie naposledy spomínal a citoval z príslušných zákonov jednak o SAV a jednak o verejnej správe a takisto z definície ESO, kde sa preukázala, myslím, celkom jasne a bez akéhokoľvek politikárčenia totálna disproporcia medzi tým, čo hovorí zákon o Slovenskej akadémii vied, a čo predstavuje verejná správa a čo predstavuje ESO. Ešte jeden citát: „Protest sa priamo týka všetkých pracovníkov SAV, ich výskum je ohrozený priamo. Ale nepriamo sa týka všetkých pracovníkov vedy a výskumu na Slovensku, pretože financovanie vedy a výskumu na Slovensku je dlhoročne zásadne nedostatočné a v príkrom rozpore so záväzkami Slovenskej republiky ako člena EÚ.“ Dobre, ja vzhľadom na to, že včera sme o tomto pomerne veľa hovorili, tak nebudem sa už k tomu príliš vracať a preskočím tieto časti, ktoré som venoval SAV-ke a prejdem trošku ďalej k ďalším, subtílnejším témam v rámci jednotlivých kapitol, napríklad k skutočnosti, že slovenský podiel HDP na zahraničnú rozvojovú pomoc patrí dlhodobo k najnižším v Európskej únii, ak máme byť konkrétni, tak táto suma je cirka 4-krát nižšia ako náš záväzok, ktorý sme sa zaviazali plniť od roku 2015, čiže teoreticky máme ešte rok, aby sme sa polepšili. Ale keďže ten rozpočet je až do roku 2017 predložený, neobjavujem v ňom to, že by došlo od roku 2016 k štvornásobnému alebo viacnásobnému nárastu, teda tak, aby sme dostáli týmto záväzkom od roku 2016, keď to už aj nebude v roku 2015. Iným prípadom sú zdroje na podporu fungovania tretieho sektoru, jedného z mála segmentov našej spoločnosti, ktorý stále ešte viac dáva, ako berie, ale aj tak naši financmajstri stále špekulujú, ako jeho chabé zdroje ešte viac okresať. Nad tretím sektorom visel dlhodobo Damoklov meč zníženia výšky daňovej asignácie v prospech mimovládnych organizácií, a to bez toho, aby tu vznikla reálna alternatíva, napríklad vrstva podnikateľov, sponzorov a filantropov ochotná a schopná suplovať doterajšiu pomoc štátu. Termín popravy sa z roka na rok posúval, až v novembri tohto roku sa o nej, zdá sa, definitívne rozhodlo. Ako stále menej tretiemu sektoru pomáhať a neprísť pritom o prínosy z dobročinných aktivít mimovládok, to však nikto z kompetentných dosiaľ nevysvetlil, aj keď sme o tom hovorili dosť podrobne pred tým necelým mesiacom. V rozpočte ako celku i o väčšine rozpočtových kapitol pretrvávajú minimálne prostriedky na podporu občianskych združení, v rezorte životného prostredia i školstva pretrváva takmer nulová podpora ekologickej výchovy, čo sa nám opäť v budúcnosti určite vypomstí. Kapitolou samou osebe je energetika, jej proklamované ciele energetických úspor a zvyšovania energetickej účinnosti bez reálnych podporných ekonomických nástrojov a pri skutočnej podpore skôr opačnej orientácie našej energetiky. Ja viem, sú tam aj položky, ráta sa s tým, čo príde v treťom programovom období, je to dokonca začlenené pod rezort životného prostredia a nie pod rezort hospodárstva, čo by koncepčne mohlo sľubovať pozitívnejšie zmeny, ale stále je to vo výraznej minorite k tomu, koľko dávame do klasických vysoko centralizovaných a nebezpečných zdrojov energie. Nebudem v tejto chvíli podrobnejšie hovoriť o nebezpečných plánoch na budovanie nových energetických veľkozdrojov, pre Slovensko mnohostranne nevýhodných (pozri napríklad situácia okolo Enelu), stále astronomickejšie sumy na dostavbu Mochoviec a podobne. Určite by sa o tom malo hovoriť, aj sa o tom už hovorilo a asi aj bude hovoriť, ale nechám si to na iné príležitosti. Obmedzím sa len na zdanlivú drobnosť. Už bezmála 40 rokov sa v štátnom rozpočte objavuje položka na likvidáciu havarovanej jadrovej elektrárne A1 v Jaslovských Bohuniciach. Nie je vám to divné? 40 rokov? Alebo opýtam sa inak. Nebojíte sa toho, po koľko sa budeme všetci vrátane našich detí, vnukov a pravnukov skladať, keď budeme chcieť dôsledne zlikvidovať všetky jadrové reaktory po skončení doby ich prevádzky? A tretia rovina, z ktorej sa dá na rozpočet pozerať, je tá, ktorú je treba čítať prevažne len medzi riadkami. To je tá, ktorá sa skrýva za záplavou pekných slov a eufemizmov na zamaskovanie neraz niečoho úplne iného, než je na papieri napísané. Píšeme o ekologickom hospodárení v lesoch a často tým myslíme premenu lesov na rúbaniská. Hovoríme o realizácii priorít environmentálnej politiky a neraz tým myslíme výstavbu priehrad, rúbanie brehových porastov a betónovanie brehov, tokov a potokov. Hovoríme o podpore využívania obnoviteľných zdrojov energie a predstavujeme si pod tým likvidáciu posledných prírodných úsekov našich riek či areálov stromovej zelene vo voľnej krajine. Hovoríme o podpore rozvoja cestovného ruchu a ja sa pritom hrozím ďalšej výstavby devastujúcej chránené územia. Hovoríme o zefektívnení železničnej dopravy a myslíme tým rušenie obľúbených vedľajších tratí a spojov a tak ďalej a tak podobne. Na rozdiel od predchádzajúcich rokov sa budem podrobnejšie venovať len jednej z rozpočtových kapitol, a to kapitole ministerstva životného prostredia. Príjmy kapitoly majú v budúcom roku predstavovať 538 713 436 eur, z toho prostriedky z rozpočtu EÚ 538 552 236 eur. Keď si to porovnáte, tieto dve sumy, vyjde vám z toho, že ide o viac ako 99 % príjmov pochádzajúcich z Európskej únie. Je to šokujúci údaj. Ku cti rezortu je treba povedať, že sa zmohol aspoň na otvorene kritický postoj k tomu, čo ministerstvo financií v návrhu rozpočtu na rok 2015 životnému prostrediu pridelilo. Svedčí o tom aj vystúpenie pána ministra Žigu včera popoludní. Dovolím si teda pár citátov z rozpočtovej kapitoly ministerstva životného prostredia. Citujem: „Stanovený limit výdavkov na tento účel (týka sa to konkrétne Slovenskej inšpekcie životného prostredia) je nepostačujúci. V prípade, že nepríde k zvýšeniu mzdových výdavkov, bude organizácia nútená radikálne znížiť počet zamestnancov vrátane inšpektorov životného prostredia, čo bude mať negatívny vplyv na plnenie povinností organizácie vyplývajúcich zo zákonov a v neposlednom rade aj na zníženie príjmov rozpočtu verejnej správy, príjem z pokút ako významný zdroj príjmov štátneho rozpočtu a Environmentálneho fondu. Navrhované zníženie výdavkov Slovenskej inšpekcie životného prostredia na tovary a služby bude znamenať ochromenie výkonu štátnej správy, kontroly a dozoru.“ Aby ste boli v obraze, ide o zníženie približne o 50 %, respektíve navrhuje sa takéto zníženie, ak s tým nič neurobíme, naozaj to môže štátny rozpočet a Environmentálny fond nakoniec ukrátiť, čiže zase toto šetrenie prostriedkami môže znamenať to, že nakoniec budeme mať tých prostriedkov z vyzbieraných pokút menej a že sa v tej bilancii toto opatrenie prejaví mínusom, okrem všetkých tých negatívnych ďalších dopadov na odborných pracovníkov inšpekcie a tak ďalej. Alebo všeobecnejšie konštatovanie. Citujem: „Navrhovaný objem bežných finančných transferov pre príspevkové organizácie nepostačuje ani na náhradu miezd a odvodov v nevyhnutnom rozsahu a vytvára tlak na výrazné zníženie počtu zamestnancov, čo môže mať v konečnom dôsledku negatívny vplyv na plnenie povinností a úloh ministerstva a jednotlivých organizácií vyplývajúcich zo všeobecne záväzných právnych predpisov, zo záväzkov voči EÚ a podobne.“ Tieto všetky citáty sú v tom texte zvýraznené a podčiarknuté samotným ministerstvom životného prostredia. Ale najvšeobecnejšie konštatovanie týkajúce sa výdavkov, citujem: „Výdavky určené na prevádzku ministerstva, organizácií v jeho pôsobnosti a na plnenie úloh rezortu sú nižšie v porovnaní so schváleným rozpočtom na rok 2014 o 22,8 %. Výrazne poddimenzovaný rozpočet spôsobí značné problémy z hľadiska zabezpečenia a plnenia záväzkov vyplývajúcich z uzatvorených zmlúv, každoročné znižovanie výdavkov v tak značnom objeme spôsobuje rezortu existenčné problémy a v prípade, že v ďalších etapách prípravy rozpočtu na rok 2015 nebudú stanovené limity zvýšené, bude pridelený objem finančných prostriedkov zo štátneho rozpočtu pre organizácie v pôsobnosti ministerstva likvidačným.“ A ešte jedno pozoruhodné konštatovanie. „Vzhľadom na nízky navrhovaný limit bežných výdavkov ústredného orgánu nebude možné vo vzťahu k vlastníkom pozemkov realizovať žiadny z nástrojov pri obmedzení bežného obhospodarovania, konkrétne sa to týka lesov: zámena pozemku za iný vhodný pozemok vo vlastníctve štátu, nájom pozemku, výkup pozemkov do vlastníctva štátu, zmluvná starostlivosť a podobne.“ Toto konštatovanie si zaslúži trochu viac pozornosti. Keď sme tu pred rokom vo veľkom zhone schvaľovali nedomyslenú a do polohy vykonávacích predpisov nedotiahnutú novelu zákona o ochrane prírody a krajiny, predkladateľ argumentoval najmä tým, že je treba bezodkladne riešiť problém kompenzácie majetkovej ujmy, a to aj bez toho, aby sme mali pred sebou zoznam disponibilných pozemkov vo vlastníctve štátu, ktoré bude možné poskytnúť ako takúto náhradu. Aj môj opakovaný návrh, aby sa na túto kompenzáciu poskladali tí, ktorí z podnikania na území národných parkov bezprostredne profitujú, zapadol bez odozvy prachom a ja ho tu chcem znova zopakovať a myslím si, že je vysoko aktuálny. Lebo ak tu na jednej strane hovoríme o skupine subjektov, ktoré, v úvodzovkách, doplácajú na to, že sa ich pozemky nachádzajú na území národných parkov, tak tu máme nemenšiu skupinu tých, ktorí, naopak, z toho, že podnikajú na území národných parkov, profitujú. A ja absolútne nechápem, prečo by sa tí, čo profitujú z toho podnikania na území národných parkov, nemali poskladať na kompenzáciu majetkovej ujmy tým, ktorí na to svoje podnikanie, obmedzené na tomto území, doplácajú. Ale to sú také záhady, ktoré sa tu vždy odbijú len tým, že ten-ktorý návrh väčšina v tejto snemovni bez diskusie zamietne a tým ako keby prestal existovať. Ale mnohé tieto veci existujú napriek tomu a ja by som ich tu chcel zdôrazniť s niekoľkými výkričníkmi a niekoľkými otáznikmi. No a zrazu je rok po tom, ako sme tu schvaľovali inkriminovaný zákon o ochrane prírody a krajiny, a zrazu tu máme zúfalý výkrik zo strany toho istého pána predkladateľa, pána ministra Žigu, že to, kvôli čomu tu vlani s nepodarkom zákona prišiel, sa nielenže v roku 2014 nezrealizovalo, ale nebude sa realizovať ani v roku 2015. Čo si o tom človek má myslieť? Čo sa týka deficitov vo financovaní štátnej ochrany prírody, uvediem len príkladmo: Realizácia postprojektových aktivít ukončených projektov vyplývajúcich zo zmluvných vzťahov s donormi, potreba 45-tisíc eur, rozpočet nula. Príprava odborných podkladov pre konanie orgánov štátnej správy, zonácia národných parkov, vyhlasovanie území európskeho významu, potreba 365-tisíc eur, rozpočet nula. Oprava prístupových ciest a chodníkov k vstupným areálom jaskýň, potreba 25-tisíc eur, rozpočet nula. ZOO Bojnice, vyšpecifikované potreby 296 462 eur, rozpočet nula. Výskumný ústav vodného hospodárstva, potreba 1 667 172 eur, rozpočet 653 972, deficit 1 031 200. Štátny geologický úrad Dionýza Štúra, konkrétne starostlivosť o majetok štátu, potreba 350-tisíc eur, rozpočet nula. Už spomínaná Slovenská inšpekcia životného prostredia, potreba 3 659 944 eur, rozpočet 1 880 792 eur, deficit 1 779 215, teda prakticky 50 %. Celkom orientačne škrty pri ostatných príspevkových organizáciách ministerstva životného prostredia, a to nielen na rok 2015, ale aj na ďalšie dva roky: Slovenské múzeum ochrany prírody a jaskyniarstva v Liptovskom Mikuláši: mínus 28,3 %, Slovenské banské múzeum: mínus 44,8 %. Zoologická záhrada Bojnice: mínus 16, Štátna ochrana prírody: mínus 14,8, Slovenská agentúra životného prostredia: mínus 47,3, Slovenský hydrometeorologický ústav: mínus 64 percent, čo je teda úplne škandalózne, ale kde sa rysuje istá náprava aj vďaka pozmeňováku prijatému na našom výbore, spomínaný Štátny geologický ústav Dionýza Štúra: mínus 62,8 % a Výskumný ústav vodného hospodárstva: mínus 67 %. Summa summarum, príspevkové organizácie rezortu spolu: mínus 49,6 %. Mám tu pripravených ešte zopár ďalších citátov týkajúcich sa kapitoly, tie sú nemenej dôležité a opäť pre krátkosť času ich zredukujem na minimum. Týkajú sa toho, čo sme sa pred vstupom v období v rámci negociačných rokovaní s Európskou úniou zaviazali, a to je vybavenosť sídiel nad 2-tisíc obyvateľov kanalizáciou a čistiarňami odpadových vôd. Ja už roky rokúce tu opakujem, a nielen na tejto pôde, ale aj inde, že pri tom tempe budovania týchto zariadení ten záväzok, ktorý nám končí presne o rok, nebude možné dodržať, a to, čo sa konštatuje v kapitole, to len potvrdzuje. Ja skrátim tie citácie, poviem len toľko, že sedem mestských aglomerácií naďalej nie je v súlade s čl. 4 príslušnej smernice a v 39 aglomeráciách nie sú odpadové vody čistené na ČOV. Požiadavky na financovanie neboli dosiaľ finančne zabezpečené. V zhode s čl. 5 smernice pre aglomerácie nad 10-tisíc obyvateľov je 50 aglomerácií. V 29 nie sú odpadové vody čistené v súlade s čl. 5 smernice a 2 nemali zabezpečené čistenie na ČOV. K 31. 12. 2015 končí prechodné obdobie aj ďalším 65 aglomeráciám, z ktorých dve nevyhovujú a 30 nemá vybudovanú stokovú sieť a ČOV. Na dosiahnutie zhody so smernicou Rady č. 91/271/EHS je potrebné zabezpečiť pre aglomerácie neplniace požiadavky smernice cirka 805 mil. eur zo štátneho rozpočtu, resp. z iných verejných zdrojov, pričom tento odhad nezohľadňuje infláciu a špecifické podmienky konkrétnej aglomerácie. Zároveň je tu uvedená aj poznámka, aby som bol korektný, že skutočná výška požiadaviek na štátny rozpočet pre rok 2015 vyplynie až zo schváleného operačného programu Kvalita životného prostredia na roky 2014 – 2020, ku ktorej už, pokiaľ viem, došlo a tento údaj by bolo zaujímavé poznať, pretože vrhá úplne nové svetlo na ten rozpočet. Ale to, že keby sme dokonca aj akumulovali tie zdroje do toho budúceho roka potrebné, tých 805 mil., veľmi silne pochybujem, že sa podarí realizačne zabezpečiť elimináciu toho obrovského deficitu, ktorý tu v tejto oblasti máme a ktorý sme sa zaviazali do 31. decembra budúceho roku eliminovať. Tu sa konštatuje to isté v podstate, čo som povedal aj v tej kapitole ministerstva životného prostredia. Citujem: „V prípade nezabezpečenia uvedených finančných prostriedkov pre nasledujúce roky sa Slovenská republika vystaví nebezpečenstvu neplnenia zmluvy o pristúpení SR k EÚ (záväzok k 31. 12. 2015), čo môže mať za následok udelenie sankcií zo strany EÚ.“ Sankcie sú jedna vec a isté také, nechcem to povedať, morálne fiasko je ďalšia vec, ale tretia vec je to, že hovoríme tu pol roka o tom, ako vláde záleží na ochrane slovenskej vody, a toto je celkom poučné, tieto čísla, lebo tie hovoria konkrétnou rečou, ako je to naozaj. Teraz si dovolím takú malú vsuvku literárnu, nie som priateľ konšpiračných teórií, môžete mi veriť, ale rozpočet ministerstva životného prostredia ma k podobným úvahám chtiac-nechtiac inšpiruje. A napadli mi asi tieto dôvody, prečo má takúto podobu: 1. Najviac sa redukuje rozpočet Slovenskej inšpekcie životného prostredia preto, lebo SMER – SD je na akúkoľvek inšpekciu a kontrolu alergický, a to aj vtedy, keď ju má plne vo svojich rukách. 2. Prehlbovanie rozpočtového deficitu štátnej ochrany prírody a podobných inštitúcií je obrazom macošského vzťahu SMER-u – SD k prírode a krajine, ktorý sa prejavuje na každom kroku. 3. Likvidačné škrty vo sfére príspevkových organizácií v rámci rezortu životného prostredia zaoberajúcich sa výskumom sú prejavom potierania nezávislého kritického myslenia v štýle likvidačného návrhu rozpočtu pre Slovenskú akadémiu vied. 4. Likvidačný rozpočet pre jednotlivé organizačné zložky ministerstva životného prostredia je pokračovaním vnútornej vojny v SMER-e – SD, kde je momentálne v móde potierať tzv. východniarske krídlo, reprezentované okrem iných aj pánom ministrom Žigom. Takže toto bol úplne taký konšpiračný úlet, ale už sa dostávam k záveru. Na záver už len pár všeobecných konštatovaní. O príkladoch plytvania štátnymi prostriedkami na neoprávnené účely nás podchvíľou informujú médiá, venovali sme im de facto aj poslednú mimoriadnu schôdzu parlamentu, s veľmi dôvodným podozrením z tunelovania verejných zdrojov sme dlhodobo konfrontovaní v celom rade rezortov. Keby sa na toto všetko dôkladne pozrel niekto skutočne nezávislý, nezaujatý, kompetentný, so snahou odhaliť všetky gorilie, emisné, nástenkové a iné kauzy, populisticky prideľované dotácie a garancie dané pod nátlakom, rozvojové impulzy rozdávané po kamarátskej linke, viacnásobné platy niektorých verejných činiteľov, hoci aj ich deň má iba 24 hodín, ako aj početné skryté rezervy, verím, že náš rozpočet na rok 2015 mohol byť prebytkový. Ďakujem za pozornosť.