D. Jarjabek, poslanec: (2005-11-08):
Dámy a páni, sedem rokov sedím s mnohými z vás v tejto snemovni. Z opozičnej lavice sa skutočne seriózne usilujem robiť dobre prácu, ktorou ma poverili voliči, to znamená, kontrolovať vás, drahí koaliční kolegovia, ktorí máte v rukách moc, pretože ste po voľbách získali podporu väčšiny členov Národnej rady Slovenskej republiky. A pokúšam sa, ako to len ide, upozorňovať vás na to, čo sa chystáte urobiť nepremyslene a v niektorých prípadoch, rovno povedané, zle. Zásadným limitom demokracie však je to, že pravdu má väčšina, aj keď ju nemá. Takže mnohé veci, ktoré ste urobili a schválili napriek tomu, že sme vás s kolegami z opozície na problémy a riziká pripravovaných krokov upozorňovali a varovali pred nimi, sa vám napokon vrátili a vracajú ako bumerang. Zostanúc verný tradícii, aj keď to dnes nie je v móde či in, budem hovoriť o veciach, ktorým rozumiem a v ktorých sa orientujem. Možno si niektorí z vás, vážení kolegovia, spomenú, ako som v neskorú jeseň v roku 1998 hovoril v tejto snemovni o deformácii demokracie, ktorú predstavujú politické čistky vo verejnoprávnych médiách, vrátane koncentračného strediska pre nežiaducich novinárov na 28. poschodí. Viem, že by mnohí z vás na túto čiernu stránku dejín mediálneho šantenia Dzurindových koalícií najradšej zabudli, ale ona tu je. A kým tí koaliční politici, ktorí sa pod tento akt popretia zásad demokracie podpísali, ktorí ho kryli a tolerovali, nenájdu v sebe silu zamyslieť sa nad sebou, reflektovať, aspoň verbálne korigovať svoje vtedajšie kroky, bude táto skúsenosť, či sa vám, resp. nám to páči alebo nie, ovplyvňovať situáciu v slovenských médiách. Veď ak sa to prepieklo verejnoprávnej televízii, prečo by sa podobne nesprávali ku svojim zamestnancom majitelia súkromných novín, časopisov, rozhlasov a televízií? Morálny marazmus založený na politickom rozhodnutí o eliminovaní ľudí s iným názorom, nielen z verejnoprávnych médií, ale i z rôznych štátnych orgánov, z celoslovenských regionálnych inštitúcií, politické nominácie vlastných sympatizantov a straníkov cez fingované konkurzy, v ktorých vhodne zostavené komisie len potvrdzovali vopred dohodnutých nominantov, považujem za rovnako nebezpečné ako tú našu, už povestnú hydru korupcie a mafiánskeho ovplyvňovania podnikateľských vzťahov. Zavše sa dnes už aj provládne orientované médiá čudujú, ako je možné, že v našej spoločnosti zavládli také vlčie vzťahy, že v paneláku týždne, mesiace nechýba nikomu sused, že okoloidúce autá sa nezastavia, ak niekto žiada o pomoc, že sa, slovom, pred našimi očami dejú veci, pri ktorých sa veriť nechce, že sa ako spoločnosť, národ i štát hlásime k európskej civilizácii, kresťanskej morálke a rímskej právnej tradícii. Nuž svedomie si spytovať musia a musíme všetci, čo sme činní vo verejnom a v spoločenskom živote. Urobili sme všetko preto, aby ten nový začiatok v novembri pred 15 rokmi odzvonený na námestiach našich miest znamenal naozajstný návrat zákona, spravodlivosti, šance plne sa uplatniť a žiť bez obáv slobodne a radostne, alebo, inými slovami, stará sa politika a politici o človeka, o občana, slúžime jemu a jeho záujmom a vôli alebo nám tu politika samovoľne prerástla na nový druh zamestnania pod., ako boli stranícki papaláši za socializmu? Stačí aj dnes iba vstúpiť do tohto správneho mládežníckeho tímu, do niektorých z tých novodobých a nesocialistických zväzov mládeže, aby sa človek bez reálnych znalostí sveta a niektorej sféry zvlášť stal vhodným kandidátom na politickú funkciu? Kvôli komu išli ľudia do ulíc vedomí si rizika, ktoré predstavovala vtedajšia Štátna bezpečnosť a celý represívny systém, aby jednu generáciu bohorovných vladárov, v ktorých z úradov mal dohola napršať aj rozum, nahradila iná a predsa v zásade rovnaká. Skúste, dámy a páni, popremýšľať, či za ten hodnotový chaos, ktorý umožňuje, aby dnes ako zločinci sedeli za mrežami včera ospevované hviezdy smotánok, aby sa z mafiánov stávali masívne mediálne propagované celebrity vydávané za vzor slušnosti, aby sa čierne vydávalo za biele, či za toto všetko len tak mimochodom nenesieme, nenesiete zodpovednosť aj vy, aj my politici, resp. my všetci, čo tu sedíme. Prečo sa občan, ktorý nám dal dôveru, dozvedá o našej práci, že sa tu vraj päťkrát do roka, resp. párkrát do roka zídeme, povadíme, dohodneme si dajaké tie kšeftíky, popijeme relatívne nie najdrahšiu kávu, poschvaľujeme vládne návrhy zákonov, ktoré onedlho treba opravovať alebo úplne meniť, a dáme si za to ešte aj zaplatiť? A kto tento obraz poslancov ako darmožráčov v spoločnosti buduje a živí, nie náhodou aj tí predstavitelia exekutívy, ktorí hľadajú spôsob, ako parlament obísť, ako si predĺžiť pobyt pri moci cez neprehľadné získavanie podivuhodných zoskupení poslancov, ako vládnuť cez nariadenia, príp. ako nebrať do úvahy vôľu parlamentu, keď sa to vláde jednoducho nehodí? Dámy a páni, je to tak. Ak občan vidí, že po zločine neprichádza trest, že na rovnaký čin sa uplatňuje nerovnaký meter, že to, čo sa v jednom prípade vydáva za hriech priamo dedičný a zavrhnutiahodný, je v inom prípade tolerovateľné ako tzv. ľudská slabôstka, že klamať sa jednoducho vypláca, pretože to prináša postavenie a moc, kto ju drží v rukách, toho sa hľadanie pravdy už netýka, ak toto všetko občan vidí na najvyšších poschodiach našej politiky, prečo by sa inak správal na nižších priečkach v zamestnaní, v obci alebo v rodine? Preto som považoval za potrebné pripomenúť to 28. poschodie ako symbol zneužitia moci a príklad nedemokratickej politickej perzekúcie ľudí. A naozaj nepotrebujem zakladať žiadne výbory na obranu slobody so sídlom kdesi pri rieke Hudson, aby som na to nezabudol. Na pôde tejto snemovne sa v jeseni 2002 často skloňoval zvrat o vláde odborníkov. Aj pán premiér tak argumentoval, keď sme sa ho pýtali, z akého titulu sú v ministerských kreslách ľudia zo strán, ktorí sa volieb nezúčastnili, príp. v nich totálne prepadli. Nuž a táto vláda odborníkov nám na prípade novostavby Národného divadla predviedla tanec, ktorý nemožno označiť inak, iba ako bláznivú kalamajku. Rátajte so mnou. V roku 2002 sa stavba masívne financovala ako priorita vlády Mikuláša Dzurindu. Na kontrolné dni sa tam unúval vtedajší prezident a minister kultúry pripravovať otvorenie v rámci predvolebnej kampane. V jeseni 2003 nám pán minister financií a vicepremiér pána Dzurindu oznámil, že je to megalomanský projekt a budovu treba predať. O rok neskôr nás minister hospodárstva prekvapil alternatívnym návrhom prepustiť novostavbu súkromnému investorovi, ktorý by divadlo občas do budovy za nájomné pustil. A po ďalšom roku sme sa dopracovali k tomu, že budovu treba dokončiť. Škoda, že tu nie je pán premiér, ctené kolegyne, kolegovia. Na to, čo normálny človek vie už na prvý pohľad a v čom sa utvrdí, keď bude 10 minút študovať dostupné podklady, naša vláda odborníkov potrebovala 3 roky. A pýtam sa: Ak pán minister financií tak starostlivo šetrí verejné zdroje, že núti ministra kultúry predávať budovy, ktoré v súčasnosti využíva Slovenské národné divadlo a ktoré by po uvoľnení mohol rezort veľmi vhodne využiť, prečo sa ešte vláda nezaoberala otázkou, kto uhradí úplne zbytočné náklady, ktoré jednoznačne vyplývajú z nezmyselného a hospodársky škodlivého útlmu a zastavenia prác v roku 2003 až 2005? A nie sú to malé peniaze, ale možno aj pol miliardy, teda tie peniaze, ktoré dnes chceme vypumpovať z predaja pozemkov okolo novostavby. Keby táto vláda neurobila nič iné, iba spôsobila kauzu novostavby Národného divadla, bol by to dostatočný dôvod na jeho odvolanie. Lenže ona toho má na rováši podstatne viac. Nehovorí sa o tom síce na námestiach za hrmotu popolníc, ale nezabudnime že napr. vlani totálne skolaboval systém grantovej podpory aktivít v rezorte kultúry. Na Slovensku zanikol žáner profesionálneho operetného divadla. Horolezci rozoberajú múr na Trenčianskom hrade, pretože nie sme schopní národnú kultúrnu pamiatku opraviť. Jubilejný rok Ľudovíta Štúra sa začína decimovaním jeho múzea v Modre. Likvidáciou národných metodických centier sa štát dostal do situácie, keď verejné zdroje investuje do aktivít, o ktorých nemá nijaké objektívne informácie. Ďalej, legislatívnym nedbajstvom pri prijímaní zákona o verejnej službe sa vo funkciách zabetónovali Kňažkom dosadení štatutári organizácií, ktorým dnes stačí nebyť odsúdení za trestný čin a neumrieť, aby boli riaditeľmi na veky. Ďalej,  podporu kultúry národnostných menšín vláda zabezpečuje veľmi masívne a cez viaceré rozpočtové kapitoly. Zato na podporu kultúry zahraničných Slovákov sa ujdú len omrvinky, a to podobne slovenskej kultúrnej ofenzívy, o podobe môžeme len snívať. Dnešní mladí ľudia nemajú k dispozícii za dostupnú cenu kolekciu základných diel slovenskej literatúry. Učebnice, slovníky a encyklopédie sú zdanené  rovnako ako diamanty, jachty či soláriá. STV dodnes nie je schopná pokryť signálom cez satelit ani miesta s najväčšou koncentráciou Slovákov dlhodobo žijúcich v zahraničí a Slovenský rozhlas sa plnením takejto služby dostal do neriešiteľnej ekonomickej krízy, pretože štát za ňu nezaplatil, podotýkam 54. krát, nezaplatil  zo zákona. Štát stratil po novelizácii zákona o štátnom jazyku možnosť efektívne trestať porušenie povinnosti rešpektovať, že v tomto štáte je slovenský jazyk úradným a štátnym jazykom. Už päť rokov v hlavnom meste Slovenskej republiky niet reprezentatívnej kolekcie slovenského výtvarného umenia, pretože za havarované expozičné priestory v Slovenskej národnej galérii nie sme schopní poskytnúť galérii náhradu. Tisícky slovenských absolventov vysokých škôl dnes predávajú v kadejakých Donaldoch a starajú sa o deti v západnej Európe, pretože doma nevidia svoju perspektívu ani na približne podobnej úrovni a tak ďalej a tak podobne, mohol by som pokračovať. Určite sa vám to, dámy a páni, nepáči. Je to samozrejmé. (Ruch v sále.) Môžete sa smiať, pani poslankyňa, koľko chcete. Tento problém v rámci SMK možno nie je, v rámci nás ostatných určite áno. Budem pokračovať, ak dovolíte. Môžem takto pokračovať ešte dlho.