M. Drobný, poslanec: (2002-01-31):
História v našich krajinách nebola taká jednoduchá, ako to bolo napríklad v anglosaských krajinách, kde stav sestier a pôrodných asistentiek už dávno je autonómny a vyvíja sa nezávisle od toho, aké pokroky a aké nové technológie vyvíja lekársky stav. Ošetrovateľstvo, keď to človek navštívi v tých krajinách, kde je skutočne už samostatné, je skutočne samostatným odborom a v mnohom má takú nomenklatúru, že lekársky stav mnoho razy sa musí dobre posilniť, aby porozumel ich semiológii, aby porozumel tomu, čo označia ako diagnóza, čo označia ako syndróm a tak ďalej a tak ďalej. V tomto smere možno ošetrovateľstvu vytýkať, ak môžem hovoriť odborne, že sa trošku divergujú od lekárskeho stavu, ale to je ich problém, ktorý si musia vedecky dokazovať, prečo je tak. Pretože prvé kroky, ktoré urobili sestry, napríklad sestra Kenyová, ktorá prvá začala liečiť poliomyelitídu tak, že to má svoj taký sesterský, skoro pololaický názor na túto chorobu, obkladmi flanelových horúcich handier, ktoré aplikovala na choré svaly v predpoklade, že etiologický vírus je predovšetkým v tom svale. No vtedy sme sa jej smiali, pretože etiológia bola dakde inde. Boli síce vírusy aj vo svaloch, ale boli predovšetkým poliovírusy. Boli to vírusy, ktoré sa umiestnili v sivej hmote miechy, v mozgu. Tento prvý prístup a prvý krok, ktorý autonomizoval sestry a ošetrovateľky, sa nám zdal byť skutočne laickým a niekedy takéto charakteristiky majú aj v terajšej svojej vede. Hovoríme jej, že je to plienková veda. Ale tá veda má svoje skutočné pragmatické opodstatnenie. Teda ich vývoj istým spôsobom musíme ovplyvňovať. V tomto zákone by sa malo aj zohľadniť to, že lekári, ktorí im prednášajú a ktorí ich učia, mali by trvať na tom, že ich propedeutika by sa nemala tak divergentne odchyľovať od lekárskej propedeutiky. Pretože potom si nerozumieme, potom nás to diverguje a nás to oddeľuje od seba. A tá divergencia je oveľa horšia v Spojených štátoch ako u nás. U nás sa to začína, ale naše sestry sú veľmi šikovné, vzdelané, ovládajú angličtinu a učia sa tomuto aj z anglických zdrojov. Ako to zastaviť, neviem. Myslia si, že keď máme tento smer, korigujúcu tendenciu, aby to nerobili, aby sa trošku priblížili našej propedeutike, tak si myslia, že zasahujeme do ich autonómie. Ale to nie je tak. Mali by sme mať spoločný jazyk. Ale to je môj odborný názor, pretože im prednášam a viem, o čo im ide. V tomto zákone ale žiadajú, a to je pre mňa sympatické, aby im dal zákon návod, legislatívny návod, akoby ošetrili kvalitu ich výkonu. A preto požadovali aspoň v našom profesijnom klube, aby bola povinná registrácia ako krédo, základné krédo. Povinné registrácie by vybrali somaticky a psychicky schopné indivíduá, ktoré sú schopné robiť ošetrovateľstvo. To je tvrdý výrok, ale tak to chcú, pretože v praxi sa ukazuje, že niektoré absolventky rôznych typov škôl, napríklad nášho magisterského alebo bakalárskeho manažmentu, prídu do praxe a teraz v praxi sa zistí, že ošetrovateľská prax je tak tvrdá, že to buď psychicky, alebo somaticky nezvládne. Stáva sa to aj lekárom. Mnohí lekári sa dostanú úplne inde. Poznám absolventov našej fakulty, ktorí robia cestovné kancelárie, ktorí robia niečo úplne iné, pretože zistili, že prvý kontakt s prácou, ktorá je tvrdá, im absolútne nevyhovuje. Nevyhovuje im preto, lebo nemajú na to, ja neviem, aké sú to normy, ale to sú tie etické normy ani nie, ale tolerancia istých vecí, tolerancia istých biologických produktov, výlučkov a tak ďalej a odchádzajú z medicíny. Sestry odchádzajú z toho dôvodu a zanechávajú túto profesiu, lebo si neuvedomili počas štúdia, že keď sa stretne s pacientom a má na neho istý ľudský názor a teraz zbadá jeho biologické stránky, ktoré nie sú celkom príjemné, zanevrie na toho človeka, zistí, že si vytvára negatívne obrazy o jednom, druhom, treťom a ďalšom a niekoľkých ľuďoch, a tak zistí, že tam robiť nemôže, že to proste by zanevrela na celé človečenstvo. A v tom prípade naozaj registrácia by mala takéto typy vybrať, len si neviem predstaviť ten proces, pán minister, čo by to bol za proces, aký by to bol proces? Ten proces sa zdá byť ešte horší ako skúšky na štátniciach, ktoré sú na medicíne. To by skutočne vybralo ľudí, ale ten topmanažment si to tak predstavuje. Nemajú ešte ani urobené len náznaky toho, čo by to bolo a ako by to mali vykonávať. Ale predsa len by v tomto zákone toto malo byť snáď implementované, aby tú povinnú registráciu urobili a urobili si istú selekciu vhodných ľudí na to, aby im skutočne narástla kvalita, ale aby im permanentne kvalita rástla, lebo ich vzťah k pacientovi je taký, že pacient predovšetkým od nich čaká dobré slovo, pohladkanie, ošetrenie a všetko urobené odborne. Takže z tohto hľadiska na ošetrovateľky a pôrodné asistentky je enormný nárok, veľký nárok a tento zákon im to dáko má predpísať aj im dať dajaké mantinely, podľa ktorých sa majú správať. Teda ak tam je implementované povinné členstvo, tak by sa mala do zákona v druhom čítaní dostať aj povinná registrácia, ktorú si žiadajú, i keď ako som už povedal , z môjho hľadiska sa to zdá byť veľmi tvrdé. Zákon, samozrejme, a to je správne, zabezpečuje aj to, že majú mať takisto ako lekársky stav tvrdé postgraduálne dovzdelávanie, celoživotné štúdium, celoživotné vzdelávanie sa, ktoré je aj inštitucionálne zabezpečené a ktoré si musia osvojiť, pretože bez toho to prakticky nepôjde. A ja si myslím, že práve postgraduálne vzdelávanie a schopnosť sestry a pôrodnej asistentky sa mu podrobiť, by malo byť tým hlavným kritériom povinnej registrácie. Tam by sa to malo dákym spôsobom skĺbiť a tam by mali byť tie veci, ktoré od nás žiadajú, od tohto zákona čakajú. Sesterský stav je na mnohých klinikách, ktoré sú dobré, tak autonómny, že naozaj lekári do toho absolútne, čo dokážu, nesiahame a od nich sa poúčame, ale od nich aj žiadame, aby to takto vykonávali. Napríklad u nás antidekubitový program to je samozrejmosť, ktorá sa na našich klinikách, ja si myslím, stopercentne vykonáva. Do toho lekár naozaj máločo môže zasiahnuť. Ak sa upravujú dekubitálne nekrózy zásahom plastického chirurga, to je už to ultimum refugium, to je už neskoro. Už sestry musia zabrániť tomu, aby to vzniklo. Len, samozrejme, teraz, keď kompetencie sú nie presne napísané a sestry sa rozdelili na ošetrovateľské agentúry, súkromné, štátne a sestry inde pracujúce v spisoch a tak ďalej, v domácnostiach, tak sa mnoho razy písomne a protokolárne tieto veci dobre nezachytia a potom nastávajú rôzne diskrepancie a tak ďalej. Ja si myslím, že povinná registrácia, pán minister, to by malo byť to, čo by zvýšilo kvalitu sesterského stavu a sestry by už nemuseli byť, ako niektoré ešte stále sú, v tom psychickom postavení, že si stále myslia, že robia sluhov lekárom. To už dávno na Slovensku neplatí. Ale ešte stále o tomto hovoria. Ja som to už dávno nevidel. Ak sa to stáva v individuálnych prípadoch, tak je to len snáď výnimka, ktorá ani nepatrí do života, ale na tej výnimke sa aktívne účastní aj sestra. Sestra, bohužiaľ, väčšou mierou ako ten lekár, ak mu robí slúžku. Ale ak mu robí dobre vzdelaného partnera, tak obidvaja dohromady spravia podstatne kvalitnejšiu robotu a robotu, ktorá oveľa viacej uspokojí pacienta ako v opačnom prípade. Ďakujem pekne za pozornosť.