Figeľ, Ján, podpredseda NR SR (2015-03-17):
Ďakujem pekne. Ctené kolegyne, kolegovia, dámy a páni, prečo s týmto návrhom prichádzame, som čiastočne hovoril na úvod a chcel som ešte dodať pár pohľadov aj po tejto rozprave na záver. No lebo na spravodlivosti záleží. Ak by na nej nezáležalo, tak štát prestáva plniť svoju základnú úlohu, ktorou je bezpečnosť svojich vlastných občanov a spravodlivosť na vlastnom území, aby si nemuseli osvojovať nástroje bezpečnosti alebo spravodlivosti preto, lebo štát im neslúži, ale ak, tak niektorých ovláda, a ak, tak, slúži niekoľkým, niektorým. Ľudia si zaslúžia istoty. Pamätáte na tie bilbordy? Ale nie zločinci. Alebo ste mysleli, že zločinci? Alebo vybraní ľudia? Niekoľkí, tzv. mecenáši? Ako ste to mysleli s tými istotami? Pre koho? Pretože tu ide presne o tento príbeh, o istoty, o právnu istotu. A každý, kto tu spieva o retroaktivite, pracuje proti právnej istote, lebo v tomto príbehu retroaktivita znamená zakrývanie, zatváranie dverí, znemožňovanie vyšetrovania. A to všetko, čo by som mal chuť hovoriť, aby bol ten obraz taký plastickejší. Jedni zločiny páchajú a tí, ktorí s nimi kolaborujú, sa ako volajú? Kolaboranti. Chcete byť kolaborantmi? Kolegovia, tu zľava pozerám. Pretože každý, kto hľadá spôsob pre spravodlivosť a chce spravodlivosť, nájde. V slušnej, demokratickej spoločnosti sú na to nástroje. V totalitných systémoch, kde moc neslúži pravde, neslúži spravodlivosti, ale sama sebe, moci, tak tam sa nájdu kľučky, že sa nedá, že sa nemá. Jak v tej Argentíne. Alebo inde. Čo sme Argentína? Aj v Argentíne si s tým poradili, páni kolegovia zľava, lebo chceli, lebo chceli v súlade s národným právom, aj medzinárodným; dokonca aj v Latinskej Amerike! V Európe je jeden jediný štát, kde exekutívna moc, predseda vlády a vláda, áno, na vás pozerám, amnestovala samú seba, jeden jediný: volá sa Slovenská republika. A vy poviete, že retroaktivita bráni otvoriť dvere. Ľudia si naozaj zaslúžia pravdu a spravodlivosť. A to sú základné istoty v živote, aj keď sú len ľudské, limitované, ale treba sa o to usilovať. To nebolo obdobie, kde sa stali len dve veci, ktoré boli amnestované, najprv ako trestné činy a potom podozrenia, oznámenie. Už po tomto zdalo sa, že ani sa to nestalo. A možno to bol len taký fejk, taká divadelná hra na ceste zo Svätého Jura do Bratislavy. Ale krv nevinného volá po spravodlivosti. A keď mi niektorí aj písali alebo som v televízii diskutoval o vražde, tak ona súvisí s tým, čo sa stalo. Pretože jeden z tých príslušníkov, ktorí boli na únose zainteresovaní, teda vykonávali pokyny, začal hovoriť a stal sa nepohodlným a prenasledovaným svedkom. Prišiel za mnou asi pred dvoma rokmi úplne neznámy, predstavil sa menom Oskar Fegyveres. A hovoril okrem iného aj to, že množstvo svedkov nebolo vypočutých. A samozrejme jeho životnou spojkou po úteku do Švajčiarska bol priateľ Róbert Remiáš. Nezomrel náhodou. Zomrel tragicky. A nielen táto vražda, ale aj ďalšie veci nie sú objasnené podľa mňa práve preto, čo znamená prekážku, ale aj nechuť, ale aj mnohé iné opatrenia. My keď sme minulého roku zmenili ústavu, ja som si dovolil povedať a dodnes opakujem, že zmena v oblasti justície znamenala deharabinizáciu. Kto tu nominoval Štefana Harabina do funkcie? Ktorá strana? Ktorý predseda strany? Nebol to ten istý premiér, ktorý amnestoval tretieho marca nad ránom to, čo sa dialo predtým za jeho vlády? Nebol to ten Vladimír Mečiar, ktorý nominoval Štefana Harabina do funkcie ministra justície? Prečo tak záležalo na justícii? Pretože niektorí potrebujú istoty, niektorí. Ale my sme tu nie pre niektorých, my sme tu pre všetkých, aspoň teda hovorím za Kresťanskodemokratické hnutie. Dnes som ostrý práve preto, práve preto, lebo nám na spravodlivosti záleží a bude záležať aj do budúcnosti, tak ako do minulosti. A aj keď sme v menšine, som presvedčený, že táto spravodlivosť zvíťazí. Ubezpečujem vás, lebo to nenecháme tak. Vražda je nepremlčateľná, úkladná, 30 rokov. Tieto veci som nepotreboval študovať, až keď sa stávali na Slovensku a stávajú, aké sú vlastne podmienky pre to, aby sa niekto dovolal slovenského práva a spravodlivosti. Chlieb lacnejší nebude. Ale spravodlivosti môže byť viac. A povedal som aj opakovane, že toto je viac o budúcnosti než o minulosti, lebo premlčacie lehoty, lebo už aj niektorí zomreli, už sú pred Božou pravdou alebo spravodlivosťou. Ale my sme zodpovední za tú našu, a teda nemôžeme nekonať, alebo aspoň v menšine nemôžeme byť ticho. A my ticho nebudeme, priatelia. Hovorím vážne slová, ale môžeme byť priateľmi len na báze spravodlivosti a úcty k právu. Štát nemôže za žiadnych národnoštátnych záujmov, a neviem, aké by mali byť vyjadrené, pýtam sa kolegov z väčšiny, prísť s potláčaním ľudského práva. A môžte zmeniť spravodajskú službu s jej názvom aj šéfom opakovane, ale zločin zostane zločinom. Chcel by som ešte pár slov k tej retroaktivite práve preto, lebo je veľmi často využívaná a už je takým klišé, že „sa nedá“. Tak celý svet vie o tom, že sa dá, ale na Slovensku jedna partia si povedala, že sa nedá, lebo na tom je zrejme nejaký záujem. Za všetkým je nejaký záujem, aj za tým, za tou rozprávkou o retroaktivite. Už spomínaný Norimberský tribunál bol povinnosťou všetkých, ktorí sa chceli zapodievať vojnovými zločinmi, aby tak konali. A zločiny boli robené podľa zákonov ktorejkoľvek ríše alebo štátu. Dokonca aj „Slovák-štátu“. To, čo sa udialo v Čechách pri prokurátorke Brožovej-Polednovej nedávno, potvrdzuje, že monsterprocesy, aj keď boli podľa zákonných klauzúl, boli proti ľudskosti. A treba to nielen pripomenúť, ale stíhať. Teda je prípustné primeraným určitým spôsobom zasiahnuť aj do inak posvätných princípov právnej istoty, či zákazu retroaktivity. V týchto prípadoch, ktoré som spomínal, ale aj kolegovia vo vystúpeniach, išlo o vyvodenie zodpovednosti za skutky, ktoré sa v čase ich konania alebo uskutočnenia stali po formálnej stránke v súlade s vtedy platným právom. Pretože cieľom spravodlivosti, tej serióznej, skutočnej spravodlivosti, je spravodlivé usporiadanie vzťahov spoločnosti. A práve spomínané amnestie tu majú ten problém. Lebo ak ich prijatie 3. marca, potom 7. júla Vladimírom Mečiarom nebolo v súlade s pozitívnym materiálnym cieľom práva. Dokonca vieme, že cieľom toho rozhodnutia bolo umlčať spravodlivosť, zviazať jej ruky. Potom je príslušný právny akt v súlade s právom nanajvýš formálne, ale s materiálnou podstatou sa rozchádza. Je to materiálne bezprávie, bezprávie Slovenskej republiky na vlastných občanoch v záujme istotných, teda zločincov, alebo údajných zločincov, ak veci nie sú došetrené. Rozpor spomínaných amnestií s materiálnou podstatou práva je najmä v tomto: po prvé, vždy pri amnestiách ide o konkrétne a definované zmiernenie prísnosti práva v individuálnom alebo druhovo určenom prípade. Tu ani pri referende zmarenom, pamätáte ešte aj na mená ministra Krajčiho zo Spišskej Novej Vsi, ani pri zavlečení občana Slovenskej republiky do cudziny nie je známe, že by takéto okolnosti v prípade sporných amnestií existovali alebo že by ich vôbec niekto pomenoval, že treba zmierniť prísnosť práva. Právo udeľovať amnestiu patrí prezidentovi republiky. A ten, ktorý sa dostal do paláca práve preto, lebo nechcel zvoliť prezidenta v parlamente, vtedy dvomi tretinami, tromi pätinami, pardon, poslancov, hneď v noci vydal amnestie. Napriek tomu, že nedisponoval plnou legitimitou riadne zvoleného prezidenta republiky v riadnych prezidentských voľbách, teda či parlamentných, ako v tom čase, alebo potom priamych. A takýto zastupujúci úrad sa má vykonávať so zdržanlivosťou a primeranosťou, so sebaobmedzením. Má konať v rozsahu nevyhnutnom na zabezpečenie riadneho chodu ústavných orgánov. Je nepochybné, že udelenie amnestií nebolo nevyhnutné na zabezpečenie riadneho chodu ústavných orgánov Slovenskej republiky. Nebolo nevyhnutné. A po tretie, opakujem, Slovenská republika je v modernej Európe jediným štátom, kde exekutívna moc amnestovala samu seba. A preto boli tieto amnestie vydané v ostrom konflikte záujmov, dámy a páni, v ostrom konflikte záujmov. Ak tu argumentujem, že sa to dá zmeniť, tak nie z roviny zákonodarnej moci, ale ústavodarnej, lebo parlament je jediný ústavodarný zbor. To zachovávanie právnej istoty – a pýtam sa, právnej istoty koho? – vyvoláva otázku, čo je účelom právnej istoty a účelom zákazu retroaktivity. Ich účelom je ochrana práv alebo právnych istôt nadobudnutých v dobrej viere, v dobrej viere, za určitého právneho stavu pred ich stratou alebo odňatím v dôsledku neskoršej zmeny právnych predpisov. Čo tu v dobrej viere bolo urobené v jednom a v druhom prípade? A teda aj v ďalších súvisiacich, lebo vražda s týmto príbehom súvisí. Sporné amnestie navyše zaniesli do právneho poriadku právnu ne-is-to-tu, neistotu, pretože ide o abstraktné amnestie vzťahujúce sa na neurčitý okruh osôb a skutkov vydané pred ich vyšetrením. V dôsledku účinkov amnestií dodnes právoplatne nevieme, kto alebo čo dôsledne spáchal, ktoré záležitosti boli trestnými činmi, pretože práve amnestie zakonzervovali dôvodné podozrenia, tvrdenia i domnienky a zabránili tomu, aby sa tým seriózne zaoberali ďalej vyšetrovatelia a súdy. A to je úplný opak právnej istoty, totálny opak právnej istoty. Zrušenie amnestií, ktoré navrhujeme ústavným zákonom, ktorý prijíma ústavodarný zbor, nepredstavuje vytvorenie nových skutkových podstát trestných činov, ktoré by postihovali skutky spáchané v minulosti. Naopak, prestavuje iba odstránenie právnej prekážky pre to, aby tieto skutky mohli byť posúdené podľa vtedy platného práva, alebo dnes podľa toho, čo by pre prípadných páchateľov bolo výhodnejšie. Dokonca aj tento právny princíp spomínam preto, lebo je dôležitý. Priatelia, nakoniec chcem poďakovať všetkým, ktorí vystúpili, a povedať, že nebolo v politickej možnosti dostať túto zmenu alebo návrh do rokovaní pri novele ústavy. Ale aj vtedy som povedal, že na tom záleží. My sme na to nezabudli, že už samotné zmeny v justícii napomôžu vyvetrať ten priestor pre to, aby sa spravodlivosti začalo na Slovensku viac dariť. To boli zmeny systémové, toto je cause, toto je príbeh, kauza, prípad, ktorý pozná aj Európa a svet okolo nás. A preto je dôležité, aby aj do vnútra štátu, aj navonok bolo evidentné, že ani premiér, ani prezident, ani v zastupovaní iných funkcií, nie sú nad zákonom. Nikto nie je v právnom štáte nad zákonom. Štátny orgán môže konať len podľa zákona a zároveň zákonnosť je vymáhaná a vymožiteľná. Je dôležité, priam rozhodujúce, aby moc slúžila podľa pravdy a práva, nie proti pravde a nie proti právu, lebo to sa stávalo. Vždy mi tu prichádzajú na um slová Silva Krčméryho, keď pred komunistickým súdom povedal: „Vy máte moc ale my máme pravdu.“. Nedovolím si to takto hovoriť za nás, ale držme sa pravdy, pretože pravda nielen oslobodzuje, nielen víťazí, ale je základom spravodlivosti, základom pre dôstojný život. A preto vyzývam všetkých, ďakujúc tým šesťdesiatim, ktorí sa podpísali, a tých ostatných deväťdesiatich vyzývam, aby sa pridali, pretože to by bol krásny signál o pravde a o spravodlivosti na Slovensku. My nebudeme vyšetrovať, súdiť, to je vec tých, ktorí na to majú kompetencie. Ale dvere a priechodnosť spravodlivosti môže otvoriť práve tento ústavodarný zbor. Ďakujem všetkým, ktorí tak urobia. (Potlesk.)