D. Jarjabek, poslanec: (2006-02-24):
Ako to však s kultúrou u nás naozaj je, o tom paradoxne svedčí aj to, že pán minister kultúry František Tóth je veľmi pravdepodobne posledný minister, ktorého odvolávanie je na programe tohto parlamentu. Vždy bolo niečo dôležitejšie, naliehavejšie a podstatnejšie a kultúra sa musela dočkať. Čiže ako vždy, kultúra je aj v prípade odvolávania pána ministra kultúry opäť na konci. Využijem túto situáciu a budem hovoriť trošku širšie o histórii vlastne tohto všetkého, čo sa teraz deje preto, lebo si myslím, že odvolávanie ministra kultúry je len istým vrcholom ľadovca, ktorý môžeme sledovať po ôsmich rokoch pôsobenia pravicovej filozofie v kultúre. Takto to vyzerá po ôsmich rokoch pravicového pôsobenia, takto to vyzerá po istom nedaní najavo kultúre toho významného miesta, ktoré, myslím si, že kultúra si v každej krajine zaslúži, v mnohých krajinách má, iba u nás stále nie a nie. Po takmer ôsmich rokoch sme sa teda dočkali. Pán minister Tóth je tretím mužom, ktorému premiér Mikuláš Dzurinda postupne zveril zodpovednosť za rezort kultúry. Milan Kňažko, dlho aj podpredseda premiérovej vlády, sa vyznamenal ako minister, ktorý mal istým spôsobom vyčistiť rezort kultúry po tých zlých nedemokratoch v podaní tých, ktorí potom prišli, aby to naozaj ukázali, ako to v tej kultúre má vyzerať. Vyše pol stovky bez mihnutia oka a bez udania akéhokoľvek dôvodu zlikvidovaných rezortných riaditeľov. Tým začal pán minister kultúry Kňažko. Smutne známe koncentračné stredisko pre názorovo nepohodlných zamestnancov na 28. poschodí v inštitúcii, ktorá v zmysle legislatívy, a teda aj rešpektovania zákonov spadá do pôsobnosti rezortu kultúry. Nechcem hovoriť o čiernych knihách a o čiernej knihe v kultúre, ktorá vznikla. Dnes táto kniha pôsobí skutočne ako isté anekdotárium a myslím si, že mám ju odloženú, a myslím si, že ešte z nej budeme dlho citovať. Je to skutočne paradoxné z hľadiska toho, čo pred ôsmimi rokmi stálo v čiernej knihe a čo sa dnes s kultúrou stalo. Čo zostalo po tomto ministrovi? Zostali sľuby do budúcnosti. Napríklad veľké plány na rekonštrukciu Slovenskej národnej galérie, Slovenskej filharmónie, Hradu, Štátnej opery v Banskej Bystrici a dosť aj nezostalo. Odišli napríklad aj veľmi cenné pozemky v okolí rozostavaného komplexu Národného divadla. Náš dnešný kolega, aby som pokračoval vo výpočte ministrov kultúry pána premiéra Dzurindu, náš dnešný kolega poslanec docent Chmel sa aj ako minister kultúry správal ako diplomat. S mnohými sa chápavo porozprával, s porozumením diskutoval o problémoch, ba i sa pokúsil filozoficky podumať o perspektíve našej kultúry. Na ostatok však skonštatoval, že kultúra je na dne a vrátil sa do parlamentných lavíc. Ak teda dnes ako minister, ktorý ten odvolávací orloj Dzurindových mužov v slovenskom parlamente uzatvára, stojíte pred nami vy, pán minister Tóth, nie je to zas celkom vaša zásluha. Už sa tu spúšťajú rolety, vynášajú sa smeti a utiera sa dlážka na záver volebného obdobia druhej Dzurindovej vlády, až druhej Dzurindovej vlády, takže prišiel čas aj na kultúru. Aj to svedčí o tom, aká je pozícia kultúry a umenia v hierarchii myslenia ľudí, ktorí mali za úlohu dať tejto spoločnosti zmysel, obsah a víziu. Je na úplnom konci. Kľúčová otázka, ktorú si kladiem už dlho a ktorú si nemôžem nepoložiť dnes znie: Prečo je kultúru na okraji, na dne, prečo je kultúra v kríze? Isteže, pred rokom 1989 kultúru kontrolovala ideológia a vždy sa od nej žiadalo, aby nebola iba kultúrou. Raz mala pomáhať pri združstevňovaní, raz pri výchove, pri budovaní, musela slúžiť, aby mohla existovať. Po roku 1989 slúžiť oficiálne prestala a postupne sa v nej premietli všetky problémy, ktoré priniesla celospoločenská zmena. Boli sme zvyknutí, že kultúra je dostupná, teda lacná, a keď stojí kniha štyri stovky, necháme ju tak. A ak máme dať za lístok do divadla či na koncert tisícku, je to pre mnohých vážny dôvod jednoducho tam neísť. V Londýne stojí vstupenka približne 40 libier. V Paríži 50 alebo hoci 100 eur, a nikoho to neprekvapuje, kvalitný umelecký zážitok je drahý. Táto spoločnosť za 15 rokov zatiaľ nenašla odvahu odpovedať si na kľúčovú otázku. Je väčším a prioritnejším záujmom Slovenskej republiky umožniť občanom kultúrne sa sebarealizovať, teda mať možnosť aktívne i pasívne byť s kultúrou v tesnom kontakte, alebo považujeme podľa krajne pravicových konceptov kultúru za čosi „navyše“ za záležitosť elity, ktorá od roztopaše a z dlhej chvíle môže aj čítať knihy, aj počúvať vážnu hudbu. Tí, ktorí cítime aj sociálne, aj demokraticky si zase myslíme, že si občan síce z dane objednáva od štátu aj zabezpečenie istej dostupnosti kultúrnych služieb, teda možnosť a právo ísť do knižnice, keď to potrebuje, ísť občas do divadla, na koncert či výstavu, ale šancu rozvíjať v amatérskych podmienkach svoj vlastný talent a dispozície. Preto podľa nášho názoru štát má podporovať aj tú časť tvorivej kultúry, ktorá je príliš drahá na to, aby sa v trhovej ekonomickej situácii uživila. Teda napríklad operu, kde do ceny vstupenky nemôžeme premietnuť  náklady na zbor, orchester či sólistov, pretože by sa nenašlo dosť solventných ľudí, ktorí by tú cenu uniesli. Ale rovnako štát musí garantovať starostlivosť o národné kultúrne dedičstvo, pretože to sme „dostali“ od predkov a je našou povinnosťou zachovať a odovzdať ho potomkom a podľa možností aj zveľadiť. Sú aj pravicové názory, ktoré sme mali možnosť zažívať posledných osem rokov, a podľa ktorých, čo sa neuživí, to má zaniknúť. Argumentuje sa zväčša tým, že ani v USA nie je ministerstvo kultúry a o kultúru sa tam starajú mecenáši. Na druhej strane je však pravda, že ak by sme použili americký meter, mali by sme asi jednu operu pre Maďarsko, Slovensko a Čechy dohromady a na balet by sa asi muselo pridať aj Rakúsko. Čiže nie je možné bezhlavo sa zahľadieť do mechanizmu, ktorý sa historicky vytvoril v niektorom štáte a pokúšať sa ho kopírovať bez toho, bez ohľadu na podmienky a historický vývin. Už keby sme vzali za kritérium situáciu v Nemecku, museli by sme okamžite rozpustiť všetky slovenské profesionálne divadlá, pretože v drvivej väčšine nemeckých miest pod pol milióna obyvateľov stále divadlá neexistujú. Sú tam len budovy, v ktorých sa sčasti na objednávku mesta a potom z iniciatívy podnikateľov prezentujú diela rozličných zájazdových súborov. Lenže podľa, povedzme, kanadských alebo ruských, keď chcete, kritérií by zase Slovensko malo mať len jednostupňovú vládu, pretože 5 miliónov obyvateľov a pár tisíc štvorcových kilometrov je v Rusku a v Kanade jednoducho jeden okres či gubernia. Pre niektorých našich podnikateľov nie je problém „kúpiť si“ na podnikovú párty, povedzme, českú kapelu za štvrť milióna, ale keď ich požiada škola, do ktorej chodia ich vlastné deti o príspevok na nákup kníh do knižnice, v tom lepšom prípade pošlú tisícku, a čo je poradoxné, škola je vďačná. Ja viem, že jedine to mať a vlastniť je pre pravičiara aj dôvodom starať sa. Ale pre nás, ktorým je bližší sociálnodemokratický model usporiadania spoločnosti, to, že niečo osobne nemáme a nevlastníme, ešte nie je dôvodom na to, aby sme to vyhlasovali za zbytočnosť. Poviem to na tomto príklade. V tomto štáte na operu predsa len chodí aj  historicky viac ľudí ako na tenis. Pravicová vláda však výstavbu Národného tenisového centra považovala za podstatnejšiu ako výstavbu Národného divadla. Ten tenisový zázrak už stojí a slúži. Na ten divadelný stále ešte čakáme. Kultúra mala teda možno smolu, že na rozdiel od slovenského priemyslu, poľnohospodárstva či bankového sektora neskolabovala okamžite pri prvom dotyku s konkurenciou. Je to možno dané tým, že koniec 80. rokov znamenal istý vrchol tvorivosti jednej generácie, že tu boli dlhodobé, hoci relatívne skromné kontakty, ktoré umožňovali vidieť, že úroveň slovenskej hudby, výtvarného umenia, knižnej tvorby autorskej i vydavateľskej, ale aj umeleckej tvorby v rozhlase a televízii, o operných hviezdach ani nehovoriac je v európskom kontexte bez akýchkoľvek pochybností plne konkurencieschopná. Takže táto spoločnosť a vlády sa venovali tomu, čo horelo. A nad tým, čo ako-tak ešte fungovalo, nik nemal čas ani chuť premýšľať. V 90. rokoch sa darilo aspoň trochu kompenzovať šialene rastúce ceny vstupov, ale po nástupe pravicových vlád Mikuláša Dzurindu aj toto sa skončilo. Keď sa svojej funkcie ujímal Rudolf Chmel, bolo to po dlhej a usilovne medializovanej diskusii, či vôbec kultúru zachovať ako samostatný rezort. Vraj na rozdelenie dotácií stačí odbor na ministerstve financií a kultúru riadiť netreba. Lenže ako finančne vyjadriť hodnotu faktu, že sa môžeme pokochať na kráse gotickej katedrály. Ako vyčísliť zmysel miliónovej investície do reštaurovania obrazu, spracovania rukopisnej pozostalosti alebo naštudovania novej slovenskej opery? Na to finančnícke tabuľky nestačia a niet v nich ani šance premeniť na čísla také hodnoty, akými môže byť, povedzme, prebudenie hrdosti na predkov, a ak už sa chcem vyhnúť pojmu národná hrdosť, ktorý je vo Francúzsku, Maďarsku, Taliansku či Poľsku akceptovaný, ale na Slovensku sa považuje za prejav nacionalizmu a okamžite sa pri ňom dvíha prst. Nevieme to vyjadriť matematicky, ale skúsenosť potvrdzuje starú pravdu, že za kultúru sa platí, ale na nekultúrnosť sa dopláca. Dámy a páni, spoločnosť vždy vytvára pre kultúru isté podmienky, a pritom musí zohľadňovať množstvo faktov. Nedá sa to urobiť ako pri rozhodovaní o diaľnici, že sa zráta počet áut, ktoré jazdia po nejakom úseku, a podľa toho, kde je vyššie zaťaženie, sa určí aj poradie výstavby. Za 100 miliónov môžeme nakrútiť jeden film, ale aj vydať niekoľko tisíc múdrych kníh, kúpiť...