V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-09-08):
Ďalším bodom programu je prvé čítanie o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 50/1976 Zb. o územnom plánovaní a stavebnom poriadku (stavebný zákon)  v znení neskorších predpisov . Návrh zákona ste dostali ako tlač č. 827. Návrh na jeho pridelenie výborom máte v rozhodnutí č. 830. Prosím, pán poslanec Opaterný, keby ste za skupinu poslancov predmetný návrh zákona uviedli. B. Opaterný, poslanec: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Vážený pán predsedajúci, vážené kolegyne a vážení kolegovia, súčasné znenie zákona č. 50/1976 Zb. (stavebný zákon) umožňuje použiť vyvlastňovanie ako krajný prostriedok vo verejnom záujme na niektoré účely, ktoré sú vymenované v platnom znení od písm. a) až po písm. o). Patria tam rôzne verejnoprospešné stavby, energetické diela, plynárenské zariadenia, diaľnice a tak ďalej a tak ďalej, obrana štátu. Je to spomínané a posledné písm. o) hovorí: „Uskutočnenie stavieb, ktoré sú významnou investíciou podľa osobitných predpisov.“ Táto novela navrhuje odstrániť zo zákona práve len toto písm. o). Znamená to teda, že nami navrhovaná novela, po prvé, ponecháva ďalej v platnosti ako krajné riešenie použitie vyvlastnenia v ostatných prípadoch vodohospodárske stavby, diaľnice, železnice a tak ďalej a tak ďalej, a po druhé, napriek tomu, že to bolo často mylne medializované, novela sa vôbec nezaoberá tým, v prospech akej spoločnosti sa má vyvlastňovať, či súkromnej, alebo štátnej, lebo aj v budúcnosti by mohlo dôjsť k situáciám, že napríklad líniové stavby, ako napríklad diaľnice, ropovody, budú stavané súkromnými spoločnosťami. Táto novela vychádza z názoru, že fungovanie slobodnej spoločnosti je založené na existencii súkromného vlastníctva a výmenných vzťahov, pričom prvé podmieňuje druhé. Slobodná výmena je základom rastu blahobytu, bohatstva a uspokojenia potrieb obyvateľov, kde každý získava vyššiu hodnotu, než akej sa vzdáva, pretože robí dobrovoľne a vďaka tomu rastie jeho osobný blahobyt, a tým aj blahobyt celej spoločnosti. Naopak, donucovanie prostredníctvom štátu na uskutočnenie výmeny nie je pre obe strany najvýhodnejšie a v konečnom dôsledku znižuje blahobyt jednotlivca, lebo ho núti uskutočniť obchod, ktorý by sa inak nekonal. V tomto prípade získava záujmová skupina na úkor ostatných obyvateľov. Porušovanie vlastníckych práv a používanie donucovacieho mechanizmu v podaní štátnych orgánov možno v súčasnosti pozorovať najmä na príklade vyvlastňovania pozemkov v takzvanom verejnom záujme v súvislosti s investíciou Kia Motors. Vo všetkých vyspelých európskych krajinách je nútený predaj, ako vyvlastnením nazývajú, až posledným riešením na dosiahnutie cieľa. Má detailne prepracované pravidlá zakotvené v zákone a na ich dodržiavanie dohliadajú súdy. Administratívne nariadenia vôbec neprichádzajú do úvahy, a to hlavne preto, že ochrana vlastníctva je takpovediac svätá a siahnuť ľuďom na majetok  proti ich vôli možno len veľmi citlivo a v skutočne nevyhnutných prípadoch. Pomerne nový zákon o podpore významných investícií, podľa ktorého možno tiež vyvlastňovať, má veľmi nejasné kritériá. Jediná presná definícia sa týka minimálnej výšky investície. Ostatné pojmy ako národohospodársky význam, či verejný záujem sú veľmi sporné. Vyvlastnenie vo verejnom záujme sa najmä v súvislosti s rôznymi podnikateľskými aktivitami spomína čoraz častejšie. Iste, aj podpora zamestnanosti v regiónoch je veľmi vážna vec. Na druhej strane ide o aktivity, z ktorých bude mať zahraničný investor výrazný zisk a vôbec nie na krátky čas. A čo je horšie, taká podpora investícií, akú nám predvádza slovenská vláda, teda mnohomiliardové investičné stimuly na úkor daňových poplatníkov, len zničí tisícky pracovných miest v dobrovoľnom súkromnom sektore na úkor vládou preferovaných gigantov. Aký je toto verejný záujem? O pár rokov sa na vládne vyhlásenia o verejnom záujme dávno zabudne. Zostane len podmienka dotknutých, že ich v 21. storočí v členskej krajine Európskej  únie niekto surovo vyvlastnil a niekto pritom aj dobre zarobil. V okolitých krajinách, napríklad v Česku, zisková činnosť zahraničných investorov akokoľvek prínosná pre Českú republiku nie je verejným záujmom. Nevyvlastňovalo sa  napríklad ani pre firmu Toyota pri Kolíne a k vyvlastňovaniu nebolo možné prikročiť ani v najmedializovanejšom prípade Regecová verzus mesto Hranice pri investícii firmy Philips, pričom tu už v konečnej fáze žiadala majiteľka asi desaťnásobok pôvodnej sumy a do hry neslávne vstúpil aj námestník ministra vnútra. Vydieranie a vyhrážky štátnych predstaviteľov sa tu minuli účinkom. Je to veľmi zaujímavý príklad aj preto, lebo v Čechách takisto ešte platí federálny stavebný zákon z roku 1976. V Nemecku je úprava ešte prísnejšia. Príslušná investícia, pre ktorú sa vyvlastňuje, nesmie byť zameraná na bezprostredné dosahovanie zisku súkromnými firmami. V Maďarsku tiež nepoznajú vyvlastnenie z dôvodu súkromnej investície. Výnimkou je napríklad len stavba verejnoprospešnej teplárne, elektrárne a rozvodových sietí, a to vzhľadom na to, že maďarská elektroenergetika je sprivatizovaná. Podmienkou je však spoluúčasť štátu alebo samosprávy na investícii. Okrem uvedených morálnych dôvodov existujú aj čisto ekonomické  dôvody na odmietnutie vyvlastňovania vo verejnom záujme, a to práve pre negatívne ekonomické dosahy. Konkrétne napríklad profesor Bruce L. Benson z floridskej univerzity  vymenúva päť druhov nákladov, ktoré sú spojené s vyvlastňovaním a ktoré nesie celá spoločnosť. Po prvé, násilné transfery vedú k neefektívnosti, pretože presun zdrojov a vyplatené kompenzácie nezodpovedajú preferenciám subjektov a trhu, ale odrážajú len a len postoje byrokratov a záujmy ich skupín. Po druhé, lobing, právne úkony a ostatné formy ovplyvňovania politického procesu sú vysoko nákladné aktivity, ktoré znemožňujú efektívnejšie využitie veľkého objemu vzácnych zdrojov. Po tretie, obete vyvlastňovania sa snažia vyvlastneniu pochopiteľne predchádzať, napríklad lobingom alebo ho odvrátiť, napríklad súdnou cestou alebo podplácaním úradníkov. Po štvrté, súdy a byrokracia sú povinné implementovať a vymáhať príslušné pravidlá, čo tiež nie je zadarmo. Hlavne po piate, vlastnícke práva k nehnuteľnostiam sú vplyvom vyvlastňovania vnímané ako menej bezpečné, čo vedie ku krátkozrakému správaniu súkromných vlastníkov v rámci celého právneho systému. Súkromní vlastníci sú pri existencii rizika vyvlastnenia viac motivovaní k nadmernému krátkodobému užívaniu svojho majetku a majú nižšiu motiváciu doň dlhodobo investovať a zveľaďovať ho. Dochádza tak k spotrebe alebo k nižšej akumulácii kapitálu, a tým k relatívnemu znižovaniu životnej úrovne obyvateľov. Existuje aj iná zaujímavá otázka. Ak kompenzácia vyplatená subjektu, ktorý v rámci vyvlastňovania prišiel o svoj majetok, skutočne odráža trhovú cenu nehnuteľnosti, o čom sa nás vládni politici pokúšajú presvedčiť aj v žilinskom prípade, no potom je zarážajúce, prečo sa vlastne nepristúpi k samotnej trhovej výmene. Znamená to, že reči o takzvanej trhovej cene slúžia len ako politicky príťažlivý nástroj zastrašenia a verejného zneváženia pôvodných súkromných vlastníkov. Z mediálnych vystúpení našich vládnych predstaviteľov možno vidieť, že toto tvrdenie platí v plnej miere aj na Slovensku. Iste. V praxi nie je dodržiavanie vlastníckych práv nikdy absolútne. Relatívne garantované a jasne vymedzené vlastnícke práva však vytvárajú vhodné prostredie na tvorbu bohatstva v krajine. Existencia praktík vyvlastňovania vo verejnom záujme naopak podkopáva bezpečnosť súkromného vlastníctva a vedie k podobným problémom, ktoré sú typické pre vlastníctvo verejné. Aj keď primárny argument proti vyvlastneniu je etickej povahy, v slobodnej spoločnosti vyvlastňovanie v kohokoľvek záujme nemá čo hľadať. Vidno, že ani často používané ekonomické argumenty neobstoja. Vážené kolegyne a kolegovia, na záver mi dovoľte malú historickú poznámku. Predstava, že menšina musí ustúpiť väčšine, v histórii neviedla nikam inam než do pekla. Predovšetkým je však eticky chybná. Väčšina môže presadzovať svoje záujmy na úkor menšiny, lebo je väčšinou. Dvaja ozbrojení ľudia podľa tohto názoru by asi mohli olúpiť jedného neozbrojeného, lebo sú väčšinou. Ale lúpež zostane lúpežou, či ju vykonáva jeden na stovke ľudí, alebo stovka na jednotlivcovi. Ak existuje nejaké poučenie z celých storočí existencie politickej filozofie, je to práve toto poučenie. Jediná cesta k prosperite a k mierovému spolužitiu jednotlivcov je to, že tento fundamentálny princíp nemôže byť pošliapaný, keď sa to práve väčšine hodí. Pred niekoľkými rokmi sa ľudia zhromažďovali pred televíziou Markíza pod heslom: Markízu si nedáme! Mnohí ešte dnes aktívni koaliční politici vtedy chodili medzi davy a zápalisto vysvetľovali ľuďom o potrebe bojovať za vlastnícke práva jednotlivca. Ako povedal klasik: „Dejiny sa opakujú po prvý raz ako dráma, po druhý raz ako fraška.“ A tak tí istí politici dostávajú druhú šancu teraz pri Žiline, ako demonštrovať svoju oddanosť vlastníckym právam a môžu si k tomu aj rozvinúť transparent s heslom: Gamatex si nedáme, pretože, a v tom je tá neúprosná irónia osudu, aktéri si za tie roky vymenili strany barikády. Kruh dejín sa uzaviera, všetkých zúčastnených dostihla ich vlastná minulosť a je len na nich, či ešte majú na to, aby občanom dokázali, že okrem oddanosti vlastným záujmom dokážu byť aj oddaní myšlienkam, o ktorých tak radi hovoria pred voľbami. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)