E. Angyalová, poslankyňa: (2003-10-30):
Slovenský dôchodkový systém počas mnohých rokov svojej existencie viackrát zmenil črty, ale niektoré vlastnosti, ktoré má, sa s ním vezú od počiatku až dodnes. Medzi prvé z nich patrí tzv. neuniverzálnosť. Prvé dôchodkové programy u nás boli inšpirované Bismarckovým dôchodkovým poistením z roku 1889, ktorého súčasťou bol aj rozdielny prístup k profesiám, napríklad k úradníkom a robotníkom. K zosúladeniu odlišných dôchodkových programov u nás prišlo v roku 1948, ale podľa sovietskeho modelu sa triedenie skupín a profesií ešte prehĺbilo a z týchto zdrojov si náš súčasný dôchodkový systém aj dnes nesie rozdielny prístup k profesiám. Druhou neustálou črtou, ktorú mal náš dôchodkový systém úplne od počiatku, je štátne vlastníctvo peňazí, ktoré sa v ňom nachádzajú, z ktorých sa potom financujú dôchodky. Česko-slovenský dôchodkový systém, ktorý bol na počiatku založený na tzv. príspevkovom princípe, bol v roku 1952 integrovaný do štátneho rozpočtu a plne bol financovaný z daní. Potom v roku 1993, myslím, sme sa vrátili k odvodovému financovaniu cez verejnoprávnu inštitúciu, ale štátne vlastníctvo peňazí v dôchodkovom systéme naďalej zostalo. Odvody sa aj dnes dajú považovať za určitý typ dane. Vplyv občanov na prostriedky, ktoré v tom systéme majú, je minimálny. Takisto sú vynucované štátom obdobne ako dane, takže je tam stále to kvázi štátne vlastníctvo peňazí, ktoré v systéme je. Treťou pretrvávajúcou črtou slovenského dôchodkového systému je jeho závislosť od politického rozhodovania. Tak ako pri prvých dôchodkových systémoch, aj dnes sú parametre slovenského systému dôchodkového zabezpečenia tak úzko späté s rozhodnutiami tej-ktorej konkrétnej vlády, že je prakticky nemožné relevantne predpokladať, koľko peňazí bude musieť ten-ktorý občan do systému vložiť a koľko z neho a kedy v budúcnosti dostane. Toto sú podľa mňa tri črty, ktoré boli v dôchodkovom systéme na Slovensku, predtým v Česko-Slovensku, vždy. Reforma dôchodkového systému, ktorou sa aj teraz prostredníctvom tohto návrhu zákona zaoberáme, si dala za cieľ – okrem iných cieľov – vysporiadať sa aj s týmito črtami, a ak ich nie odstrániť, tak ich minimálne znížiť na najnižšiu možnú mieru. V závere potom spomeniem, ako sa s týmito cieľmi vysporiadala. Tak ako dôchodkové systémy v západnej Európe, ani česko-slovenský systém počas 2. svetovej vojny nevydržal a rezervné prostriedky sa z neho vyčerpali, čo viedlo v povojnovom období k zavedeniu systému priebežného financovania. A tam niekde sa začali tie problémy, ktoré dnes aj tu riešime. Priebežné systémy sa javia čoraz viac fiškálne, teda finančne, ale aj z iných dôvodov neudržateľné, a to nielen u nás, ale aj v množstve krajín sveta. A pretože žijeme v regióne krajín, ktoré majú podobnú historickú skúsenosť, ekonomickú štruktúru a myslím, že aj kultúrno-etické hodnoty, mám na myslí teraz krajiny V 4, malo by byť pre nás poučné sledovať, ako ony riešia tú krízu, ktorú majú vo svojich dôchodkových systémoch. Otázka riešenia totižto vyvstala aj u nich. Vlastne vo všetkých okolitých krajinách. Takže spomeniem Českú republiku, Poľsko a Maďarsko. V Českej republike úvahy o reforme dôchodkového systému začali hneď po vzniku dvoch samostatných republík. Napriek tomu, že v spoločnosti vznikol veľký tlak na privatizáciu dôchodkového systému, napokon sa Česká republika rozhodla ísť cestou parametrickej zmeny, to znamená zmeniť parametre existujúceho priebežného systému. Bol teda posilnený a sprísnený tento priebežný systém a bol doplnený o tzv. sporivý pilier, ale na dobrovoľnom princípe. Štúdie na tému, prečo sa česká spoločnosť rozhodla ísť týmto spôsobom, spomínajú najmä politické a ekonomické dôvody. Politický vplyv v Čechách u oponentov a zástancov reformy bol relatívne vyrovnaný a diskusie na tému dôchodkovej reformy prebiehal podstatne dlhšie, ja to nazvem, že vo filozofickej rovine. Čiže nie tak ako u nás, kde podľa môjho názoru pomerne skoro skĺzla diskusia do konkrétnych parametrov kapitalizačného piliera. V Čechách prebiehali vyslovene filozofické diskusie o tom, či zavádzať privatizáciu do dôchodkovej sféry. A výsledkom diskusií a aj simulácií nákladov a dosahov rôznych alternatív bolo, že česká spoločnosť, teda hlavne experti ministerstva práce, ktorí tam boli nositeľmi reformy, dospeli k tomu, že existuje ešte dostatočný priestor v súčasnom systéme priebežného financovania, keď sa v ňom spraví hĺbková reforma. To je zaujímavý záver aj pre Slovenskú republiku, ak pripustíme, že tá hranica, tá štartovacia čiara by mala byť podobná v Čechách, ako na Slovensku. Ich systém dôchodkov je rovnako vo veľkom deficite ako náš. Ale závery ministerstva práce a sociálnych vecí boli, že strednodobé a dlhodobé náklady takejto reformy v Čechách by boli jednoducho také veľké, že by ich česká ekonomika uniesla len s veľmi veľkými bolesťami. Nezanedbateľný vplyv, samozrejme, na toto rozhodnutie mali aj odbory a problémy s neistou parlamentnou väčšinou v Čechách. V Maďarsku a Poľsku, naopak, diskusie o reforme dôchodkového systému viedli až k tomu záveru, že bola zavedená istá forma privatizácie, aj keď v rozdielnej miere a s odlišným prístupom k priebežnému systému. Ich skúsenosti s reformou, ktorá v oboch krajinách prebieha niekoľko rokov, nám však napriek istým rozdielnostiam môžu pomôcť predvídať, s akými dosahmi sa môže aj slovenská spoločnosť stretnúť po zavedení dôchodkovej reformy. Spoločné črty reformy v Maďarsku a Poľsku podľa štúdiu boli takéto: Po prvé. Obe reformy narazili na počiatočné problémy, ťažkosti pri realizácii, ktoré súviseli najmä s požiadavkou nových automatizovaných informačných systémov. Keď zhodnotíme stav informačných systémov v našej Sociálnej poisťovni, myslím si, že sa dá povedať, že ešte značne nie je pripravená na to, aby bola zavedená dôchodková reforma napriek tomu, že sa na tom pracuje. Takže ja by som chcela potom pána ministra poprosiť, aby mi odpovedal na tú otázku, že v akom stave je vlastne informačný systém, ktorý je nevyhnutý na to, aby nevznikli ťažkosti. A dúfam, že ma pán minister počúva. Je to dôležité najmä preto, že Sociálnej poisťovni bola udelená ďalšia skupina úloh, ktorá súvisí s tým, že sa presunula distribúcia odvodov na ňu a až potom do správcovských spoločností. Druhý spoločný bod v Poľsku a Maďarsku bol nedostatok koordinácie medzi dávkami podľa nových dôchodkových programov a dávkami podľa nereformovaných programov invalidných dôchodkov. Spôsobilo to zmätky a neúmerne narástol počet invalidných dôchodcov. A slovenskí reformátori nakoniec takisto rozhodli, že invalidné dôchodky zostanú v pôsobnosti Sociálnej poisťovne, aj keď treba povedať, že parametre priznávania boli zmenené a sprísnené. Stále si však myslím, že v istých prípadoch sa môžeme potýkať s takýmito problémami. Po tretie. V oboch krajinách, teda v Maďarsku i Poľsku, sa stále odkladajú rozhodnutia o dôležitých parametroch pri nových súkromných dávkach. Týka sa to najmä životných poisťovní. V tejto súvislosti som už pána ministra upozornila na niekoľkých fórach, že nie sú úplne doriešené úlohy a postavenie životných poisťovní v systéme a že si myslím, že ak má byť reforma komplexná a úplná, že by bolo dobré, ak by sa absolútne doriešila ich úloha v tomto systéme, lebo to je otázka komplexného riešenia. Štvrtá vec, ktorá bola podobná alebo spoločná v Maďarsku i Poľsku, bola výkonnosť nových penzijných fondov počas prvých rokov fungovania. A tá bola, žiaľ, v červených číslach. Samozrejme, z prvých rokov existencie sa nedá úplne predpokladať, ako sa bude systém vyvíjať povedzme v horizonte 20-30 rokov, skrátka, dlhodobo. Ale vysvetlenia tej situácie, prečo sú v červených číslach, sa v mnohom môžu podobať na slovenské pomery. Sú spojené s investičnými obmedzeniami, ktoré boli do systému zavedené, ktorých výsledkom je investovanie väčšiny prostriedkov do dlhopisov. Tie sú síce bezpečné, no ale veľmi málo výnosové. A takisto sú potom spojené s vysokými marketingovými nákladmi, ktoré boli vynaložené na získavanie klientov, myslím v Poľsku a Maďarsku. Tie navyše spôsobili, že do systému prišlo podstatne viac ľudí, ako sa predpokladalo, dokonca aj tí, pre ktorých to nie je výhodné. Toto sa môže stať aj u nás. Viem si to predstaviť, že reklama a marketingové ťahy budúcich správcovských spoločností presvedčia ľudí, možno aj tých, pre ktorých to naozaj nebude zaujímavé. A súvisí to potom s transformačnými nákladmi. A piatym spoločným znakom reformy v Maďarsku a Poľsku bolo rozloženie bremena transformačných nákladov. Napriek všetkým projekciám sa obe krajiny po prvých rokoch spustenia systému ocitli vo fiškálnych problémoch. Prostriedky z privatizácie sa rýchlo vyčerpali a tak sa transformačný dlh rieši cez rozpočet a, žiaľ, aj skresávaním dávok v priebežnom systéme. Dlhodobé prognózy v Poľsku podľa štúdií ukazujú, že v nasledujúcom polstoročí sa dve tretiny transformačných nákladov budú riešiť krátením dávok v rámci verejného dôchodkového systému, jedna štvrtina pomocou vyšších výpožičiek vlády, čiže do rozpočtového deficitu, a zostatok zhruba jedna dvanástina z výnosov pri privatizácii. Takže toto sú skúsenosti z tých okolitých krajín. Dokážeme my čeliť takýmto veciam, ak nastanú na Slovensku? Lebo mnohé z nich sú pravdepodobné, že sa tu stanú takisto, aspoň do určitej miery. Som presvedčená, že to, čoho sme tu dnes ako poslanci aktérmi, má byť radikálny posun v chápaní úlohy štátu a jedinca v dôchodkovom systéme. Ja som to už raz na tomto mieste povedala, podľa mňa je to jedna nová paradigma, ktorá ovplyvní fungovanie tejto krajiny na mnoho-mnoho rokov, na strašne veľa rokov. A v mene občanov sa v dôchodkovej sfére čiastočne zriekame silného, hoci nie vždy úplne spoľahlivého štátu (myslím, čo sa týka výšky dôchodkov) v prospech individualizmu, ktorý má dať každému väčší priestor rozhodovať sa, ale aj podstatne väčšiu mieru zodpovednosti za svoju budúcnosť. A zodpovednosti prípadne za to, že keď sa občania rozhodnú, je riziko, že tie dôchodky budú v budúcnosti aj menšie. Pravdepodobne sa v tejto sále nachádza väčšina ľudí, ktorí sú za túto paradigmu, aj keď v tejto chvíli tu už nie je až tak veľa ľudí. Ale ja len dúfam, že za je aj väčšina občanov tejto krajiny. Ja to považujem za takú vážnu otázku, že keby to bolo možné jednoducho a výstižne sformulovať, tak by si to zaslúžilo priam referendum. No len nie som si istá, že by to nebolo politický nenormálne, keby sme volali ľudí k urnám, že či sú za posun paradigmy. Takže namieste je otázka, či cez volebné programy strán si ľudia naozaj zvolili väčší individualizmus v dôchodkovom systéme. Nie som si istá, že za je väčšina krajiny. A to je dôležité. Tento zákon ako druhý pilier nového dôchodkového systému mal mať podľa zámeru vlády niektoré charakteristiky, tak ako to od začiatku vláda prezentovala. V legislatívnom procese a v procese rôznych rokovaní potom sa vláda vzdala, žiaľ, z mnohých z nich. Vymenujem niekoľko a musím povedať, že podľa mňa spochybňujú, či tento nový systém je naozaj posunom k individualite. Takže prvá vec, prvá vlastnosť – univerzálnosť, už som to spomínala na začiatku. Nový systém mal byť univerzálny, napriek snahám taký nie. Ja odhadujem, že dlho ani nebude univerzálny, pretože to by išlo o systémovú zmenu. A keďže tu teraz súbor takýchto zmien robíme, nemyslím si, že v budúcich rokoch k tomu dôjde. Nemôžeme predsa robiť vážne systémové zmeny každú chvíľu. Preto považujem za škodu, že sa nenašlo dostatok politickej vôle. Môže sa stať, že najväčšie finančné problémy nám v budúcnosti bude spôsobovať práve systém finančného zabezpečenia, teda dôchodkového zabezpečenia vojakov, policajtov a ďalších zložiek, ktoré patria mimo. Ale nečudujme sa na druhej strane, že príslušné rezorty boli proti, lebo sa mi zdá, že im nebola ponúknutá nijaká skutočná protihodnota za to, že sa vzdajú samostatného systému a že vojdú do univerzálneho. A tak univerzalita nemala šancu prejsť. Ako som v úvode povedala, slovenský dôchodkový systém túto črtu má od počiatku, vláda si dala za cieľ to dôchodkovou reformou zmeniť, to je fakt. Je jasné, že tento cieľ sa už nesplní. Druhá vlastnosť, ktorej sa vláda v procese vzdala, je zníženie politického vplyvu na systém. Určitý posun nastal tým, že v zákone o prvom pilieri sa zavádza automatický mechanizmus valorizácie dôchodkov, na druhej strane však do prerokovaného zákona boli pod tlakom, do tohto myslím, boli pod tlakom ministerstva financií nakoniec vložené ustanovenia o tom, že odvody pôjdu najprv do Sociálnej poisťovne a tá ich následne bude prerozdeľovať do správcovských spoločností. Ja si myslím, že týmto mechanizmom sme ktorejkoľvek vláde dali do rúk možnosť kedykoľvek na tieto prostriedky siahnuť. Napriek tomu, že to bude politicky pomerne neúnosné. Myslím, že skúsenosti z minulých rokov dokazujú, že ak politici majú právo do niektorých vecí hovoriť alebo nejakým spôsobom ovplyvňovať systém, tak to často urobia. A podľa mňa to napríklad dokazuje pravidelné licitovanie v minulých rokoch o výške dôchodkov, ktoré tu bolo. Takže argument, že je to na zodpovednosti budúcich vládnych činiteľov, je ako taký podľa mňa alibistický. To sa pokojne môže stať, ktorákoľvek vláda bude môcť za istých veľmi vážnych fiškálnych problémov siahnuť na tieto prostriedky. Lebo to nie sú prostriedky sporiteľov v momente, ako sa dostali do okruhu verejných financií. Tretia vec, ktorej sa vláda vzdala v procese, využitie funkcie vlastníckych práv v novom systéme. To súvisí s tým predchádzajúcim bodom, ale okrem tohto, čo som povedala, spomínaným spôsobom mohol byť posilnený potenciál využitia toho inštitútu vlastníctva na to, aby ľudia zodpovednejšie pristupovali k svojmu dôchodku. Ich motivácia vstúpiť do nového systému navyše bola ešte viac oslabená, pretože takmer rovnako ako doteraz nebudú vlastníkmi svojich úspor do dovŕšenia dôchodkového veku, pritom riziká spojené s tým, či sa rozhodnú, že pôjdu alebo nepôjdu do druhého systému, nesú takisto. Takže ani táto funkcia nebola, táto funkcia vlastníckych práv nebola využitá ani na to, aby ten postoj ľudí k tomu, aby boli motivovaní sporiť a starať sa o svoj dôchodok viac, bol posilnený. Nebol. Štvrtá vec, ktorej sa vláda vzdala v procese, zníženie rozsahu priebežného systému a zmiernenie redistribúcie. To je presne takto napísané v koncepcii. Vo finančnej doložke tohto zákona máme dva modely. Prvý model, ktorý bude pravdepodobne schválený, tak to vyzerá, a druhý model, ktorý by mal optimálne fungovať od roku 2015. Ak si tú finančnú doložku pozriete, ja som presvedčená, že ministerstvo tam nepriamo v analýze priznalo, že štát nie je schopný poskytovať vyššie priemerné dôchodky, ako boli schválené, hoci je to tak nastavené v prvom pilieri, a že to bude treba v budúcnosti zmeniť. Ja si myslím, že prvý pilier nemá konkurovať druhému pilieru, ani priemernou výnosnosťou, ani úplnou zásluhovosťou. Tento pilier, hlavne podľa tohto, čo bolo v koncepcii napísané, mal plniť iba otázku solidárnosti, úlohu solidárnosti a otázku vysokej výnosovosti a úplnej zásluhovosti mal plniť druhý pilier. Výsledkom prijímanej podoby reformy bude vyššie prerozdeľovanie a nárast výdavkov na priebežný systém v budúcnosti. Takto sa dokonca vyjadrila napríklad aj Hayekova nadácia, ktorú považujem za pravicovú v tejto otázke a je naozaj za reformu ako takú. Čiže podľa mňa toto je ďalší ústupok od pôvodných zámerov vlády. Piata vec. Umožnenie účasti v druhom pilieri všetkým občanom – takisto sa táto vec nachádzala presne takto definovaná v koncepcii. Na počiatku bolo jasné, že prechod do druhého piliera bude zaujímavý len pre, teda najmä pre mladších občanov. V pôvodnom zámere však možnosť vstupu bola daná oveľa širšej skupine občanov, ako je to v dnešnom návrhu. A napriek tomu, že viem, prečo je to tak, lebo to je otázka tých fiškálnych problémov a zavedenia eura, myslím si, že spustením systému sú automaticky vylúčení zo vstupu občania starší ako 45 rokov. A v tejto súvislosti chcem povedať, že pán minister sa v jednom rozhovore vyjadril takto: „Je potrebné znížiť atraktivitu prechodu osôb vo vyššom veku do druhého piliera, aby sme prechod udržali v plánovanom rozsahu, ktorý je plus-mínus 50 %.“ Pričom to podľa neho neznamená, že by ktorákoľvek veková kategória bola a priori vylúčená z možnosti sporiť si. Ale toto tvrdenie nie je pravda. Lebo skupina ľudí nad 45 rokov je a priori vylúčená z možností sporiť si, ona môže vstúpiť do druhého piliera, ale ak tam nebude od začiatku od spustenia prispievať 17 rokov, tí prví ľudia, ktorí tam vstúpia, tak potom budú tie prostriedky prevedené späť do prvého piliera a bude sa považovať ten človek za takého, že nevstúpil nikdy do sporivého piliera. Takže ani tento cieľ nebol splnený. A hovorím, rozumiem tomu, že to boli fiškálne dôvody. Ale nebol splnený tento cieľ, ktorý v koncepcii bol zadaný, že ho vláda chce naplniť. Poslednú vec, ktorú spomeniem, aj keď je toho oveľa viac, je tam napísané, že sa budú snažiť o čo najvyššiu mieru možnej konkurencie v druhom pilieri. Podľa odborníkov bola miera možnej konkurencie oslabená viac, ako bolo potrebné. A to jednak tým, že štát zmenšil trh pre budúce správcovské spoločnosti už tým, čo som povedala, že vstúpia len ľudia, alebo zaujímavé je vstúpiť len pre ľudí 45 mladších a potom ďalšími vecami. Dokonca podľa expertov Svetovej banky boli nastavené ďalšie parametre tak, že návratnosť investícií správcovských spoločností bude veľmi dlhá a vstup na trh, to je ešte podstatnejšie, vstup na trh v neskorších obdobiach bude veľmi-veľmi zložitý, ak nie takmer nemožný. A teraz spomeniem ďalší argument Hayekovej nadácie, keď podľa ich prepočtov, teraz vážne hovorím, keď vstúpi ďalšia spoločnosť povedzme o tri-štyri roky na trh, tak v priebehu roka a pol bude musieť dosiahnuť 80 % priemernej výnosovosti spoločnosti, ktoré sú na trhu už niekoľko rokov. Čo by malo znamenať, že za ten rok a pol by mali dosiahnuť 40 % výnosovosť. To vám každý finančník povie, že to je nemožné. Takže takto bola veľmi oslabená konkurenčnosť v novom systéme. Toľko z tých vymenovaných vecí, ktorých sa vláda vzdala, aj keď, hovorím, sú tam ešte ďalšie veci. Ja si myslím, že ak vláda verí tej novej paradigme, tomu posunu k individualizmu, potom ňou zvolený kombinovaný model, v ktorom má svoju úlohu priebežný systém aj kapitalizačný systém, má zmysel. Lebo jeden aj druhý majú svoje plusy aj mínusy. Priebežný systém je odolnejší voči inflácii napríklad. Kapitalizačný je dlhodobo podstatne výnosnejší. Obidva závisia napríklad od populačného vývoja, od demografického vývoja, ale ten kapitalizačný je od neho závislý rádovo menej. Takže ten kombinovaný model je zvolený podľa môjho názoru dobre, ak teda vláda verí tej paradigme, ktorú som spomínala, ale len vtedy, keď budú využité aj v prvom pilieri, aj v druhom pilieri pozitívne veci oboch a tá kombinácia bude využitá na to, aby sa riziká potlačili. Ak vláda takto odstúpila od svojich zámerov, nie som si istá, že boli využité všetky pozitívne veci a boli eliminované všetky negatívne veci z oboch pilierov. Ešte, samozrejme, to celé naozaj bude fungovať, ak naozaj ten filozofický posun pre slovenské pomery je správny. To je podstatné. Z tých dôvodov, ktoré som tu uviedla, chcem povedať, že poslanecký klub strany Smer bude hlasovať proti tomuto zákonu. Prvý pilier sme schválili v mnohom odlišne od pôvodného zámeru, nateraz sa to už nedá napraviť. Podstatné je, či bude s vážnymi odlišnosťami schválený aj tento pilier druhý. Odpoveď na túto otázku nám dá až druhé čítanie, takže to druhé čítanie naozaj budem pozorne sledovať. Ďakujem vám pekne za pozornosť. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem, pani poslankyňa. Otváram možnosť hlásiť sa do rozpravy k tomuto bodu programu ústne. Uzatváram možnosť hlásiť sa ústne do rozpravy. Ešte skôr ako dám slovo pánovi poslancovi Hamarčákovi, blíži sa 17.00 hodina, ale vzhľadom na to, že sme neprerokovali žiaden ďalší zo zákonov a prerušili sme hlasovanie o jednom zákone, ktorý si ešte vyžaduje čas, aby sme legislatívne doladili nejaké nezrovnalosti okolo hlasovania, tak chcem oznámiť, že o 17.00 hodine nebudeme hlasovať, budeme pokračovať ďalej v rokovaní. Nech sa páči, pán poslanec Hamarčák. I. Hamarčák, poslanec: Vážená pani predsedajúca, ďakujem za slovo. Vážené kolegyne, kolegovia, vážený pán minister, zákon o starobnom dôchodkovom sporení prináša návrh najradikálnejšej reformy systému dôchodkového zabezpečenia slovenských občanov za posledných 50 rokov. Na nevyhnutnosti urýchleného uskutočnenia zásadných zmien dôchodkového systému v dôsledku starnutia populácie sa u nás zhodujú nielen odborné kruhy, ale aj politici. Rozdielny pohľad pretrváva len na to, či návrh reformy, tak ako ho predložila vláda, je optimálny. Systém povinného dôchodkového sporenia zabezpečí vytváranie dôchodkových úspor, ktoré umožnia financovať primerane dôchodky aj v demograficky nepriaznivom období, ktoré sa čoraz viac približuje. Zaiste, povinná kapitalizácia nie je jedinou možnosťou tvorby nevyhnutných rezerv a znižovania implicitného dlhu dôchodkového systému. V podmienkach Slovenska je však podľa môjho názoru relatívne najvhodnejším riešením, a to ako z pohľadu stability vytvorených rezerv, tak aj hľadiska motivácie občanov platiť príspevky. V tomto smere možno mať výhrady k zámeru definovať dôchodkové úspory ako súčasť verejných fondov. Takéto riešenie vytvára priestor na časté zmeny zo strany štátu, ktoré nemusia byť v prospech občanov zúčastnených v systéme. Nový kapitalizačný systém, ktorý by sa mal vytvoriť podľa vládneho návrhu zákona o starobnom dôchodkovom sporení, bude trvalou súčasťou základného systému dôchodkového zabezpečenia na Slovensku. Už od roku 2022 by mal zabezpečovať významnú časť príjmu dôchodcov, pričom v cieľovom stave by podľa predkladateľa mala z neho plynúť dominantná časť dôchodkov. Preto považujem za nevyhnutné, aby Národná rada tomuto návrhu zákona venovala osobitnú pozornosť. Myslím si, že významu navrhovaného zákona nezodpovedá časový priestor, ktorý bol vytvorený na odborné diskusie v legislatívnom procese. Návrh zákona, ktorý bol predložený Národnej rade, sa len málo podobá verzii, ktorá bola dostupná počas medzirezortného pripomienkového konania zainteresovaným rezortom a verejnosti. Možno aj to je dôvodom, že návrh obsahuje značný počet zjavných chýb a nedostatkov, ktoré by pri uplatnení zákona v praxi mohli spôsobovať závažné problémy. A to práve v takých kľúčových oblastiach, akými sú napríklad pravidlá uplatňovania dôchodkových nárokov, regulácia činnosti dôchodkových správcovských spoločností alebo aj platenie odvodov. Preto aj poslanecký klub Aliancie nového občana podmieňuje podporu tohto zákona zmenami, ktoré odstránia už spomínané nedostatky. Podrobnejšie sa iste bude o týchto návrhoch diskutovať vo výboroch. Záverom mi, vážení kolegovia, kolegyne, dovoľte poukázať ešte na jeden problém. Alfou a omegou úspešnosti nového dôchodkového systému je efektívny a účinný dohľad. Ten má podľa návrhu zákona vykonávať Úrad pre finančný trh. Nechcem na tomto mieste hovoriť o spokojnosti či nespokojnosti s doterajšími výsledkami tejto inštitúcie. Za pozornosť však stojí, že jej činnosť v budúcom roku má byť financovaná len z príspevkov a poplatkov súčasných účastníkov kapitálového a poistného trhu. To umožní pre novú oblasť dohľadu, ktorou je starobné dôchodkové sporenie, vytvoriť len približne 10 nových pracovných miest. Štátny rozpočet s príspevkom pre túto inštitúciu neráta aj napriek tomu, že je na to vytvorený legislatívny priestor. Uvedený počet zamestnancov by mal v priebehu niekoľkých mesiacov zvládnuť náročné vybavovanie žiadostí o povoľovaní vzniku dôchodkových správcovských spoločností. Mal by tiež rozhodnúť o tisícoch žiadostí pre sprostredkovateľov a pripraviť fungovanie dohľadu nad účinnosťou tohto systému od 1. 1. 2005. To je už na prvý pohľad nereálne. Zlyhanie v tejto oblasti by mohlo mať nedozerné následky ako pre občanov, tak i pre verejné financie. Preto považujem za nutné, aby ešte pred hlasovaním o návrh zákona v druhom čítaní sme mali k dispozícii relevantné informácie, ktoré preukážu uspokojivé zabezpečenie regulácie tohto segmentu finančného trhu. Vážené kolegyne, kolegovia, ďakujem vám za pozornosť. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Pán poslanec Blanár – faktická poznámka. Uzatváram možnosť hlásiť sa s faktickými poznámkami.