V. Mečiar, poslanec: (2008-07-03):
Prvá, ako má fungovať politický systém zastupiteľskej demokracie. Občan je zástupca alebo teda poslanec je zástupca občana. Občan si volí zástupcu. A čo vtedy, keď zástupca odíde od občana? V advokátskej praxi je to bežné, keď nechceš zastupovať, vzdáš sa mandátu zástupcu a občan si vyberie iného. V parlamentnej praxi sa stávaš majiteľom mandátu, chceš poberať všetky výhody vyplývajúce z tejto funkcie a neberieš na seba povinnosť zodpovednosti pred voličom a zodpovednosti tomuto voličovi za to, čo robíš. Sme svedkami ešte ďalšieho úkazu, že je to diskusia o tom, či vôbec sú potrebné politické strany pre parlamentný život a demokratický život. Všetci analytici, ktorí robia, hovoria, iný systém ako systém politických strán doteraz nevznikol. Systém dočasných zoskupení vedie k otraseniu dôvery občanov, vedie ku karieristom na jedno volebné obdobie bez zodpovednosti a kontinuity a narušuje systém. Čiže, keď my dnes obhajujeme systém straníckej legitimácie, volebnej legitimácie, tak neobhajujeme nič nedemokratické, ale demokratické princípy, ktoré tu mali po roku 1989 nastúpiť. A tie hovoria jednoznačne – strany dávajú na svoje zoznamy, strany dávajú svoje programy, strany majú svojich voličov a voliči ich potvrdzujú cez osoby. A čo keď tie osoby zmiznú? Pretože je to prax niekoľkých rokov. Pretože táto prax narušila tento parlament niekoľkokrát a neskončili riadne svoje funkčné obdobie a znovu vyvolávajú politické krízy. Ak chceme stabilitu, aj táto prax, aj nositelia tejto praxe musia preč. To sa nedá. Je prestup zo strany do strany, sú strany, ktoré sa delia, je to v demokraciách výnimočné, ale býva to, je to aj uznané, ale vždy legitimované voľbami. Ak táto zmena nie je legitimovaná voľbami, stáva sa závadou a príťažou, guľou na nohe demokracie. Pokiaľ ide o otázky, ktoré tu padali, tak sú ešte aj iné. V roku 1967 na zjazde ČSM som vystúpil s tým, že by som sa rád dočítal niekde, ako je to s Chartou ľudských práv v OSN, s dokumentmi o ľudských právach a ako je to s postavením ľudských práv v Československu. Odpoveď bola dosť tvrdá. Prišiel rok 1968, prešlo mi vcelku hladko, v 1969 už nie. Pokiaľ ide o otázku ľudských práv, jednou zo základných zásad je, v demokratickej spoločnosti len slobodný občan môže vytvárať plnohodnotného slobodného politického občana. Ak nie je slobodný v zmysle osobnom, nie je slobodný ani v zmysle politickom. A preto sa prijal celý kódex ochrany ľudských a občianskych práv už v dobe federácie. Tento kódex prišiel do Ústavy Slovenskej republiky s tým, že ak niekto dá v dokumentoch viacej práv, ako má Ústava Slovenskej republiky v medzinárodných vzťahoch, platia tieto medzinárodné vzťahy a medzi nimi je aj právo na ochranu mena, cti. Ak sa pamätáte, v tomto parlamente sa odohrával súboj po prijatí Európskej ústavy s podmienkou, že nebudú prijaté rozširujúce opatrenia ochrany ľudských práv. S kým to bol súboj? S tými štyrmi, vtedy to boli len traja. Boli proti priznaniu ľudských a občianskych práv. Ich celá diskusia dnešná je vlastne v rozpore s touto základnou zásadou a jedna z tých zásad je, dokiaľ niekto nie je právoplatným rozsudkom uznaný vinným, t. j. v zmysle právnom i spoločenskom je nevinný. Ďalej v politike existuje jedna katarzia a tá katarzia sú voľby, kde občan rozhoduje podľa toho všetkého, čo mu je známe a neznáme, o tom, či legitimuje, alebo nelegitimuje politika. Keď legitimuje voľbami politika, môže byť niekto akokoľvek nedostupný a nepríjemný, ale je legitimovaný svojím voličom, je v parlamente legálne. Ak túto legitimitu svojej funkcii nevie niekto dať, čo tu chce? To je základná zásada demokracie. Keď sa nenapĺňa, o čom to je? To je aj o morálke, aj o cti, aj o práve. A túto zásadu žalobcovia, sudcovia, prokurátori porušovali. Vrátim sa ešte k jednému momentu, kde furt híkajú nad tým, aký som nepriateľ demokracie, akú krivdu Minárikovi robím. Nuž, keď mu ide o tých 5 000 korún, moje vnúčatá sa mu poskladajú a v mene nich mu budem 5 000 korún mesačne posielať, ak mu o to ide. Ale nebudem súhlasiť, aby sedel vo výbore ako predseda, nech tam sedí ako člen. Všetko, čo stratí, je tých 5 000. Bude mať právo spolurozhodovať, právo jedného hlasu tak ako doteraz, ale nebude to zástupca nijakej strany. A je veľmi nevýhodné, že táto diskusia, ktorá tu odznievala, nebola len diskusiou o veci a o mne, ale bola pokusom o úbohú reklamu novo sa zakladajúcej strany, ktorá nie je ani registrovaná, kde sa chceli prezentovať ako ľudia čestní a zásadoví. A vyšli z toho kreatúry. Nuž, ale nehnevaj sa na zrkadlo, keď máš krivú hubu. Takí ste, takí budete a rozbijete akúkoľvek štruktúru, v ktorej budete, akúkoľvek – a to je jedno, čo to bude – a vždy len v mene niečoho, čo je nereálne a zlé. Ja nemám v úmysle obhajovať Komunistickú stranu. Veľa mi ublížila. Ale to, čo ste vy robili v posledných rokoch, komunisti po roku 1970 nerobili. Ste horší. Pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré tu uvádza pán Mikloško a hovorí o tom, že neprišli ste na naše predvolanie. Tak si povedzme o tom predvolávaní, ako to bolo. Jeden pokus bol predvolať ma na políciu cez policajta obvodného oddelenia v Trenčianskych Tepliciach, ktorý si pomýlil Kramplovú s nejakou inou ženou a tvrdil mi, že som tam a Kramplová je tam a odišiel preč. Nikdy nikto žiaden pokus o doručenie ničoho neurobil. V Trenčianskych Tepliciach nielenže bez akéhokoľvek odôvodnenia v rozpore s ústavou bol podniknutý útok na dom a domová sloboda to vylučuje, aby sa niečo také stalo, ale bolo nasadených 200 príslušníkov polície a špeciálnych útvarov. Zo špeciálnych útvarov bolo 30 ľudí s 5 psami. Odvážali ma na 13 autách. Keď išli dovnútra, otvorené dvere vyhadzovali do vzduchu a pretože predimenzovali nálože, tak vyhodili nie jedny dvere, ale štvoro dverí, rozbili nosný múr. Pokiaľ ide o škody na zdraví, poslanec Stanislav Husár, ktorý tam bol, má dodnes prasknutý bubienok. Narobili obrovské škody v zmysle politickom i morálnom. A na Zelený štvrtok ma nechali odviezť a zrádzať tak ako Krista voľakedy? Pokiaľ ide o ďalšie dodatky a súvislosti s týmto, by som rád uviedol, že ja som nevedel, čo sa deje. Keď som vyšiel von, mierilo na mňa 7 samopalov, 1 pes a na prsiach som mal 7 červených svetielok a čakal, kedy niektorý z tých chlapcov vystrelí. Dostal som list od jedného z nich, ktorý povedal: „Mali sme príkaz použiť zbraň.“ Vy ste chceli zabiť zakladateľa slovenského štátu? Za čo? Predvádzali ste na políciu vy, lebo hovoríte, že som nepočúval vaše rozhodnutia. Ktorého vraha, zločinca po roku 1950 takto predvádzali a prepadli? Koho? Ak je v poslednom období stíhaných niekoľko vrahov, s ktorými ste takto nakladali? A paradox, keď ma po tomto cirkuse – výbuchoch a húkačkách a policajtoch, ktorým oznámili, že idú na strelnicu, ale potom autobus s ostrými zo strelnice zabočil do Trenčianskych Teplíc, to boli štyri autobusy policajtov, ktorí mali ísť strieľať na strelnicu, ale robili inú prácu –, tak keď toto všetko, táto demonštrácia sily prebehla pred celou verejnosťou a všetkým ostatným, prišiel som na Krajskú správu ZNB, kde ma čakala policajtka, ktorá ma mala vypočúvať a hovorí: „Preboha, ja som vám zabudla poslať pozvánku a uznesenie o začatí trestného stíhania. Mám ich tu na stole.“ A vy mi hovoríte, že som pozvánku nepočúval. No akú? Veď ju mala na stole. Až keď ma doviedli, si spomenula, že zabudla poslať. Ďalej, keď hovoríte o tom, že zásah bol preto, že som nerešpektoval pozvanie, tak príkaz na zásah a žiadanka o zásah bola urobená 24 hodín pred uznesením uznesenia a prvý zásah mal byť nie vo štvrtok, ale v utorok. A zastavený bol na základe toho, za prítomnosti poslancov som upozornil generálneho prokurátora, že sa pripravuje špeciálny útok helikoptérou zo vzduchu. Výbuch v Tepliciach bolo počuť aj v zahraničí. Bolo ho počuť dobre a ozvali sa demokratické vlády z celého sveta a povedali vám a tejto vládnej koalícii – takto nie. Koniec vášmu besneniu. Tú cenu som zaplatil ja ohrozením života, škodami na majetku, ktoré dodnes nezaplatil nikto a dosahujú milión korún. To vy nepočítate? Porušovaním zákona, za ktorý som sa nepomstil, zodpovednosťou osôb, ktoré nikto na zodpovednosť nebral a sú pritom všetci aktéri známi a pritom sa správate ako obete. Obete čoho? Po tomto, samozrejme, boli aj iné akty. Dovolil som si urobiť zhromaždenie v Bratislave a stretnúť sa s občanmi. Prišiel som domov. Doma vyhrážka, výbušnina pod domom, vyhadzujú vás do vzduchu. Policajti prišli, obsadíme barák a pomôžeme vám. Reku, ja vás dnu nepustím, lebo po vašej prítomnosti bude výbuch, ale teraz tam nič nie je. Som na Tomášikovej ulici, sedím si v pracovní, naraz hvizdne guľka. Tak, samozrejme, hovoríme, prečo to nikto nešetrí. A na tlačovke vtedajší prezident Policajného zboru si povie, no lebo si strelil sám. Nuž, tak to sú už potom veci, ktoré absolútne nemajú tušenia. Provokácie zo strany oficiálnych štátnych orgánov, ktoré boli vykonané. Toto vám robí dnešná vládna koalícia? Demokrati, vy sa nehanbíte? Toto vám robí niekto? Akonáhle príde návrh, aby Minárik nebol predseda výboru, sme všetci zločinci. Akonáhle prejdú nepotrestaní zločinci, sú všetci hrdinovia. Nie je to obrátený svet hodnôt a obrátené a opačné videnie sveta? Ďalej som si všimol párkrát, že sa snažíte nejakým spôsobom rozoštvať HZDS a SMER. Nemusíte. My sme rôzni, zostaneme rôzni. Budeme mať rôzne programy, rôznych zástupcov týchto programov. Ale čo máme spoločné, je zodpovednosť za to, aby v tomto štáte v citlivom období nevznikla politická kríza, ktorá by zhoršila absolútne sociálno-ekonomické postavenie ľudí a spomalila Slovensko tak, že ak v začiatkoch nechytí vlak, už ho nedobehne niekoľko desiatok rokov. To sú prechody, ktoré v európskej deklarácii budú urobené. A tu potláčame aj rôznosť, aj pocity, aj takéto pokusy o rozoštvávanie. Stabilita politických pomerov ako nástroj ekonomickej a sociálnej zmeny a postavenia Slovenska je nevyhnutnosť. Ďalej som si veľmi rád vypočul vaše božekanie nad tým, ako bolo Slovensko izolované. Veď vy ste to Slovensko nechceli. Takže keby nebolo, tak ho nemá ani kto izolovať, ani kto uznať. Ale my sme to Slovensko chceli a ešte pred vznikom tohto Slovenska sme mali uznanie od väčšiny štátov. A ešte začiatkom januára išiel zástupca slovenskej vlády do New Yorku  vztýčiť vlajku Slovenskej republiky do OSN, do všetkých medzinárodných organizácií. Všade sme boli a všade akceptovaní. Jediná vec, ktorá bola, bolo odloženie pri integrácii do NATO. Odloženie, z ktorého viníte mňa, ale zabúdate, ako sa vtedajšia opozícia aj pán prezident správali. Chodili po celej Európe a hovorili: „Neprijímajte Slovensko do NATO. Najprv pád vlády Vladimíra Mečiara, potom do NATO, zadržte to.“ Chodili ste, robili ste to a dnes ste neviniatka, chúďatká, ktoré zachraňovali Slovensko, aby integrované bolo. Pokiaľ ide o postup do európskych štruktúr. Každý uznával, že postup, ktorý sme urobili v oblasti legislatívy, ekonomiky, je mimoriadny a nečakaný. V oblasti stabilizácie politiky nie. Stabilizovať sa politika dala s tými, čo by mali cítenie a zmysel pre čas a etiku času. Tá tam nebola. Vy ste robili naopak. Podarilo sa vám tento proces brzdiť, nie zastaviť. A dnes, keď máte také božekajúce záujmy o Slovensko a jeho izoláciu v Európe, zoberiem tu dva návrhy. Bola predložená Európska ústavná zmluva aj Európska zmluva a aký bol váš postoj? Izolacionistický, ustráchaný, s plnými gaťami, čo bude, keď sa stane, lebo si neveríme a čo keď nás zožerú, a preto navrhujete prijať deklaráciu o tom, že tu budú. Daňová sloboda, aby nebolo toto, aby nebolo hento, aby neboli ľudské práva, ktoré sú všeobecnou normou všade v Európe a furt máte xenofóbiu. Furt ste vystrašení, furt sa niečoho bojíte, furt si niečomu neveríte. A hovoríte o tom, že chceme vrátiť slovenskú izoláciu? Veď ho chcete uvrhnúť do najpodlejšej izolácie, aká existuje v rámci spoločenstva, v ktorom je a v ktorom nemôže zostať izolované. Iba využitím kolektívnej sily môže dostať impulz na ďalší rozvoj. Ale to už je politika trošku zložitejšia, to je už stredná škola politiky a tam ste ešte neprišli. Takže preto by ste mi ani nerozumeli. Samozrejme, keď hovoríme o týchto otázkach izolácie a xenofóbie a rôznych takýchto pocitoch, ktoré sú vám vlastné v každom vystúpení, ktoré robíte, je aj snaha pôsobiť proti slovenskej politike vonku. Každá takáto odozva má niekde odpoveď. Každý útok, ktorý robíte na vládne strany, robíte s tým, že je ohrozená aj demokracia a ohrozená je aj sloboda. Ale nie je ohrozený nikto. Je ohrozený príjem Minárika 5 korún na mesiac. A preto celá koalícia, Vladimír Mečiar budú zase zločinci. Antimečiarizmus ako metóda robenia politiky od roku 1996 pretrvávala a bola vlastná mnohým politikom. Mnohí po čase prišli na to, že nevedia presne definovať, čo to ten antimečiarizmus je, aj keď sa ho pokúsili definovať za peniaze štátu sociológovia blízki Michalovi Kováčovi a u neho sa písali knihy o antimečiarizme a boji proti nemu. Vážení, keby vás nebolo zahraničie financovalo, keby vás nebolo držalo, tak ste do dneska pekne v opozícii a skromne budete pracovať pre ľudí. Takto chcete pracovať iba pre seba. A každý, kto má iný názor na tento život, je vám nepriateľ, každý, kto urobí, je nepriateľ demokracie, lebo demokracia to je štvorica Palko, Minárik, Mikloško a ten štvrtý ani neviem, ako sa volá, tuším, že Bauer. Pokiaľ ide o hodnoty ľudské a demokratické, sú definované v právnych a spoločenských normách. Buď sú definované a obhajované, alebo nie sú. Subjekty, ktoré nectia človeka, nectia človeka a jeho právo, nemajú úctu ani sami k sebe a nemajú úctu ani k druhým. A nemajú ani nárok na to, aby chceli druhých reprezentovať. Je niekoľko ľudí, ktorí s vami budú súhlasiť. Každá spoločnosť je diferencovaná. Choďte, opájajte sa vlastnými klamstvami, pokračujte v hromadení lží a neprávostí, robte to, je to možno vaše životné poslanie. Ale nehrajte sa na demokratov a zákonodarcov. Nie ste ani jedno, ani druhé. Nehrajte sa na moralistov a slušných ľudí. Slušnosť je vyššia hodnota a vyšší princíp, ku ktorému ste sa ešte nedopracovali. Vážený pán predseda, v súlade so svojím návrhom zajtra o 11.00 hodine predložím návrh po dohode vládnej koalície o tom, že pán poslanec Minárik nebude predsedom výboru pre kultúru a kultúra bude ďalej aj bez neho a možno lepšia. A príde o 5 tisíc korún, ale nepríde o slobodu, nepríde o miesto v parlamente, nepríde o hlasovacie právo vo výbore, o právo na názor. To mu nikto neberie. Ale on ho upiera každému, kto si myslí, že o tých 5 tisíc korún by nemal prísť. Úbohosť, ak za 5 tisíc sa takto niekto poníži. A toto poníženie idú niektorí považovať za obeť. Obeť bludu, klamu – sebazničujúca, falošná. Kto chce, nech verí, kto nie, nech od toho beží. Ďakujem pekne. (Potlesk.)