Procházka, Radoslav, poslanec NR SR (2013-03-12):
Ďakujem pekne, pani podpredsedníčka. Vážené pani poslankyne, vážení páni poslanci, tesne predtým, ako začala prvá fáza tejto schôdze, sme na čelo Ústavu pamäti národa konečne niekoho zvolili. To, ako sme k tomu dospeli, súvisí s tým, ako sme dospeli k tomu, že sa vôbec koná táto schôdza. Tvoríme pamäť národa všetkým, čo v jeho mene a v mene tejto republiky robíme. A na túto schôdzu, a je dôvod, nebudeme nikdy spomínať v dobrom. Toto bude v pamäti národa tmavá škvrna. V diskusii, ktorá predchádzala voľbe nového šéfa Správnej rady Ústavu pamäti národa, sme sa o veci znova raz bavili sebe vlastným spôsobom. Spôsobom, ktorý dokumentuje byzantský rodokmeň nášho chápania inštitúcie ako osobných domínií, ako osobných lén. Ten je za Tisa, ten proti Tisovi, ten je za Husáka, ten proti nemu. Tiso, Clementis, Husák, Svoboda, Biľak, možno už aj Mečiar. To sú kóty nášho chápania vlastných dejín za ostatné polstoročie či viac. Úlohou pamäť zachovávajúceho ústavu ale nie je zaujímať postoje ku konkrétnym osobám, ukazovať prstom na toho či onoho, archivovať osobné zlyhania a prepierať cudzie svedomia. Jeho úlohou je skúmať, ako sa mohlo stať v 40. rokoch, rovnako ako v rokoch 50. či 70., že inštitúcie, ktoré si ľudia ustanovili na svoju ochranu, sa bez zábran a masovo použili proti nim. Ako je možné a čo spôsobilo, že priamo štát, jeho inštitúcie tu organizovali odsuny svojich občanov na smrť, habanie ich majetku, justičné vraždy, mučenie, neskôr masové prepúšťanie z roboty, špicľovanie, zatváranie za názor? Čo sú to za pohyby a mechanizmy, čo napokon spoločnosť privedú až k onomu bodu zlomu, keď sa celý moloch štátu obráti proti tým, od ktorých pochádza jeho moc? Pestovať v národe kolektívnu pamäť má obrovský význam nie preto, aby sme vedeli koho a z čoho spätne obviniť, ale preto, aby sme v sebe samých vedeli rozpoznať sklony k deleniu na my a oni, k hľadaniu a nachádzaniu toho vnútorného nepriateľa a k boju s ním, k boju, ktorý nás vysiľuje a mení štát na hrozbu práve tomu, čo je jeho svätou povinnosťou chrániť – našu slobodu, naše životy, náš majetok. Práve a len vtedy, ak budeme vo vlastnej národnej pamäti uchovávať poznanie toho, kedy a ako sa zo spoločenstva meníme na nevraživé svorky, budeme vedieť tieto sklony kontrolovať a možno im dokonca aj predchádzať. V skratke, pamäť národa je nástrojom tvorby jeho budúcnosti. Dnes ešte ako Slovenská republika nie sme v stave, keď by sme obete svojvôle štátu vedeli identifikovať už iba v číslach. Toľkých a toľkých sme poslali na smrť, toľkých a toľkých do áreštu, toľkých a toľkých sme vyhodili z roboty a toľkých umučili. Dnes ešte vieme nahlas povedať Remiáš alebo Malinová. Ale zbiera sa nám to. Tisíce ľudí, ktorí roky čakajú na rozsudok, mnohí už ani neveriac, že by mohol byť spravodlivý. Tisíce ľudí každý deň vystavených poznaniu, že tým posledným, na koho by sa v prípade núdze mohli obrátiť, kto im je schopný ponúknuť nejaké zastanie, je štát. Desať tisíce ľudí bez perspektívy, mnohí z nich možno čakajúc na to, kým im niekto povie, kto za to môže, komu treba dať po papuli, aby bolo ľahšie na srdci. Státisíce presvedčené, že Gorily tu žijú na tej zlej strane klietky, však v skutočnosti sú oni sami za mrežami. Zbiera sa nám to. A dnes do pamäti tohto národa ukladáme spomienku na ďalšie mimoriadne zlyhanie jeho inštitúcií. A keďže tie inštitúcie tvoria ľudia, sú to aj osobné zlyhania, ale nebudem tu ja teraz mentorsky mudrovať o tom, že kto mal čo urobiť inak. Skúsim v rozsahu niekoľkých minút povedať niečo k obžalobe samej. Už len sám fakt, že postup prezidenta republiky je predmetom viacerých ústavných sťažností, z ktorých podľa mňa minimálne jedna bude úspešná, svedčí o tom, že celkom nepochopil úlohu prezidenta v našom ústavno-politickom systéme. Jeho úlohou je spory riešiť, nie ich spúšťať. A jeho úlohou je stáť nad stranami, nie pôsobiť ako faktický člen a aktívny pomocník jednej z nich. Jeho úlohou je dbať o riadny chod ústavných orgánov, nie pestovať svoju ješitnosť. Jeho úlohou je prispievať k tvorbe inštitúcií, nie robiť z nich poľovný revír pre vlastné ego. Z návrhu obžaloby prezidenta republiky vyplýva celkom jednoznačne, že tieto svoje úlohy zanedbal. Dôvody, pre ktoré o Dr. Čentéšovi nebol ochotný v primeranej lehote rozhodnúť, pravidelne menil podľa aktuálnej potreby. Napokon po zmene senátu sa rozhodol upustiť aj od toho posledného, čiže počkať, kým Ústavný súd rozhodne o všetkom, a poslal do parlamentu list, v ktorom uviedol dôvody, na ktorých sa za ostatný rok absolútne nič nezmenilo. To je príliš ležérny prístup k vlastnému úradu a k jeho dôstojnosti. Napriek tomu mám za to, že obžaloba prezidenta republiky dokumentuje našu národnú príchylnosť k skratkám. Jej predkladatelia akoby opomínali fakt, že Ústavný súd tým, ako do ústavy vpísal vlastnú predstavu o miere voľnej úvahy prezidenta, vytvoril mu priestor, v ktorom sa môže voľne pohybovať bez toho, aby sa mu dal pripísať priamy úmysel ústavu porušiť. Iste. Ak by Ústavný súd rozhodol, že prezident svojím listom práva Dr. Čentéša porušil, ďalšie zdržovanie menovania by už celkom zjavne bolo úmyselným porušením ústavných povinností prezidenta republiky, ale ešte tam nie sme a je otázne, či tam vôbec niekedy budeme. Sme vo fáze, v ktorej je zrejmé, že pán prezident je odhodlaný menovaniu Dr. Čentéša brániť tak dlho, ako sa len bude dať. Nebudem špekulovať o skutočných dôvodoch tohto jeho odhodlania. Poviem len, že pri tom využíva nástroje, ktoré mu dal ústavodarca a ktoré Ústavný súd veľmi širokým výkladom dokonca ešte posilnil. Je to síce až nevkusne priehľadné, ale nie je to dôvod vzdávať sa záväzku, vydržať hrať podľa pravidiel, aj keď je to nepohodlné. Hrať podľa pravidiel v tomto kontexte podľa mňa znamená prispievať k tvorbe inštitúcií identifikáciou toho správneho typu zodpovednosti, ktorú by prezident republiky mohol a mal niesť. A nie je to zodpovednosť, ktorá má trestnoprávnu povahu, ale zodpovednosť politická. A tú voči prezidentovi republiky smú vyvodiť iba tí, ktorí mu na výkon politickej funkcie dali mandát, čiže občania Slovenskej republiky. Pre celé toto plénum by som preto považoval za účelné začať sa veľmi vážne baviť o zmene ústavy v tej časti, v ktorej aj petícia občanov za odvolanie prezidenta vyžaduje, na to, aby vôbec vyvolávala nejaké právne účinky, súhlas ústavnej väčšiny parlamentu. To je absurdné, pretože do vzťahu medzi občanmi a prezidentom sa parlament nemá a nesmie montovať. Rozumiem postoju mojich opozičných kolegov, že „fiat iustitia, pereat mundi“ – „nech aj zhynie svet, hlavne nech je spravodlivosť“, ale skúsme teda naozaj spravodlivo a povedzme si niektoré veci úplne otvorene, keď už sme tu, napokon aj pán podpredseda Figeľ vyprevádzal poslancov SMER-u zo sály slovami, že pred pravdou neujdú. No, súčasťou tej pravdy je fakt, že prezident republiky neurobil nič iné, než že využil zámienku, ktorú mu Ústavný súd poskytol. Urobil to síce menej kvalifikovaným a menej dôstojným spôsobom, ako by sa od hlavy štátu mohlo a malo žiadať, ale základ pre dnešnú schôdzu je práve tu, v neochote ústavných sudcov povedať o tej istej veci dvakrát to isté. Zopakovať v tej istej veci rovnaký záver. A viacerí z vás, ktorí ste pod tou obžalobou podpísaní, ste pred pár rokmi boli v situácii, kedy Ústavný súd pôsobil takmer dva roky bez dvoch sudcov a potom chvíľu dokonca bez troch. A mali ste možnosť vybrať naň ľudí, ktorí sú schopní aj ochotní hovoriť v tej istej veci to isté. Nevedeli ste sa dohodnúť kvôli jednému konkrétnemu zákonu, ktorý bol vtedy na Ústavnom súde napadnutý, a pred dlhodobou tvorbou inštitúcií ste uprednostnili aktuálny politický záujem. Dobehlo vás to. A nedobehlo vás to teraz prvýkrát a bude vás to dobiehať znovu, na spoločnú škodu občanov Slovenskej republiky. Viacerí ste mi tiež odkazovali všelijaké veci, keď som sa vydal presviedčať vás, že aj ak zmeníme rokovací poriadok, možnosť tajnej voľby v ňom musí zostať zachovaná. A pomohlo mi v tom úsilí až osobné nasadenie Pavla Hrušovského a práve vďaka tomu, že sme vás spoločne presvedčili, dnes môžete s pokojným svedomím tvrdiť, že Jozef Čentéš bol zvolený v riadnej tajnej voľbe. V takej, po akej mu vtedy Robert Fico sľuboval podanie ruky, vtedy ešte presvedčený, že mu jeho výsadkári v bývalej koalícii budú stačiť na zvolenie Dr. Trnku. A aj by stačili, ak by sa v jednom malom poslaneckom klube pán predseda nepohádal s pani podpredsedníčkou. Také milé malé náhody niekedy rozhodujú o štáte a jeho inštitúciách, že? A práve o schopnosť pozerať sa na štát v perspektíve dlhšej ako dva mesiace, o tú mi tu ide. O to, že kým sa nenaučíme dovidieť za roh a za horizont vlastného osobného záujmu, tak sa nám tá momentálna vypočítavosť vždy vráti v zlom. Dnes touto obžalobou opozícia zakladá novú tradíciu a ja mám obavu, že to bude tradícia inflačná. Prvý diel zo seriálu, ktorý viac ako dlhodobej tvorbe inštitúcií poslúži vždy aktuálnej politickej potrebe. Už tu máme jeden podobný príklad, a to sú manifestačné odvolávania ministrov. Roky to tu funguje rovnako a zdevalvovalo to tak, že už si to ťažko všimne vôbec tu niekto na balkóne. A touto obžalobou majestát ústavy neposilníme, iba ďalej prispejeme k jeho zvetrávaniu. Kolegovia z vládnej väčšiny však schopnosť vidieť Slovensko inak, ako cez úzku štrbinku straníckeho pohľadu, takisto nepreukázali, to, pardon. Dnes sa tešíte, tešia z toho, že Čentéša nepustili do funkcie, ako to nakoniec celé ustali a bude dobré aj tu a všade inde budú mať svojho človeka. Lenže za akú cenu? Za akú cenu dnes vedia nález, že prezident sa na parlament vôbec nemusí ohliadať, použiť vo svoj politický prospech. To je to, čomu som na tomto a na iných sporoch nikdy nedokázal porozumieť, tú totálnu stratu lojality k inštitúcii, ktorú človek zastupuje. Jeden predseda parlamentu pošle prezidentovi republiky výsledok väčšinovej voľby. A keď o rok a pol iný predseda toho istého parlamentu dostane od prezidenta list, že sa mu ten výsledok väčšinovej voľby nepáči, tak je celý dojatý, aké je to skvelé. Prezident si s pomocou Ústavného súdu urobil z parlamentu zbor komparzistov, poradný zbor. To vy si, kolegovia zo SMER-u, vážne myslíte, že vám sa toto nevráti, že tie míny, ktoré kladiete do ústavného systému, nevybuchnú pod nohami raz aj vám? Takto tu vyzerá tvorba inštitúcií. Vec, ktorú Slovensko, ako štát s krátkou históriou samostatnosti, potrebuje zo všetkého najviac. Budujeme tie inštitúcie tak, ako by bolo úplne jedno, čo z nich po nás zostane. Každé štyri roky sa tisíce ľudí vydajú s kufríkom do hlavného mesta a tisíce ďalších si balia stôl. Znova a znova začíname od nuly s čiernymi knihami, s trestnými oznámeniami, s mediálnymi kampaňami, čím horšie, tým lepšie, hlavne aby sa čím skôr dostali späť tí naši. A džbán ľudovej trpezlivosti nech praská, veď keď raz praskne úplne, my už budeme za vodou. Ale kto my? Veď tu všetci máte a máme deti alebo vnukov, ktorým ten štát raz budeme musieť odovzdať. Nemôžu sa všetci odsťahovať na Belize alebo na Cyprus a tí, čo tu zostanú, nebudú sa môcť naveky spoliehať, že sa vždy nájde nejaký bratranec alebo spolužiak, ktorý bude sedieť v tom správnom kresle. Že sa pri tom koryte dokážete prestriedať tak, aby bolo dobre. Nedokážete. Čo sa ale dá urobiť, je začať budovať tie inštitúcie tak, aby sa na ne mohol spoľahnúť každý, kto ich bude potrebovať a žiadať od nich zodpovednosť za vlastný výkon. Voči inštitúcii, ktorú tvorí prezident republiky, nech ju vyvodia tí, ktorým tá inštitúcia patrí a tých naša ústava nazýva občania Slovenskej republiky. Žiadna politická, skrátka, totiž neprivedie národ k tomu, aby si od svojich politikov pýtal účet. Rozumiem pocitom bezmocnosti a hnevu, o ktoré sa obžaloba opiera, ale nič to nemení na tom, že som presvedčený, že je to hod mimo výseč, že je to opäť raz odkaz, že čosi, čo vedia a smú urobiť iba ľudia, za nich urobí skupinka super hrdinov v parlamente. Ja svoj dnešný diel zodpovednosti za spolutvorbu pamäti národa pri budovaní jeho inštitúcií uplatním hlasovaním proti návrhu obžaloby prezidenta republiky. Ďakujem pekne.