D. Jarjabek, poslanec: (2004-12-07):
Odkedy som v tejto ctihodnej snemovni, utešene nám štátny rozpočet naberá na objeme, nemyslím tým iba numerický rozmer, ktorý poznačila najmä inflácia, ale aj so zvýšením produktivity práce súvisiaci rast hrubého domáceho produktu, mám na mysli najmä jeho spisový objem. Tento raz sme už dostali tri hrubé zväzky tabuliek, položiek, čísiel, paragrafov a slov a niekoľko desiatok tzv. košieľok oznamujúcich predsavzatia a zámery jednotlivých rezortov a kapitol ohľadne rozpočtu. Kým sme sa cez tieto barikády začali prehrýzať, pokúsil som sa uvažovať trochu o tom, ako byť pri správe vecí a peňazí verejných čo najspravodlivejší, a na samotnú konštrukciu štátneho rozpočtu sa pozrieť z pohľadu normálneho slovenského daňového poplatníka. Čo náš občan od štátu potrebuje? Na túto jednoduchú otázku je veľa rozlične zložitých odpovedí, ale iste budú mať v drvivej väčšine niekoľko totožných položiek. Od štátu vari každý z nás chce, aby nám zabezpečil pokojný a bezpečný život a chránil naše životné prostredie, aby sme v prípade potreby mali garantovanú dostupnosť zdravotných služieb, aby sa deti a mládež mohli vzdelávať a aby naši starší spoluobčania žili dôstojne. Na tomto sa asi dá zhodnúť. Potom je tu druhý okruh služieb, ktoré štát občanom poskytuje alebo za dostupnosť ktorých nesie zodpovednosť. Ten už výrazne ovplyvňujú skupinové, profesijné či lokálne záujmy. A patrí sem napr. doprava, podpora podnikania či poľnohospodárstva, výskumu alebo inštitúcií garantujúcich politickú pluralitu. Asi každý občan od štátu očakáva, že nám nebude zbytočne komplikovať život vo sférach súkromných, teda nebude nás obmedzovať a že nebude v miere väčšej, než je nevyhnutné, od nás pýtať dane, že bude dbať o nedotknuteľnosť súkromného majetku a poskytne nám priestor slobodne sa sebarealizovať. Kam v tejto štruktúre patrí kultúra? V prvom rade je to individuálny privátny záujem občana, niekto dá prednosť návšteve výstavy moderného maliarstva, iný si postupne kompletizuje zbierku svetových románov, ďalšieho fascinuje dychovka a iný zase nevynechá príležitosť vidieť nový film. Koľko ľudí, toľko chutí, dalo by sa povedať. V tejto oblasti by štát v prvom rade nemal zavadzať, teda robiť prekážky tým, ktorí na tieto individuálne ľudské záujmy reagujú primeranou ponukou, a mal by hľadať cesty ako podporiť tie okruhy iniciatív, ktoré nemajú charakter zárobkových, komerčných projektov a prispievajú k humanizácii človeka a kultivujú, obohacujú jeho život. No kultúra je i záujem skupinový, jednak preto, lebo záujemcov o hudbu, divadlo, film či výtvarné umenie rátame, chvalabohu, u nás ešte stále na tisícky, ale aj preto, lebo kultúra nie je iba profesionálne umenie, ale aj množstvo ďalších aktivít a činností, pri ktorých už nie je rozhodujúce individuálne rozhodnutie sa jednotlivca, ale na ktorých sa konsenzom dohodli občania niektorého mesta, regiónu či celého štátu. Je vari archeologický prieskum a muzeálne využitie starobylého Devína privátnym problémom starostu tejto mestskej časti? Je azda havária na Trenčianskom hrade problémom tamojšieho kastelána? Alebo snáď je iba individuálnou úlohou súčasného riaditeľa Štátneho divadla v Košiciach sňať sponad tejto ctihodnej inštitúcie Damoklov meč exekúcie? Do akej miery by sme mali vnímať kultúru ako štátnu prioritu, teda ako sféru, ktorá si žiada približne rovnakú pozornosť a podporu ako ochrana nášho bezpečia. V čl. 3 návrhu Ústavy pre Európu je napísané: „Únia rešpektuje bohatú kultúrnu a jazykovú rozmanitosť a zabezpečuje uchovávanie a zveľaďovanie kultúrneho dedičstva Európy.“ Nuž sú v Európe národy a štáty, ktoré kultúru takto vnímajú a tak sa k nej správajú. Ich argumentom je, že ide o súbor činností, hodnôt a aktivít, ktoré sú unikátne, netransferovateľné a nezastupiteľné, povedzme, na rozdiel od sféry podnikateľskej, kde kapitál chýbajúci na jednom kúte sveta môže kedykoľvek nahradiť zdroje od odinakade. V Národnej správe sa o stave kultúry v Slovenskej republike dočítame, že slabými stránkami našej kultúry sú predovšetkým „chýbajúca vízia štátu pre spoločenské uplatnenie kultúry pri rozvoji spoločnosti, odsúvanie a zľahčovanie úlohy kultúry pri hospodárskom a sociálnom rozvoji krajiny, štruktúra verejných výdavkov vytvárajúca nevyváženú podporu jednotlivých oblastí kultúry a chýbajúce dlhodobé finančné a vzdelávacie programy pre všetky oblasti kultúry“. Takmer päťstostránková analýza, podotknime, výlučne koalíciou povyberaných odborníkov, oponovaná európskymi expertmi síce vyšla pred rokom, zdá sa však, že naši vládni činitelia asi nemali čas prelistovať si ju. V opačnom prípade by sme totiž nemohli dostať na stôl návrh rozpočtu, ktorý v trojročnom výhľade nechce s kritickou situáciou slovenskej kultúry urobiť doslova nič. V návrhu rozpočtu verejnej správy na roky 2005 až 2007 za rozpočtovú kapitolu ministerstva kultúry sa možno dočítať aj toto: „Vládou schválený návrh rozpočtu nezohľadňuje potreby rezortu kultúry v plnom rozsahu. Vývoj výdavkov smerovaný do oblasti kultúry za posledné roky nemá požadovanú dynamiku a takýto trend je v rozpore s deklarovaním potreby ochrany mať kultúrne dedičstvo, ako aj zachovávať kontinuálnu podporu ostatných kultúrnych aktivít.“ Vládny návrh rozpočtu paradoxne spôsobuje, že ako opozičný poslanec musím podporiť takto artikulované stanovisko koaličného ministra. A zbytočne by sme za tým hľadali nejakú zákulisnú koalíciu HZDS so stranou ANO. Ak pripustíme, že percentuálny podiel výdavkov na HDP čosi hovorí o tom, aká je pozícia toho-ktorého rezortu v chápaní exekutívy, potom treba s poľutovaním konštatovať, že máme veľmi nekultúrnu vládu. Podiel výdavkov ministerstva kultúry a HDP predstavuje totiž na budúci rok 0,20 %. Slovenský odborový zväz kultúry a spoločenských organizácií pritom ešte v čase prípravy rozpočtu, keď vláda odborárov považovala ešte za partnerov, upozornil, že tento podiel v štátoch Európskej únie osciluje medzi 1,5 až 2,5 % a v niektorých štátoch presahuje dokonca 3 %. Napriek všetkým upozorneniam sa však vláda už členského štátu Európskej únie ako kolektívny orgán rozhodla, že nám stačí, aby sme boli desaťkrát až pätnásťkrát menej kultúrnymi ľuďmi, ako sú naši eurospoluobčania. A čo je najhoršie, že výhľad do roku 2007 dokumentuje, že ani perspektívne na tomto fakte pravicovo-liberálna koalícia v programe nič meniť ani nechce. Slovákov a ostatných občanov tejto republiky v srdci kontinentu, ktorý sa rád vydáva za kolísku modernej civilizácie, naša pragmatická vláda považuje zjavne iba za akési kinetické bioobjekty, ktorých úlohou je pracovať a konzumovať a ktorým nejakej kultúry netreba. Kolegyne a kolegovia, hoci som ako politik, ktorý sa do parlamentu dostal vďaka dôvere voličov v programe postavený na národnom, kresťanskom i sociálnom pilieri, s konkrétnymi návrhmi veľmi pravdepodobne často nesúhlasil, radšej by som sa vážne zaoberal koncepčným projektom transformácie, ktorej efektom by bola inštitucionálna a programová redukcia rezortu a presun aktivít i zdrojov do pôsobnosti samosprávy. K tomu však za 6 rokov vlády pravice neprišlo. Zato sme si mali možnosť odsledovať v priamom prenose pozoruhodné názorové salto v súvislosti s areálom nového Národného divadla. V rokoch 1999 až 2002 do jeho stavby v zásade tá istá koaličná vláda nasmerovala pol druha miliardy korún a našla dosť argumentov na to, aby nás na tejto pôde presviedčala, že sú to výdavky potrebné, užitočné a perspektívne. Teraz na rovnaký účel pýta táto vláda už len 20 mil., pretože sa rozhodla túto dôležitú, dokonca medzi vládne priority z Dzurindovho programu v roku 1998 zaradenú stavbu jednoducho predať tomu, kto má 800 mil. potrebných na jej dokončenie. Dámy a páni, vážení kolegovia, nemôžem sa v tejto situácii neopýtať, prečo sa do rezortu nevráti aspoň ten objem reálne preinvestovaných zdrojov, prečo ak vláda bez vzrušenia zainteresovanej i laickej verejnosti rozhodla predať nám Národné divadlo, prečo z toho slovenská kultúra nebude mať absolútne nič. Veď v mene nevyhnutnosti vybudovať dôstojný stánok pre divadlo sa dve desaťročia odsúvali mnohé iné potrebné a dôležité investičné zámery. A keď teraz presne pred sprevádzkovaním vláda celý projekt skrečovala, považujem za výsmech, ba zaucho všetkým tým, ktorí trpezlivo a chápajúc význam vlajkovej lode slovenskej kultúry čakali, kedy príde rad na nich, ak z toho rezortu nebude mať zhola nič. Do nového Národného divadla sa z verejných zdrojov a zbierok občanov tejto republiky od roku 1986 investovalo 3,6 mld. Kčs, neskôr Sk. A podľa odhadov má v dnešných cenách celý areál hodnotu asi troch ročných rozpočtov celého rezortu kultúry, zhruba 8 až 10 mld. Pán premiér, páni ministri, nemyslíte, a teda konkrétne pán minister financií, že by bolo férové, keby ste kultúre vrátili aspoň tých 36 krát 100 mil., ktoré predchodcovia ministra Chmela dokázali na tento projekt získať a vyčleniť? Dámy a páni, ctení kolegovia, vzácne kolegyne, iba na prvý pohľad je to veľa rečí okolo jedného nedostavaného divadla. Predstavte si, prosím, že to, čo menej zorientovaní novinári a nepochopení divadelní experimentátori s obľubou vydávajú za megalomanské monštrum, predstavuje pre dlhoročne finančne ubiedený rezort napr. 36 veľkých rekonštrukcií našich hradov a kaštieľov alebo 72 kvalitne vybavených alebo od gruntu zrenovovaných objektov pre kultúrne inštitúcie. Veď sa dá za 50 mil. veru galéria, múzeum či polyfunkčný objekt postaviť alebo zrenovovať naozaj alebo významne prispieť na vydanie asi 15 000 knižných titulov alebo nakúpiť pre slovenské múzeá a galérie 3 600 miliónových obrazov. Za tento majetok, za túto veľkú hŕbu peňazí slovenských daňových poplatníkov sa nám teraz cez liberálnych ministrov súčasnej vlády pekne poďakuje zahraničný investor, od ktorého si v budúcnosti budú môcť naše národné, ale aj ostatné divadlá zavše priestor na svoje vystúpenie v dôstojnom prostredí nového centra pekne a draho kupovať. Všetky čísla, ktoré tu doteraz zazneli z úst ministra hospodárstva, sú na vode, všetky čísla sú na vode, nikto nevie dnes, ako bude vyzerať prevádzka tohto objektu, koľko dní hracieho priestoru si budú môcť eventuálne divadlá v Národnom divadle prenajať, a nikto dodnes nepovedal to, že Činohra alebo Opera Národného divadla sú v takom dezolátnom stave, že musia ísť do rekonštrukcie. Kde budú sídliť tieto inštitúcie? No s najväčšou  pravdepodobnosťou v novom Národnom divadle. To znamená, že už to nebude tých 80 dní, o ktorých sa hovorí dnes, ale bude to 365 dní, možno niekoľko rokov a tých 365 dní týchto budov bude musieť ktosi financovať, to znamená, zrejme ministerstvo kultúry z rozpočtu. A komu? No predsa tomu, kto si to Národné divadlo prenajme. Takto vyzerá hospodárenie tejto vlády, ktoré je údajne výhodné pre kultúrnu inštitúciu Národného divadla. Myslím si, že každý pochopí, o čo tuná v skutočnosti ide. Takže paradoxne ministerstvo kultúry zase bude pýtať peniaze, ibaže teraz už nie na dostavbu nového Národného divadla, ale napr. na prenajatie si jeho priestorov na vystúpenia súborov našej národnej scény. Páni ekonómia, nezdá sa vám trochu čudný takýto spôsob spracovania peňazí občanov tohto štátu? Dovolím si ešte jeden prímer. Ak niekto investuje do stavby svojho domu 3,6 mil. a na úplné zariadenie mu chýba 800 000, myslíte si že bude hľadať solventného investora, ktorý dom dokončí a potom mu veľkoryso umožní občas si v ňom prenajať izbu na prespanie? Myslím si, že na Slovensku niet človeka, ktorý by čosi také urobil, na to naozaj treba túto našu vládu ako kolektívny orgán. Čo vy na to pán minister financií? (Odpoveď z pléna.) Výborne. Vážené kolegyne, kolegovia, vrátim sa však k úlohe hovoriť o rozpočte na rok 2005. No nedostanem sa tak poľahky zo zajatia cementu a tehál, pretože v rozpočte figurujú okrem prevádzkových výdavkov a prostriedkov na podporu rôznych kultúrnych aktivít aj investičné zámery. Vláda Slovenskej republiky schválila a odštartovala ešte v roku 2002 významné akcie, rekonštrukciu a modernizáciu areálu Slovenskej národnej galérie v Bratislave s predbežnou obstarávacou cenou 430 mil. a rekonštrukciu sídelnej budovy Slovenskej filharmónie, známej bratislavskej Reduty s predbežnou obstarávacou cenou vyše 700 mil. Sk. V treťom roku realizácie tieto grandiózne akcie dostanú zo štátneho rozpočtu 30 mil., resp. 33 mil. Sk. Dámy a páni, ak toto tempo udržíme, môžeme sa nádejať, že v roku 2018 sa naše deti a vnúčatá budú môcť konečne vybrať do Národnej galérie a asi tak v roku 2025 dokonca aj na koncert vo vynovenej Redute, prirodzene, iba za predpokladu, že tých ročných 30 mil. nezhltne inflácia, aktualizácia projektovej dokumentácie a napr. strážna služba. Ale netreba veci vidieť čierne, samozrejme. Aj naša vláda si asi uvedomila, že by to bola medzinárodná hanba, a tak je výhľad trochu veselší a perspektívne sa plánuje vyčleniť na obe tieto významné akcie viac peňazí. Má to iba jednu chybičku krásy, že totiž tie väčšie objemy peňazí sú naplánované na roky, keď sa už rozpočet bude týkať nejakej inej vlády. Možno keby sa nejavil záujemca, boli by vo výhľade na rok 2007 aj peniaze na dokončenie Národného divadla. Vážení kolegovia, nepochybne sa v diskusii budeme zabávať na krkolomnostiach, ku ktorým inak rešpektovaných odborníkov z jednotlivých rezortov núti prechod na tzv. programové rozpočtovanie. Je to jasný dôkaz, že aj ten najlepší vymyslený systém má svoje limity a nemôže vyhovieť všetkým. Nepochybne je pomerne žartovné naplánovať si v rezorte vnútra počet zadržaných migrantov v roku 2005, o ktorom tuná už hovoril pán poslanec Polka. A čo sa stane, ak náhodou Indovia, či Afganci zvolia cestu cez Poľsko? No plán asi splnený nebude. Vyhrešíme azda ministra, že nesplnil plán, a skrátime mu rozpočet na ďalšie roky? V rezorte kultúry sa nová metodika prejavuje rovnako. Naše knižnice majú napr. naplánovaný prírastok 20 000 nových knižničných jednotiek. Keďže ročne na Slovensku vychádza asi 4 000 publikácií, znamená to, že na splnenie plánu stačí, aby v 5 knižniciach pribudlo po jednom exemplári každej z nich, a to by bolo asi trochu málo. V rámci ochrany pamiatkového fondu je zase naplánované vydanie 8 100 rozhodnutí a stanovísk. Charita zase zabezpečí sociálne služby pre 626 osôb. Neviem, dámy a páni, aký je zmysel týchto odboka vypálených čísel. Charita, veď všetci dobre vieme, sa pri čísle 626 nezastaví a bude pomáhať tým, ktorí to potrebujú, pokiaľ jej budú sily stačiť, a pamiatkári si do decembra nedajú ruky tiež za chrbát, ak poradové číslo 8 100 dajú nejakému spisu v októbri. Z tejto metodiky na mňa dýcha minulosť, keď sa od divadla napr. celkom vážne žiadalo, aby uviedlo trebárs potrebu nových tenoristov či sopranistiek o 10 či 20 rokov. Ani vtedy autorov takýchto „prognóz“ nezaujímalo, aký repertoár by približne chcelo divadlo uvádzať či nebodaj aké sú jeho umelecké ambície, a už vôbec sa neskúmalo, či umelecké výsledky divadla sú také, že je predpoklad, že ešte tie dve desaťročia vôbec bude jestvovať, dôležité bolo naplánovať sopranistky, nie som proti tomu, používať túto metodiku tam, kde má zmysel a kde sa môže oprieť o relevantné vstupné údaje. Vieme, koľko ľudí je u nás sociálne odkázaných, vieme, koľko máme dôchodcov, koľko a akých dopravných či iných stavieb chceme vybudovať. No načo je komu informácia, že za 625 mil. vyčlenených na divadlá a divadelnú činnosť daňový poplatník získa ponuku 1 200 predstavení a o 5 % viac sprístupnených informácií v systéme WIN/ISIS? Pritom nejde skutočne o halušky, veď daňového poplatníka jedno predstavenie štátneho divadla vyjde na vyše pol milióna. Prečo však nikoho nezaujíma aspoň to, či tie predstavenia budú kvalitné, a teda vypredané? Prečo sa nik pri definovaní zámerov a cieľov programov a podprogramov nezaoberá napr. aj tým, že z verejných zdrojov popri ambicióznych a umelecky náročných projektoch rovnako štedro podporujeme aj uvádzanie bulvárneho a rýdzo komerčného repertoáru? Ekonómom je to asi kus ako kus. Ale, prepáčte, ja predsa len vidím istý rozdiel medzi titulmi typu, a teraz citujem názvy oficiálnych prestavení v jednom nemenovanom divadle, Všetko sa posralo, Donaha, Blbec na večeru. A porovnávam tieto predstavenia, čo sa týka istej finančnej dotácie, aj napr. s Aidou a Krútňavou. Alebo napr. môžete to takto porovnať so Ženským zákonom a Faustom. Takýchto prímerov by bolo iste veľmi veľa. Rovnako a podobne by som mohol pokračovať ešte dlho, no nemalo by to asi zmysel, veď sivá eminencia tohto parlamentu, zvaná Koaličná rada sa už dohodla, že tento rozpočet je ten najlepší zo všetkých možných, a podnikla príslušné kroky, aby ste s ním v potrebnom množstve súhlasili. Napriek všetkému si vám však dovolím navrhnúť niekoľko drobných korekcií dokumentu, ktorý máme pred sebou. Pozmeňujúci návrh 1. Z menovitého zoznamu individuálnych kapitálových výdavkov na rok 2005 navrhujem vymazať položku 07F0109 Novostavba Slovenského národného divadla vo výške 18,168 mil. Sk a prostriedky použiť takto: o 10 mil. Sk navýšiť transfer obciam a vyšším územným celkom s účelovým určením pre Divadlo Jonáša Záborského v Prešove, ktoré z finančných dôvodov inak bude musieť zrušiť Prešovské divadlo, ktoré patrí pod VÚC, to znamená zrušiť orchester, zrušiť sólistov, zrušiť zbor, zrušiť balet, proste zrušiť celú spevohru, ďalej, sumu 8,168 mil. Sk presunúť do programu 07701 Poskytovanie vysokoškolského vzdelávania účelovo na základnú rekonštrukciu Fakulty dramatických umení Akadémie umení v Banskej Bystrici, ktorá pôsobí v priestoroch nedôstojných vzdelávacej inštitúcie. Pozmeňujúci návrh 2. Navrhujem v programe 06K06 Štátne objednávky výskumu a vývoja na podporu odvetvovej politiky Ministerstva kultúry Slovenskej republiky – prioritné problémy kapitoly Ministerstva kultúry Slovenskej republiky riešené formou štátnych objednávok – zmeniť ukazovateľ II na ukazovateľ V a vyčleniť ich na riešenie konkrétnych úloh definovaných v správe skupiny európskych expertov pod vedením Francisa Denela k Národnej správe o kultúrnej politike. Súčasne navrhujem posilniť plánované zdroje v programe 06K06 o 2 mil. Sk presunom z programu 08T01 Koncepcia kultúrnej politiky, riadenie a koordinácia programov. Na záver mi dovoľte, aby som z tohto miesta vyzval kultúrnu obec, teda riaditeľov inštitúcií, občanov Slovenskej republiky, všetkých tých, ktorým leží na srdci istý symbol národnej identity, ktorým leží na srdci novostavba Národného divadla ako istá inštitúcia, ktorá v budúcnosti môže prispievať balíkom peňazí do rezortu ministerstva kultúry, aby sa vyjadrili k počinu vlády Slovenskej republiky predať túto inštitúciu tak, že do dnešného dňa nie je jasné, čo v tejto budove bude, ako sa bude na tejto novej budove Slovenského národného divadla podieľať Slovenské národné divadlo, ako v nej bude hrať, ako v nej bude hrať Opera, ako v nej bude hrať Činohra, ako v tejto budove bude existovať prevádzka, čo vôbec v tejto budove bude a aký účel v budúcnosti táto budova podľa súčasnej vlády má mať. Táto budova bola stavaná v prvom rade preto, aby cez túto budovu boli zarábané peniaze do rezortu ministerstva kultúry. Dnes táto budova nepatrí už ani len ministerstvu kultúry. Ja skutočne vyzývam celú kultúrnu obec, aby sa k tomuto problému postavila čelom a aby dala jasne najavo, čo si o tomto, neviem, ako to nazvať, aby som bol slušný, tzv. niečom tejto vlády, myslí. Ďakujem za pozornosť a prajem príjemný deň. (Potlesk.)