M. Vášáryová, poslankyňa: (2009-02-17):
My sme tu už mali a zažili sme v parlamente v posledných mesiacoch niekoľko pokusov zmeniť fungovanie demokratických princípov, na ktoré sa snažíme zvyknúť, ktoré sa snažíme  kultivovať a ktoré sme tu nastolili po roku 1989. Čo iné ako zmena fungovania takýchto demokratických princípov znamená neočakávané podanie  pozmeňujúceho návrhu na poslednú chvíľu. To sa nám tu opakuje už teraz skoro na každej schôdzi. Nedodržiavanie organizačného poriadku v Národnej rade v mene väčšiny. Alebo útoky na inštitút vlastníctva, ktoré je ústavne zabezpečené, kde nie vlastník má rozhodovať, ale všemocný úrad. V tomto zmysle táto novela o jednej vete je návrh skrz na skrz socialistický. Aj podobné sme tu už mali. Spomeňte si na stavebný zákon, kde mal krajský úrad rozhodovať. Spomeňte si na vyvlastňovanie súkromných pozemkov pod stavbu diaľnice. A teraz ide o znárodnenie právomoci občanov a nimi volených samospráv. Takto to vidím ja. Zaklínacie slovo Európskej únie subsidiarita, s ktorým sa mnohí predkladatelia toť nedávno oháňali, stráca pôdu pod nohami v Slovenskej republike. O všetkom má rozhodovať úrad, alebo keď už nie úrad, tak politická strana, ktorá stojí za týmto úradom. A tí budú rozhodovať v mene čoho? To je jedna moja otázka. Úradník musí rozhodovať v mene svojho šéfa, inak ho vyhodí. Tak to platí dnes na Slovensku. A politická strana rozhoduje v mene svojej straníckej ideológie. Ale to sme tu už predsa raz mali. Už sa stavali pomníky jednej strany, samozrejme, že to bolo v mene národa. Samozrejme, že to bolo v mene svetlých zajtrajškov a áno, bolo to aj v mene poznania lepšie našej národnej minulosti. V tomto mene sa vždy vymazávali a tvorili nové, čím ďalej tým falošnejšie a falošnejšie dejiny. Vždy je to tak a vždy sa to tak stane, keď o jedinej správnej ceste majú rozhodovať len politici z vrcholkov politickej moci. A položme si otázku, vážení priatelia, čo zostalo všetko z tých betónových monštier nastavaných po Slovensku v minulosti? Nič. Nič. Žiadna kultúrna hodnota. Nič povznášajúceho. Len bolesť nad strateným časom nás všetkých. Za najväčší symbol si menujme ten veľký betónový, železobetónový pomník Gottwaldovi, ktorý mal pretrvať na večné veky, ako ho potom museli rozstrieľať a dávať tam obrovské množstvá dynamitu. Tony cementu sa zmárnili a zostalo nám zničené námestie. Ale aj naše duše a životné prostredie. Ak máme nejaké poučenie z našej národnej minulosti, tak to je to, že betónové opachy nevydržia. To je zákon o jednej vete, ktorý na Slovensku naozaj platí. Ale pozrime sa na kultúrne implikácie tejto novely o jednej vete. Čo zostalo ako bohaté kultúrne dedičstvo správ umelcov zoradených pod šíkom jednej ideológie? Pod jediným správnym názorom? Čo zostalo z pomníkov postavených i vypísaných na oslavu vodcu, strany, národa jasajúceho pod führerom alebo Biľakom, veď na tom nezáleží pod kým. Nič. Zostali prázdne regály po knižkách, ktoré išli do zabudnutia a prázdne podstavce. A to nielen preto, že pod zástavu tých jediných správnych ideí sa grupujú väčšinou treťotriedni umelci a tlmočníci správnych myšlienok, ktorí len uberajú národu, keď už tak chcete, čas, priestor a peniaze skutočným umelcom prvého rangu. Umožniť takejto umeleckej elite cez novelu jednej vety  dominovať považujem priam  za protinárodné sprisahanie proti slovenskej kultúre. Čo všetko by mohlo vzniknúť a čo všetko mohlo vzniknúť, keby nebol skostnatený Martin s jedinou ideológiou, keby nie jediné na večné veky platné myšlienky a pochody pod jedine dovolenými zástavami. Mohli vzniknúť diela, ktorými by sme sa dnes pýšili v Európe. A prečo sa, vážení kolegovia, nezaoberáte radšej záchranou dedičstva Jurkoviča? Napríklad jeho unikátne drevené cintoríny. To by bolo treba zachraňovať. Pod jednou ideológiou môžu márniť talenty. Ale aj hodnotní umelci za určitú skyvu pozornosti a chleba. A tak vznikajú sochy aj dobrých umelcov od Lenina až po Svätopluka a ten sa vraj už aj odlieva, možno vznikne zo starej sochy v tom ateliéri, ktorý patril nejakému vodcovi alebo poprednému komunistovi, lebo tak to ide najrýchlejšie. Len hlavy sa zmenia. História 20. storočia nás učí aj na Slovensku, že politická strana akákoľvek a s akýmkoľvek veľkohubým národoľubstvom nemá vkus.  Vkus majú iní ľudia. S tým sa nedá nič robiť, stačí sa poobzerať okolo. Táto novela o jednej vete je o nedôvere jednej politickej strany aj k svojmu národu. Tak to vidím. Je to nedôvera k ľuďom v samosprávach. K ľuďom a aj k ľuďom, ktorí si tieto samosprávy sami zvolili. Akoby nám táto jedna veta hovorila, my im musíme niečo naoktrojovať. Oni tomu nerozumejú. Oni sú hlúpi. My z moci politickej strany alebo z moci úradu, my im musíme povedať, ako sa majú správať. A nakoniec trošku humorne. Ja rozumiem, že v zvieracej ríši si samce potrebujú značkovať svoje prostredie. Označkujeme si v mene jednej politickej strany naše Slovensko? Teda kus svojej vlasti, ktorý považujeme za slovenský? Alebo oni za slovenský? Pán poslanec Rafaj dodal. Nekontroverzné osobnosti by sa mali zobrazovať, alebo by sa im mali robiť sochy. Máme tu najnovší príklad, škoda, že ho nespomenul. Tabuľa na počesť Gustáva Husáka v Dúbravke. Skutočne kontroverznej osobnosti, ktorá skončila veľmi neslávne v časoch normalizácie a zanechala nám aj veľmi kontroverzný obsah. Na tabuli, ktorá má byť pripevnená v obci Dúbravka, nie je ale napísané, že bol kontroverzný. Tam sú vyzdvihnuté len tie svetlé alebo tie stránky, ktoré chcú tí, ktorí to chcú presadiť, vidieť ako svetlé. A čo s tým urobí tento zákon? Aj za toto budete hlasovať, milí páni? A že vraj potom nepoznáme minulosť. Pán kolega Rafaj sa tu sťažoval, že musíme poznať minulosť. No, ja neviem, ktorú minulosť chce on poznať, ale z jeho rečí sa obávam, že ja poznám trošku inú minulosť, ako pozná on. A o tom to je, páni. Vy nemôžete určovať, čo má byť kontroverzné a čo má byť nekontroverzné. Táto novela o jednej vete je dôkazom, že niektorí si asi poriadne preštudovali, ako to chodilo za totalitných režimov, obidvoch, že sa jednoducho zabránilo samosprávam, zabránilo sa samotným občanom rozhodovať o tom, čo kde bude. Čo oni považujú za dôležité pre svoju históriu, pre chápanie svojej minulosti a pretože sa to v demokracii nedá celkom presadiť, máme tu túto novelu o jednej vete. Pán Rafaj hovoril o tom, že nepoznáme minulosť, stále sa vracia k minulosti. Nuž ja v tomto prípade budem hlasovať za budúcnosť Slovenska. To znamená proti tejto novele o jednej vete. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk).