Frešo, Pavol, poslanec NR SR (2012-11-29):
Ďakujem veľmi pekne. Vážená pani predsedajúca, vážený pán minister, vážené kolegyne poslankyne, vážení kolegovia poslanci, vážené dámy, vážení páni, myslím, že za obidve tieto čítania bolo k problematike hazardu práve v tých najmenších prevádzkach povedané toho dosť. Ale ja považujem za najdôležitejšie z toho celého, aby sme tú problematiku naozaj preniesli tam, kde sa o nej rozhodnúť dá a kde sa o nej dá rozhodnúť zmysluplne. Poviem to aj na príklade vlastnej nie jednej skúsenosti, ale opakovaných skúseností, keď sa potvrdzuje to, čo sa pomerne ťažko vyvracia, a to je to, že to postihuje hlavne tých, ktorí sú najviac chudobní. Ale nielen myslím na tých, ktorí sú marginalizovaní, lebo napríklad poznám aj mesto alebo mestečko, kde to postihuje normálne mládež, ktorá býva na sídlisku. Nie sú to nejakí marginalizovaní mladí ľudia. Sú to ľudia, ktorí tam jednoducho žijú a ktorí keby nespadli práve do gamblingu, keby nedostali kontakt s hazardom, tak by vyrastali ako normálni ľudia. Prenáša sa to dokonca tak ďaleko, že pokiaľ umiestnite tieto automaty v prevádzkach, vy hovoríte o krčmách, sú miesta, kde ľudia chodievajú bežne desiatovať, obedovať, tak naozaj tých pár eur, ktoré majú ľudia naviac, v tom automate minú. Je to jednoducho o tom, že to máte nablízku, že to máte pri ruke, že môžete okamžite skúsiť to šťastie. A to je práve tá falošná nádej, ktorá sa predáva a na ktorej niekto bohatne a na ktorej koniec koncov štát ako taký zarába, aj keď to by som povedal tak v úvodzovkách, lebo práve tí, ktorí ten hazard prevádzkujú, poznajú všetkých tisíc trikov, ako aj štát ošmeknúť, takisto, ako ošmeknú aj tých, ktorí ten hazard hrajú. A práve tu ide o to, aby tento typ falošnej nádeje nebol poskytovaný mimo nejakých centier, hoci ja si myslím, že práve aj tie herne by mohli slúžiť ako istým spôsobom varovný prst a varovný signál, že toho je až moc. Poznám mesto, respektíve štvrť v tom meste, kde existuje obchod s potravinami a s inými vecami, ktoré súvisia s dennou potrebou. Ale existujú tam okolo neho štyri takéto prevádzky. Keď sa tam postavíte spolu so mnou a budeme tam stáť pol hodinu a budeme sa pýtať tých mužov a žien, ktorí idú okolo, či si myslia, že to je správne, že tie prevádzky tam majú byť, tak každý, nakoľko okolo stoja vysoké domy, paneláky, ak chcete, vám jednoducho povie mnoho príbehov z toho a z toho a oného vchodu , kde ľudia spadli do tejto závislosti a kde im to zničilo život. Čiže nie je to len vecou, ktorá je niekde ohraničená v obciach alebo v nejakých malých mestách. Toto je pomerne veľká štvrť, najväčšieho mesta na Slovensku. A nie je to len jediný prípad. Povedia vám mnoho takýchto príbehov, kedy to ľudí strháva, kedy to ľudí sťahuje so sebou. My môžeme namietnuť, že človek je slobodný, že túto nádej si nemusí kupovať a že táto nádej je niečo, čo istým spôsobom je jeho slobodná vôľa. Je to pravda, rovnako ako je pravda, že si nemusí kúpiť cigarety, nemusí si kúpiť alkohol, ale si nemusí kúpiť aj na čiernom trhu nejaké drogy. To všetko je tiež slobodná vôľa. Ale keď vieme o niečom, že je to deštruktívne, tak spoločnosť má právo tomu klásť odpor, má právo tomu dávať podmienky a má právo, a to je moje najsilnejšie presvedčenie, aby tieto podmienky kládli tí, ktorí najbližšie k týmto poškodeným žijú, teda samospráva samotná. Ja som bol veľmi zarazený, keď najprv sa tam objavilo referendum ako podmienka, lebo to som považoval za niečo, čo je prakticky nesplniteľné. To je jednoducho výsledok, povedzme si to otvorene, páni poslanci zo strany SMER, lobingu, lebo keď referendum vyžaduje 50-percentné kvórum, tak sa pozrite koľko referend bolo na Slovensku úspešných aj lokálnych. Ja poznám síce úspešné referendá, ale poznám desiatky, ak nie stovky neúspešných pokusov nejaké referendum spraviť. Čiže to bol taký nejaký výsledok lobingu, aby náhodou tie matky tých detí, ktoré sú poškodené, alebo tie manželky, ktoré donesú ukázať, akým spôsobom im vykrádajú manželia rozpočet a aké majú decká kvôli tomu otrhané, potom doma netlačili na svojich predstaviteľov a samosprávy a neprijali všeobecne záväzné nariadenie, ktorým by práve tento hazard obmedzili. Preto si myslím, že je síce kompromisný návrh petícia, niečo čo je zaujímavé, ale rozhodne by prospelo, keby sme na to vôbec nešiahali a keby sme sa jednoducho spoľahli na tých, ktorí sú priamo zvolení a ktorí takto tak vedia rozhodnúť, čo pre ich obec, mesto alebo mestskú časť je dobré. Je to úplne prirodzené, je to úplne normálne. Myslím si, že všeobecne záväzné nariadenie netreba nikomu vysvetľovať, že vyžaduje trojpätinovú väčšinu poslankýň, poslancov. Čiže nie je to ani niečo, čo je svojvoľné, nie je to niečo, čo by mohlo istým spôsobom byť manipulované. Hovorím to aj preto, lebo nám už vychádza nielen jedna, ale niekoľko generácií za sebou idúcich ľudí, ktorí spadajú práve do tejto oblasti, že sú niekde na hrane s gamblingom. A vyslovene práve to, že táto nádej sa im predáva aj popri tom, keď si kupujú obed, desiatu, večeru alebo keď idú vôbec len okolo na jedno pivo, tak ich to stále láka, aby tie peniaze, ktoré patria rodine, minuli. Upozorňujem na to, lebo často sa hovorí len o tých najkrikľavejších prípadoch ľudí, ktorí sú na sociálnych dávkach. Ale toto je ničenie celých rodín, respektíve znižovanie ich životnej úrovne, aj keď nie sú v tomto pásme ohrozenia, aj keď nie sú z malých obcí, aj keď sú z veľkých mestských častí alebo z väčších miest. (Ruch v sále.) Pani predsedajúca, poprosím vás...