J. Slota, poslanec: (2007-10-26):
Ja by som chcel len zdôrazniť hneď úvodom, že vieme veľmi dobre, aké boli silné maďarizačné opatrenia, či už cez spolok FEMKE, či cez Apponyiho školské zákony, či cez opatrenia, ktoré robil samotný gróf, premiér Bánffy. Keď si zoberieme len jeho výrok, že „len v najšovinistickejšom zmysle slova maďarským smerom sa rozvíjajúci maďarský štát je štátom, na ktorom sa dá budovať budúcnosť“. No keď toto už niekto neporozumie, tak musí byť buď idiot, alebo je hluchý. Tak ja neviem, ako to, ja tam nečítam ani jedno slovo, že by hovoril o uhorskom štáte alebo o uhorskom národe. Tri razy zopakoval maďarský národ, maďarský štát. A to, že zdôrazňoval, že to proste „v najšovinistickejšom zmysle“ považuje, no tak to tiež hovorí za všetko. To, že v roku 1894 parížsky časopis Liber parole: „V Uhorsku sú tyranizované milióny Slovanov a Rumunov. Porovnať to možno iba s despotizmom Turkov.“ Apponyiho výrok po ceste v USA, kde mu na zákrok našich krajanov nedovolili prednášať v roku 1911, veď bodaj by mu dovolili po tej masakre, napísal, citujem, „ktorí sa pokúšajú zasiať v našej otčine národnostný rozkol,“ myslel Slovákov, „neprestanem prenasledovať, kým ich nerozdrvím svojím opaskom“. No tak keď niekto si myslí, že to boli nejakí uhorskí predstavitelia, tak skutočne je to veľmi podivuhodné nazeranie na túto problematiku. Príklad veľkomaďarského šovinistického fanatizmu a nenávisti voči Slovákom – Béla Grünwald, zvolenský podžupan a predseda spolku FEMKE, v nenávisti predstihol dokonca aj amerických Ku-klux-klan tvrdením, že: „Maďar, ktorý prosí, nie je taký ponížený, ako keď Slovák rozkazuje. Slovák si neváži svoju reč a len tí sprostejší hovoria po slovensky. Slovák nemá histórie, nemá hrdinov, nemá veľkých mužov, nemá majetku ani literatúry.“ Tak toto boli Maďari na prelome 19. a 20. storočia a takto sa správali k nám Slovákom! A my chceme rozprávať a tlačiť si vatu do uší, lepiť si voskom oči a nerozprávať o tom, pretože by sme urazili teraz niekoho, že navodzujeme nejakú atmosféru nenávisti. Atmosféra nenávisti bola pred 100 rokmi v Černovej, kde na základe takýchto skutočne nenávistných prejavov najvyšších predstaviteľov maďarského štátu, ktorý sa nazýval Uhorsko, nenávisti týchto, radšej si zahryznem do jazyka, došlo k takej masakre. Len na základe tohto mohlo dôjsť k tej masakre. A ja by som si dovolil prečítať článok z jedných novín, sú to noviny Literárny týždenník, kde spisovateľ Imrich Kružliak cituje slovenského historika Júliusa Botta, ktorý v tom období žil. Napísal, že: „27. októbra 1907 sa stalo v Černovej niečo neslýchané, donebavolajúce. Neagresívny ľud, statočných Slovákov, strieľali ako divú zver. 14 mŕtvych, 13 ťažko ranených a mnohých ľahko ranených spomína úradná správa. Prečo sa to stalo? Slováci chceli kostol, postavený ich grošom, dať posvätiť slovenskému kňazovi Andrejovi Hlinkovi. Biskup Párvy rozkázal, aby ho posvätili maďaróni. Ľud sa zhromaždil, aby protestoval, a nešťastie bolo hotové. – Taká je výpoveď súčasníka černovskej tragédie. Treba ho však kvôli správnosti poopraviť, lebo konečná listina bola 15 mŕtvych, 12 ťažko zranených a 80 ľahko ranených. – Mŕtvoly nechali ležať v kalužiach krvi. Najmladšou obeťou bolo 14-ročné dievča. Pohreb bol 30. októbra 1907 na cintoríne v Černovej. Pohrebné obrady vykonal ružomberský slovenský kaplán Andrej Oravec. Svoje zážitky opísal takto: „Dostal som sa do Černovej v stredu 30. októbra 1907 okolo 9. hodiny ráno. Černová bola preplnená vojskom a žandármi. Černovci ma s plačom vítajú a doprevádzajú do ulice, ktorá vedie k cintorínu. Tam stála stodola. V nej pitvali postrieľaných. Tam museli všetkých doniesť. Pekne poobliekané, ovenčené mŕtvoly vybrali v stodole z rakiev. Keď už boli asi v polovici tejto strašnej práce, prikradol sa ku mne s jednou uplakanou ženičkou roľník Kaliar Klopta a hovorí mi: „Pozrú, pán kaplán, čo robia. Tých našich mŕtvych tak strašne rozsekali a popárali. Pohádzali ich do rakvy nahých a šaty do uzla zmrazené pohádzali na ich chladné telá.“ Hneď som išiel k pánom a prosil som ich, aby dali mŕtvoly po pitve riadne obliecť, aby tento ubitý ľud neroztrpčovali ešte aj takto. Potom som šiel do cintorína pozrieť vykopané hroby. Čo ma zarazilo a čo nikdy nezabudnem, okolo cintorína ďaleko, ďaleko od neho bol hustý kordón vojska a za ním, hlavne ponad cintorín...“ Viete čo, to sa nedá čítať, to vám hovorím jedno – to bolo jedno, jedno, jedno, jedno, jedno gaunerstvo entého rangu! A ešte teraz, po 100 rokoch, si tu niekto rozmýšľa a dovoľuje povedať, že či si máme pripomínať túto masakru?! To je niečo neskutočné! (Potlesk.)