Mihál, Jozef, poslanec NR SR (2014-06-24):
Ďakujem za slovo, pani predsedajúca. Vážená pani ministerka, vážený pán spravodajca, kolegyne, kolegovia, vážení prítomní, môj postoj k tejto novele je všeobecne dobre známy. Vždy, keď môžem, tak sa snažím apelovať na to, aby sa takáto úprava nerobila a je teda všeobecne známe, že ako minister práce, sociálnych vecí a rodiny, v ktorého kompetencii bolo navrhovať zmeny, iniciovať zmeny počas vlády Ivety Radičovej, tak spolu s kolegami v parlamente v roku 2011 sa nám podarilo zmeniť zákon o BOZP tak, aby povinná pracovná zdravotná služba zostala povinnou len pre zamestnancov v tretej a štvrtej kategórii a aby bola vyslovene na báze dobrovoľnosti, pokiaľ ide o zamestnancov v prvej a druhej kategórii. To rozdelenie na kategórie rizika jednoducho nie je sebaúčelné. Je to súčasťou nášho právneho poriadku, našej legislatívy. V kategórii jedna sú zaradení zamestnanci, u ktorých nehrozí absolútne žiadne riziko poškodenia zdravia z pohľadu vykonávania ich práce, absolútne žiadne, zdôrazňujem, preto je to kategória jedna, možno keby bola kategória nula alebo mínus jedna, tak by sme mohli diskutovať, že aj kategória jedna je nejakým spôsobom dôležitá. Nie je, to sú zamestnanci, kde nehrozí žiadne, žiadne riziko. Kategória dva, to je gro našich zamestnancov, keď sa to tak vezme. Tam môže hroziť určité riziko a typickým príkladom zamestnanca v kategórii dva je úradník, ktorý sedí v bezpečí svojej kancelárie, žiadnu mimoriadnu fyzickú námahu nevykonáva, nepracuje so žiadnymi zdraviu škodlivými látkami, nepracuje 300 metrov pod zemou ani 30 kilometrov nad zemou. Jediné riziko, ktoré tu je, je ohrozenie ionizujúcim žiarením z nejakej aušusovej obrazovky počítača, to je jeho ohrozenie a to, že pri monotónnej práci, že takto nejako zle sedí, pretože samozrejme máme spustu predpisov z Európskej únie, ako treba správne sedieť za počítačom, zle sedí, vykrivený nejako tak zaťažuje jednu časť svojho tela a z toho mu teda hrozí ohrozenie. Je samozrejme diskutabilné, či to poškodenie zdravia vykrivením chrbtice pri nesprávnom sedení za počítačom vyplýva z toho, že možno dve, možno jednu hodinu denne v práci sedí za tým počítačom a potom celú noc presedí za počítačovou hrou, ale dobre, je to kategória dva, čiže aj tam je možno nejaká možnosť ohrozenia chorobou z povolania. No a potom sú kategórie tri a štyri, kde je nespochybniteľné, že tam ide o prácu skutočne rizikového charakteru. To sú práve tí baníci alebo kozmonauti, alebo ľudia, ktorí pracujú v jadrových elektrárňach a pod. Je to asi stotisíc ľudí, necelých stotisíc ľudí, kde ich zvýšená ochrana formou pracovnej zdravotnej služby, lekárskych prehliadok, preventívnych atď. je na mieste a vôbec to nemienim spochybňovať. Ale ak sa vrátim po poriadku ku kategórii jedna, tak ak kategória jedna má mať nejakú inú ešte špecifikáciu, ako to, že už dnes každá firma, každá jedna firma, každá jedna malilinká firmička, ktorá zamestnáva jedného jediného dohodárika, ktorý pracuje v tej firmičke pol hodiny mesačne, ale je tam taký dohodárik, musí mať bezpečnostného technika, čo samo o sebe je neuveriteľná byrokracia, neuveriteľná, pretože keď toho dohodárika nemáte, ste firma s nula zamestnancami, ten eseročkár si to všetko robí sám, tak nemusí platiť žiadneho bezpečnostného technika. Ale keď má toho mini dohodárika, študentíka nejakého, tak už musí si zabezpečiť bezpečnostného technika. Samozrejme nezamestná si zrovna hneď na plný úväzok bezpečnostného technika, ale rieši si to nejakým živnostníkom alebo nejakou firmou, ktorá takúto službu poskytuje, ale už to sú náklady. Už to je kopec papierovačiek, platiť za to treba atď. Už to samo o sebe je dosť a my tu teraz ideme riešiť nejaké silnejšie pravidlá na ochranu zdravia zamestnancov v absolútne bezrizikovej kategórii jedna? Tak, pani ministerka, prosím pekne, myslite na všetkých tých ľudí, ktorí chodia po uliciach a žiadna pracovná zdravotná služba sa na nich nevzťahuje, na nezamestnaných, tým takisto nehrozí žiadne riziko, lebo vôbec nič nerobia, nepracujú, ale čo keby náhodou? Prosím pekne, je tu trh 300-tisíc nezamestnaných, tam treba poslať tiež bezpečnostných technikov alebo pracovné zdravotné služby, nech si zarobia aj na nich to jedno euro ročne, ako uvádzate v dôvodovej správe. To je nevyužitá príležitosť, aj tam treba žmýkať, aj tam sa dá. To je úplne to isté, ako teda to navrhujete pre kategóriu číslo jedna. Pri kategórii číslo dva je silný, „silný“ argument, že 66 % tých chorôb z povolania vzniká u zamestnancov v kategórii rizika dva. No prosím pekne, keď máme raz v tej kategórii dva vyše milióna zamestnancov a máme ročne podľa štatistík okolo tristo alebo tristo niečo takýchto chorôb z povolania, tak ja teda, ja si nepomôžem, prepáčte, ja som matfyzák a viem niečo, čo sú to štatistiky a ako sa to počíta. Skrátka 66 % z tristo ľudí je okolo dvesto ľudí a keď máme milión a niečo zamestnancov v kategórii rizika dva, tak je to približne každý šesťtisíci, osemtisíci alebo deväťtisíci takýto zamestnanec. Veď to je zrnko prachu v púšti. Jednoducho s takýmto argumentom to, čo to je? To je, to tak hrozne znie, 66 %, ale ja teda hovorím, že to je každý osemtisíci zamestnanec, ten, ktorý sedí za tým počítačom a možno tú chorobu chrbtice má preto, lebo za ním sedí v noci a hrá počítačové hry. Nehnevajte sa na mňa, je tam ťažko dokázateľné, či mu to poškodenie zdravia spôsobila niekoľkohodinová práca za počítačom alebo dlhohodinové nočné sedenie, lebo je fanatik a hrá počítačové hry alebo niečo podobné. Alebo k tomu poškodeniu chrbtice došlo niekde úplne inde. Ťažko povedať kde, to sú, to sú ťažko dokázateľné veci. Ale je to jednoducho strašne slabý argument, ktorý dobre znie, 66%. To je strašne slabý argument u mňa, u mňa. Ja viem, že tým presvedčíte mnohých divákov v médiách, pri televízii, alebo ktorí čítajú nejaké noviny, keď ich čítajú, 66 %, s tým treba niečo robiť. No tak áno, treba. Takže to sú moje hlavné výhrady. Pozrite sa, aj pri tej kategórii rizika dva, tam, kde je to potrebné, konkrétne zákony ukladajú povinnosť lekárskych prehliadok a pod. Čiže to zas nie je tak, že je tam len ten bezpečnostný technik alebo vôbec nič. Tam, kde to má zmysel, konkrétny, špecifický, nejaký rezortný predpis a podobne, hovorí, že takýto a takýto zamestnanec musí absolvovať povinné lekárske prehliadky a podobne. Ďalšia moja výhrada, a na to by si mali dať pozor hlavne tí, ktorí v tomto štáte sa snažia zodpovedne spravovať verejné financie, je, že takýmto zákonom dáte do ruky nástroj rôznym úradom, inštitúciám, štátnym podnikom, príspevkovým organizáciám, atď. skrátka, zamestnávateľom, ktorí sú napojení viac či menej na štátny rozpočet, aby pod zámienkou, aha, máme tu zákon o pracovnej zdravotnej službe, teda o ochrane verejného zdravia, prepáčte, a preto musíme si zabezpečiť a nám na tom záleží, aby naši zamestnanci boli dobre, aby bolo o nich dobre postarané. Nevadí, že to bude stáť nie to euro, ako hovoríte v dôvodovej správe, ale desať eur, lebo to je na prospech našich zamestnancov a spriaznená PZS, za ktorou je možno istá nenávidená finančná skupina, ktorej vždy strana SMER tak škaredo hovorí, mimochodom, pán Blanár tu nie je, on tu veľmi ostro vystúpil na kolegu Uhliarika, že kto, čo, ako, pre koho kope. Tak sa teda pýtam, kto a pre koho kope, keď sa takýmto zákonom zavedie, aby 2 milióny zamestnancov a ich zamestnávateľov muselo platiť rôznym, najmä súkromným spoločnostiam, za ktorými je najmä istá silná finančná skupina a budú to desiatky miliónov ročne, ktoré takto dostanú, alebo dostane na rozdiel od súčasnosti? Takže prosím pekne, ak to niekedy pán Blanár bude počúvať zo záznamu, tak sa ho pýtam obrazne, či s týmto naozaj tak súhlasí a či tie obvinenia na kolegu Uhliarika myslel naozaj vážne? Lebo ak áno, tak mal by sa pýtať pani ministerky, kto je tým poskytovateľom pracovných zdravotných služieb a kto na tom zarobí, lebo na tom niekto zarobí a nemalé peniaze. Ale aby som sa vrátil k tomu, kde som odbočil. Štátne úrady, inštitúcie, štátne firmy, zjednodušene povedané a ich manažéri dostanú do ruky argument, no sorry, musíme platiť toľko a toľko za pracovnú zdravotnú službu, lebo je tu taký zákon a my chceme, aby o tých našich úradníkov bolo dobre postarané. Ja si dobre pamätám z čias vlády Ivety Radičovej, veľmi mi to vŕtalo v hlave a neviem, ako to dopadlo, priznám sa. Vtedy Slovenská pošta, štátny podnik, má vyše 10-tisíc zamestnancov, bola schopná vyplácať istej pracovnej zdravotnej službe, za ktorou teda stojí istá nemenovaná finančná skupina, 2 mil. euro ročne, 2 mil. eur ročne. Poštári, áno, rozumiem tomu, je to povolanie, ktoré je náročné, mnohí z nich sú skrátka vonku v zime, v lete, za akýchkoľvek podmienok nosia zásielky, niektorí sedia na tom úrade, na tej pošte zhrbení, rôzne veci sa môžu stať, ale prosím pekne, boli to 2 mil. eur ročne na zhruba 10-tisíc zamestnancov, skúste si to vydeliť, predeliť, no neviem, neviem. A takýchto úradov je viac, to nie je len Slovenská pošta. Čiže tu nejde len o to, že súkromný sektor bude musieť nezmyselne platiť za pracovnú zdravotnú službu a tie peniaze mohli ísť inde, užitočnejšie. Mohli mať napríklad tí zamestnanci vyššie platy alebo poskytnuté nejaké iné výhody, ale nebudú. Ale ide tu aj o to, že z verejných financií sa pekných pár desiatok miliónov odleje takto potichu na pracovnú zdravotnú službu na úradníkov. Vyhodené peniaze všetkých nás. Daňoví poplatníci, počúvate to? Budete platiť vy všetci z vašich daní nezmyselnú zbytočnú pracovnú zdravotnú službu Slovenskej pošte a ďalším a ďalším inštitúciám, organizáciám, úradom. Ja proti tomu protestujem. A jediné, čo tu môžem urobiť v parlamente, je takto kričať a nehlasovať za ani náhodou. Ani keby sa mi neviem, ako mali prsty pošmyknúť. Určite za takýto zákon hlasovať nebudem a všetkých tých, ktorí majú zdravý rozum vo svojej hlave, vyzývam, aby urobili rovnako a postavili sa na odpor takémuto zákonu.