J. Halecký, poslanec: (2007-07-02):
Ako už bolo opakovane povedané, je to rezort veľmi ťažký. Kreslo ministra zdravotníctva je mimoriadne ťažké. A v podstate neexistuje ani úspešný minister zdravotníctva. Nepoznám takého, ktorý by po svojom fungovaní získal pečať, že bol vynikajúci, všetko zvládol, všetko zabezpečil, zdravotníctvo funguje tak, ako má fungovať, a to z toho dôvodu, že dá sa povedať, že nielen u nás, ale všade zdravotníctvo finančne nie je saturované podľa toho, aké sú požiadavky poskytovateľov zdravotnej starostlivosti, ale takisto aj očakávania pacientov, tobôž u nás v postsocialistickej dobe, keď sú očakávania, že zdravotníctvo ešte naďalej bude aspoň čiastočne, možnože aj úplne bezplatné zvládnuť ich požiadavky a zvládnuť finančne tieto nároky, čo je skoro neúnosné. Je potrebné zdôrazniť, že so zdravotníctvom, ako som už spomínal, sa trápia v každej európskej krajine, ale aj mimo Európy. Každá vláda pri nástupe reformuje buď sociálnu sféru, alebo sféru zdravotníctva. A ďalší jej nástupca, ktorý po nej príde, opäť buď v jednej, alebo v druhej perióde sa vracia k zdravotníctvu a sociálnym veciam. Tam ten rozpor, antagonizmus, boj je večný, pretože dĺžka života sa predlžuje, požiadavky ľudí na zdravotný stav sú vyššie, informovanosť o chorobách, o spôsoboch liečby, o liekoch je dostatočná. A nakoniec, viete si predstaviť, že pacienti teraz už nielen prídu k lekárovi, dajú sa vyšetriť, ale aj si to žiadajú, nárokujú, majú na to právo, musia to dostať. To znamená, že keď ja som neurotik a zabolí ma vpravo v hlave, tak ja musím mať CT, musím mať aj nukleárnu magnetickú rezonanciu, lebo ináč sa pôjdem sťažovať na Úrad  na dohľad. A zrejme mi dajú za pravdu, že mala byť vylúčená nejaká závažná organická choroba. Za takejto situácie zvládnuť finančné  nároky je dosť ťažké. Musím ešte pripomenúť ešte aj tú skutočnosť, že mne sa zdá, že ten vývoj za posledných 10 – 15 rokov trošku nabral možnože dezintegrujúci charakter. Už sme hovorili minule o verejnom zdravotníctve. Úrad verejného zdravotníctva ale aj tzv. vznikajúce solidárne ústavy takej medicíny, ktoré si vyžadujú vysoké náklady, odoberajú financie z iného rezortu. Čo ja viem dnes ste, pán minister, boli otvárať bázu, myslím, Východoslovenského ústavu srdcových a cievnych chorôb. Je to zhruba 1 mld. Ale v skutočnosti to bude asi 1,5 až 2 mld. pre Východoslovenský kraj. S 1 mil. obyvateľstva je to nevyhnutné ako soľ. Ale zrejme už tie menšie oddelenia rehabilitačné, doliečovacie možno trošku pocítia, že tie financie na východe pôjdu niekde inde. Je to správny smer, pretože tie choroby sú najrozšírenejšie. A dá sa povedať, že ľudí zotínajú v tom rozhodujúcom veku. Čo sa týka ľudí, ktorým fungujú myšlienky, nápady, mozog, zrazu o 5 minút je po nich. Takže to je v poriadku. Ale aj tú distribúciu financií niekedy je dosť ťažké ustriehnuť. Čo mňa trošku zarazilo a vám aj, pán minister, trošku vyčítam, je, že ste sa uspokojili s tým navýšením zo 4 % na 5 % na štvrťrok. Ja by som v tomto trval minimálne na celom roku, keď nie na celom funkčnom období. To navýšenie na štvrťrok bolo, by som povedal, trošku nieže kuriózne, paradoxné, ale nepochopiteľné, pretože za štvrťrok sa nedá nič vyfinancovať, nedajú sa žiadne dlhy vyrovnať. A mám taký dojem, že pokiaľ to percento skutočne, či už po 0,25 %, ako to navrhujú niektoré iné strany, alebo tiež silou zariadenia by sa navýšilo na tých 5 %, ťažko sa bude dať vyfinancovať zdravotníctvo v ďalšom období. Myslím, že nie je žiadnym tajomstvom, že všetky ostatné krajiny majú to percento vyššie. My sa pohybujeme v tej dolnej tretine. Takže nároky našich obyvateľov sú také isté ako v Čechách, v Poľsku, v Maďarsku, ale takisto ako aj v Nemecku, v Amerike, v Anglicku. By-pass teraz si dá urobiť každý, kto má bolesti na hrudníku a sa mu preukáže koronarografiou, že má zúžené tepny. Pokiaľ sa to neurobí, môže žalovať daný pacient príslušnú nemocnicu, príslušného lekára a behajú tam stotisíce a milióny. Takže tak ako je to v Amerike, riešime ischemickú chorobu srdca aj na Slovensku. Otázka je, či na to na Slovensku máme a či náš hrubý domáci produkt je taký, aby sme mohli každého pacienta operovať, ktorý si to zaslúži, či každého onkologického pacienta môžeme liečiť schémami, ktoré platia v Amerike, ktoré platia v Kanade. Ale podľa lekárskych lege artis zaužívaných protokolov my to robiť musíme. Takže peniaze, či chceme, či nechceme, idú tam. A všetky tie zdravotnícke pomôcky, prístroje a nástroje sa nevyrábajú na Slovensku. Vyrábajú sa v krajinách, ktoré si to dajú zaplatiť peniazmi, ktoré čerpajú z rozpočtu vysoké percento. Takže ja predpokladám, že v kríze zdravotníctvo je, bolo a bude, pretože ten rozpor medzi financiami, ktoré zdravotníctvo si žiada a ktoré dostane, nikdy nevyriešime. Tu len ide o to, aby sme ustrážili  zadlžovanie do tej miery, aby bolo únosné, aby sme neohrozili, dajme tomu, v tejto dobe Schengen alebo eurozónu, alebo euro. A tuto vidím vašu perspektívu trošku pesimisticky, pretože tieto priority asi budú víťaziť nad zdravotníctvom. Nehovorím, že zdravotníctvo je v kríze. Nie je v kríze. Žiadne jeho krízové momenty neboli v masovom ani v ojedinelom prípade publikované. Napäté je. A tu je otázka, aby ste robili kroky také, ktoré budú synchrónne s väčšinou vôle odbornej, to znamená, aby zdravotnícke združenia povedali, že je to krok správnym smerom, to znamená, je progresívny, pomáha pacientom, ale súčasne je aj efektívny, šetrí financie a nevydáva ich na aktivity, ktoré možno nie sú veľmi perspektívne. Takže prikročím ku krokom, ktoré ste avizovali. Jedna poisťovňa, viacej poisťovní, ako ďalej. Pokiaľ by som mal povedať stanovisko Ľudovej strany – HZDS, myslím si, že je známe, že sme za pluralitu poisťovní. Spoločná, už či jedna alebo dve, ale aj súkromné poisťovne majú svoje miesto na zdravotníckom trhu, pretože jedine v konkurencii v poskytovaní služieb v širšom rozsahu v porovnávaní efektivity a v porovnávaní uspokojovania pacientov, ale aj poskytovateľov možno dosiahnuť kvalitu. Takže v zdravotníctve popri financiách musí ísť aj o kvalitu, o kvalitu života, ale nakoniec aj o úroveň a kvalitu poskytovania zdravotníckych služieb. Takže tuto bude musieť byť ešte dlhá diskusia, či tej jednej skutočne má význam sa namáhať, či neuspokojiť sa s jednou spoločnou, možno povedať, štátnou, pričom tie súkromné nech súťažia s tou veľkou štátnou a nech preukážu schopnosť tým, že budú poskytovať služby kvalitnejšie, aby ju vedeli zdolať, vyrovnať sa jej, získať viacej poistencov. A v konkurenčnom boji vlastne môže vždycky víťaziť jedine pacient, ale aj poskytovateľ. Čo sa týka štruktúry zdravotníckych zariadení, stojíte pred úlohou znižovať alebo neznižovať lôžka. Je to ešte ťažšia úloha, pretože skoro každý minister deklaroval v tichosti alebo aj hlasnejšie, že je potrebné znižovať počty lôžok, že v priemeroch v Európe aj vo svete ich máme veľa. Ale žiaden minister to doteraz neurobil. Minimálne ministri to urobili tak, že znížili počty lôžok na jednotlivých oddeleniach. To znamená, na internom, ktoré malo 80 lôžok, znížili sme ich o 4, o 6, tobôž aj o 20. Ale počet lekárov, počet zdravotných sestier, počet ošetrovateľov,  náklady na elektriku, na vodu  zostali tie isté. Čiže to bol neefektívny krok, ktorý nejaký väčší, podstatnejší význam nemal. Vy ste prikročili k tomu, čo ja považujem za radikálne a možnože odvážne. Hovorí sa tu, že nemáte odvahu, ale máte odvahu, pretože ste skúsili vymenovať niektoré nemocnice, ktoré by mohli ísť do útlmu perspektívne. Nepovedali ste presne, akým spôsobom, či cez ministerstvo, poisťovne, VÚC-ky, mestá, ekonomickým faktorom alebo rozhodnutím to chcete dosiahnuť. Ale táto úloha zrejme asi je na stole dňa. Zdá sa, že počty lôžok skutočne máme veľké. A keď už máme redukovať náklady na zdravotníctvo, tak zdá sa, že sa majú uzatvárať celé komplexy. Uzatváranie jednotlivých oddelení, pričom budú vyhrievané a vysvecované chodby, dvory a tak ďalej a náklady na energiu budú tie isté, asi ten veľký efekt neprinesie. Myslím, že v tom vás čaká veľká úloha. Dali ste si ju. Takže pokiaľ aj opozícia žiada, aby ste predložili konkrétny krok, ja tento konkrétny krok vidím. Neviem, ako budete postupovať, ale zrejme po roku je to smelý krok. A myslím si, že do roka by ste mali v tomto rozhodnúť. Druhá oblasť, ktorá je kritizovaná a je aj vo svete ťažko napätá, je štruktúra siete ambulantnej sféry. Je tam niekoľko oblastí, ktoré sú rizikové. Rizikové sú predovšetkým ambulancie praktických lekárov pre dospelých, ale aj ambulancie praktických lekárov pre deti a dorast, pretože nie je tam zabezpečená regenerácia pracovnej sily alebo, dá sa povedať, obnova lekárov. Ani systém vzdelávania, ani certifikácia, ani možno skrátený spôsob získavania kvalifikácie na ošetrovanie dospelých a detí nie je jasný, nie je pružný a nie je, by som povedal, taký, aby produkoval nám viacej lekárov, ako ich máme. Potom, samozrejme, pristupujeme k tomu, že chytíme systém kapitácie, čiže príslušný praktický lekár má daný počet pacientov, pričom to, či robí od ôsmej rána do dvanástej alebo do desiatej, alebo až do šiestej, nie je až tak podstatné. Takže aj tam určitá efektivita a kombinácia systému asi by prispela k činnosti. Čo sa týka špecializovanej ambulantnej sféry, mám údaje alebo je hovorené, že je dvojnásobná proti potrebám. Bolo by dobré vedieť, či je to tak alebo či nie je to tak, pretože každá ambulancia, to je 1 mil. až 1,5 mil. ročne. A to nie sú malé peniaze. Keď to vynásobíme, v kraji sú okresy, na Slovensku sú to už miliardy. Takže tá starostlivosť odborná, špecializovaná je tak dobrá, keď máme ten dvojnásobok príslušných špecialistov, alebo je neefektívna. Na túto otázku tiež bolo by dobré dať odpoveď. Čo sa týka spoločných vyšetrovacích a liečebných zložiek laboratórií, CT a magnetických nukleárnych rezonancií, myslím, že každý vie, že tam efektívnosť je nízka. Sú to desaťtisícové až niekoľkostotisícové vyšetrenia. Absolvuje ich za posledných 5 až 10 rokov niekoľkonásobne viacej obyvateľov, ako je indikované. Tam nájdenie systému, čo je potrebné, čo je nutné a čo nie je potrebné a čo nie je nutné, je tiež asi na programe dňa, pretože tiež sú to výdavky a v mnohých prípadoch výdavky, ktoré nie sú efektívne. Chcem sa dotknúť ešte dvoch bodov. A to je príspevok súkromných osôb na zdravotníctvo alebo tie poplatky, o ktorých hovoríme. No u nás sa to pohybuje zhruba okolo tých 18 %, vo svete je to až okolo 25 %. Myslím si, že v etape, v ktorej sme, nie je to až tak málo. A vlastne zníženie tých poplatkov  na nulu, bol to krok, ktorý bol sľúbený pred voľbami a splniť sa mal. Je to poctivé splniť toto, čo sa sľúbi. Zdá sa, že bude sa musieť uvažovať, v ktorých činnostiach sa má ešte zvýšiť podiel súkromných financií na fungovaní zdravotníctva. Záverom, aby som dal priestor aj predsedovi MUDr. Novotnému, chcem len zdôrazniť, že o zdravotníctve budeme hovoriť každý štvrťrok, každý polrok, že je v kríze, že má nedostatok financií a že kroky v ňom realizované nie sú účinné. Ale mali by sme tieto kroky hodnotiť, či sú perspektívne, progresívne. A to sa dá väčšinou robiť až po určitom čase, po roku, po dvoch sa zhodnotí, či mať tú jednu poisťovňu bolo alebo nebolo dobré riešenie. Teraz tvrdiť, že to nie je dobré riešenie, myslím si, je dosť odvážne. Ďakujem za pozornosť.