Jurinová, Erika, podpredsedníčka NR SR (2014-06-11):
Ďakujem veľmi pekne za slovo, pani predsedajúca. Vážené kolegyne, kolegovia, dovoľte mi vyjadriť zopár poznámok, ktoré, cítim, by som bola rada, keby boli tu tiež vypovedané. Ďakujem aj kolegom, ktorí sa vyjadrili k tomuto návrhu zákona. Chcem možnože len podotknúť na úvod, že vo väčšej miere ste sa venovali premlčateľnosti. Tu dám len teda na pravú mieru, že rušíme premlčateľnosť pri takýchto trestných činoch. Úplne ju rušíme, aj keď možnože to je na diskusiu. Ja viem, že niektorí s tým majú problém. Je to téma do diskusie a osobne som presvedčená, aj teda všetci traja predkladatelia sme presvedčení, že v týchto prípadoch je nutné dobu premlčania naozaj uvoľniť v takejto maximálnej miere, ako sme to urobili. Ale málo rozprávame aj o druhej časti zákona, ktorá je podľa mňa veľmi dôležitá a súvisí práve s činnosťami, ktoré ľudia, ktorí pracujú s deťmi, by mali mať, a pritom takto zneužívajú svoj inštitút akoby pomoci na sexuálne zneužívanie detí. Mala by im byť táto činnosť zakázaná. V Trestnom zákone je možnosť odstránenia tohto, ale, podotýkam, v širšej miere sme sa na to pozreli, pretože si myslíme, že oblasti zákazu činnosti by nemali súvisieť len so samotnou prácou, to znamená, že len ako počas vykonávania pracovnej činnosti, učitelia, kňazi, ale, tak ako ste aj sami povedali, ako pani Jana Žitňanská povedala, týka sa to aktivít, ktoré sú aj mimoškolské a často sú aj robené ako dobrovoľnícke aktivity zo strany dospelých. Takže veľký prínos vidím aj v tejto oblasti práve v úprave Trestného zákona, že sa snažíme postihnúť akékoľvek činnosti, ktoré by naďalej mohli spôsobovať styk ľudí s maloletými, ktorí naozaj majú problémy udržať na uzde napríklad svoje sexuálne pudy. Ešte raz ak by som sa vrátila, boli tu použité štatistiky zo Slovenska, ktoré sme naozaj mali minulý rok k dispozícii. Poviem vo všeobecnosti, v rámci Európskej únie je faktom, že jedno z piatich detí je obeťou nejakej formy sexuálneho zneužívania. To znamená, že 20 % detí je vystavené takémuto sexuálnemu násiliu. Môžeme sa určite baviť o relevantnosti údajov, nič to však nezmení na fakte, že tento fenomén máme medzi sebou a nemôžeme nad ním privierať oči a tváriť sa, že problém nemá také veľké rozmery. Musíme si dokonca povedať, že až okolo 70 až 80 % prípadov je takých, kde dieťa páchateľa pozná a dôveruje mu. Čo je však najsmutnejšie, je to, že zrejme až okolo 90 % všetkých prípadov je takých, ktoré zostávajú utajené a neohlásené, ktoré visia nad životom dieťaťa a poznačujú jeho ďalšie pôsobenie, dokonca celý jeho život. Viem, že sme v tejto oblasti na tenkom ľade, ale treba si uvedomiť, že to, čo bráni dieťaťu vypovedať o skutkoch, je často pocit hanby, strachu či lojality voči páchateľovi. Existujú tendencie pri takýchto prípadoch vnášať pre podozrivého prezumpciu neviny vo väčšej miere. Viac dbáme na ochranu ľudských práv páchateľov a, naopak, povinnosť chrániť obeť, v tomto prípade zväčša dieťa, sa hrubo zanedbáva. A nielen priamo pri obetiach, ale aj ich príbuzných a ich okolí. Pri tejto príležitosti si opäť dovolím poukázať na problém, na ktorý poukazujem dlhodobo, týka sa práve práv obetí. Do konca budúceho roku máme povinnosť prebrať smernicu Európskej rady, ktorá práve sa dotýka práv obetí ľudských činov. A aj z tohto miesta chcem opäť apelovať na ministerstvo spravodlivosti, ktoré je gestorom tejto témy, bola mu pridelená, alebo sa ju rozhodli zobrať, dlhodobo sa tento problém „pingpongoval“, že ktoré ministerstvo sa ho ujme, už vieme, že teda gestorom je ministerstvo spravodlivosti, takže aj z tohto miesta chcem apelovať na ministerstvo, aby veľmi silno uvažovalo nad samostatným zákonom na ochranu obetí trestných činov. Je to veľmi široká masa ľudí. Stotisíc trestných činov, ktoré sú len ohlásené. K tomu keď nabalíme práve ľudí, ktorí sú v blízkosti týchto obetí trestných činov, tak je to armáda 400-tisíc ľudí ročne. Myslím si, že je to dostatočne silná masa ľudí, ktorí prichádzajú do styku ako obeť, či primárna, či sekundárna, zaslúžia si naozaj, dovolím si povedať, že viac pozornosti ako práve páchatelia. Tie dodržiavania práv zo strany páchateľov a obetí musia byť vyrovnané. A v našej spoločnosti vnímam, že páchateľ má väčšie právo u nás ako samotná obeť. Mnohí dospelí si bremeno traumy zo sexuálneho zneužívania niesli so sebou dlhé roky od detstva buď preto, že sa nedokázali nikomu zdôveriť, alebo, naopak, po zdôverení sa narazili na nepochopenie okolia blízkych, prípadne snahu prípad tutlať. To sa naozaj veľmi často stáva. Boli tu spomenutí kňazi. Martin vyzýval, aby sme neopomli skutočnosti, ktoré sa, naozaj nepríjemné skutočnosti, ktoré sa dejú v cirkvi. Áno, dejú sa, toto nikto nepopiera. A na margo toho, v poslednom príhovore pápeža Františka nájdeme miesto, ktoré hovorí, že: „Žiadne sexuálne zneužitie dieťaťa nesmie zostať zabudnuté a nikto nemôže držať ochrannú ruku nad tými, ktorí sa toho dopustia. Takto zneužívané deti si svoju traumu skutočne nesú celý život so sebou.“ Takže už aj toto je znak, že nie je dôvod takéto veci tutlať a každý, každý, kto sa zúčastní na takomto zle, musí byť potrestaný. Musíme si uvedomiť, že tento zákon alebo všeobecne zákon, ktorý sa týka obetí, nemá byť o pomste, ale o ochrane. Nie pomsta nás má posúvať smerom dopredu, ale to, aby sme chceli chrániť ľudí, ktorí prichádzajú do styku s takýmito činmi. Ešte jedna oblasť, ktorú sme rozhodovali, či v zákone budeme upravovať, či nie, takže upravovali sme premlčateľnosť a upravovali sme zákaz styku alebo, aby som to presne povedala, sprísnenie podmienky ukladania trestu zákazu činnosti zahŕňajúcej priamy a pravidelný kontakt detí, hej. Takže zákaz činnosti bola tá druhá oblasť a veľmi sme uvažovali do tejto novely zahrnúť aj spôsoby aktívneho prístupu, nielen trestanie, teda ale aj liečenie. Je to vážna téma, ktorá si však už naozaj vyžaduje finančné prostriedky. Preto sme sa nakoniec do tejto oblasti nepustili, ale treba poukázať aj z tohto miesta opäť, že vieme, že najlepší výchovný moment nastáva, ak naozaj podáme ruku, pomocnú ruku aj páchateľovi a snažíme sa ho liečiť. Sú špeciálne postupy práve v oblasti psychológie, ktoré vedia tomuto človeku pomôcť, aby sa zabránilo deviácii. Máme v zákone, existujú, teda neexistujúce skutočnosti, ale v zákone je spomenutý detenčný ústav, ktorý by mohol takéto anomálie liečiť. Bohužiaľ, takisto je to otázka, ktorá sa týka financií a z roka na rok sa táto skutočnosť len berie na vedomie, ale žiadny aktívny prístup k tomuto nevidíme. Takže ak už hovoríme o zákaze činnosti, o premlčateľnosti, bolo by dobré zamyslieť sa aj nad možnosťou skutočného výkonu ochrannej liečby práve pri týchto ľuďoch. To by bol podľa mňa úplne komplexný pohľad na všetky aspekty tohto problému. Na záver by som povedala už len, že v januári sme si mohli prečítať ešte správu, kde zosnulý britský moderátor BBC Jimmy Savile počas 54 rokoch sexuálne zneužíval stovky detí a mladistvých. Tento pán moderátor zomrel prednedávnom vo veku 84 rokov. Policajný veliteľ ho označil, tieto skutky ako: „Tento odtlačok bol široký, bezohľadný a oportunistický.“ Takto pomenoval to, čo spôsobil vlastne moderátor BBC počas dlhej, 50-ročnej éry a sexuálne zneužívanie stoviek detí a mladistvých. „Je jasné,“ ešte pokračujem v citácii, „že využíval svoje postavenie celebrity a zbierania financií na charitatívne projekty, aby získal nekontrolovaný prístup k zraniteľným ľuďom počas šiestich desaťročí.“ Samozrejme, je to veľmi nepríjemná správa, pokiaľ bol tento človek známy a obdivovaný mnohými deťmi, rodičmi, a po rokoch zistíte, že vlastne ten, na koho sa zraky dieťaťa upierali, hrubo, odporne zneužíval svoje postavenie na to, aby si ukájal svoje chúťky. Je to opäť znak toho, že je potrebné sa zamýšľať nad tým, o čom tu celé ráno rozprávame, a verím, že aj to, čo ste tu počuli, vás podnieti k tomu, aby ste tento návrh zákona posunuli do druhého čítania. Ďakujem pekne.