P. Minárik, poslanec: (2009-04-23):
Prečo sa vraciam pri tejto novele pred rok ´93? Lebo sme vo veľmi podobnej situácii. Aj dnes sa naša štátnosť pomaly, nebadane rozkladá, eroduje a to za výdatnej podpory politikov a bez skutočnej diskusie o budúcnosti vedenej s tými a medzi tými, ktorých sa to bezprostredne dotýka, teda s občanmi. Nechcime znovu doviesť krajinu do stavu, keď procesy budú tak ďaleko, že pýtať sa na mienku občanov v referende bude už neskoro. Čo by teda malo viesť dve v úvode spomenuté skupiny k podpore nášho návrhu? Prví by mali ukázať, že záujem nechať rozhodovať ľudí o tom, kto bude nositeľom štátnej suverenity, bol úprimný a nepoužívali ho len účelovo na retardáciu pohybu a na udržiavanie štátu podľa vlastnej predstavy. Dámy a páni, dnes, keď na národnej úrovni napríklad podľa Romana Herzoga sa rozhoduje menej ako 10 % legislatívy, je naozaj na mieste otázka, či EÚ už nie je štát eo ipso, či národné štáty a teda aj Slovensko už štátom vlastne ani nie je. A každý jeden prenos kompetencií, každé jedno zúženie práva veta národných štátov nás k istote, že EÚ štátom je, posúva. Inými slovami, tento parlament sa pomaly posúva k stavu, že to bude vlastne len akési VÚC-kárske zastupiteľstvo, a to zastupiteľstvo, ktoré nebude rozhodovať o vlastných veciach, ale bude povinné robiť transpozíciu európskych noriem. EÚ štát, áno, to je legitímna predstava a túžba mnohých, teda najmä mnohých politikov. Je však legitímne, aby sa o tom, či sa táto predstava naplní, rozhodovalo na národných štátoch a rozhodovalo sa s tými, ktorí budú niesť dôsledky takéhoto rozhodnutia, a to sú občania. Máme, máte obrovskú príležitosť chrániť slovenskú štátnosť, tí, ktorí ju chceli za každú cenu, aj my, ktorí sme ju chceli vždy a chceme ju aj dnes. (Reakcia z pléna.) Nebol si ticho, Tomáš, a keď sa ti zdá, že som povedal nepravdu, tak mi to potom povedz vo faktickej poznámke. Dámy a páni, občania sú určite konzervatívnejší a opatrnejší a vedia, že vlastne všetky dôsledky dopadnú na nich, ako aktivistickí politici v otázke prenosu kompetencií a neustále sa zrýchľujúcej integrácie Európskej únie. Ukazuje sa to bez rozdielu na všetky referendá, ktoré sa v tejto otázke v Európe uskutočnili. A je jedno, či to bolo veľké Francúzsko, stredné Holandsko alebo veľmi malé Írsko. A pritom napríklad Írsko je všeobecne pokladané najmä v etických otázkach za veľmi, veľmi konzervatívnu krajinu. Pozrime sa, akú majú legislatívu napríklad v potratoch. A na druhej strane Holandsko je iný extrém. Je to bezpochyby asi jedna z najliberálnejších krajín, ktoré v Európskej únii sú. Preto týmito troma „nie“ a nerešpektovaním týchto troch „nie“ politici idú svojou cestou, nerešpektujúc názory svojich občanov. Dokonca tak ďaleko idú, že vo Francúzsku a v Holandsku im právo rozhodovať v referende zobrali, aby sa náhodou ich občania znovu nepomýlili. A na malé Írsko veľké krajiny veľmi tvrdo tlačia a na druhej strane ho uplácajú, napríklad výnimkami. Ja sa pýtam: Francúzsko, ktoré sa hrdí tým, že je motorom európskej integrácie, sú to francúzski občania, ktorí sú tým motorom alebo francúzski politici? My máme na rozdiel od Francúzska, Holandska, ale aj iných krajín Európskej únie na západ od nás svoju nezameniteľnú, neopakovateľnú a neoceniteľnú skúsenosť, skúsenosť 40 rokov totality, kedy občan nemohol rozhodnúť nič, vôbec nič, dokonca ani to, či pôjde nevoliť totalitných predstaviteľov. Je to strašne drahá skúsenosť a bolo by trestuhodné ju nezužitkovať. My s takouto skúsenosťou by sme mali byť schopní ukázať aj tým, v úvodzovkách, „rozvinutým západným demokraciám“, že vôľa občanov je vo všetkých otázkach sveta a v najzávažnejších otázkach, ktoré sa rozhodujú prakticky nezvratne alebo na veľmi dlhú dobu, sme ochotní túto vôľu rešpektovať a nielen ju rešpektovať, ale aj skúmať, aká tá vôľa je, aby sme vedeli, čo rešpektovať máme a čo rešpektovať chceme. A k tomu smeruje tento návrh zákona. (Potlesk.)