Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2013-03-13):
Vážená pani ministerka, vážený pán spravodajca – teraz som chcel povedať milý Jožko, ale odpustite mi za takú familiárnosť –, vážená pani predsedajúca, určite návrh, predkladaný návrh zákona, vládny návrh zákona, predkladateľ dal si veľkú námahu. Je to takýto hrubý elaborát. Nie je to jednoduché ani prečítať, nieto ešte naštudovať. Ale ja som tej elektronizácii v zdravotníctve už aj pred nejakým časom venoval nejaký ten čas, položil som si niekoľko otázok a naozaj, že asi kam smeruje táto krajina. Okrem iného aj ja som toto spomínal, tak ako kolega Hlina tu hovoril, a rovnako aj u mňa to evokuje tú obavu pri tej elektronizácii, že či sa nebudú zneužívať informácie. Je to veľmi citlivá vec, lebo na vlastné zdravie, alebo resp. aj ochorenia a choroby, ktoré máme diagnostikované, sme veľmi citliví. A toto je veľmi citlivá vec. To je oveľa vážnejšia vec ako ktorýkoľvek iný údaj, zdravotný stav pacienta. A toto, naozaj, aj ja mám obavu, aj keď dnes hovoríme, že, hej, sväto-sväte tento virtuálny svet, neubránime sa mu a že to všetko je zabezpečené takým systémom, takým softvérom a kdečo všetko. Ale vidíte, hakeri, tí nemajú problém sa nabúrať aj do austrálskej banky, aj do akejkoľvek banky, aj na naše účty a všetko vedia nabúrať, hej. A keď naozaj, ak by sa čosi takéto stalo, neviem si ani predstaviť takúto pohromu. Ja skôr by som bol v tomto smere aj taký zastaraný, ja si to viem aj predstaviť, že by naše zdravotníctvo aj fungovalo bez elektronizácie, napríklad. A neviem, pani ministerka, možno mi to potvrdíte, alebo nie, ale ja mám informáciu takú, aspoň teda bola taká stará, že tento projekt bude stáť 120 mil. eur? Toľko to je? (Reakcia ministerky.) To zavedenie ako tej elektronizácie. Ja som mal takú... (Reakcia ministerky.) Hej, no z európskych fondov, ale to sú peniaze, ktoré nespadnú z neba, ale tiež my ich musíme do tých európskych fondov takisto prispievať, takže sú to de facto naše peniaze, hej. Mne sa veľakrát aj, keď aj tak hovoríme o tých európskych fondoch, ale to nemierim teraz na vás, pani ministerka, ale vo všeobecnosti, my si tak myslíme a veľakrát aj poslanci alebo aj občania tejto republiky, že peniaze z Európskej únie, to sú také, ktoré sme dostali darom alebo čosi také. Nič neni darom ani zadarmo. Ja už som to hovoril, zadarmo nie je nič, ani peniaze z Európskej únie. A veľakrát je to veľmi veľká daň a niekedy sa mi zdá až privysoká a, prepáčte mi trošku za taký úlet, aj veľakrát je to až strata slobody a vlastnej identity, čo mi to veľakrát vadí, a nijaké peniaze to nevyvážia, hej, slobodu a identitu. Tak 120 mil. eur. Keď by to toľko stálo, ako tá elektronizácia v zdravotnom systéme, však ja tak až zásadne, že by som celkom proti tomu bol, určite nie, lebo ťažko je to, ako pán kolega Martvoň to spomenul, že tej elektronizácii sa ubrániť, mladšie ročníky viac sú nastavené na tú informatizáciu a na tú elektronizáciu a žijete dneska, deti, dieťa sa narodí, hej, s mobilom v ruke a s počítačom. Má to dva roky a pomaly tie deti vedia lepšie robiť, jak rozprávať. Takže chápem tú mladšiu generáciu, ale my starší predsa len tieto obavy máme a myslím si, že sú veľakrát aj oprávnené, lebo životná skúsenosť je toho dôkazom, že naozaj veľakrát tieto informácie boli zneužívané. Elektronická zdravotná knižka, ktorá bude obsahovať veľmi citlivé údaje o nás, neviem si to skutočne predstaviť, ak by sa dostali takéto citlivé informácie do rúk nepovolaným ľuďom. Dneska sa obchoduje s orgánmi, hej, a je to hnusný, škaredý biznis, vo svete to funguje a dostať sa k týmto informáciám je to veľmi citlivá vec. Vrátim sa k tomu balíku peňazí, že tá elektronizácia bude stáť 120 mil. eur. Viete, no, je to veľa, je to málo? No, ja keď, mám aj osobnú skúsenosť, veď ja som to aj spomínal, ale keď som si tak aj prešiel nemocnice u nás na Slovensku a zdravotnícke zariadenia a možno veľakrát aj vy ste sa ocitli ako pacienti v našich nemocniciach, nechcem teraz dehonestovať naše zdravotníctvo, ale, pani ministerka, je to veľakrát až úbohý, žalostný stav. Veď už len taká základná vec, ako je lôžko toho pacienta. Veď to je strašné. Ťažko chorý ležiaci pacient, keď leží na tvrdom lôžku, tak, no skutočne, behom dňa, troch alebo týždňa nabehnú mu dekubity, preležaniny, to je úplne čosi, čosi strašné. Je to veľakrát neúctivé a nedôstojné pre tých ľudí. Ja to tak úsmevne hovorím, dnes môžeš byť ministrom zdravotníctva, zajtra si nevyliečiteľne chorý, ťažko chorý a zomierajúci a tí najbližší odskočia od teba. Aj tí, ktorí ti najviac nadbiehali, tak tí prví odskakujú od teba. Budeš šťastný, ak tí najbližší, rodina, manžel, manželka, deti, ťa neopustia. Veľakrát títo ľudia, ťažko chorí, nevyliečiteľne chorí, sú opúšťaní a opustení. Nič proti elektronizácii, hej, až tá výhrada tej bezpečnosti, ale kde sú tie naše priority v tejto krajine? My zavádzame elektronizáciu, ale my nemáme základné zdravotnícke vybavenie v našich nemocniciach. Ja keď som bol, nebudem menovať tú nemocnicu, aby som nebol veľmi adresný, bola to nemocnica tuná, na západnom Slovensku, bližšie to tak identifikujem, nový trakt, ktorý bol nedávno postavený v tejto nemocnici, ležala tam švagriná, keď som sa pozrel na tie postele, posteľná bielizeň dolátaná, dotrhaná. A som sa pýtal, to omylom dali? Ale keď som sa pozrel na lôžko, ktoré bolo vedľa pripravené pre pacienta, tak také isté bolo, dotrhané. No a my zavádzame elektronizáciu. No ja viem, lebo kolegovia mi tiež povedali, lebo dostávame peniaze z Európskej únie. No veď však buďme aj takí džentlmeni, povedzme, že my to jednoducho nechceme, tie peniaze, my potrebujeme na prioritnejšie veci, na základné veci, ktoré chýbajú v tomto zdravotníctve našom. My už zavádzame raketové motory a my nevieme orať ešte s pluhom, hej, a máme tie polia zanedbané. Takže ja by som mal aj odvahu aj odmietnuť takéto peniaze a nech to dajú v krajine takej, ktorá je na to pripravená. Ja si myslím, že naša krajina stále neni na to pripravená, aby sme my už zavádzali elektronizáciu, a pritom máme naozaj v tak dezolátnom stave mnohé nemocnice. Nehovoriac už o tom, ako tie samotné budovy veľakrát vyzerajú, ako koľkokrát vyzerajú sociálne zariadenia. Keď ste boli možno na operácii, ocitli ste sa ako bezvládni a odkázaní na pomoc zdravotníkov, prevážajú vás či už na posteli, alebo na vozíčku. A teraz máte ísť na toaletu alebo sa máte osprchovať a narážate na samé bariéry, na samé prekážky. Toto všetko máme ešte pozostatok z minulosti. Ja nechcem teraz pani ministerku z toho viniť, lebo to sú pozostatky z minulosti, ktoré tu jednoducho sú, ale nad tým sa treba zamyslieť. To sú veci, ktoré ja vidím ako prioritu, ktorú by sme mali riešiť predovšetkým v našom zdravotníctve. A ak sú na to teda peniaze, tak aby sme sa predovšetkým aj, možno aj na tie diagnostické pomôcky, zdravotnícke zariadenia, zdravotechniku, aby sme sa prioritne zamerali práve na tieto veci. Ku kolegovi Hlinovi, nie je tuná v pléne, ale tak som mu to chcel tak povedať, že jednoducho môže sa ti stať, že ti pošlú návod, ako počať dieťa. No, dneska je tá doba už posunutá kdesi ďalej. Kolega tuná nie je, hej, ale tak mu to tak odkazujem, že nepošlú ti návod. Rovno ti dneska, v dnešnej dobe pošlú rovno dieťa, ani nie ten návod na to dieťa. Taký konkrétny prípad? Brat sa venuje, Maroš, bezdomovcom, nie raz, nie dva razy a práve z nemocnice pošlú pacienta, ktorý nie je zaradený v spoločenskom systéme, tzv. bezdomovec, ale oni sa ho nepýtajú, že či ho chce prijať. On veľakrát o tom ani nevie. Sanitka príde, pacienta vyložia a zmiznú preč. Toto sa dneska deje, v dnešnej dobe. Stále aktuálne sa to deje. Kde je to naše zdravotníctvo? Kde je ten náš sociálny systém? Ja keď vidím stále potĺkajúcich sa bezdomovcov, a to je jedno, či som v Bratislave, či som v Košiciach, či som v Kežmarku, či som kdekoľvek na Slovensku, tak stále tento problém máme nevysporiadaný. Súvisí to veľmi, veľmi úzko, naozaj, aj s tým zdravotníctvom, pretože veľakrát medzi týmito ľuďmi sú ľudia takí, ktorí sú psychicky chorí. Jak môže psychicky chorý človek byť takto nevšímaný touto spoločnosťou? A jak taký tulák sa túla po uliciach a jednoducho táto spoločnosť ho kdesi marginalizuje a vytlačí na perifériu. Prepáčte mi, trošku som tak odbočil tuná v tomto. Ste zvyknutí. A chcem tak na záver ako povedať, že každý človek je jedinečný a neopakovateľný. Každý jeden. To si ty, Jaro, v lavici, to si ty, Anton, to si ty, Martin, to si ty, Helenka, jedinečný, neopakovateľný. Každý. A touto elektronizáciou ty nemôžeš byť len číslo. Ty nemôžeš byť len číslo, ty nemôžeš byť len kus. Pani ministerka, možno aj vy sa raz dožijete takejto situácie, kedy, ja vám želám sto rokov, aby ste mali, žeby ste sa dožili, ale keď budete mať tých sto rokov, už všetci zabudnú, že tá Zuzana Zvolenská bola kedysi ministerkou. A tam budú sa mladé dievčatá o vás starať, ony povedia, tam choď za tou ženou, tam na tej dvanástke, na desiatke. Budete číslo. Číslo. Taký je prístup v zdravotníckych zariadeniach. Chýba tu, samozrejme, aj ten systém vzdelávania. Nebudem tu o tom hovoriť, lebo to keď bude pán minister Čaplovič, tak o tom vzdelávaní, ale chýba to stále nám ten prístup človeka k človeku. A ja sa obávam, že my síce zavádzame moderné technické informačné systémy a zabúdame pritom na človeka. Človek je ten, ktorý má byť prioritou. Ten má byť stredobodom, nie tá snežienka, jak to kolega tuná spomínal, že tá je prioritnejšia, lebo dostaneš pokutu 3 300 eur. Ale človek je na prvom mieste. Aj to životné prostredie, človek je súčasťou, je kontextom životného prostredia, aby sme neboli len také čísla virtuálneho sveta, ale aby sme boli ľudia, jedineční, neopakovateľní, takí, akí sme, a aby sme aj tú patričnú dôstojnosť všetci mali, či si chorý, či si zdravý, ale všetci žeby sme ju mali rovnako, či si minister, či si poslancom Národnej rady, alebo či si bezdomovec, alebo zomierajúci. Každý si zaslúži tú dôstojnosť. Ďakujem pekne za pozornosť.