J. Rydlo, poslanec: (2008-09-16):
Patrím medzi tých, ktorí sa Dubčekovmu fenoménu venovali aj z odbornej stránky. V roku 1978 som spracoval bibliografiu Dubčekovho obdobia z roku 1968, teda bibliografiu takzvanej  Pražskej jari, ktorá by sa skôr mala volať Slovenská jar, a pripravil som aj antológiu básní Dvadsiatyprvý, kde po prvý raz sú zhrnutí v jednej básnickej zbierke slovenskí básnici, ktorí napísali verše o 21. auguste 1968. Skrátka, preštudoval som si aj precítil, kto bol Alexander Dubček. Priznám sa, že som chodil na Hlbokú školu, na základnú deväťročnú školu, čiže  8-ročnú školu svojho času a s Dubčekovými synmi sme voľakedy kopávali aj futbal. Dneska sa to človeku nezdá, ale po 40 rokoch si spomenúť na toto obdobie je naozaj veľmi citové a priznám sa, že ako vari jediný z vás som sa zúčastnil v Bologni na odovzdávaní doktorátu Alexandrovi Dubčekovi, a priznám sa, že som bol vtedy veľmi sklamaný. Sklamaný som bol z toho, čo vtedy Alexander Dubček povedal. Preto aj keď dneska vystupujem pred parlamentom, budem skôr skeptický a kritický k tejto osobnosti našich dejín, ktorá je osobnosť nepomerne veľká a najmä viac žiari v zahraničí ako, povedzme si to, doma. Ale ak žiari v zahraničí, žiari len v určitých kruhoch takzvanej politickej ľavice. Nuž, slávna snemovňa, ako občan som rástol a dospieval v čase, keď Alexander Dubček zastával popredné a vysoké stranícke funkcie. Vďaka osobnej perzekúcii pre konfesionálnu   príslušnosť a politickú nespoľahlivosť mojich príbuzných a aj mojich rodičov bol som nútený pozorne sledovať politický život a stranícku scénu rokov najmä šesťdesiatych, keď som bol vyrástol z detských plienok. Napriek tomu nie je mi známy jeden jediný fakt, v ktorom by som si uvedomil, že Alexander Dubček je niekto iný ako všetci funkcionári boľševického razenia, ktorí svojimi primitívnymi deformáciami dokázali skompromitovať jednu z najľudskejších a najšľachetnejších ideológií. To znamená myšlienku socializmu postavenú na celospoločenskom vlastníctve výrobných prostriedkov. Alexander Dubček bol vo vysokých funkciách, keď na Slovensku vrcholila perzekúcia slovenských cirkevných predstaviteľov; bol vo vysokej straníckej funkcii, keď kardinál Korec dostal na základe absurdných obvinení dlhodobý trest väzenie, keď sa na hraniciach strieľalo, ba vraždilo len preto, že človek chcel odísť. Je pozoruhodné, že predkladateľov zákona nijako nerušia aktivity Alexandra Dubčeka pred rokom 1967, respektíve 1968. Nech by bol akokoľvek pasívnym členom či tajomníkom a vedúcim tajomníkom Ústredného výboru Komunistickej strany Slovenska a členom vysokých celoštátnych straníckych grémií, to ho nezbaví viny alebo prinajmenšom spoluviny za deformácie, ktoré stáli životy stovky ľudí zastrelených pri pokusoch o útek za hranice a státisícov ľudí, ktorí vďaka kádrovej politike komunistickej strany vedenej Dubčekom nemohli naplno rozvinúť svoje schopnosti. Jedinou a nespornou zásluhou Alexandra Dubčeka bola ochota stať sa symbolom prerodu nepreroditeľného, reformy nezreformateľného a s odpustením demokratizácie  protidemokratického režimu. Poslušne hral úlohu bábky, prepáčte mi za tento výraz, ktorú z úzadia poťahovali za motúziky rôzne záujmové skupiny. Toto pozadie dôverne poznal každý, kto sa venoval troška dejinám socialistického Československa a ja som vedel, že Dubček má nôž na krku. Keby bol čo len o krok uhol, boli by ho odstránili. A možnože táto manipulácia alebo obmedzený intelektuálny potenciál spôsobili, že Dubčekov intelektuálny prínos k reformnému hnutiu bol minimálny. Veľká politická nezrelosť spôsobila, že nedokázal odhadnúť skutočné nebezpečenstvo, ktoré hrozí československému štátu a nedokázal naň včas reagovať. Jeden štátnik, ktorý na seba preberie zodpovednosť za osud národa, za osud štátu, musí vedieť odhadnúť silový priestor, v ktorom sa jeho krajina pohybuje, musí vedieť odhadnúť, čo mu dovolia ostatní partneri, s ktorými bol spojený radom zmlúv Pacta sunt servanda, aké sú reálne možnosti akéhokoľvek ideologického, politického a hospodárskeho pohybu. Ak týmto naivným správaním vyprovokoval inváziu spojeneckých vojsk Varšavskej zmluvy, ťažko možno označiť jeho životné dielo ako príspevok k slobode národa a nezávislosti štátu. Pravda, naivnosť a ostentatívnosť, s akou sledoval svoj cieľ, vo mne aj po 40 rokoch vyvolávajú podozrenie, že celý január 1968 bolo veľkolepé divadlo zinscenované KGB, aby sa vytvorila zámienka pre posunutie sovietskych vojsk k západným hraniciam. V tom čase západní spojenci disponovali vyspelou raketovou technikou prvého úderu, na ktorú Varšavská zmluva nemala náležitú odpoveď. Posun sovietskych vojsk na územie Československej socialistickej republiky znovu nastolil strategickú rovnováhu, ktorá bola základom pre Helsinský proces. Pripisovať Alexandrovi Dubčekovi zásluhy za dokončenie procesu federalizácie, ako to robí dôvodová správa, znamená ignorovať historickú skutočnosť. Po auguste 1968 bol Dubčekov vplyv paralyzovaný a samotný proces federalizácie dokončil ten, kto ho začal, nie Dubček, ale doktor Gustáv Husák. Formulácia dôvodovej správy je v tomto kontexte zavádzajúca. Po roku 1970 Dubček pokračoval v rovnakej úlohe, akú plnil do augusta 1968. Hral úlohu symbolu umelo vytvoreného komunistami – najprv domácimi, potom zahraničnými. Deformácie socializmu znamenali veľkú ranu európskej sociálnej demokracii, kompromitovali jej snaženie, a preto to bola ona, ktorá sa snažila pripomenúť, že existuje aj ľudská alternatíva boľševického socializmu reprezentovaná Alexandrom Dubčekom. V skutočnosti ju nikto nepoznal, pretože v priebehu roku 1968 sa ani rodná strana, ani reformní intelektuáli nezmohli na viac ako na nezáväzné táranie o demokratickom klone socializmu. Životnosť tohto deformovaného základu sa prejavuje ešte aj dnes, keď v demokratických podmienkach sa bývalí komunistickí funkcionári snažia učiť národ demokracii. Nech by si sypali koľkokoľvek popola na hlavu, nikto im už neuverí. A napokon ani si ho nesypú. Čomu slúži táto produbčekovská iniciatíva? Socializmus boľševického razenia zamoril primnoho mozgov, než aby ho porazila nejaká nežná revolúcia. Tá skutočná demokratická revolúcia sa ešte neuskutočnila a asi sa ani nikdy neuskutoční, pretože naše myslenie nie je vybavené algoritmami, ktoré sú základom sociálnej spravodlivosti, opierajúcej sa o pravdu. Preto sa postboľševická propaganda pokúsila o prvý trik: dosadiť do nášho historického myslenia deformovaný spoločenský systém, ktorý bol zbavený páchateľov aj obetí. Slovensko by si malo nechať patentovať svoj vynález komunizmu bez komunistov, zločinov proti ľudskosti bez páchateľov a obetí, duchovného teroru bez teroristov a vystrašených. Pri tomto prepieraní mozgov prišla na rad ďalšia etapa. V tejto etape je hlavným cieľom potvrdiť neosobnosť bývalého režimu. Metodika je jednoduchá: hlavní predstavitelia bývalého režimu, tvorcovia boľševickej ideológie, ktorí po dlhé roky masírovali naše mozgy deformovanými poučkami o vedúcej úlohe tej strany, ktorej ideológmi a hlásnymi trúbami boli, sú etablovaní do vysokých štátnických postov, alebo dostávajú vysoké štátne vyznamenania. Aby táto obludná deformácia získala aj medzinárodné uznanie, sú títo strojcovia mravných a morálnych zvráteností vysielaní dokonca na veľvyslanecké miesta. Tým napomôžu zahraničiu pristúpiť na názor, že to, o čo sa boľševici snažili, bolo správne s výnimkou niekoľkých sprievodných nehôd, ktoré už preboleli. Možno ešte v zahraničí svojim diplomatickým partnerom pripomenú, že nebyť ich zásluh, neboli by mali predstavitelia ich štátov u nás čo privatizovať. Národná rada podľa mojej optiky by už nemala viac prijímať zásluhové zákony. História vynesie svoj verdikt, kto sa zaslúžil o národ, o štát, o demokraciu – zákony predsa platia s účinnosťou vpred, nie so spiatočnou platnosťou.