Mičovský, Ján, poslanec NR SR (2013-11-28):
Dobrý deň. Ďakujem za slovo. Vážená pani podpredsedníčka Národnej rady, vážený pán predkladateľ, minister životného prostredia, vážený pán spravodajca, vážené kolegyne, kolegovia, zvykne sa o jednom zákone hovoriť, že je to zákon roka, obligátna floskula, ktorá sa spája so zákonom o štátnom rozpočte. Nič proti tomu nemám, ale ak by som si poslúžil týmto zaužívaným spojením a nasmeroval sa k zákonu, ktorý je predmetom nášho rokovania, tak by sme vari mohli aj použiť spojenie, že sa jedná o zákon desaťročia. Chcem tým len poukázať na to, že ak finančné parametre, ktoré sa nastavia v štátnom rozpočte, je možné korigovať, a po roku vlastne môže byť všetko inak, tak parametre, ktoré sa nastavia v zákone o ochrane prírody, majú oveľa väčší možno rozbeh, dobeh a najmä vplyv na to, ako budeme v našej krajine žiť. A myslím, že nikto nepochybuje o tom a ak áno, tak by som rád vyslovil presne opačný názor, že práve nastavenie toho, ako funguje príroda, ako dokážeme sa postaviť k jej ochrane, ako dokážeme zužitkovať jej dary, ako vieme sa postarať, povedzme, aj s istým súcitom o to, aby to, čo nefunguje, fungovalo lepšie, je natoľko dôležité, že sa domnievať, že dneska niečo schválime a potom to zase napravíme, je dosť krátkozraké. Naopak, ak niečo nastavíme zle, veľmi ľahko sa môže stať, že ten dobeh bude veľmi dlhý napriek tomu, že sa spamätáme v istej chvíli, ale už bude neskoro. A preto si dovolím poukázať na to, že sa jedná o zákon veľmi významný, takýmto spôsobom možno netradičným. No ale dosť bolo lyriky, to možno na úvod stačilo. Poďme teraz priamo k veci. Ja nebudem hovoriť možno tak zoširoka k toľkým bodom, ako to už povedali moji predrečníci, kde som tiež veľmi rád podporil ich pozmeňujúce návrhy, ozaj úprimne, ale budem hovoriť o veciach, ktoré považujem za dôležité. A dokonca budú to len dve veľké skupiny, nazvem to, nie problémov, ale snáh o to, aby predkladateľ možno v tejto fáze, keď je to ešte možné, zvážil, či by nebolo účelné do tohto zákona zasiahnuť v záujme toho, čo som povedal v úvode, v záujme toho, aby jeho funkčnosť sa prejavila tak, ako to zrejme všetci očakávame. V tej prvej veľkej skupine toho, čo chcem povedať, respektíve v tom podstatnom chcem povedať to, čo už sa tu svojím spôsobom pertraktovalo. Existuje tu dlhodobý problém v oblasti jednej konkrétnej, ale veľmi dôležitej činnosti a javu. A to je kalamita v lesných porastoch. Nepochybne aj tí, čo sa nezaoberajú touto oblasťou, vedia, že tu máme dlhé roky, možno je to už desaťročie, intenzívnych rozporov, ktoré spájajú práve rozdielne pohľady jednej veľkej skupiny lesníkov a jednej veľkej skupiny ochranárov na to, že je samotná legislatívna cesta, ako poriešiť tieto problémy, ako ich teda vyriešiť, nie jasná. A kalamita nie je žiadna maličkosť, pretože, to je možno len na okraj, viac ako 5 miliónov kubíkov alebo možno v niektorých rokoch takmer 5 miliónov kubíkov, čo je viac ako polovica celej ťažby toho, na Slovensku sa vykoná práve spôsobom náhodnej ťažby. A z toho istá a nezanedbateľná časť je práve v chránených územiach a ešte môžeme aj zdôrazniť, že niektoré z týchto chránených území sa stávajú producentom, semenišťom a akýmsi zdrojom rozširovania kalamity. Takže problém je to určite vážny. A myslím si, že ak sa zameriam z pohľadu aj toho, čo reprezentujem, na záujmy lesníctva v tejto fáze, tak sa nestane chyba, keď by som chcel práve túto časť si vybrať za predmet našej rozpravy a možno pána ministra poprosiť, napokon ako človeka, ktorý má k lesníckemu stavu v rodine blízko, aby naozaj zvážil, že je potrebné vykonať keď už nie účinný, tak aspoň veľmi snaživý pokus o to, aby toto dlhodobé boľavé dedičstvo rozdielnych pohľadov na spracovanie kalamity medzi skupinou lesníkov a ochranárov začalo patriť minulosti. Pozrime sa na to aj tak, že má to svoju históriu. Ja si ako lesník pamätám, že je už tomu skoro 10 rokov, keď sme tu mali dvoch ministrov zo strany maďarskej koalície, pána Simona a pána Miklósa, ktorí s tým, že teda pochádzali z jedného politického zoskupenia, vzbudili nádej, že už v prvej polovici prvej dekády 21. storočia sa tieto problémy začnú riešiť. No nestalo sa tak. A určite si to pamätáte, tých vystúpení, tých rozporov, ktoré tu zaznievali, ozaj mnohokrát veľmi emotívne, vášnivo, ale nič neriešili, pribúdalo. Už bola o tom dnes zmienka, že to nazval niekto vojnovou sekerou, niekto zákopovou vojnou, niekto nedorozumením. Nie je dôležité, ako to nazývame, ale určite to pôsobilo nie v prospech našich cieľov. No a potom prišiel 7. september 2012. V tento deň sa vo Zvolene uskutočnila konferencia na pôde Technickej univerzity, pod ktorú spadá aj Fakulta lesníctva, aj Fakulta environmentalistiky, kde sa stretla skutočne významná skupina predstaviteľov rôznych pohľadov na správu krajiny, lesa, ochranu prírody. A čo je dôležité? Stretli sa tam aj dvaja páni ministri, pán minister Žiga a pán minister Jahnátek. A bez toho, aby som si robil nárok na to, že by som teraz citoval z ich vyjadrení, môžem potvrdiť, že tá deklarácia vyplývajúca z ich vystúpení, aj z istého resumé, ktoré zaznelo na tejto konferencii, jednoznačne potvrdila, že si títo dvaja páni ministri a ďalšie skupiny vedcov, odborníkov uvedomili, že máme veľmi rozdielnu legislatívu, ktorá jednoznačne v istých fázach práve vo vzťahu k spracovaniu náhodnej ťažby si odporuje a je preto potrebné využiť ten opäť teda súzvuk, čo sa možno nepodarilo v časoch súzvuku v Strane maďarskej koalície, v rámci súzvuku v rámci politickej strany SMER – sociálna demokracia na to, aby sa pomohlo krajine, ľuďom a aby sa ten nesynchrón, ktorý je v týchto zákonoch vyjadrený, odstránil. Osobne som to veľmi privítal, lebo naozaj to boli vyjadrenia, ktoré vzbudzovali nádej. A zároveň bolo potvrdené, že ambíciou obidvoch ministerstiev bude predložiť zákon o lesoch a zákon o ochrane prírody a krajiny súbežne, tak aby bolo možné tie potrebné zosúladenia priamo aj predniesť v jednej časovej fáze a poukázať na to, že to navzájom synchronizuje, že tie zúbky zapadnú do seba v obidvoch zákonoch a že rozpory sa stratia. No prvá časť tejto deklarácie sa napĺňa, pretože naozaj dnes, práve 28. novembra, to znamená rok aj dva mesiace po tejto konferencii, obidva zákony prišli sem do siene zákonnosti a sú predmetom rokovania zástupcov ľudu. Mám pocit, pán minister, že, ozaj hovorím o pocite, pretože nechcem sa štylizovať do roly experta, expertov máme veľa na Slovensku a určite by mohli k tomu povedať viacej, ale ja som v tejto chvíli poslanec, a preto využívam túto svoju možnosť, tá druhá časť toho sympatického zámeru sa celkom nenapĺňa. Aspoň ja pri snahe prečítať si poctivo obidva zákony som nenašiel tie body, ktoré by mi povedali, že sa tu jedná, nechcem povedať prevratné, ale o novinky, ktoré by zásadným spôsobom vyriešili to, aby sa navzájom v snahe zabezpečiť aj základné lesnícke povinnosti, a teda nemám na mysli len tie legislatívne, ale aj tie, ktoré sú odvodené od mnohoročných skúseností a potrieb krajiny, ktorým lesníci slúžia, a na druhej strane pohľad ľudí, ktorí citlivo a možno o niečo citlivejšie vnímajú problémy ochrany prírody, vyriešili tak, aby nebolo potrebné opäť miesto pomoci prírody si odkazovať cez médiá a cez rôzne záujmové spolky, že pravda je naša väčšia ako tá vaša a tá vaša nemá náležitú váhu, lebo toto sú síce možno mediálne zaujímavé veci, možno aj verejnosť to sleduje s istým napätím, ale je to vyslovene škodlivé a nepotrebné, pretože príroda je jednoznačne pre všetkých a jej hodnoty sú príliš veľké na to, aby sme možno z istého nedorozumenia, ktoré pramení aj z dobrých úmyslov, dostali sa do štádia, že svojou neschopnosťou nájsť spoločnú reč prírodu poškodíme, už nech napokon bude mať pravdu ktokoľvek a nech sa žaloby dajú na kohokoľvek, to už škody spôsobené nenavráti, resp. neumožní nám sa vrátiť do stavu pred ich vznikom. No a tu som možno pri tej fáze, lebo človek by mal byť nielen kritikom, ale možno aj tým, kto s istou schopnosťou veci analyzovať a vložiť do toho aj svoju skúsenosť poukáže na možné riešenie, ktoré by bolo v prípade, že by sme sa na ňom zjednotili, možné považovať za to hľadané médium, ktoré by dokázalo zákony synchronizovať a umožniť to, čo od nich očakávame. Budem konkrétny. Základným problémom je to, čo napokon tu už povedali moji kolegovia, že máme chránené územia aj s piatym, najvyšším stupňom ochrany prírody, kde dochádza jednoznačne k javom, ktoré do prírody patria napriek rôznemu stupňu zabezpečenia kvality manažmentov takýchto území, ktoré poukážu na to, že v takomto vysokom stupni ochrany prírody môže vznikať aj proces vytvárania sa kalamity podkôrnika lykožrúta. Pri týchto územiach, a tam je tá moja snaha poukázať na riešenie, sa v minulosti veľmi často stávalo, že zákon síce jasne hovoril aj doteraz a hovorí to aj po vašej novelizácii, že v päťke sa nezasahuje ani do porastov, ani do pôdneho krytu, čo je veľmi správne, ale zase v inom ustanovení zákona sa hovorí, že je možné voči takýmto zásahom alebo na takéto zásahy dať výnimky. No a tu sme pri koreni a prameni problémov, na jednej strane krásne deklarujeme, že vieme, čo je päťka. Vieme, že je to ten klenot, že to je to striebro, vieme, že to je tá časť prírody, ktorá si zasluhuje najvyšší stupeň ochrany. A je to tam pekne deklarované, nič proti tomu. Ale na druhej strane dávame orgánom ochrany prírody možnosť túto krásnu zásadu, zrejme s úmyslom, aby sa výnimkám umožnilo prejaviť sa, teda uskutočniť. No a vzniká tu čo? Tu je ten dôsledok. Na jednej strane je tu množstvo ľudí, ktorí hovoria, veď máme tu kopu výnimiek, ktoré by tu nemali byť, to je tá skupina ochranárov, ktorým sa nepáčia tie výnimky. Ich rozsah nepoznám, hovorí sa, že ich je veľa. Určite ich nie je málo. Na druhej strane je tu skupina lesníkov, ak si to zjednoduším, ktorá povie: „No tých výnimiek ste nám dali primálo, pretože, pozrite sa, keby ste nám umožnili včas zasiahnuť, tak ako nám je to kázané lesníckymi regulami, dané tradíciami, skúsenosťou, ale aj lesníckou legislatívou, nemuselo dôjsť k takým škodám, k akým došlo. Príkladov takých od Fabovej hole až po rôzne lokality na Slovensku máme dostatok o tom, že dlhodobé neriešenie týchto záležitostí vyústilo tam, kam vyústiť nemalo, a preto, tu som pri tom návrhu, vážená snemovňa, by bolo možno dobré, predložiť takéto riešenie, ktoré by bolo tým hľadaným spôsobom dorozumenia. Ak sa zhodneme na tom, že nie ochranári, nie pán minister životného prostredia, ale táto spoločnosť má celkom oprávnene záujem na tom, aby istá malá, nepatrná časť krajiny naozaj podliehala predovšetkým, by som povedal, takmer jedine zákonom prírody, že je veľmi správne, aby sme do krajiny, ktorá je zaťažená množstvom industriálnych, antropogénnych a proste klimatických zmien, kde úplne oprávnene v súlade so záujmami človeka musíme zasahovať, mnohokrát aj veľmi rušivo, mohli by sme si pomôcť množstvom príkladov od atómových elektrární po komunikačné koridory a všetko možné, proste vieme, že ak tu chceme žiť, aj to tak robíme, tak prečo by sme tú malú časť krajiny z dôvodov istého rešpektu, súcitu, ale aj z dôvodu snahy mať možnosť zachovať vzorku, aby sme vedeli, ako tá krajina vlastne vypadá, keď do nej nezasahujeme, nemohli ponechať na jediného správcu? A tým je matka príroda. No bol by to až taký problém, keby sme sa zhodli na tom, že nebudeme nikde dávať výnimky, že tá päťka je päťkou a fajka zhasla, výnimka neexistuje okrem vis maior, katastrofy? Napokon sa na to myslí aj v zákone, ak by tam bol požiar alebo stala by sa tragédia s pádom lietadla, tak určite by sme vleteli aj do päťky a riešili to, čo má prednosť. A tu môžeme odvíjať ďalej našu myšlienku. Ak sa zhodneme na tom, že tá päťka by nám stála za to, tento ten malý klenot, aby bol klenotom, tak potom by sme mohli celkom kľudne pristúpiť k tomu, čo tu ešte nezaznelo. A ja by som sa to ako lesník nebál povedať, aj keď viem, že to môže pôsobiť veľmi nelesnícky a veľmi proochranársky. No prečo by sme tieto päťky, keď sa zhodneme na tom, že bezzásahovosť je tam prioritou, neodovzdali pánovi ministrovi, jeho rezortu, rezortu životného prostredia? (Prerušenie vystúpenia predsedajúcim.)