V. Veteška, podpredseda NR SR: (2004-03-11):
I. Pinkava, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážené panie poslankyne, páni poslanci. Na úvod si dovolím skonštatovať, že orgány činné v trestnom konaní vychádzajú z nesprávneho právneho názoru, keď tvrdia, že pri privatizácii – a za privatizáciu považujú aj odplatný prevod vlastníctva bytov – tieto boli odpredané bez rozhodnutia o privatizácii. Základný rozpor teda spočíva v spôsobe nahliadania na majetok fondu. Majetok fondu je možné rozdeliť na dve časti, je to po prvé majetok fondu určený na privatizáciu, kde sa prevod majetku deje v súlade so zákonom 92 v takzvanom procese privatizácie, a po druhé, je to ostatný majetok, t. j. taký majetok, ktorý je nadobudnutý z príjmov fondu, pre zabezpečenie činnosti fondu. A tu ide o autá, byty, výpočtovú techniku, o kopírovaciu techniku, mobilné telefóny, o kancelárske potreby, čiže o prevádzkové a investičné náklady fondu. Pri dispozícii s týmto majetkom nie je fond prakticky ničím obmedzovaný a to ani v predchádzajúcom období, ani dnes. Tento názor je podložený aj dôvodovou správu k zákonu č. 92, ako aj publikáciou ministerstva pre správu, privatizáciu národného majetku, ktorá sa nazýva Privatizácia v právnych predpisoch a ktorú dávam do pozornosti pánovi vyšetrovateľovi a vrelo mu odporúčam jej preštudovanie. Tu sa uvádza, citujem: „Zákon č. 92/1991 Zb. o podmienkach prevodu majetku štátu na iné osoby v znení neskorších predpisov sa podľa ustanovenia § 1 ods. 1 vzťahu je na a) majetok, ktorý je vo vlastníctve štátu, majetok, ku ktorému má privatizovaný subjekt právo hospodárenia. Nehnuteľný majetok môže byť predmetom privatizácie len za predpokladu naplnenia oboch stanovených podmienok. Z uvedeného vyplýva, že povinnou súčasťou privatizačného projektu a podmienku prevodu majetku štátu na iné osoby sú doklady, respektíve údaje preukazujúce, že nehnuteľný majetok navrhovaný do privatizácie je vo vlastníctve štátu a doklady preukazujúce, že privatizovaný subjektu má k tomuto majetku právo hospodárenia.“ Koniec citácie. Z prechádzajúce je úplne zrejmé, že nemôže ísť o byty, ktoré nikdy neboli majetkom štátu. K takémuto istému právnemu záveru dospel aj Najvyšší súdu Slovenskej republiky v právnej veci navrhovateľa Fondu národného majetku proti odporcovi Ing. Jánovi Sitekovi o neplatnosti kúpnej zmluvy o prevode vlastníctva bytu, v časti odôvodnenie, dňa 25. 9. 2003 konštatoval, že, a opäť citujem: „V prejednávanej veci súdy oboch stupňov skutočne zaujali nesprávny právny záver, že predmetný byt mal byť prevedený na navrhovateľa a ním potom predaný odporcovi podľa zákon č. 92, a pokiaľ kúpna zmluva medzi nimi bola uzavretá v rozpore s týmto zákonom o podmienkach prevodu majetku štátu na iné osoby, ide o zmluvu absolútne neplatnú.“ Tento nesprávny právny záver prijali zrejme len preto, že sa nekriticky stotožnili s odôvodnením žalobného návrhu bez toho, že by chceli objaviť, respektíve poznať zmysel interpretovaného textu použitého zákona. Odporca im ho vo viacerých svojich písomných podaniach naznačoval. V dôsledku toho zostali argumentačné závery obidvoch súdov nesprávne a nezákonné. Citujem ďalej: „Zákon č. 92 o podmienkach prevodu majetku štátu na iné osoby v znení neskorších predpisov obsahuje v § 1 ustanovenie o predmete úpravy, ktorý vymedzuje celkom jednoznačne tak, že tento zákon upravuje podmienky prevodu majetku, ku ktorému majú právo hospodárenia štátne podniky, štátne peňažné ústavy, štátne poisťovne a iné štátne organizácie ako i podmienky prevodu majetkových účastí štátu na podnikanie. Z tohto ustanovenia - racio legis - a tiež zo systematiky zákona plynie, že ho možno použiť len na takzvanú veľkú privatizáciu vo forme prevodu majetku štátu na iné osoby na základe privatizačných projektov schválených či určených príslušnými orgánmi cez Fond národného majetku, ktorý je právnickou osobou zapísanou v Obchodnom registri, a teda v tomto prípade subjektom verejného práva. Len v týchto prípadoch je vo výkone svojho vlastníckeho práva limitovaný zákonom, najmä čo sa týka nakladania s predmetom vlastníctva, jeho dispozičné akty sú aktmi v procese privatizácie, teda verejnými a nie právnymi úkonmi súkromného práva a v takomto prípade by nebola daná ani právomoc súdov na ich preskúmavanie v zmysle ustanovenia § 7 Občianskeho súdneho poriadku. V tomto prípade však navrhovateľ vo vzťahu k odporcovi a obaja navonok nevystupovali ako účastníci takzvanej veľkej privatizácie, ale účastníci kúpnej zmluvy podľa § 488 a následne Občianskeho zákonníka, teda subjekty súkromného práva, takže na právny vzťah dopadali typické princípy súkromného práva, ako sú rovnosť účastníkov, zmluvná či autonómna voľnosť, dispozitívnosť a podobne. A to aj pri výkone vlastníckeho práva k predmetnému bytu, tak ako ju garantuje čl. 20 Ústavy Slovenskej republiky. Navrhovateľ ako právnická osoba sui generis mal pri dispozícii s majetkom mimo privatizáciu rovnakú voľnosť ako ktorýkoľvek iný subjekt súkromného práva, lebo neexistuje právny predpis, ktorý by mu ju obmedzoval či už vo vzťahu k odporcovi alebo k inej osobe. Z uvedených dôvodov Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd dovolací bez nariadenia pojednávania dovolaním napadnuté rozhodnutie krajského súdu zrušil a to aj spolu s rozsudkom okresného súdu a vec vrátil súdu I. stupňa na ďalšie konanie a nové rozhodnutie s tým, že právny názor vyslovený v tomto rozsudku je preň záväzný.“ Koniec citácie. So špecifikáciou privatizovaného majetku, tak ako bola vyššie uvedená, sa stotožnil aj ústavný súd, ktorý vo svojom náleze vyhlásenom v Košiciach 21. novembra 1996 pri prerokovaní návrhu skupiny 56 poslancov Národnej rady Slovenskej republiky, zastúpenej poslancom JUDr. Ing. Ivanom Šimkom proti Národnej rade, zastúpenej poslancom JUDr. Dušanom Macuškom, na začatie konania podľa § 125 písm. a) Ústavy Slovenskej republiky o vyslovenie nesúladu zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 369/1994 Z. z., s ktorým sa mení zákon č. 92/1991 Zb. o podmienkach prevodu majetku štátu na iné osoby v znení neskorších predpisov v platnom znení s čl. 119 písm. d) Ústavy Slovenskej republiky. Navyše Ústavný súd platnú právnu úpravu postavenia fondu definoval nasledovne a opäť citujem: „Fond národného majetku Slovenskej republiky vznikol ako dočasný subjekt, pokiaľ sa majetok štátu prevedie na iné osoby a tieto osoby vyplatia dlhy zo zmlúv v privatizácii priamym predajom. Právna úprava Fondu národného majetku neukladá povinnosť konať vo verejnom záujme. Neexistuje právna záruka, že Fond národného majetku majetok štátu neprevedie na seba a vo svoj prospech. Právne úkony fondu nepodliehajú predbežnému ani následnému schvaľovaniu štátnych orgánov; kontrola Fondu národného majetku Slovenskej republiky sa nespája s možnosť vyvodiť právne účinky z výsledkov kontroly, najmä dosiahnuť zmenu konkrétneho rozhodnutia o privatizácii. Fond národného majetku SR sa stal subjektom práva, ktorý rozhoduje o verejných veciach zásadného významu pre hospodársku a sociálnu politiku Slovenskej republiky a napriek tomu jeho činnosť priamo nepodlieha nijakej zložke štátnej moci.“ Koniec citátu. Vzhľadom na uvedené argumenty priam bizarne znie časť odôvodnenie vyšetrovateľa na str. 27 o jednoznačnom preukázaní úmyslu prisvojiť si majetok fondu, získanie trvalého prospechu nadobudnutím bytu v nepriaznivej bytovej situácii. To skutočne nepotrebuje žiadny komentár. Vážené dámy, vážení páni, na druhej strane žiadosti o udelenie súhlasu Národnej rady na trestné stíhanie poslancov je uvedené, že výkonný výbor fondu svojím konaním spôsobil škodu v celkovej sume 1 800 260 korún uhradením dane z prevodu nehnuteľnosti za stavebné bytové družstvo Kredit. K tomu treba povedať, že fond je právnická osoba zriadená osobitným zákonom, zapísaná do Obchodného registra, čiže nie je to žiadny štátny orgán. Na konanie fondu sa preto vzťahu princíp vyjadrený v čl. 2 ods. 3 ústavy, podľa ktorého každý môže konať, čo nie je zákonom zakázané, nikoho nemožno nútiť, aby konal niečo, čo zákon neukladá. Z toho vyplýva, že fond ako subjekt súkromného práva typicky v súkromnoprávnych inštitútoch, napríklad kúpna zmluva, ako to vyplýva aj z odôvodnenia Najvyššieho súdu, s ktorým som vás oboznámil, nie je ničím obmedzovaný pri tvorbe svojej vôle ani vo vzťahu k prevzatiu daňovej povinnosti. Prirodzene, takéto prevzatie daňovej povinnosti na seba je zaväzujúce len vo vzťahu medzi účastníkmi a navonok vo vzťahu k daňovému úradu platí zákonná úprava o povinnom daňovom subjekte. Pokiaľ fond takúto povinnosť vo vzťahu k svojmu zmluvnému partnerovi prevzal, konal v súlade so zákonom. Zároveň treba uviesť, že fond doposiaľ nikoho zo svojich bývalých predstaviteľov, ktorí údajne spôsobili škodu, nežaloval za spôsobenú škodu. Platí tu logika, že ak bývalí členovia výkonného výboru žiadnu škodu fondu nespôsobili, potom je žaloba bezpredmetná, pretože žiadna sa fondu nestala. Je veľmi zaujímavé, že fond, ktorý v súčasnosti vedie súdne spory o určenie neplatnosti kúpno-predajných zmlúv ohľadne bytov a garážových „státí“ vedie ich len v niektorých prípadoch a ani sám zatiaľ nemá predstavu, prečo niektorých žaluje a iných nie. Tento postup je jednoducho nevysvetliteľný. Ešte nevysvetliteľnejšie však je, že keď niektorí bývalí kolegovia po medializácii týchto bytov prišli s ponukou na fond na jeho spätné odpredanie fondu, fond túto možnosť jednoducho odmietol s odôvodnením, že sa o ne bude súdiť. Na mieste je teda otázka, aký má vlastne fond motív. Keďže kauza nadštandardných a lukratívnych bytov fondu bola dostatočne medializovaná, nedá mi, aby som sa nepristavil pri konštrukcii tejto bytovky. Ide o klasickú železobetónovú bytovku panelovej sústavy B1-15BA vyvinutej v 80. rokoch minulého storočia, ktorých sa v našej krajine nachádza neúrekom a byty týchto bytoviek sa svojho času nazývali králikárne. V bytovke sa nachádzajú klasické sídliskové troj- a štvorizbové byty so socialistickou kuchynskou linkou, najlacnejšími bielymi obkladačkami v kúpeľni, obyčajnými ventilovými batériami a nám všetkým dobre známym hnedým linoleom. Jediné nadštandardné oproti sídliskovým bytovkám je večné zatekajúca šikmá strecha a modrý náter fasády. Toto je skutočná pravda o bytoch médiami označovaných ako luxusné. Ja osobne som si tento byt vybral z viacerých ponúk a jediným kritériom bola blízkosť k môjmu pracovisku. Byt som riadne zaplatil a za 68,82 m2 podlahovej plochy som zaplatil kúpnu cenu 883 842 Sk, čo bola v roku 1996 cena bežná, a na ktorú som si zobral úver z finančného ústavu. Podotýkam, že kúpna cena bola vypočítaná podľa § 18 zákona č. 182/1993 Z. z. o vlastníctve bytov a nebytových priestorov platného pre všetkých občanov Slovenskej republiky. Konštrukcia kúpnej ceny je teda taká, obstarávacia cena bytu mínus amortizácia, mínus odpočet vo výške štátneho príspevku. Vážené dámy, vážení páni, je možné, že zákon č. 92 bol novelizovaný účelovo každou vládnou garnitúrou. Chcem vás však ubezpečiť, že počas mojej pracovnej pôsobnosti na fonde som sa vždy správal v súlade zákonmi, štatútom fondu schváleným v Národnej rade, kompetenčným poriadkom a ďalšími vnútornými predpismi a smernicami. Chcem zdôrazniť, že pri predaji bytov nešlo o individuálne rozhodovanie, moje, ale rozhodovanie kolektívneho orgánu, ktorým výkonný výbor bezpochyby bol a je, pričom predaj bytov nebol výmysel výkonného výboru, ale návrhom odborných útvarov fondu, ktorý bol po bežnej procedúre predložený výkonnému výboru na schválenie. Za tejto situácie treba vidieť v postupe policajných orgánov vyvodzovanie kolektívnej zodpovednosti, ktorú náš právny poriadok ani nepozná, ani neupravuje. Ďakujem pozornosť.