T. Mikuš, poslanec: (2005-03-18):
Čo sa týka vlastnej Lisabonskej stratégie. Viete, ja si nemyslím, že tie stovky ľudí, ktorí pracovali na Lisabonskej stratégii pred rokom 2000 na úrovni európskych inštitúcií a na úrovni aj, samozrejme, národnej, by pristupovali k tej stratégii so zlým úmyslom. Pravdepodobne hľadali kompromis. Pravdepodobne chceli ostatným Európanom predložiť ambíciu, ktorá povedie k zamysleniu. Ale určite nedostatočne analyzovali nástroje, ktoré by mohli túto ambíciu naplniť. To je podľa mňa najväčší nedostatok Lisabonskej stratégie. Obrovské množstvo cieľov, priorít, 28 hlavných, 120 vedľajších, ďalšie desiatky kvantifikovaných cieľov, ktoré nebrali ohľad na národné špecifiká a chceli unifikovať, to určite tiež nebolo celkom šťastné. Ale v každom prípade ja osobne si myslím, že tam bola dobrá snaha, dobrá vôľa, dobrá politická vôľa vytvoriť niečo spoločné. Keď hovoríme o tom, čo bolo cieľom Lisabonskej stratégie a že sme mali byť o 5 rokov súčasťou najdynamickejšie sa rozvíjajúcej ekonomiky a predbehnúť Spojené štáty americké, no tak treba ešte dodať, že naozaj v mnohých ukazovateľoch nielenže tu nedobiehame, ale naopak, priepasť medzi nami sa zväčšuje. Týka sa to investícií do vedy a techniky, týka sa to zamestnanosti, týka sa to reálnej kúpnej sily obyvateľstva. Tá medzera na základe súčasných trendov  v týchto jednotlivých ukazovateľoch sa pohybuje od 20 až 130 rokov. Je jasné, že treba teda niečo zmeniť, ale nie len na úrovni Európskej únie. V prvom rade treba zmeniť stratégie alebo zdokonaliť stratégie na národnej úrovni. Európska ekonomika ako taká neexistuje, existuje európsky trh a celé úvahy o ekonomickej výkonnosti Európy sú založené predsa na konkrétnych výkonnostiach jednotlivých národných ekonomík. Preto je veľmi potrebné, aby národné ekonomiky boli konzistentné, tak ako majú byť konzistentné aj stratégie európske. Dokiaľ nebude Lisabonská stratégia rozpracovaná, a ja hovorím znovu, na to obdobie aspoň 10 rokov, dokiaľ nebudú naozaj vybrané priority a pokiaľ ich nebude, povedzme, toľko, koľko je zhruba prstov na ruke, pokiaľ nebudú presne tieto priority kvantifikované, čo sa týka finančnej podpory v budúcnosti, to znamená, pokiaľ nebudú vo finančnej perspektíve presne určené alebo s určitou toleranciou určené čiastky, ktoré budú priority podporovať, a pokiaľ nebudú časovo lokalizované, tak ťažko sa bude dať systémovo niečo urobiť. A naopak, dokiaľ nebudú národné plány rozvoja korešpondovať s finančným výhľadom a pokiaľ teda nebudú obsahovať jasné priority a pokiaľ nebudú spracované jednotlivé sektorálne politiky, čo zatiaľ na Slovensku nie je, a pokiaľ nebudú jasne definované nadväznosti medzi nimi a pokiaľ nebude rozpracovaná regionálna politika a pokiaľ v štátnych rozpočtoch takisto nebudú na každý rok konkrétne čiastky, ťažko sa pohneme dopredu. To je z hľadiska systémového. Ale dôležité je, že je tu vôľa, že je tu politická vôľa. A tá bola vyjadrená aj na včerajšom aj predvčerajšom rokovaní v Európskom parlamente, kde sa zišlo zhruba 150 zástupcov národných parlamentov, zhruba 100 zástupcov Európskeho parlamentu a európskych inštitúcií. A diskutovali o tom, ako ďalej pokračovať. Väčšiu časť kritiky, ktorú ste aj vy povedali a počuli, zdieľajú takisto. Ale zároveň hovoria: „Nemôžeme zastať.“ Hovorí sa o tom, že by mala byť vytvorená parlamentná komisia aj na úrovni Európskeho parlamentu, aj na úrovni národných parlamentov, ktoré by pravidelne monitorovali pokrok v tejto oblasti, ktoré by akcelerovali spoločenskú diskusiu. Hovorí sa o posilnení úlohy národných parlamentov v tejto oblasti. Áno, to je veľmi potrebné. V tejto súvislosti ma veľmi prekvapila diskusia, ktorá tu bola, povedzme, v utorok v súvislosti s úlohou národného parlamentu. Európa sa nevzdáva ambície na zvyšovanie zamestnanosti, aj keď sa to nedarí. Čiže sociálne aspekty zostávajú stále v centre záujmu Európy. Hovorí sa o infraštruktúre. Akákoľvek spoločnosť, akékoľvek plány, nech budú akokoľvek ambiciózne, nech budú akokoľvek korešpondovať, sa nepodarí naplniť, pokiaľ krajina nebude mať príslušnú infraštruktúru. A tou infraštruktúrou sa, samozrejme, rozumie aj legislatíva, pravidlá, ale aj fyzická infraštruktúra vo všetkých jej podobách. Na toto všetko sa treba zamerať. Ak chceme lepšie spolupracovať treba, samozrejme, smerovať k odstráneniu existujúcich bariér na trhu, treba podporovať súdržnosť a solidaritu, nielen teritoriálnu, ale, samozrejme, v prvom rade sociálnu, treba zachovať piliere, na ktorých stavia v súčasnosti Lisabonská stratégia, je to ekonomický pilier, sociálny pilier a otázka životného prostredia, aj keď sa zdá, že životné prostredie mierne ustupuje do pozadia. S tým sa určite nemôžeme zmieriť. Jednoducho treba diskutovať, treba hľadať politickú vôľu, treba zlepšovať legislatívu, treba zlepšovať stratégie, treba budovať infraštruktúru, v budovaní ktorej my máme, myslím si, veľké rezervy. A hlavne treba pravidelne a otvorene a korektne diskutovať. Súhlasím s tým, že pojmy ako „poznatková ekonomika, inovácie pre zlepšenie investovania, inovácie pre zlepšenie produktivity, podpora malého a stredného podnikania“ musia byť naozaj stále nielen ako pojmy, ale aj ako skutočné aktivity súčasťou nielen nášho slovníka, ale aj toho, čo povedie k ekonomickému rastu a čo povedie teda k prosperite, ktorú každý občan očakáva, že ju nová vláda prinesie. Ako som povedal, nie je jednoduché nájsť dohodu na úrovni európskej, lebo nie je jednoduché nájsť dohodu ani na úrovni národnej. Ani na úrovni národnej sa často dosť nepočúvame. Zabúdame, že súčasťou dialógu je aj počúvanie, nielen hovorenie. Od nás, vážené dámy a vážení páni, si myslím, hlavne sa očakáva to, že ani nebudeme tak vytvárať tie rozvojové programy, na to sú odborné aparáty, ktoré pracujú v jednotlivých rezortoch, od nás sa očakáva, že napomôžeme vytvoriť atmosféru korektného dialógu. A ja si myslím, že tú šancu máme. Tak spravme všetko preto, aby sme túto šancu využili, lebo len korektný a trvalý dialóg naozaj môže prispieť k tomu, že spravíme dobré stratégie, ktoré budú zodpovedať možnostiam a potrebám Slovenska. Ďakujem.