Dubovcová, Jana, verejná ochrankyňa práv (2015-03-24):
Ďakujem pekne za slovo. Dobré ráno prajem všetkým. V zmysle § 23 ods. 1 zákona o verejnom ochrancovi práv predkladám Národnej rade správu verejného ochrancu práv o jeho činnosti, ktorá podľa zákona má obsahovať poznatky verejného ochrancu práv o dodržiavaní a ochrane základných ľudských práv v činnosti orgánov verejnej správy a odporúčania Národnej rade Slovenskej republiky. Ja by som vás rada v skratke oboznámila s obsahom správy verejného ochrancu práv v takých štyroch základných bodoch. V jednej časti by som sa chcela venovať svojim poznatkom z podnetov, ale iba tým alebo takým, z ktorých vyplýva potreba prijať určité systémovejšie opatrenia. Potom v druhej časti by som chcela priblížiť trošku výsledky z prieskumov, ktoré robila Kancelária verejného ochrancu práv ako priority verejného ochrancu práv v roku 2014. V ďalšej časti by som oboznámila stručne s činnosťou Kancelárie verejného ochrancu práv, hlavne s podmienkami pre činnosť verejného ochrancu práv. No a napokon v poslednej časti by som sa venovala účinnosti činnosti verejného ochrancu práv na orgány verejnej správy v Slovenskej republike. Aj správa je takto zostavená, že obsahuje v prvej časti také výňatky z podnetov, ktoré vybavoval verejný ochranca práv. Sú tam vybraté také prípady, ktoré sú typické pre činnosť orgánov verejnej správy. Niektoré sa vyskytovali už aj v minulých rokoch. Čiže sú opakujúce nedostatky. Preto sú tu uvedené. Niektoré z týchto nedostatkov, ktoré som zistila v rámci podnetov, by vyžadovali prijatie systematickejších opatrení. A z týchto by som chcela oboznámiť poslancov s prípadom, ktorý je uvedený v správe. Týka sa činnosti matrík. Týka sa vlastne dodržiavania článkov 33 a 34 čiže práv národnostných menšín na používanie svojho jazyka. No a prečo uvádzam tento prípad? Uvádzala som ho aj vo výbore pre ľudské práva. Bol to iba jeden prípad, ale rovnaký prípad zaznamenal aj Úrad vlády, keď si občan požiadal o vydanie rodného listu, čiže dokumentu vo svojom rodnom jazyku, ale nebolo mu to umožnené vzhľadom na to, že softvérový program, na základe ktorého pracuje každá matrika v Slovenskej republike, nemá takúto alternatívu. Aj napriek tomu, že verejný ochranca práv písal matrike, aby odstránila tento nedostatok a vydala rodný list tak, ako bol požadovaný, tak k náprave nedošlo. A opakovane bolo mi oznámené, že ten systém práce, ako je na matrikách zavedený, to neumožňuje. Vzhľadom na to, že touto činnosťou a takto organizovanou prácou dochádza k porušeniu základného práva, preto oboznamujem s týmto prípadom aj v pléne Národnej rady, lebo vlastne vyžaduje si to prijatie pre zmenu v činnosti všetkých matrík tak, aby buď bol vypracovaný softvér, ktorý umožní vydanie rodného listu a dokumentu, teda ktorý človek potrebuje pre svoje vybavovanie, aj materinskom jazyku, alebo aby dostali takú inštrukciu matriky, aby mimo tohto softvéru boli schopné vydať rodný list tak, ako si ho občan žiada. Je to systémové opatrenie, ktoré treba urobiť v Slovenskej republike, preto o ňom hovorím aj tu. My sme v rámci podnetov zistili vyše 270 porušení základných práv. Čiže ja nebudem všetky tu rozoberať, ale len také, ako bol tento prvý prípad, ktoré si vyžadujú systémové opatrenie. V ostatných prípadoch tie orgány sú schopné prijať opatrenia. A väčšinou ich aj prijmú. Ale takéhoto systémového charakteru opatrenia nemôžu prijať samotné. Preto by bolo dobré, keby Národná rada takéto prípady riešila buď právnou úpravou, alebo aby vyžadovala určitú zmenu postupov od vlády Slovenskej republiky. Ďalšie také závažné prípady, ktoré sa vyskytli a ktoré sú v tej časti, kde uvádzam príklady z podnetov, sú také porušenia základných práv, ktoré tiež vykazujú známky systémových porušení, respektíve že môžu sa opakovať. A to sú také, ktoré vyplývajú z určitej neúčinnosti činnosti orgánov verejnej správy. Ja to vysvetlím. Máme v správe uvedené prípady dva alebo tri, ktoré sa týkajú ochrany životného prostredia alebo ochrany zdravia. Jeden z takých prípadov bol napríklad únik pachových látok do ovzdušia nad prípustné normy. Ale to môže byť aj hluk, môžu to byť aj iné nečistoty alebo iné takéto zásahy. A ja konštatujem, že keď sme preskúmavali činnosť orgánov verejnej správy, tak vo väčšine takýchto prípadov sme zistili, že všetky kompetentné úrady aj konali, postupovali podľa právneho rámca, ktorý im bol daný, vymáhali pokuty, vymáhali nápravu. Čiže nemohla som skonštatovať, že by nekonali. Napriek tomu, že konali, k náprave nedošlo, k odstráneniu porušenia základného práva na ochranu zdravia alebo životného prostredia nedošlo, lebo vlastne neboli schopné dosiahnuť to nástrojmi, ktoré majú k dispozícii. Toto sa taktiež opakuje a má to podľa môjho názoru negatívny dopad na vzťah verejnosti k štátu a k jeho orgánom preto, lebo vlastne ukážu akúsi nemohúcnosť vyporiadať sa s porušovaním základných práv. Preto hovorím, že týmto inštitúciám je potrebné dať v rámci legislatívnych opatrení také kompetencie, aby boli schopné domôcť sa odstránenia porušovania základných práv, lebo účelom vlastne ich postupov nie je vyvodiť sankciu takú, ktorá, povedzme, prinesie prínos do štátneho rozpočtu, lebo uložia pokutu, ale priorita by mala byť, aby odstránili porušenie základného práva. Čiže ak my zistíme takýto nadmerný únik, povedzme, týchto pachových látok do ovzdušia, tak opatrenie by bolo vtedy relevantné z pohľadu verejného ochrancu práv, keby sa zamedzilo tomu úniku. Takže také nástroje by tieto orgány mali mať. Samotné ukladanie pokút alebo pravidelné obhliadky, to sa týka aj znečisťovania prostredia. Napríklad v niektorých prípadoch sme zisťovali, že aj hliadky mestskej polície chodia, aj obecný úrad pravidelne kontroluje niektoré skládky, povedzme, alebo mali sme prípad, keď sa pálili pneumatiky a donekonečna sa to opakovalo, donekonečna sa ukladali pokuty, aj exekúcie boli a napriek tomu vlastne stále to znečisťovanie a ten negatívny proces pokračoval, čiže nemohúcnosť štátnych orgánov, pokiaľ nedokážu svojimi opatreniami odstrániť porušovanie základného práva, tak ich nástroje nestačia, a preto to dávam do pozornosti poslancov Národnej rady. Veľmi častým nedostatkom, ktorý sa opakuje pri preskúmavaní podnetov, je prístup orgánov verejnej správy k podávateľom žiadostí, ale aj k verejnosti stále charakteristický svojou zatvorenosťou alebo nadriadenosťou, neochotou vlastne komunikovať s občanom. To je taký spoločný menovateľ. Takéto prípady sú čiastočne uvedené v kapitole, ktorá je označená ako opak dobrej správy. V tých prípadoch, ale aj v iných podnetoch sa vyskytuje úplná neochota komunikovať. Najčastejšie alebo dva také zreteľné prípady sú, ktoré sú uvedené aj v tejto správe, jeden sa týka ministerstva vnútra a druhý sa týka ministerstva spravodlivosti. To sú dva prípady, keď ide o osobu, o ktorej tieto inštitúcie vedú konanie, a tej osobe nechcú umožniť nahliadnutie do spisu, do takého spisu, ktorý sa týka jej samotnej, a pri ministerstve spravodlivosti napríklad neochotu poskytovať informácie aj o číslach súdnych spisov, čiže o všeobecné informácie keď si niekto požiada s odôvodnením, že sa to týka súdnych konaní alebo rozhodovacej činnosti súdov. Čiže stále sa v určitých inštitúciách prejavuje taká neochota proste zdieľať s občanmi informácie, ktoré od nich požadujú, a to bez ohľadu na to, že ľudia majú právo na slobodný prístup k informáciám, samozrejme, v rámci obmedzenia zo zákona. Ale tá neochota dať nahliadať do spisov, ktoré sa týkajú mňa, mojej osoby, sa opakuje každoročne vo viacerých inštitúciách. A naozaj, podčiarkujem, ministerstvo vnútra v tomto je také najviac uzavretejšie. To je taký spoločný nedostatok orgánov verejnej správy, na ktorý opakovane verejný ochranca práv poukazuje, a zatiaľ k nejakým podstatnejším zmenám nedošlo. Takže si myslím, že to je otázka riadenia činnosti týchto inštitúcií a že sa to dá napraviť inými smernicami a usmerneniami. Vo veľa prípadoch som poukazovala na nesprávny, neochotný prístup orgánov verejnej správy. Tieto príklady sa nachádzajú v správe od strany 40, kde sa zaoberám prípadmi, v ktorých priamo nemuselo dôjsť k porušeniu zákona, ale celkový prístup k vybavovaniu vecí bol taký, ktorý bol v rozpore so zásadami správneho konania. A z tohto pohľadu som ho musela hodnotiť potom ako v rozpore s právom. Veľmi a opakovane upozorňujem na to, že porušuje sa v orgánoch verejnej správy často zásada zákonnosti, a to v tom zmysle, že ak v niektorom špeciálnom zákone sa povie, že sa nám konanie, o ktorom takýto orgán rozhoduje, nevzťahuje zákon o správnom konaní, potom sa zároveň v tomto špeciálnom predpise ale neupraví postup. To znamená, že zákon o správnom konaní orgán výlučne nepoužíva, ale v špeciálnom predpise nemá určené pravidlá konania, a tak vlastne si tie procedúry robí po svojom. A napokon z toho je taký výsledok, že namiesto rozhodnutia pošle domov iba list tomu človeku, alebo oznámenie. Pritom rozhodol o nejakom práve a vlastne prijímateľ takéhoto oznámenia nemá žiadnu právnu možnosť sa brániť. Čiže podľa mňa ide o absenciu zákonnosti, a preto od strany 40 takéto prípady uvádzam. A kritizujem ich. A dosť vo veľkej miere sa vyskytujú pri aplikácii zákona o službách zamestnanosti. Čiže postupy týchto úradov práce, sociálnych vecí a rodiny sú väčšinou upravené iba internými postupmi a často dochádza k tomu, že rozhodujú o právach a nevydajú žiadne rozhodnutie, ale nahrádzajú ho týmto nikam nevedúcim oznámením. Takáto absencia zákona, zákonného predpisu môže často viesť v praxi aj k takému šikanóznemu správaniu sa orgánu verejnej správy vo vzťahu k podávateľovi alebo k inej osobe a k nadradenosti inštitúcie nad žiadateľom. Napríklad my sme tu vytýkali postup úradov práce pri predvolávaní na úrady práce, ako často poskytujú svoju službu nevypočítateľným spôsobom. To znamená, že predvolávajú ľudí, ktorí sú odkázaní na dávky v hmotnej núdzi alebo iné dávky, tak, že im určujú termíny, aby sa okamžite dostavili, alebo veľmi krátke termíny bez toho, že by sa dalo predvídať, kedy sa má takýto človek dostavovať na úrad. Pritom od jeho dostavenia sa alebo nedostavenia sa závisí ďalšie konanie a postup tohto úradu, ale konanie úradu je vopred neodhadnuteľné a nevypočítateľné, čiže takýto odkázaný človek aby bol stále v strehu, kedy dostane nejakú zásielku z úradu, a to len preto. To sa deje napríklad pri vyraďovaní uchádzačov o zamestnanie z evidencie, uchádzačov o zamestnanie z dôvodu nespolupráce. Vlastne takýto postup úradu, ktorý je vopred nepredvídateľný a nevypočítateľný, dostáva potom tých uchádzačov do situácií, keď sa nedostavia, ale dôsledky sa dostavia. Takže myslíme si, že toto treba upraviť, treba dať nejakú úpravu, aby postup úradu bol predvídateľný. To sú také najzákladnejšie veci, ktoré sa týkajú prieskumov, ktoré sme robili v rôznych inštitúciách na základe podnetov od občanov. Musím povedať, že v roku 2014 sme zistili, už som to na začiatku uviedla, 270 porušení základných práv, ale zároveň v každom takomto prípade my navrhujeme opatrenia už v priebehu riešenia tohto prípadu, komunikujeme s dotknutým úradom. A musím povedať, že v roku 2014 aj došlo vo veľa prípadoch k odstráneniu zisteného nedostatku toho individuálneho už v priebehu vybavovania podnetu a v niektorých prípadoch, asi v 18 prípadoch z tých 270 sa veci ešte doriešujú. Čiže tá úspešnosť v tomto smere odstraňovania porušenia základných práv je pomerne vysoká, pokiaľ ide o vzťah verejného ochrancu práv a inštitúcií verejnej správy, respektíve obcí. Preto som uviedla z tej prvej časti podnetov tu len tie základné veci, ktoré sa týkajú už systémových opatrení, ktoré si tieto úrady samy nemôžu prijať. V prípadoch, keď občania nepodávajú podnety verejnému ochrancovi práv na určitú oblasť činnosti verejnej správy alebo ich to vôbec nenapadne, ale tá činnosť je dôležitá, tak verejný ochranca práv preskúmava systematicky činnosť niektorých z týchto orgánov a inštitúcií, a to bez podnetu, ale na základe vlastnej iniciatívy. Takýchto prieskumov sme robili aj v roku 2014 viacero. Niektoré sa týkali práv detí, čiže vyplynuli z predchádzajúcej činnosti, ktorú sme robili v roku 2013. No a v tomto roku 2014 sme otvorili aj novú tému. A tou bolo preskúmavanie podmienok, aký majú prístup k službám seniori. Pokiaľ ide o práva detí, ktoré sme zisťovali z prieskumov, tak sme sa opäť venovali zaraďovaniu detí do školskej dochádzky, do povinnej školskej dochádzky, a to diagnostike detí, pretože sme na Slovensku zatiaľ taký unikát, ako to vyplynulo z predchádzajúcich zistení verejného ochrancu práv z predchádzajúcich rokov, že pri zapisovaní detí do povinnej školskej dochádzky je taký vysoký výskyt mentálnych porúch v populácii rómskych detí pochádzajúcich z nepodnetného prostredia, ako tomu hovoríme my aj v zákonoch, ktorý je z hľadiska štatistiky vylúčený (taký vysoký výskyt mentálnych porúch). No a keďže to zaraďovanie prebieha na základe diagnostiky a súhlasu rodičov so zaradením, tak sme v roku 2014 preskúmavali diagnostiku. Výsledky tejto správy sú na stranách 52 – 54. A je zrejmé z mojich zistení, že aj pri diagnostike dochádza k diskriminácii maloletých detí. Čiže pri zaraďovaní do škôl som konštatovala už pretrvávajúcu systémovú diskrimináciu. A teraz konštatujem, že aj v tej dielčej časti diagnostiky detí dochádza k závažnej diskriminácii a že je potrebné to odstrániť. V roku 2015 budem ešte preskúmavať, ako sa získava ten informovaný súhlas rodičov, takže budem vedieť na konci týchto prieskumov povedať presne, či Slovenská republika je na tom tak ako Česká republika, ktorá už v Štrasburgu prehrala spory na túto tému. Zatiaľ na 70 % môžem potvrdiť z tých dvoch preskúmaní, že sme možno ešte „lepší" ako v Českej republike v tejto téme. Čiže upozorňujem stále Národnú radu a poslancov, že to je závažný nedostatok, ak pretrváva ako súčasť systému, ak zákon vlastne dovoľuje diskrimináciu. A to sa deje pri nástupe do povinnej školskej dochádzky v Slovenskej republike. Čiže sa mi to potvrdilo aj v tomto roku 2014. Takisto som pokračovala aj ohľadne reedukácie, to sme stále pri právach detí. A opakovane poukazujem na to, že u nás v systéme prevýchovy alebo pomoci pri výchove dieťaťa, ktoré zlyhalo alebo ktorého rodina zlyhala, my nemáme inú alternatívu ako ústavnú výchovu. A toto ja považujem tiež za porušenie detských práv, že neexistuje iná alternatíva, len ústavná výchova. A to je podľa mňa veľmi nesprávne. Takisto pri reedukácii v zaraďovaní detí do týchto zariadení je robené veľmi nekvalifikovaným spôsobom, pretože deti sa zaraďujú tam, kde je voľné miesto. Čiže technické a inštitucionálne a finančné potreby sú nadradené nad potreby dieťaťa. Dieťa sa pred umiestnením nediagnostikuje, nezisťuje sa, aký typ výchovy, aké prostredie by preň bolo najvhodnejšie, ale zaradí sa tam, kde je voľné miesto, čo potom ovplyvňuje aj ťažkosť spolupráce s týmto dieťaťom často, aj jeho budúcu profesiu. A taktiež pri súdnom konaní, ktoré prebieha na túto tému, deti nebývajú vypočuté, stále sa porušuje Dohovor o právach dieťaťa, nezisťujú sa ich názory, nie sú kvalifikovane zastúpené právnikom v takomto konaní. V tejto správe považujem za potrebné zdôrazniť, že navrhujem, aby bola zrušená ako výchovná metóda používanie ochrannej miestnosti, t. j. možnosť zatvoriť dieťa na 24 hodín do miestnosti, ktorá vyzerá ako cela. To bolo z prieskumov, ktoré som vykonávala ohľadne vecí, s ktorými som začala už v roku 2013, pokračujeme v roku 2014. Ale v roku 2014 som otvorila ďalšiu tému, ktorá sa vlastne týka ďalšej skupiny osôb, ktoré si vyžadujú ochranu zo strany štátu. A to sú seniori. Čiže k tejto téme je to veľmi podrobne rozpísané v tohoročnej správe, lebo je to po prvýkrát predkladané. A bola to aj reakcia na predchádzajúce zmeny právneho predpisu a právneho rámca poskytovania služieb seniorom. Chceli sme zistiť v praxi, aká bola účinná právna úprava, ktorá naposledy upravovala poskytovanie služieb. My sme boli zisťovať aj podmienky mladistvých vo výkone trestu. Nezistili sme tam žiadne závažné nedostatky. Len chcem poukázať na to, že je tu taká informačná asymetria ohľadne mladistvých, lebo v čase, keď my sme boli zisťovať v Sučanoch, to je jediný nápravnovýchovný ústav pre mladistvých v SR, tam bolo 53 mladistvých väzňov. Ale za tú informačnú asymetriu považujem to, že vlastne verejnosť je presvedčená o tom, že koľko veľa my máme trestnej činnosti, ktorú páchajú mladiství. Dokonca sme znižovali vekovú hranicu v trestných predpisoch, hranicu trestnej zodpovednosti. A v skutočnosti ich bolo za celú SR 53. Bolo to síce po amnestii, predtým tam bolo okolo 90, ale aj tak, je to také malé číslo páchateľov trestnej činnosti vo veku od 16 do 18 rokov v SR, že si myslím, majú ináč dobré podmienky, dodržiavajú sa ich ľudské práva. Takže v tomto smere som nenašla žiadne nedostatky, len tú asymetriu, že obyvatelia sa boja mladistvých páchateľov, a pritom je ich takto málo. Alebo sú potom nechytení? Neviem. Len upozorňujem na to. Je to také zaujímavé. No a teraz sa vrátim k seniorom. Ja som reagovala a dávala som to ako prioritu preto, lebo v roku 2012 sa naposledy prijímala, aj ja som vtedy hlasovala za ten zákon, posledná zmena ohľadne poskytovania služieb pre seniorov preto, lebo v tejto oblasti dlhodobo aj predtým už pretrvávali nejaké nedostatky, tak sme boli zvedaví, ako to vlastne v praxi funguje a či tie služby sú dostatočne pre seniorov dostupné. Je pravda, že svojho času došlo k decentralizácii, že sa táto činnosť dostala z pôsobnosti orgánov štátu do samosprávnej pôsobnosti obcí, aj vyšších územných celkov. No a bolo potrebné podľa môjho názoru zistiť, ako sa táto oblasť vyvíja. My sme sa osobitne zamerali na dostupnosť jedného typu sociálnej služby, tzv. zariadení pobytovej služby, teda zariadení, ktoré poskytujú seniorom 24-hodinovú starostlivosť. Z môjho prieskumu sa ukázalo, musím konštatovať, že hoci právna úprava posledná bola zameraná na zlepšenie podmienok, tak oslovili sme 129 poskytovateľov, výsledkom našich zisťovaní je, že došlo k zhoršeniu v tejto oblasti, čiže nie k zlepšeniu, ako sme očakávali, ale, naopak, situácia sa zhoršila. Má to na svedomí aj sprísnenie podmienok na prijatie do zariadenia pre seniorov, lebo tam sme menili stupeň odkázanosti II na stupeň odkázanosti IV, čo vlastne v praxi znamená teraz, ako nám poskytovatelia často uviedli, že vlastne sa zmenili na hospice, lebo kým si človek vybaví, že sa môže dostať do takejto starostlivosti, a kým splní podmienky, tak často príde už len dožiť, v krátkom čase zomiera. Oni nám to povedali, že suplujú hospice, lebo je to takto nastavené. Ďalej, dostupnosť sociálnych služieb sa od roku 2012 zhoršila aj zmenou financovania. A dokonca dochádza k takej nerovnosti, pretože my sme skonštatovali, že aj seniori, ktorí sú v rovnakej pozícii, majú približne rovnaký vek, približne rovnaký zdravotný stav, približne rovnaké sociálne postavenie, oni sú povinní hradiť si za rovnaké služby rozdielna ceny, a to z toho dôvodu, podľa toho, ktorý vyšší územný celok sa nachádza v akej, poviem, finančnej kondícii, lebo on určuje výšku príspevku na tieto služby. Čiže ak je nejaký vyšší územný celok, ktorý je na tom finančne zle, tak aj všetci seniori v jeho obvode dostávajú nižší príspevok, ale nedostávajú iný dôchodok (S úsmevom povedané.), a tak sa dostávajú vlastne do finančnej tiesne. Ja som skonštatovala, že ekonomické dôvody sú jednou príčinou, pre ktorú sa nedostávajú k poskytovaniu takejto starostlivosti, pretože väčšinou v tej skupine, ktorú sme zisťovali, dôchodky sa pohybovali od 169 do 376 eur mesačne. Pritom tie služby rádovo stoja okolo 500 a viac eur mesačne. Čiže jedna vec sú finančné, ekonomické limity. Väčšinou ľudia, ktorí sa dostávajú do tejto situácie, ani ich rodina nie je na tom veľmi dobre finančne. Takže tá služba sa stáva z týchto dôvodov nedostupná. A druhým obmedzením je samotné to nastavenie, že môže sa k takejto starostlivosti dostať iba človek, ktorý má stupeň odkázanosti IV, to znamená, že už je na tom zdravotne veľmi zle. Pritom aj niektoré iné dôvody existujú, aby človek požiadal o takúto starostlivosť. Môže sa cítiť sociálne vylúčený alebo proste potrebuje iné podmienky si splniť, ale už keďže nemá ten stupeň odkázanosti, musel by si hradiť plnú službu, plnú cenu týchto služieb. A na to väčšinou nemajú prostriedky. Čiže upozorňujem na to, že v stave tej ďalšej najzraniteľnejšej skupiny okrem detí, seniorov, keď sa dostanú do zdravotných a sociálnych zlých pomerov, tak právna úprava, ktorú máme teraz, nepomohla a nerieši ich situáciu. Preto si myslím, že by bolo potrebné sa týmto začať znova zaoberať. Táto správa je veľmi podrobne popísaná, lebo ešte doteraz takáto správa zo strany verejného ochrancu práv ohľadne skupiny seniorov nebola predkladaná, preto je podrobnejšie uvedená v tejto výročnej správe. Ďalšou prioritou, ktorú som mala, tak som skúmala najčastejšie porušované právo, prieťahy v konaní, a to sú súdy a to je pokračujúci prieskum, ktorý robíme stále, a musím povedať, že v tejto správe je uvedené vysvetlenie, ktoré sa týka tzv. objektívnych prieťahov, za ktoré zodpovedá štát v systéme súdnictva, a subjektívnych prieťahov, za ktoré zodpovedá individuálne sudca. Ja som využila svoju kompetenciu podať návrh na začatie disciplinárneho konania, ale iba v jednom alebo dvoch prípadoch, lebo vo väčšine prípadov, ktoré som preskúmavala, som musela konštatovať, že aj keď vznikli prieťahy v konaní a došlo k zásahu do základného práva účastníkov konania, tak k tomu došlo z dôvodov objektívnych prieťahov. To znamená, že neboli vytvorené také podmienky pre činnosť súdu, aby mohol konať riadne, plynulo a včas. Ja konštatujem, že som návrhy na zmenu predkladala už v roku 2013, ale nerobí sa vlastne v tejto oblasti, aspoň nedošlo v tejto oblasti, že by sa mohli meniť pomery a podmienky na súdoch, k podstatnejším zmenám. Stále sa nevypracováva zoznam preťažených súdov. To znamená, že zber štatistiky má byť zameraný o činnosti nejakého rezortu tak, aby výsledky sa mohli vyhodnotiť a potom previesť do riadiacej praxe. Keďže my nemáme zoznam preťažených súdov, nevieme, iba tušíme, alebo empiricky odhadujeme, že v ktorých súdoch je situácia už neudržateľná. Tak podľa toho aj prideľujeme prostriedky, podľa toho zase empiricky prideľujeme sudcovské miesta a tak ďalej. Čiže nemáme dobrý spôsob riadenia. A to sa opakuje z roka na rok. Ja som navrhovala, aby bol vypracovaný a zverejnený zoznam preťažených súdov a aby sa potom na základe neho distribuovali zdroje do jednotlivých súdov a do justície, aby sa vlastne na tých súdoch, ktoré nemôžu dobre fungovať, a tým porušujú základné práva vo veľkej miere, tá situácia odstraňovala. Ja budem citovať z posledného listu, ktorý mám napríklad z Krajského súdu v Bratislave, kde mi píše predseda súdu, a ja som konštatovala prieťahy v konaní a porušenie základného práva, že: „Z dôvodu nezistenia subjektívnych príčin vzniku prieťahov v konaní a tiež za nepriaznivej personálnej situácie na súde nie je možné prijať iné opatrenia než tie, ktoré už prijal.“ Ja som to preskúmala a je to tak. Čiže už predseda súdu, voči ktorému mám pôsobnosť a môžem robiť opatrenia, on, som to preskúmala, urobil všetko pre to, aby sa situácia zmenila. Ale dostal sa po plot, na koniec svojich možností. Čiže možnosti sú už len v tej vyššej zložke riadenia a správy súdov. A to je ministerstvo spravodlivosti, ktoré by malo svoju riadiacu činnosť robiť na základe preskúmania, podrobného preskúmania stavu jednotlivých súdov, nie empirického, ale reálne podloženého, a potom podľa toho vybavovať súdy personálom. Takže toto bol posledný prieskum, ktorý sa týkal súdov. K činnosti Kancelárie verejného ochrancu práv. Tak opakovane poukazujem na to, že verejný ochranca práv nemá vytvorené podmienky pre svoju činnosť od svojho založenia doteraz. A ja som si dovolila pripojiť k správe ako prílohu č. 2, Organizačnú štruktúru Kancelárie verejného ochrancu práv, ktorú schvaľuje verejný ochranca práv pre činnosť Kancelárie verejného ochrancu práv podľa zákona, z ktorej jasne je vidieť, je to posledný list tejto správy, že napríklad chýba 17 právnikov, čiže 18 pracuje, 17 chýba, čiže máme 50-percentnú obsadenosť, a to z toho dôvodu, že nemáme na mzdy, takže týka sa to našej kancelárie, týka sa to celej SR, pretože verejný ochranca práv nemá jedno jediné regionálne pracovisko. My sme v Bratislave pomáhali 400 ľuďom písať podnety, ale sme nepomáhali v Košiciach, nepomáhali sme v Žiline, nepomáhali sme v Nitre, nepomáhali sme nikde. Jedného jediného človeka tam nemôžeme mať, lebo mu nemôžeme zaplatiť ani absolventský plat. Tak ak toto je pozícia ústavného orgánu, nezávislého, tak je to, musím povedať, na smiech. Potom by som teda upozornila na to, ktorých to zaujíma, že v prílohe č. 2 je Organizačná štruktúra Kancelárie verejného ochrancu práv, ktorá plní úlohy verejného ochrancu práv, taká, ako by verejný ochranca práv mal byť. A kto sa tým bude zaoberať, tak uvidí, že nie je to žiadna nadštandardná požiadavka, ale úplne normálny základný chod úradu. A pokiaľ ide o účinnosť činnosti verejného ochrancu práv, v priebehu vybavovania podnetov som povedala, že navrhujeme opatrenia. Musím povedať, že s orgánmi v strednej oblasti štátnej správy, ale aj na úrovni VÚC, aj na úrovni obcí komunikácia je veľmi dobrá. Akonáhle zistíme nedostatok, snažíme sa zohľadňovať všetky postupy tak, aby bol odstránený čo najskôr. Väčšinou ide o individuálne porušenie práva. A darí sa nám, už v tomto roku sa to preukázalo jasne, v priebehu už zisteného porušenia často odstraňovať následky porušenia práva. Horšie to je pravda s Národnou radou Slovenskej republiky. Na strane 95 až 102 správy je rekapitulácia opatrení verejného ochrancu práv, ktoré navrhovala som ja, niektoré navrhoval aj môj predchodca, Národnej rade Slovenskej republiky, ktoré sa týkajú právnych úprav alebo vyvodzovania zodpovednosti vo vzťahu k vláde, a z ktorých, žiaľbohu, pod každým skoro je napísané, že nebolo zrealizované. Musím povedať, že verejný ochranca práv je ústavný orgán, ktorý je zriadený preto, aby pomáhal pri zlepšovaní činnosti orgánov verejnej správy, pri zlepšovaní činnosti štátu, tým, že nastavuje zrkadlo výkonnej moci. No a vlastne v konečnom dôsledku môže to nastavenie zrkadla byť nepríjemné, ale v konečnom dôsledku je prospešné, lebo keď sa zistí nedostatok a postupne sa odstráni, tak sa zlepšuje fungovanie štátu a aj dôvera ľudí v štát sa zvyšuje. Ak verejný ochranca práv robí svoju činnosť, tak ju robí pre Národnú radu, ako ombudsmani V4 povedali, verejný ochranca práv, to sú oči a uši Národnej rady, a keď verejný ochranca práv predkladá Národnej rade opatrenia, ktoré si vyžadujú systémové zmeny, dokonca také, ktoré sa týkajú systémovej diskriminácie detí, a nezareaguje sa na to rok, dva, tri roky, tak potom musím povedať, že je to veľmi ťažké pochopiť, prečo tí, ktorí sú v nižších zložkách, pokiaľ môžu, tak opatrenia robia, možno preto, že sú bližšie k ľuďom a sú vystavení vlastne zodpovednosti, ale systémové opatrenia stoja, čo považujem za veľký nedostatok, a preto apelujem na poslancov Národnej rady, a je aj predvolebný rok, keby ste si pozreli tie opatrenia, každý z vás má možno nejakú tému, ktorej sa venujete, aspoň ako inšpiráciu pre svoju činnosť a pre svoje legislatívne budúce plány, lebo sú to závažné veci, ktoré sa tam nachádzajú. No a keby sa aj zo dve, zo tri podarilo zrealizovať, keď nie teraz, ale v rokoch 2015, 2016, 2017, veľmi by sa zlepšili pomery v Slovenskej republike. Ja za najzávažnejší nedostatok považujem, ako je nastavené základné školstvo v Slovenskej republike. Je to veľmi zle. Cítia sa tam zle deti. Cítia sa tam zle učitelia. Ten systém je nastavený tak, že postupne sa Slovenská republika prepadáva vo výkonnosti a výsledkoch. Je založený aj na diskriminácii. Čiže poprosím, keby sme sa venovali tomu, lebo budúcnosť Slovenskej republiky to sú tie deti, ktoré nastupujú do škôl. No a veľmi zle vnímam skutočnosť, že stále sa neprijali opatrenia ohľadne vytvorenia kontrolného nezávislého orgánu na činnosť ministerstva vnútra a polície v tých prípadoch, keď je z pohľadu verejnosti spochybnená nejaká akcia. Jednak je záväzok Slovenskej republiky mať takúto inštitúciu a jednak si myslím, že to je dobré opäť pre dôveryhodnosť štátu aj polície, že to nie je jednostranné nejaké opatrenie a že ministerská inšpekcia je interný kontrolný orgán, ale nikdy nemôže plniť funkciu nezávislého kontrolného vyšetrovacieho orgánu. Opäť poukazujem na to, že tiež Česká republika už prehrala dva takéto spory, a prečo my by sme sa mali dočkať toho, že sa niektorý prípad dostane až do Štrasburgu a my tam potom slávnostne prehráme, lebo aj tie bývalé rozsudky sú pre nás záväzné? Čiže nemáme tento orgán, je to veľmi zle. Poukazujem na to. Aj teraz robím jeden prieskum, keď ho ukončím, tak budem dávať ďalšie opatrenia, že keď ste predvedení na políciu, nemáte ešte žiadne právne postavenie, nikto nevie, čo sa tam s vami deje, a ani policajt by nevedel preukázať, čo tam s vami robil. Preto som navrhovala už v roku 2013, aby tam boli tie kamerové systémy, aby v miestach, kde sa vybavujú predvedené osoby, sa to zaznamenávalo a dokumentovalo. Nič sa nezmenilo v tejto veci. A to, že nemáme na to peniaze, tak to nie je argument, pretože máme na všeličo iné peniaze. Je to otázka bezpečnosti aj tej inštitúcie, aj tých ľudí, ktorí sú tam predvedení. To sú dve vážne veci, školstvo a nezávislá kontrola donucovacích zložiek. By som poprosila, to je asi všetko, s týmto posolstvom sa obraciam na poslancov Národnej rady. A verím, že tentoraz to bude úspešné. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)