I. Gašparovič, poslanec: (2001-10-24):
M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Teraz v rozprave by mal vystúpiť pán poslanec Tkáč. Keďže tu nie je, tak stráca poradie. Teraz vystúpi pán poslanec Brňák a po ňom sa pripraví pán poslanec Orosz. P. Brňák, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán podpredseda vlády a ctená snemovňa, v rámci tohto prvého čítania chcem aj ja položiť niektoré otázky na pána podpredsedu vlády Slovenskej republiky, pretože uvedený materiál, myslím si, na ne nedáva dostatočnú odpoveď. A zároveň chcem vysloviť aj niektoré svoje poznámky k tomuto textu. Bolo tu už povedané predrečníkmi, že vlastne základná debata o zmysluplnosti samotného inštitútu verejného ochrancu práv nastala na pôde parlamentu už počas rokovania o novele Ústavy Slovenskej republiky, keď v podstate existovali dva základné tábory, z ktorých jeden horoval za schválenie tohto inštitútu a v druhom existovali nie priamo nejaké odmietajúce slová, ale bola tam istá skepsa spočívajúca v tom, že ak dnes nedokážeme orgánmi ochrany práva zabezpečiť vynútiteľnosť práva v takých inštitúciách, ako sú súdy, ako sú orgány činné v trestnom konaní, teda v orgánoch, ktoré sú nadané aj represívnou zložkou moci, že je dosť ťažké očakávať, že niečo zásadne sa zmení, ak bude schválený inštitút verejného ochrancu práv, ktorý na rozdiel od týchto inštitúcií, od týchto orgánov štátu má oveľa jemnejšie a oveľa uhladenejšie spôsoby na to, aby zjednal nápravu. Myslím si, že tá skepsa v tomto prípade je vcelku namieste, pretože žijeme reálny, a nie ideálny alebo chcený život. V súvislosti aj s touto istou skepsou u mňa samotného nastáva základná otázka spočívajúca v tom, že ak už tento inštitút verejného ochrancu práv je schválený podľa novely Ústavy Slovenskej republiky, ak už má pôsobiť v zmysle tých právomocí a kompetencií, ktoré sú uvedené jednak v texte Ústavy Slovenskej republiky, ale aj v tomto vykonávacom organickom zákonnom predpise, tak potom treba urobiť všetko preto, aby tento inštitút bol vskutku nielen formálny, ale aby bol aj zmysluplný. A obávam sa, že na základe tých dielčích poznatkov, ktorými disponujeme ako poslanci Národnej rady Slovenskej republiky, dosť ťažké je očakávať, že takéto zmysluplné pôsobenie minimálne v začiatku pôsobenia funkcie verejného ochrancu práv bude existovať, to zmysluplné pôsobenie. Myslím si, a svedčia o tom aj skúsenosti z Českej republiky, kde sme nedávno boli na pozvanie ústavnoprávneho výboru českého parlamentu a navštívili sme aj novozriadený úrad ombudsmana a hovorili sme, myslím, dosť dlho a dosť podrobne aj s verejným ochrancom práv v Českej republike s pánom Motejlom, myslím si, že práve on nám dal do vienka isté vcelku racionálne požiadavky, na základe ktorých by sme sa mali vyvarovať toho, aby sme nerobili rovnaké alebo podobné chyby, ako ich robili oni v Českej republike pri zriaďovaní tohto inštitútu, tá základná a najprincipiálnejšia požiadavka dnes na to, aby tento úrad sa ujal tak, ako sa ujať má, spočíva podľa môjho názoru predovšetkým vo vytvorení dostatočného času na prípravu a zriadenie tohto inštitútu. Hneď teda budem reagovať na túto poznámku v tom smere, že asi nám to nehrozí, keďže podľa novely Ústavy Slovenskej republiky a podľa tohto návrhu zákona sa predpokladá, že vstúpi do účinnosti inštitút verejného ochrancu práv od 1. januára budúceho roku, čo je v podstate už veľmi za dverami. Takže si myslím, že za taký krátky čas od schválenia tohto zákona, príp. od schválenia ďalších podzákonných noriem, napr. o zriadení kancelárie ombudsmana, nebude dostatočný na to, aby tento inštitút začal, síce na zelenej lúke, ale začal tak, aby požíval všeobecnú úctu v tejto spoločnosti, najmä vo vzťahu k tým, ktorí sa budú obracať na tento úrad, najmä teda vo vzťahu k samotnému občanovi. Ak si zoberieme, by som povedal, taký nevyhnutný čas, ktorý by bol potrebný na spustenie celého tohto mechanizmu, tak myslím si, že obdobie 5 – 6 mesiacov z hľadiska istej legisvakančnej lehoty by bol optimálny na to, aby zvolený ochranca verejných práv mal dostatok času na tie najzákladnejšie a, by som povedal, neopakovateľné problémy spočívajúce v zriaďovaní tohto úradu, počnúc hľadaním budovy, zariaďovaním budovy, vyberaním si základného personálneho substrátu z hľadiska celého tohto úradu. Ak sa to bude diať všetko na pomedzí akejsi paralelnosti s tým, že vlastne ešte nebude ani budova, nebudú ani ľudia v rámci tohto úradu, ale už začnú chodiť sťažnosti od samotných občanov, ktorých zrejme príde neúrekom, myslím si, že vznikne tu taký problém a také zahltenie od počiatku, ktoré bude len veľmi ťažké v budúcnosti nejakým efektívnym spôsobom zmeniť. Ďalší veľmi základný a principiálny poznatok pre to, aby tento úrad začal zmysluplne konať je otázka financií, otázka peňazí, a otázka počtu pracovníkov, jednak pomocníkov právnikov a jednak pomocníkov ako administratívnych síl. Ukazuje sa, že aj keď sme hovorili o skúsenostiach práve s pánom Motejlom, že v Českej republike bol stanovený okruh personálneho zázemia tejto inštitúcie asi na počet 70 ľudí. Ak by sme to mechanicky mali deliť dvomi z hľadiska veľkosti oboch štátov, myslím si, že optimálny stav bude, povedzme, tých 30 – 35 pracovníkov tohto úradu. A pokiaľ ide o finančné zázemie, toto sa pohybovalo v Českej republike, myslím, v čiastke okolo 70 mil. korún. Obávam sa, že v danom prípade je to pre nás asi taký problém, ktorý nebude možné naplniť. Podľa toho, čo som mal možnosť v krátkosti hovoriť len s pánom podpredsedom, hovoril o čiastke, myslím, medzi 16 mil. – 20 mil. Sk, ktorá, domnievam sa, nebude dostatočná na to, aby tento úrad mohol efektívne robiť to, čo mu ústava a tento zákon budú kázať. Myslím si, že je veľmi zlé, že do istej miery aj samotná vláda Slovenskej republiky na tieto zásadné otázky a na tieto  najpodstatnejšie a najdôležitejšie záležitosti dostatočným spôsobom nereagovala ani v tomto návrhu zákona. V dôvodovej správe návrhu zákona som márne hľadal finančnú náročnosť celého tohto projektu. Nie je tam o tom ani zmienky. Akurát je tam jedna veta, že vlastne celý dopad na štátny rozpočet bude upravený v akejsi podzákonnej norme, na základe ktorej má byť zriadená kancelária verejného ochrancu práv. Myslím si, že aj toto akýmsi spôsobom dokumentuje, že vláda nechce prezentovať nejakú reálnu víziu na sfunkčnenie a na pustenie tohto inštitútu do reality v rámci Slovenska, keď základné údaje, ktoré sú veľmi podstatné preto, aby tento úrad bol spustený, to znamená, koľko tam má byť ľudí a čo to bude štát stáť, jednoducho nie sú obsiahnuté v tejto dôvodovej správe. Myslím si, že tomuto sa mala venovať väčšia pozornosť. Som presvedčený o tom, že bude aj potrebné zo strany poslancov, či už vládnej koalície alebo opozície, aj počas druhého čítania tieto veci alebo tento návrh zákona o verejnom ochrancovi práv posudzovať aj z tohto aspektu a nehovoriť iba o suchých paragrafoch a ich normatívnom znení. Ale domnievam sa, že mala by jednoznačne z pôdy parlamentu zaznieť požiadavka, nielen odporúčajúceho charakteru, ktorá by mala do istej miery vyjadrovať reálnu predstavu parlamentu o tom, za aký čas tento úrad by mal spustiť svoju činnosť, koľko by mal mať nevyhnutne pracovníkov a koľko by vláda mala vyčleniť peňazí na tento projekt. Myslím si, že v danom prípade by sme sa nespreneverili našej právomoci a našim kompetenciám, ktoré parlament má, a že je to možné vhodným spôsobom v rámci osobitného uznesenia ako istú požiadavku parlamentu adresovanú vláde jednoducho takto formulovať. Chcem poukázať v tejto súvislosti na už spomínanú nevyváženosť dôvodovej správy, keď napr. týmto dôležitým veciam je venovaný len veľmi kusý priestor, ale napr. pokiaľ ide o platové pomery verejného ochrancu práv, tak tým je venovaný priestor asi 3 strán v dôvodovej správe. Ja osobne by som očakával, keby dôvodová správa väčšmi obnažovala niektoré normatívne a všeobecné univerzálne znenia samotného textu ako, povedzme, veci dotýkajúce sa mzdového ohodnotenia, naviac s poukazom na právny predpis, o ktorom dnes nemáme ani šajnu, pretože zároveň som sa dozvedel práve z tejto dôvodovej správy, že od gruntu má byť zmenená pozícia platových pomerov štátnych orgánov a ráta sa s tým, že táto nová pozícia nového zákona má byť účinná od prvého januára budúceho roku, čo je tiež do istej miery nóvum a nepoznaná vec. To je, myslím si, z hľadiska tých podstatných vecí. Ak ich zanedbáme v samotnom úvode, domnievam sa, že tento úrad verejného ochrancu práv začne veľmi zle a že sa bude veľmi ťažko dostávať z tej zlej východiskovej pozície. Pokiaľ ide o ostatné otázky alebo pripomienky k tomuto textu návrhu zákona, chcem zareagovať celkom na 4 okruhy. Prvým okruhom je otázka, kto má byť verejným ochrancom práv. Myslím si, že tá diskusia na túto tému odznela aj na pôde samotnej vlády, aj na pôde pripomienkujúcich orgánov. A myslím si, že vlastne tento návrh, ktorý je predložený v tomto smere, nie je dokonalý. Sám pán podpredseda vlády, ktorý vystúpil v úvodnom slove, uviedol, že podľa jeho názoru by bolo optimálnym riešením, ak by túto funkciu vykonával právnik. To je jedna vec, ale druhá vec je, že už vlastne tento názor nie je umocnený aj konkrétnym znením  stanovených predpokladov. V návrhu tohto zákona je predpoklad, ktorý nie je podľa môjho názoru dobrý. Nemyslím si, že lobovanie dnes za to, aby túto funkciu vykonával právnik, je akýmsi účelovým záujmom, napr. vyplývajúcim z toho, že právnikom som ja alebo právnikom je pán podpredseda vlády, alebo niekto iný na pôde parlamentu, ale ja si myslím, že táto požiadavka nevyhnutne vyplýva zo samotnej podstaty a funkcie ombudsmana tak, ako je ústavne konštruovaný, a tak, ako má pôsobiť aj v zmysle tohto organického zákona. Totiž funkcia ombudsmana v danom prípade je absolútne podobná, ak nie totožná z hľadiska vnútornej štruktúry funkcii generálneho prokurátora. Ide o orgán monokratický, monokratický v tom zmysle, že jedine verejný ochranca práv a nikto iný môže ako štatutár vlastne podpisovať všetky vyjadrenia, všetky postupy, všetky záväzné a rozhodujúce písomnosti, ktoré idú od verejného ochrancu práv k občanovi alebo iným inštitúciám, samozrejme, vyjmúc niektoré, ktoré majú skôr administratívny charakter. Ak teda verejný ochranca práv bude podpisovať niečo, čo mu síce pripraví okruh pracovníkov, ktorí, povedzme, budú aj právnici, alebo niekto iný, myslím si, že to je nedostatočné na to, aby aj on nepôsobil v rámci tohto povolania, pretože najväčší okruh samotných problémov a pôsobností samotného verejného ochrancu práv je, samozrejme, a predovšetkým, z právnickej oblasti. Čiže z tohto uhla pohľadu vzhľadom na vnútornú štruktúru tejto inštitúcie, a nie akési samosprávne a nezávislé pôsobenia jeho podriadených úradníkov, ale ten monokratický princíp, keď je jedine zodpovedný za všetko práve verejný ochranca práv a ten sám svojím menom podpisuje hodnovernosť vykonaných analýz a vykonaných riešení a rozhodnutí, práve z toho dôvodu je podľa mňa nevyhnutné, že to jednoducho právnik musí byť, pretože aby niekto, či už povolaním bankár alebo lekár, alebo športovec, alebo nejaký iný stav, mohol síce požívať veľmi širokú autoritu v spoločnosti, pôsobil takým spôsobom, že však ja verím mojím podriadeným a ja jednoducho podpíšem a vystavím svoje meno veľakrát na problematické právne rozbory a názory, sa mi zdá byť nedostatočné. A preto si myslím, aj v rámci druhého čítania to budem presadzovať, že túto funkciu má obsadiť kandidát, ktorý bude spĺňať právnické vzdelanie. Pokiaľ ide o ďalšiu pripomienku, tá sa dotýka definície, alebo... (Hlasy z pléna.) Generálny prokurátor? Áno, tam je – aj keď sa to nepatrí, takto komunikovať – požiadavka, že generálny prokurátor musí byť prokurátor Generálnej prokuratúry, ergo musí byť právnikom automaticky, pretože neprávnik sa nemôže stať prokurátorom. M. Andel, podpredseda NR SR: Pán kolega, keďže žijeme v demokratickom štáte, pozrite sa, že môžete takto komunikovať,  vôbec som vám nezobral slovo. Nech sa páči, môžete pokračovať. P. Brňák, poslanec: Ďakujem pekne. Ďalšia otázka na pána podpredsedu vlády sa dotýka ustanovenia § 3 návrhu zákona v kontexte s čl. 151a ústavy, ktorý upravuje inštitút verejného ochrancu práv. Podľa Ústavy Slovenskej republiky by mal mať pôsobnosť verejný ochranca práv v oblasti orgánov verejnej správy. Ale ja sa ho chcem v túto chvíľu iba opýtať, pretože si uvedomujem, že dnes definovať orgány verejnej správy nejakým jednoznačnou taxatívnou a úplnou definíciou je pomerne komplikované a ťažké, či sa domnieva, že naplnenie § 3 ods. 1 písm. a) a b), teda orgány štátnej správy a orgány územnej samosprávy, bude dostatočným vyjadrením naplnenia definície orgánu verejnej správy. Myslím si, že existujú niektoré iné inštitúcie, ktoré automaticky nie je možné vtiahnuť ani pod orgán štátnej správy, ani pod orgán územnej správy, ale na druhej strane môžu byť orgánom verejnej správy. Ja sa aj pýtam, či  môžu vzniknúť aj také prípady, že ten prázdny priestor nevyplnený medzi množinou na jednej strane orgánov verejnej správy a na druhej strane orgánov štátnej správy a územnej samosprávy je tu rovnítko, podľa môjho názoru asi rovnítko nie je a ak nie je, či sme schopní dnes povedať, pri ktorých orgánoch, ktoré by nenapĺňali túto charakteristiku, by na druhej strane bolo žiaduce, aby ingerencia verejného ochrancu práv bola zachovaná aj voči nim, alebo či sa to nechá len v tejto strohej definícii vyjadrujúcej vlastne 2 druhy alebo 2 oblasti inštitúcií a organizácií, orgány štátnej správy a orgány územnej samosprávy. To je prvá otázka alebo prvá poznámka. Druhá otázka sa dotýka samotného sľubu. Tento sľub je, myslím, upravený v § 6. Neviem, z akých dôvodov sa do znenia alebo do obsahu tohto sľubu dostalo spojenie – záväznosti a prísahy vernosti verejného ochrancu práv aj vo vzťahu k nariadeniam vlády Slovenskej republiky. Nechcem v tejto chvíli polemizovať na tému, či nariadenia vlády sú nejako menej významné alebo viac významné pre občana, ale doteraz jednoducho tradícia a zvyky boli v tom, že všetky sľuby z hľadiska istého majestátu tohto úkonu a tohto aktu boli skôr, by som povedal, slávnostné a skôr sa držali tej línie toho najdôležitejšieho. Vždy sa hovorilo o sľube na ústavu, medzinárodné dohovory, zmluvy, zákony, ale nešlo sa nižšie. Čiže v túto chvíľu ideme sľubovať vernosť aj na nariadenia vlády Slovenskej republiky. Potom otázka stojí tak, prečo tam nedať aj vyhlášky ministerstiev, ony sú do istej miery z hľadiska ich štruktúry tiež normami podzákonnými a tiež majú všeobecnú záväznosť a tých otázok potom vznikne viacej. Čiže myslím si, že vlastne obsiahnutie toho sľubu verejného ochrancu práv ak by sa vzťahovalo na právne normy tej najvyššej a primeranej sily končiac zákonmi, že by malo byť asi dostatočné, pretože aj nariadenia akýmsi kontinuálnym spôsobom idú v rámci odkazovacích právomocí, povedzme, právnych noriem vyššej právnej sily. To je otázka na  nariadenie. A ďalšia otázka, a v tom nadviažem aj na vystúpenie svojej kolegyne pani poslankyne Keltošovej, sa viaže na ustanovenie § 8 a vlastne na možnosť akéhokoľvek odvolania verejného ochrancu práv z tejto funkcie pred skončením časového obdobia. Žijeme v pomerne komplikovanom čase a priestore. Myslím si, že tých našich skúseností parlamentných s presakovaním a veľakrát aj tvrdým presadzovaním politického záujmu vo vzťahu k orgánom, ktoré by mali byť stabilné a ktoré by mali byť zavŕšené jednoducho časom, a nie nejakým násilným aktom zo strany toho, kto takýto inštitút kreoval alebo ho zvolil, že tých príkladov je v tomto parlamente strašne veľa. Ak by sme išli do histórie, podľa môjho názoru prvým takým nepríjemným postupom v tomto smere bolo odvolávanie predsedu NKÚ, zhodou okolností vtedy ten kandidát bol z dielne Hnutia za demokratické Slovensko. Bol to pán Vanko, keď na pôde parlamentu po výmene politických garnitúr a zmene politických pomerov nastala diskusia, že treba ho odvolať. Vtedy, keď sme vystupovali v parlamente a hovorili sme, že ústava ani zákony neumožňujú odvolať predsedu NKÚ pred stanoveným časom, vystúpil vtedy, myslím, veľmi mladý a nádejný politik pán poslanec Fico za SDĽ a povedal od pultu, že v ústave je napísané, že Národná rada ho volí, nebolo tam zároveň, že ho odvoláva, takže keď je tam, že ho volí, tak môže ho aj odvolať a vlastne parlament má silu ho odvolať z akýchkoľvek dôvodov a vtedy bol predseda NKÚ odvolaný. Samozrejme, že to zanechalo svoje následky v tom, že keď sa zmenila garnitúra, že sa išlo zase podobným systémom a že týchto prípadov odvolávania takých funkcionárov, ktorí by mali byť stabilní a ktorí by mali ostať vo funkcii, vlastne veľmi pevne počas celý zvolený čas, už následne bolo v tomto parlamente strašne veľa. A, myslím, toto všetko končilo naposledy odvolávaním podpredsedu Najvyššieho súdu a predsedu Najvyššieho súdu, keď, musím povedať, tiež táto vládna koalícia pre mňa z politických dôvodov, áno, ale z nepochopiteľných dôvodov ako ústavnoprávnych zvolila tento postup. A dokonca mnohí aj právnici vládnej koalície dodnes tento postup obhajujú právne a ústavne ako čistý. Myslím si, že to je veľmi zlé. A preto si myslím, že aj táto funkcia ochrancu verejných práv, verejného ochrancu práv by mala byť dostatočne pevnou a s istým zázemím, aby nové mocenské pomery v parlamente neumožňovali automaticky možno na prvej alebo druhej schôdzi po voľbách tohto funkcionára vymeniť, pretože podľa terajšieho znenia § 8 ods. 1 písm. a) to bude možné vlastne z akýchkoľvek dôvodov. (Ruch v sále.) Ale áno. Ja čítam toto ustanovenie tak, že je to možné. Samozrejme, že v rámci druhého čítania ak by to tak nemalo byť, je možné spresniť toto ustanovenie tak, že by sa to viazalo iba na dôvody uvedené v § 9 ods. 1, keď môže Národná rada odvolať pred uplynutím času verejného ochrancu práv. A ak by to takto prísne taxatívne bolo uvedené aj v tom písmene a), myslím si, nevzbudzovalo by to pochybnosti vlastne z akéhokoľvek voluntarizmu novej parlamentnej väčšiny vo vzťahu k verejnému ochrancovi práv. Čiže z tohto pohľadu si myslím, že aj to postavenie a stabilita verejného ochrancu práv by mala byť jasnejšie doložená a formulovaná v samotnom texte zákona. Ak pán podpredseda povie, že vlastne aj podľa jeho názoru by to takto malo byť a že to takto je vyjadrené, tak potom to treba iba doplniť a jasne formulovať, lebo vykladačov zákonov je vždy dosť a nie je problém to, čo dnes síce povieme, že je biele, povedať pri farbosleposti zajtra, že je to šedé alebo že je to tmavé. Takže bude to potrebné asi upraviť v rámci druhého čítania. To je z hľadiska mojich otázok a pripomienok všetko. Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.) M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. S faktickou poznámkou na vystúpenie pána poslanca Brňáka chcú vystúpiť dvaja poslanci a jedna poslankyňa. Končím možnosť ďalšieho podania prihlášok. Ako prvá má slovo pani poslankyňa Keltošová. Nech sa páči. O. Keltošová, poslankyňa: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Chcem doplniť pána poslanca Brňáka v tej časti, ktorú som aj ja spomenula. Ide o rozpočet kancelárie, kde on hovoril, že kto ho určí, či vláda určí rozpočet kancelárie alebo akým spôsobom cez akú kapitolu to pôjde. Ja som striktne proti tomu, aby vláda alebo ktorýkoľvek rezort si uzurpoval právo určovať rozpočet kancelárie ombudsmana. Ak ho bude voliť Národná rada, ja by som dala na zváženie, aby mu rozpočet pre jeho kanceláriu navrhovala Národná rada, nie vláda, ktorá je väčšinou zložená politicky jednofarebne. Moja druhá poznámka je – v § 3 ods. 1 sa hovorí o spomínaných inštitúciách verejnej správy. Ja sa pýtam pána predkladateľa, či medzi inštitúcie verejnej správy počíta aj verejnoprávne inštitúcie, ako sú zdravotné poisťovne,  Sociálna poisťovňa, na ktoré si občania často a často aj právom sťažujú. Takže ak sú to aj verejnoprávne inštitúcie, bolo by dobré ich tam do toho § 3 ods. 1 doplniť. A záverečná poznámka a ešte aj jedna otázka, pokiaľ ide o jeho odvolávanie, o ktorom hovoril pán poslanec Brňák. Môže byť odvolaný, ak 3 mesiace nemôže vykonávať svoju funkciu a povinnosti zo zdravotných alebo iných dôvodov. Ja sa pýtam, kto ho zastúpi tie 3 mesiace, ak ombudsman nebude vo svojom úrade. O tomto zákon nehovorí. Bude mať svojho zástupcu, ktorého si budú takisto voliť poslanci alebo si ho určí on? Jeho právomoci  nedajú sa delegovať. Akým spôsobom za tie 3 mesiace predpokladané v zákone sa bude riešiť jeho zastupovanie? Ďakujem. M. Andel, podpredseda NR SR: Ďakujem. Slovo má pán poslanec Prokeš. J. Prokeš, poslanec: Ďakujem, pán predsedajúci. Vystúpenie pána poslanca Brňáka, ale najmä pohľad do našej rokovacej siene ma presvedčil, že ombudsmana naozaj potrebujeme, a najmä my poslanci opozície, pretože jednoducho potrebujeme ochranu pred svojvôľou vládnej koalície, ktorá nie je schopná zabezpečiť ani to, aby sa normálne rokovalo a hlasovalo vždy po prerokovanom bode. A potom tu trčíme do večera, do neskorej noci, keď sa páni poslanci vládnej koalície ráčia zísť a potom hlasujú a nevedia o čom. No a ja tiež mám poznámku k platovým náležitostiam. Myslím si, že je srdečne jedno, či bude určovať plat jednofarebná vláda alebo vládna koalícia. Je to vždycky to isté, pretože aj tak z opozície môže prísť akýkoľvek návrh a aj tak jednoducho tuná v tejto Národnej rade nie je schválený. Ďakujem. M. Andel, podpredseda NR SR: Slovo má pán poslanec Kresák.