I. Šulaj, poslanec: (2005-06-24):
Druhá otázka: Ak štát bol zodpovedný - a ja sa domnievam, že bol zodpovedný za nečinnosť a teda nepriamo aj za majetkové ujmy občanov -, je namieste otázka, akým spôsobom a v akej výške chce štát čiastočne odškodniť vkladateľov. Pri prvom okruhu problémov súvisiacich so zodpovednosťou staro-nových vlád za nekonanie, respektíve nečinnosť bude potrebné posúdiť celý rad problémov. Bude potrebné posúdiť, ako v obdobných, upozorňujem, nie totožných majetkových problémoch, postupovala staro-nová vláda. Veď napríklad pani Schmőgnerová, pán Migaš nevedeli vysvetliť, kam sa podel majetok Devín banky, akciovej spoločnosti, v objeme 12 miliárd korún. Riešenie sa našlo, zmenil sa zákon o Fonde na ochranu vkladov a tak občania ako aj podnikatelia musia ešte dnes uvedený rozdiel doplatiť a platíme to my všetci, ktorí máme účty v bankách. Podobným spôsobom sa pri tej istej pani ministerke oddlžovali banky, pri ktorých nedobytné úvery boli postúpené na Slovenskú konsolidačnú a následne daňoví poplatníci museli doplatiť uvedený rozdiel, ktorý vstúpil do štátneho dlhu a teraz je jednou zo súčastí štátneho rozpočtu a štátneho dlhu! Ak teda zástupcovia štátu, konkrétne pani ministerka financií pani Schmőgnerová vedela o nekalých praktikách nebankových inštitúcií, mala ako zástupkyňa rezortu, ktorý po metodickej stránke bol zodpovedný za nekalé finančné podnikanie nebankových inštitúcií, prijať také zákony, ktoré by zastavili činnosť nebankových inštitúcií a ochránili vklady občanov. Ak sa pamätáte, veľký zlom nastal v zákone o cenných papieroch, kde sme definovali problém nakladania s peniazmi, ktoré môžu obhospodarovať fondy, investičné spoločnosti, prípadne iné podnikateľské subjekty, ktoré v zmysle zákona môžu vykonávať takúto činnosť. Podobná situácia vznikla len pred niekoľkými mesiacmi, keď sme konštatovali, že za prehratý spor s Československou obchodnou bankou v praxi asi nemôže nikto, a i napriek tomu je potrebné zaplatiť 25 miliárd korún z prehratého sporu. Nekonanie štátu, ktorý vedel o probléme, je dnes zrejmé a asi nikto ho nepopiera. To znamená, že štát mal a má povinnosť vyvodiť zodpovednosť voči ujme, ktorú spôsobil občanom. Ak štát a verejné inštitúcie poberali dane a odvody z nekalej činnosti, je namieste otázka, prečo tak robili. Ak štát v súčasnosti popiera, že išlo o legislatívne čistú podnikateľskú činnosť pri nebankových inštitúciách, tak nemá právo ponechať si uvedené dane a odvody. To môže byť jedným z finančných zdrojov občanov, ktorí by mali byť odškodnení. Druhým zdrojom by mala byť konkurzná podstata majetku, ktorý po nebankových inštitúciách zostal. Aj pri tomto spôsobe sme mohli zákonom stanoviť pri nebankových inštitúciách iné zákonné možnosti postúpenia pohľadávok. Upozorňujem, nie v nominálnej hodnote, ale pod nominálnu hodnotu, napríklad 20, 30 %, ale toto je len filozofická úvaha. Z občana na štát, ktorý by potom následne svojou silou mohol koordinovať transparentnosť, rýchlosť a spravodlivosť konkurzného konania. Vtedy by štát mal právo vstupovať do konkurzného konania, mohol by využiť všetku silu, všetku administratívu, ktorú má, na to, aby sa tento proces konkurzu nepredlžoval, aby neboli odlievané majetky, ale aby konkurzná podstata zostala čo najvyššia a aby sa vyplatila v čo najväčšej miere poškodeným občanom. Uvedené riešenia však nie sú v legislatívnom procese predložené a problém je potrebné riešiť. Riešme ho s rozvahou a aj tak trochu so sociálnym cítením. Ide totiž o čiastočné, nie úplné odškodnenie a vo veľa prípadoch aj o vklady, ktoré súviseli s celoživotnými úsporami ľudí, ktorí poctivo pracovali pre tento štát, poctivo si platili dane a odvody. Aj preto by ich mal tento štát ochrániť. Ďakujem za pozornosť.