J. Mikuš, poslanec: (2003-09-22):
Gestorský výbor na základe stanovísk k predloženej správe teda odporúča Národnej rade Slovenskej republiky správu o plnení uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky z 13. marca 2002 č. 1943 o vyhodnotení nákladov nebankových finančných subjektov na reklamu a pozitívnu prezentáciu firiem a vyčíslenie odvetvových daní z reklamy zobrať na vedomie. Predmetná správa výborov Národnej rady bola schválená uznesením gestorského výboru z 8. septembra 2003, kde výbor ma určil za spoločného spravodajcu a zároveň ma poveril predniesť spoločnú správu výborov na schôdzi Národnej rady Slovenskej republiky. Návrh uznesenia je uvedený v prílohe. Pani podpredsedníčka, môžete otvoriť rozpravu. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem, pán poslanec. Otváram rozpravu. Písomne sa neprihlásil žiaden poslanec. Nech sa páči, kto má záujem, dámy a páni, prihláste sa ústne. Pán poslanec Kozlík sa hlási, ale neregistruje ho zariadenie... Áno. Prosím, je ešte niekto, kto má záujem prihlásiť sa do rozpravy a prípadne sa mu to nedarí technickým zariadením? Ďakujem. Uzatváram možnosť hlásiť sa ústne do rozpravy. Pán poslanec Kozlík, nech sa páči. S. Kozlík, poslanec: Vážená pani predsedajúca, vážený pán minister, kolegyne, kolegovia. Ide zdanlivo, momentálne, o nenápadnú správičku, ale táto správa sa viaže na záležitosti, ktoré sa bytostne dotýkajú viac než stotisíc občanov. Dovoľte, aby som pripomenul niektoré súvislosti, ktoré sa viažu na túto správu. Predovšetkým by som chcel pripomenúť, že krach nebankových subjektov začiatkom roka 2002 bol výsledkom nečinnosti predchádzajúcej vlády Mikuláša Dzurindu. Pripomínam, že nebankové inštitúcie vznikali už od roku 1991 až do roku 2001, kde ako príklad možno uviesť spoločnosť AGW Košice, ktorá bola zapísaná do obchodného registra 14. mája 2001 alebo AGW Košice, s. r. o., ktorá bola zapísaná do obchodného registra 14. mája 1999. Tiež by som chcel ctenej snemovni pripomenúť, že takmer 100 % sťažovateľov alebo občanov, ktorí prišli o svoje vklady, hovorí o vkladoch do týchto spoločností práve v rokoch 1999 až 2001, dokonca viacerí vkladali svoje úspory ešte v januári 2002. Treba povedať, že nebankové inštitúcie, tak ako po roku 1991 vznikali, vykonávali širšiu škálu činností v porovnaní s tými, ktoré v súčasnosti spôsobili miliardové škody na majetku občanov. Nachádzali sa medzi nimi aj lízingové spoločnosti, spoločnosti predávajúce tovar na splátky, záložne a iné. Vzhľadom na malú publicitu týchto spoločností za vlády Vladimíra Mečiara, ale aj fakt, že peňažný trh poskytoval občanom výhodné zhodnocovanie vkladov, a peňažné ústavy požívali všeobecný názor bezpečne uložených vkladov, nepredstavovali tieto spoločnosti v rokoch 1991 až 1998 nebezpečenstvo ohrozenia rozsiahlych úspor obyvateľstva. Napriek tomu na základe prvotných informácií o činnosti niektorých firiem na prelome rokov 1997/1998 boli vládou v roku 1994 až 1998, to znamená Mečiarovou vládou prijaté viaceré opatrenia na obmedzenie rizík spojených s činnosťou nebankových inštitúcií. Pripomeniem len novelu zákona o bankách č. 44 z februára 1998, kde sa ustanovilo, že iba banka môže poskytovať úroky z vkladov. Treba povedať, že uvedené ustanovenia začali nebankové subjekty obchádzať tým, že začali uzatvárať s občanmi zmluvy o tichom spoločenstve. Bezprostredne po zistení tejto skutočnosti ešte v lete 1998 sa začal za účasti zahraničných poradcov za bývalej Mečiarovej vlády pripravovať nový zákon o kolektívnom investovaní s cieľom upraviť túto oblasť a chrániť občanov. Treba si však uvedomiť, že už to bolo obdobie moratória, nečinnosti parlamentu, pretože nastúpilo predvolebné obdobie roka 1998 a parlament v tom období už zastavil svoju činnosť. Po nástupe novej vlády došlo k značnému oneskoreniu prijatia príslušných noviel zákona, ktorý bol prijatý až s účinnosťou od 1. januára 2000 a nevyriešil a neriešil problém nebankových inštitúcií, a ďalší zákon o cenných papieroch bol prijatý až s účinnosťou od 1. januára 2002. Pritom všetky politické strany, ktoré nastupovali do volieb 1998, si boli vedomé, že tu vzniká rizikový fenomén a vo volebných programoch jednotlivých politických strán bolo obsiahnuté zapodievať sa týmito inštitúciami. Samozrejme, aj vláda to mala vo svojom vládnom programe v rámci skvalitnenie a stransparentnenia kapitálového trhu. V tomto smere v období rokov 1998 až 2002 zlyhalo ministerstvo financií vedené pani Schmögnerovou, ale i vláda pána Dzurindu ako celok, nakoľko mali dostatok informácií o vývoji v nebankových inštitúciách a tieto informácie sú dnes už verejne známe, tá dostupnosť členov vlády aj cez médiá. Treba povedať, že ak štátny dozor nad kapitálovým trhom v rokoch 1994 - 1998 uložil viacerým subjektom nútenú správu v prípadoch, keď zistil ich nezákonnú činnosť, čiže zásadné nedostatky v hospodárení, alebo keď zistil, že pracujú na princípe pyramídových hier, uložil dokonca zrušenie týchto spoločností. Boli uplatené inštitúty nútenej správy, inštitúty obstavenia účtov majetku až zrušenie takýchto inštitúcií. Treba pripomenúť, že časť médií podporovaná vtedajšou opozíciou, ktorá dnes tvorí vládu kontinuity, viedla mediálnu vojnu proti takémuto postupu ministerstva financií a z bývalého štátneho tajomníka Magulu bol urobený nepriateľ občanov číslo jeden. Pritom ministerstvo financií sa snažilo zamedziť doslova pyramídovým hrám a išlo na doraz v riešení týchto problémov, čím sa podarilo zabrániť tomu, že by problém niektorých podielových fondov, takzvaných podielových fondov, prerástol do niekoľko miliardových dopadov na vklady občanov. Treba povedať, že po voľbách 1998, nakoľko nebola vykonaná adekvátna legislatívna úprava, došlo k veľkému nárastu aktivity nebankových inštitúcií, k masívnej, agresívnej reklame a k prudkému nárastu klientov a ich vkladov. Pre masívnu reklamu boli využívané ako súkromné printové elektronické, médiá tak i verejnoprávne elektronické médiá. Prudkému nárastu vkladov do nebankových inštitúcií zo strany občanov prispelo aj dlhodobé znehodnocovanie vkladov občanov pri nízkych úrokových sadzbách na vklady, ktoré nedosahovali ani úroveň inflácie, ako i krachy viacerých bánk po roku 1998. Tu je hlavná zodpovednosť predchádzajúcej vlády, pretože občan nemusí poznať zákonodarstvo, a v prípade, že firmy, licencované, nelicencované svojou činnosťou sa podobajú, samozrejme, je zložité pre občana rozlíšiť, kam vkladá peniaze, najmä ak predchádzajúca Dzurindova vláda pripúšťala takú obrovskú reklamu, akej sme boli svedkami po roku 1998. V tomto smere výhovorky často používané pani Schmögnerovou alebo členmi predošlej Dzurindovej vlády, že vláda alebo vládne inštitúcie nemali zákonné možnosti vstúpiť do nebankových spoločností. Nemali ich preto, že si tieto nástroje nevytvorili. A kto zodpovedá za zákonodarstvo štátu, ak nie konkrétna vláda? Takisto nie je možné zľahčiť problém, že každý občan sa má starať sám o seba pri riešení problémov, ktoré vznikli s krachom nebankových inštitúcií, kde je možné predstaviť si, že ak môže vzniknúť 180 000 podaní na súdy Slovenskej republiky, aký to bude asi nápor na súdy a ako sa môžu občania týmto spôsobom vysporiadať s vlastným nešťastím. Toto bolo dôvodom aj pomerne emotívnej, rozsiahlej diskusie v marci 2002, na základe ktorej bolo prijaté predmetné uznesenie 1943 z 13. marca 2002, ktoré ukladalo vláde zabezpečiť preskúmanie všetkých majetkových prevodov ako aj ďalších zmluvných vzťahov a finančných operácií, ktoré môžu poškodzovať veriteľov a vykonať ich rozporovanie, a po druhé, Národná rada požiadala vládu, aby predložila Národnej rade vyhodnotenie nákladov nebankových finančných subjektov na reklamu a pozitívnu prezentáciu firiem a vyčíslenie odvedených daní z reklamy. Nakoľko medzitým prebehli voľby a nová vládna formácia sa nejako nechystala splniť toto uznesenie, bolo prerokované na júlovej schôdzi Národnej rady s tým, že bolo prijaté ďalšie uznesenie, ktoré prijalo aspoň časť toho pôvodného uznesenia a zaviazalo vládu predložiť túto informáciu o vyhodnotení nebankových finančných subjektov, nákladov týchto subjektov na reklamu a pozitívnu prezentáciu firiem a vyčíslenie odvedených daní z reklamy. Pán minister, nejde tu len o to, zistiť, či sú nejaké zdroje v štátnom rozpočte z odvedených daní, to je len časť pravdy. Je tu podstatne väčší problém, ktorý som naznačil v úvode vystúpenia, že do pohybu z dôvodu nezáujmu vlády alebo možno nadbiehaniu predchádzajúcej vlády, čo sa týka činnosti nebankových inštitúcií, sa do pohybu dostalo takmer 20 miliárd korún občanov tohto štátu a je potrebné osvetliť, čo sa s týmito peniazmi dialo, kam smerovali a najmä komu poslúžili, najmä ak nie je možné v pozadí vylúčiť ani politický rozmer týchto obrovských peňažných prostriedkov a ich tokov. Aj v tomto zmysle si myslím, že bolo korektné, keď tento parlament v júli odsúhlasil takúto požiadavku na vládu, a zdá sa, že vláda nenaložila s plnením tohto uznesenia, myslím, nenaložila korektne, ja osobne nemôžem označiť plnenie tejto úlohy ako prejav podcenenia a prehliadnutia uznesenia Národnej rady, alebo dalo by sa povedať aj inak, ak sme poznali v minulosti film Vyšetrovanie skončilo, zabudnite, tak by sa dalo parafrázovať, že vyšetrovanie sa síce ešte neskončilo, ale aj tak zabudnite. Ak si ktosi pozorne prečítal správu vlády, tak hovorí o tom, ako nevykonať a nepredložiť seriózne fakty o tom, čo Národná rada uložila. Na jednej strane sa síce konštatuje v správe, že nie je možné údaje o prostriedkoch na reklamu a daňových odvodoch zabezpečiť, na druhej strane sa hovorí o tom, že predsa len od niektorých inštitúcií, ktoré sa reklamou zaoberajú, Klub reklamných agentúr isté údaje zistil a vláda predkladá za Slovenskú televíziu, TA 3, Slovenský rozhlas, Rádio Twist údaje za roky 1998 až 2002 v úhrnnej sume 192 miliónov Sk, ale pritom viem, a to je zase z údajov, ktoré získala vláda, zrejmé, že u troch najväčších zadávateľov reklamy - Drukos, AGW, Horizont na reklamu bolo vynaložených 1 miliarda 600 miliónov Sk, to znamená vláda osvetľuje rádovo jednu desatinu prostriedkov vydaných na reklamu a deviatimi desatinami sa nijako nezapodieva. To znamená, chýba tam minimálne televízia Markíza ako najväčší poberateľ reklamy, ako najväčšie mienkotvorné médium v rokoch 1998 až 2002. Z takto predloženej správy vzniká podozrenie, že vlastne tie stovky miliónov, ktoré nie sú identifikované, jednoducho boli vložené, alebo pretiekli cez televíziu Markíza, ale dočítame sa o 2,6 mil. Slovenskej televízie, pritom ak sú takéto podrobné údaje o iných médiách, prečo by nemali byť aj o najväčších mienkotvorných médiách, nehovoriac o tom, že nesporne toto médium výrazne ovplyvnilo mediálnu politickú klímu na Slovensku v rokoch 1997, 1996 až 2002. Takže nie je možné, pán minister, prijať takúto správu, takáto správa je urážkou Národnej rady. Ak vláda cítila, že nemá dostatok informácií, ale ja sa domnievam, že nie je to pravda, že tu ide skôr o isté zahmlenie situácie, pretože tam, kde ide rádovo o 2, 5, 10 miliónov, tam informácie sú, a kde ide o stovky miliónov, tam zrazu informácia nie je. Je tu rozpor medzi 1,6 mld., o ktorých vláda vie, a 190 mil., kde relatívne oveľa menšie prostriedky na reklamu v konkrétnych inštitúciách boli vynaložené. Ak si vláda bola vedomá, že nemá v danej chvíli dosť informácií, mohla požiadať Národnú radu o odklad tejto úlohy a jednoducho v nejakom ďalšom termíne mohla predložiť serióznu, korektnejšiu informáciu. Z tohto dôvodu, vážená Národná rada, odporúčam nasledovné uznesenie Národnej rady: Národná rada Slovenskej republiky a) neprijíma správu o plnení uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky č. 1943 z 13. marca 2002, b) žiada vládu Slovenskej republiky, 1. zabezpečiť preskúmanie všetkých majetkových prevodov ako aj ďalších zmluvných vzťahov a finančných operácií, ktoré môžu poškodzovať veriteľov a vykonať ich rozporovanie, 2. predložiť Národnej rade Slovenskej republiky vyhodnotenie nákladov nebankových finančných subjektov na reklamu a pozitívnu prezentáciu firiem a vyčíslenie odvedených daní z reklamy s termínom do konca roka 2003. Ďakujem pekne za pozornosť. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem, pán poslanec. Faktická poznámka pán poslanec Daďo. Uzatváram možnosť hlásiť sa s faktickými poznámkami. V. Ďaďo, poslanec: Ďakujem pekne. Pán minister, ja chcem podporiť stanovisko pána Kozlíka, a to z nasledovných dôvodov. Skutočne tu ide o veľmi nedostatočný postoj vlády k obmedzeniu rizík, ktoré sa v tom období vyskytli v nebankovej činnosti. Ide tu o zásadné veci, kde neboli využité informácie o nebankových inštitúciách tak, ako boli aj medializované. Hovorí sa, že neznalosť zákona neospravedlňuje, ale ani nečinnosť vlády sa nedá ospravedlniť. A v tomto prípade skutočne išlo o nečinnosť, až došlo k tomu, k čomu došlo. Zo správy, ktorú máte pred sebou, citujem jednu vetu: „Taktiež nie je možné vyčísliť objem finančných prostriedkov, ktoré nebankové subjekty použili na reklamu svojich produktov.“ Prosím vás pekne, ak toto chceme v Národnej rade prijať, tak potom, pán minister, vy ste boli podnikateľ, aj ja, a vieme, čo sú to daňové kontroly a vieme, ako sa dá uskutočniť daňová kontrola všetkých príjmov, ktoré existujú, bez toho, aby nám niekto konkrétne vysvetlil, čo išlo na reklamu. Pretože každá osoba, fyzická či právnická, má svoju knihu, má svoje účtovníctvo, kde sú príjmy a na základe podrobnej daňovej kontroly môžeme zistiť, o čo išlo. Čiže, domnievam sa, že v tomto prípade stanovisko kolegu Kozlíka celý klub podporí tak, aby sme správu neprijali. Ďakujem. Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Ďakujem. Do rozpravy sa ďalej nikto neprihlásil. Vyhlasujem rozpravu za skončenú. Prerušujem rokovanie o tomto bode programu. Budeme pokračovať správou o prijatých záveroch k nedostatkom zisteným Najvyšším kontrolným úradom Slovenskej republiky k návrhu štátneho záverečného účtu Slovenskej republiky za rok 2002 a k správe o výsledkoch kontrolnej činnosti Najvyššieho kontrolného úradu Slovenskej republiky za rok 2002. Správu vlády ste dostali ako tlač 371. Prosím ministra práce, sociálnych vecí a rodiny pána Ľudovíta Kaníka, aby správu uviedol.