F. Šebej, poslanec: (2002-04-03):
Dovoľte, aby som povedal pár slov k problému ako takému, hoci už sme v druhom čítaní a zdá sa, že sa postupne preferencie ohľadne prijatia toho alebo onoho návrhu zákona ujasňujú. Rád by som sa ešte vrátil k tomu prvému návrhu, teda k tomu, ktorý predkladal pán kolega Bajan a povedal toto: Akýkoľvek návrh zákona, ktorý sa pokúša riešiť takú zložitú vec, ako je súžitie človeka so zvieraťom, ktoré vlastne sám vytvoril, lebo pes je ľudský výtvor, ktorému sám vytvoril životné podmienky také, že to zviera sa stalo na človeku plne závislé. Akýkoľvek pokus riešiť toto súžitie sústavou zákazov a obmedzení, je nielen nesprávny, ale aj svojím spôsobom pomýlený. Chcel by som sa zastaviť preto pri tej časti navrhovaného zákona, v ktorej sa vyskytuje zoznam takzvaných nebezpečných plemien, a povedať, že takýto zoznam nemohol vytvoriť nikto, kto čo len trošku rozumie psom a vôbec správaniu sa zvierat. Každý trošku skúsený veterinár alebo kynológ vám povie, že nebezpečný pes ako taký, určený podľa plemena alebo fyzických vlastností, neexistuje. Existuje len zviera, ktoré sa stane nebezpečným vďaka nadobudnutiu istej formy správania, ktorá je spravidla zavinená človekom, ktorý toho psa drží alebo chová, alebo okolnosťami. Samozrejme, aj medzi psami, ktoré majú relatívne zložitú osobnosť, sa vyskytujú jedinci takí a onakí. Tak ako medzi ľuďmi, s väčším sklonom dominovať alebo byť agresívny, alebo s menším skôr so sklonom sa podriaďovať, v rámci variety aj v rámci jedného plemena. Ale ten zoznam, ktorý sa vyskytol v tom pôvodnom návrhu zákona, ma teda naozaj zarazil. Každý, kto pozná trošičku štatistiky poranení spôsobených zvieratami, a teda najmä psami, vie, že uvedené plemená v tom zozname hrajú v týchto prípadoch naozaj marginálnu, takmer nepodstatnú rolu, a že väčšina pohryzení, o ktorých hovoria štatistiky, je spôsobená psami, ktoré sa u nás vyskytujú odnepamäti a v tom zozname jednoducho nie sú. Celkom určite psom, ktorý dokáže pohryznúť naozaj nebezpečne, a aj to občas urobí, je napríklad nemecký ovčiak. Celkom určite to dokážu urobiť psy, ktoré sa používajú na ochranu stád, ako je napríklad slovenský čuvač alebo maďarský kuvas, alebo briard, povedzme, alebo pyrenejský ovčiak. Proste ktorýkoľvek mohutný pes určený na stráženie. Celkom určite dokáže významne pohryznúť rotvajler alebo doberman. Žiadny z týchto psov sa nevyskytuje v tom zozname, ale, naopak, vyskytuje sa tam napríklad pes, ktorý je vyslovene poľovníckym psom, hoci je veľký, rodézsky ridgeback. Neviem, ako sa mohol ocitnúť v tom zozname, ale každý, kto trochu pozná psov, vie, že rodézsky ridgeback je pes, ktorému môžu deti spravidla takmer skákať po hlave. Skrátka a dobre, ak existujú nebezpečné psy, tak sú nebezpečné kvôli poruchám v ľudskom správaní, a nie kvôli tomu, že sa narodili ako nebezpečné psy. Tá druhá vec, ktorú chcem povedať, je, že ľudská spoločnosť nielenže vytvorila psov, ktorí ju zlepšujú, skvalitňujú, to sú psy, ktoré sú služobné, povedzme, alebo psy, ktorí zachraňujú ľudí z lavín, alebo z rumovísk po zemetraseniach, alebo po iných katastrofách, alebo vodiace slepecké psy, alebo psy, ktoré pomáhajú psychicky narušeným jednotlivcom alebo deťom, proste, prekonať istú izoláciu. Ale ľudia vytvorili aj iný druh psov, ktorý má ukájať ich potreby po agresivite. Nepodarilo sa im ale zabudovať to, čo by chceli, teda psychopatickú agresivitu, do genetického materiálu toho psa, lebo to sa nedá. Výsostne osobnostné vlastnosti sa prenášajú genetickým kódom len veľmi ťažko, ale sú ľudia, ktorí majú psa, aby ilustroval napríklad ich silu, nebezpečnosť a neohrozenosť, preto si kupujú pitbulov, lebo to považujú za ďalší signál toho, akí sú mocní a nebezpeční. Alebo sú ľudia, ktorí si kupujú psy, aby sa zúčastňovali s nimi na tej najodpornejšej a najperverznejšej zábave, ktorú si viem predstaviť, a to sú zápasy psov. Ale na toto všetko, samozrejme, tie psy sú pochopiteľne nebezpečné, lebo sú držané v podmienkach, kde jediná vlastnosť, ktorá sa cení, je chorobná agresivita toho zvieraťa. Ale toto všetko sú poruchy ľudského správania, nie správania sa psov. Ten ďalší problém, o ktorom je potrebné hovoriť, je problém, ktorý, ktoré majú ľudské osídlenia tam, kde žije veľa ľudí a zároveň sa chová veľa psov. A to je voľný pohyb zvierat. Áno. Je to problém. Každý, kto má zviera a chodí s ním von, vie, že pre mnoho ľudí jednak znečistenie prostredia a jednak prirodzený sklon zvierat, proste komunikovať so svojím prostredím predstavuje problém. Ale to je opäť ľudská zodpovednosť, a nie zodpovednosť zvierat. Ten pôvodný návrh zákona dokonca navrhuje, teda myslím ten, ktorý predkladal pán kolega Bajan, aké obmedzenie každého pohybu psa na voľnom priestranstve vôdzkou a náhubkom. Chcem upozorniť, že existuje aj pre nás už záväzný európsky dohovor o ochrane zvierat, ktorý považuje mandatórny náhubok za týranie. A každý civilizovaný človek vie, že je to týranie. Prijať zákon, ktorý by slúžil len na to, aby mestskí policajti mohli terorizovať 14-ročné dievčatká za to, že ich pudlík nemá náhubok, by bolo absolútne nemiestne. Ja sám žijem v Petržalke, kde je Vlado Bajan starostom, a chcem povedať, že je dobrý starosta. Volil som ho a budem ho voliť, ale s jeho návrhom zákona o psoch hlboko nesúhlasím. Preto by som bol rád, keby sme prijali návrh zákona, ktorý máte ako tlač číslo 1288, aby sme, ak to je možné, aby sme hlasovali o tomto návrhu ako o prvom a stotožňujem sa s požiadavkou pána predkladateľa Presperína, aby sme hlasovali o tých bodoch, o ktorých navrhoval, zvlášť. Chcel by som tu pripomenúť ešte znovu to, čo povedal. Je potrebné nemeniť ten pojem uhryznutie za pojem napadnutie, pretože pojem napadnutie, viem si predstaviť, môže spôsobiť obrovské množstvo problémov s výkladom. Poznám ľudí, ktorí sa cítia napadnutí už len kvôli tomu, že nejaký pes beží smerom k nim. Takže, proste, napadnutie je napadnutie iba vtedy, keď ten pes naozaj zaútočí. Na záver, teda, ešte mi dovoľte jednu citáciu. Pochádza od Reného Pavlíka, ktorý je považovaný ľuďmi, ktorí chovajú psov, za autoritu, čo sa týka výchovy psov, výcviku psov, a tento znalec ich správania a autor publikácií a jednej veľmi dobrej knižky, ako by malo teda vyzerať komplexné účinné opatrenie, čo sa týka nebezpečných plemien psov, ako sa označujú, alebo nebezpečných psov vo všeobecnosti hovorí, že pri každom miestnom úrade je potrebné zriadiť funkciu kynológa. A do jeho náplne dať osvetovú činnosť na základných školách - evidenciu psov a ich majiteľov. Evidenciu imunizovaných, čiže očkovaných psov najmä voči besnote, prípravu cvičiteľov základnej poslušnosti, prípravu a organizovanie kynologických akcií osvetového charakteru, prípravu a organizovanie kynologických akcií veterinárneho charakteru, prípravu a organizovanie kynologických akcií výcvikového charakteru a riešenie sťažností spojených s majiteľmi psov. To je to, čo by asi pri každom miestnom úrade, kde žije väčšie množstvo ľudí a psov, malo vzniknúť. A viem si predstaviť, že na to by mohli ísť prostriedky, ktoré sa vyberajú z poplatkov za chovanie psov. Podľa neho potom mestský úrad povedzme v meste ako Bratislava, by mal koordinovať činnosť týchto kynológov, iniciovať, povedzme, výstavbu takého, povedzme, výcvikového nejakého strediska. A čo je dôležitá vec, iniciovať napríklad zriadenie cintorína pre psov a mačky. Ono to vyzerá komicky, že hovorím o takejto veci. Možno, že je to banálne, ale podľa mňa to zmysel má. V civilizovaných krajinách je totiž normálne, že ľudia sa môžu s tvorom, s ktorým žijú značnú časť svojho života, proste nejakým spôsobom rozlúčiť, a nie ho jednoducho odovzdať kamsi do spaľovne. A môžu, povedzme, chodiť aj na miesto, kde je pochovaný ten tvor. Tá posledná vec, ktorej by som sa chcel dotknúť, je to, čo súvisí s evidenciou, a to je imunizácia zvierat. Špeciálne v Bratislave sa veľmi často vyskytuje situácia, kde sa nájde uhynuté besné zviera, a to by som považoval za skutočne mimoriadnu hrozbu aj pre ľudí, aj pre zvieratá. Vtedy sa uzatvárajú isté prímestské časti, niektoré časti prírody tesne susediace s mestom tam, kde sa to zviera našlo. Ja by som považoval za mimoriadne dôležité, aby sa očkovanie proti besnote stalo povinnosťou, ktorá je kontrolovaná a zároveň sankcionovaná, pretože tu nejde len o zdravie zvieraťa, ale aj o ochranu ľudí, ktorí žijú v blízkosti, väčšej alebo menšej, toho zvieraťa. Ďakujem vám za pozornosť. J. Migaš, predseda NR SR: Ďakujem, pán poslanec. Faktické poznámky na vystúpenie pána poslanca Šebeja. Ako prvý pán poslanec Prokeš. Ako posledný pán poslanec Hofbauer. Uzatváram možnosť prihlásiť sa do rozpravy s faktickou poznámkou. Nech sa páči, pán poslanec Prokeš. J. Prokeš, poslanec: Ďakujem, pán predseda. Ja by som rád doplnil pána poslanca Šebeja. Myslím si, že správne vystihol podstatu, keď hovoril, že je ťažké deliť psov na nejaké nebezpečné plemená, pretože keby sme zobrali štatistiku, tak omnoho častejšie dochádza k zraneniam spôsobeným ľuďmi než zvieratami a v takomto prípade by sme museli začať hovoriť o existencii nebezpečných ľudí. Skutočne, veľmi ťažko sa dá charakterizovať, či to alebo ono plemeno je nebezpečným plemenom. Podľa môjho názoru pes odráža predovšetkým charakter svojho pána, s ktorým žije. Takže ak pes sa správa agresívne, tak je to veľmi často odpozorované od jeho vlastného pána a mali by sme si potom naozaj dávať pozor, kto psa chová, a nie na to, ktoré plemeno. Chcem potvrdiť aj to, čo hovoril pán poslanec Šebej, že naozaj nie každému psovi je možné dať náhubok. Jednoducho stavba tela toho psa to neumožňuje. Takže zavádzať nejaké pravidlo, že to musí byť, keď sa to nedá, znamená, že znova bude porušovaný zákon, lebo ten zákon je nenaplniteľný. A mali by sme si dávať naozaj veľký pozor na to, aby sme neprijímali nenaplniteľné zákony, lebo to potom znižuje rešpekt pred zákonom. Ďakujem. J. Migaš, predseda NR SR: Ďalej s faktickou vystúpi pán poslanec Bajan. V. Bajan, poslanec: Ďakujem pekne. Ja, samozrejme, by som mohol dlho o tom diskutovať. Chcem niekoľko poznámok, ale k tomu, čo tu zaznelo. S čím nemôžem súhlasiť, je skutočnosť, že uhryznutie tými niektorými plemenami, ktoré kvázi označujeme za nebezpečné, ide o marginálny problém. Marginálny dovtedy, kým si nepozrieme dôsledky, čiže nie počet, ale dôsledky uhryznutia sú neporovnateľné. Preto sa v tých krajinách Európy, povedzme vo Francúzsku, až do sterilizácií idú, niektorých druhov psov. Jednoducho, pravdepodobne ani tam, keby som to chcel glosovať, tento problém nepovažujú za marginálny. Druhá vec je, kto si dobre pozrie spoločnú správu, vidí ten posun. Posun, ktorý nastal, a preto sme sa dohodli aj s kolegami poslancami, ktorí dali alternatívny návrh, že nebudeme diskutovať o tých veciach, ktoré tam už vystupujú v rámci korektnej diskusie. Preto som bol prekvapený, že hovoríme tu o zozname, hovoríme tu o iných veciach, o náhubkoch, ktoré sme limitovali vekom respektíve druhom psa a podobne. Len druhá vec, kto iný ako miestna komunita povie, aké budú podmienky chovu? Predsa ako mám ja tolerovať, že si kúpim dom, byt za milión korún a podo mnou má niekto chovnú stanicu s piatimi vlčiakmi a terorizuje celý vchod? Kto iný ako obec by mala takýmto veciam predísť? O tomto som chcel hovoriť a toto by sme mali dať do všeobecných záväzných nariadení, aby obec mala to zmocnenie zo zákona takýmto, samozrejme, hraničným situáciám predísť. Nikto nemá samozrejme nič proti držiteľom psov, predovšetkým tých spoločenských, ale choďte sa pozrieť a opýtať ľudí, koľko útokov bolo týchto nebezpečných psov proti samotným iným psom. Mohli by sme pokračovať, samozrejme, ja potom v rozprave by som rád k tomu niečo povedal. Ďakujem. J. Migaš, predseda NR SR: Ďalej pani poslankyňa Tóthová. Nech sa páči.