Budaj, Ján, poslanec NR SR (2019-06-21):
Vážená pani predsedajúca, kolegyne a kolegovia, zákony tohto typu, týkajúce sa totalitnej minulosti, majú tri roviny kvalít. Jedna rovina je v uchovávaní, pestovanie pamäti. Myslím, že tento zákon už tým, že ho predkladateľ predložil, dokazuje, že v tomto prípade si zaslúži všeobecnú podporu, pretože pripomína dobu neslobody a pripomína naše záväzky voči, najmä voči tým, ktorí tu už nie sú, ale aj voči tým zvyškom politických väzňov, ktorí stále žijú a často žijú vo veľmi nedobrej sociálnej situácii. Druhá rovina takýchto zákonov je rovina toho tzv. odškodnenia. Nie raz som tuná pri predkladaní práve zákona o odškodnení obetí, ktoré ale, žiaľ, vtedy koalícia nepodporovala, nebolo pred voľbami, tak som pripomínal, že odškodnenie je a vždy zostane symbolickým. Čiže či ide o takú väčšiu, menšiu sumu, zmarené životy, zmarené osudy, zmarené šance, ľudské šance, ktoré zmenili celkom príbehy ľudí, lebo málokto, kto je odsúdený celý život robiť povedzme na traktore, tak sa už stane potom po revolúcii jadrovým fyzikom. Málokto, kto bol z lekárskej rodiny odsúdený nedostať sa na vysokú školu, málokto si to dobehne popri práci sústružníka, aj keď nebol rovno vo väzení. Toto sú osudy, ktoré nevieme vrátiť, ani tento parlament a žiaden parlament na svete. Preto hovoríme o symbolickom odškodnení, ktoré by aspoň obete politického, politických perzekúcií z éry totality nerobilo bezdomovcami alebo proste dávalo by im šancu dôstojne žiť, aj keď ich sociálny status neprenesieme a nikdy som to ani nenavrhoval, aby sa preniesol nad úroveň tých plukovníkov, kapitánov, generálov ŠtB, ktorí ich prenasledovali, nad úroveň bývalých prokurátorov a sudcov, ktorí ich odsudzovali, nad úroveň bacharov, ktorí ich bili, a tak ďalej a tak ďalej. Nenavrhoval som to, hoci iste by to bolo namieste. Tretia úroveň takýchto zákonov je spravodlivosť. Toto slovo, ktoré sa tak často krčí v kúte, áno, aj na Slovensku, toto slovo stále existuje a cítia ho ľudia, cítia ho často trpko aj politickí väzni. Nejeden z nich vie, že či mu teraz na sklonku života parlament prihodí štyri alebo päť eur, to jeho život výrazne neovplyvní, ale cítil by satisfakciu, keby sa mu nesmiali do očí jeho niekdajší kati, väznitelia, mučitelia, tí, ktorí celý ten systém totality stvorili a ktorí ich odsúdili na často trpké roky vo väzeniach alebo rovnako trpké roky občanov druhej kategórie. Tento zákon neobsahuje odobratie dôchodkov, vysokých dôchodkov tých, ktorí v minulosti potláčali slobodu a demokraciu. Naďalej ich považujeme v našej legislatíve za hrdinov štátu, čiže za tých občanov, ktorí si zasluhujú špecifické dôchodky, ktoré sa neodrátavajú len od bežných rokov odpracovaných, ale tzv. odslúžených pre štát. Že je to celé kontradikciovaný adjekt, to, že ako môže človek, ktorý, ako môže človek dostávať extra odmenu, výsluhový dôchodok v demokratickom štáte za potláčanie slobody a demokracie, to je absurdita, to je súčasť absurdného sveta, v ktorom stále jednou nohou sme a ktorému predkladateľ mohol odpomôcť, ak by prijal ten návrh, ktorý som predkladal ja, že peniaze na zlepšenie sociálnej situácie bývalých politických väzňov sa nájdu práve v často extrémne vysokých dôchodkoch, v tzv. výsluhových dôchodkoch tých, ktorí priamo pracovali napríklad na vnútornom nepriateľovi a to znamená, že skutočne sa zaoberali osobne a konkrétne potláčaním slobody a demokracie na Slovensku. Toto je jediná moja výhrada k tomuto zákonu, že tie dve kategórie, ktoré sa od takýchto zákonov očakávajú, pripomenutie pamäti aj symbolická pomoc obetiam, tie spĺňa, ale to vyrovnávanie spravodlivosti nenastáva, nad tým zatvára tento navrhovateľ v tejto chvíli oči. Ja verím, že skôr alebo neskôr bude toto ustanovenie, že aj 30 rokov po revolúcii odporcovia slobody a demokracie boli odmeňovaní ako hrdinovia tohoto štátu, bude raz hanbou, nad ktorou budú dvíhať obočie naši pokračovatelia v tomto parlamente a najmä naši potomkovia, ktorí naozaj nebudú rozumieť, že ako sme boli schopní toľkého pokrytectva a ako sme boli schopní tak nelogicky konať, že naozaj tu každý poslanec prisahá, keď vstupuje, na slovenskú demokratickú ústavu, každý ústavný činiteľ sa oháňa tým, ako uznáva, že v minulosti sa Slovensku demokracia ani sloboda nedostávali, a predsa mlčíme a akosi bezradne stojíme pred tým, ak sú ako štátni hrdinovia vyzdvihovaní zločinci. Doslova zločinci, ktorí nie raz majú na rukách krv. Ak aj mnohí z nich už nežijú, zaslúžili si odsúdenie, aby slovenská mladá generácia dokázala odlišovať dobro od zla. Bez toho, že vypískame jedných a tlieskať budeme druhým, nie je možné vytvoriť v nastupujúcich generáciách pochopenie, čo je teda vlastne dobré a zlé. Je to teda len pomiešané čierne s bielym, akási šeď, ktorá, kto je šikovný, tak sa cez všetko prepletie a ešte aj zbohatne a nakoniec ho tzv. nechytia a smeje sa všetkým do očí tak, ako sa do poslednej chvíle smial ideológ bývalého režimu Vasil Biľak, ktorý žil vo vile, ktorú nezískal legálnym spôsobom, a predsa až do jeho smrti – napokon aj do týchto chvíľ – mu ten majetok nikto nevzal. Napriek tomu, koľko je tu odkázaných ľudí, často aj bezdomovcov, on sa nám smial až do smrti, v pokročilom veku do tváre, akí sme neschopní pochopiť, že práve takéto príklady demoralizujú slovenskú realitu. Dámy a páni, ešte raz chcem poďakovať predkladateľovi, že urobil tento krok, minimálne v tých dvoch bodoch si dostál toho, čo tento, tento zákon potrebuje. V tej tretej otázke zrejme, pokiaľ ide o výsluhové dôchodky prenasledovateľov politických väzňov, ja osobne budem pokračovať v úsilí, aby tento paradox slovenský skončil. Ďakujem.