Hlina, Alojz, poslanec NR SR (2013-05-22):
Pán minister tu oponoval, že ich nezriaďuje, nespravuje, ale sme sa zhodli, že ich financuje. Čiže a teraz to skúsim povedať tak, že ak je niekde 110 škôl, do ktorých chodí 13 detí, tak ja chcem povedať tým starostom, alebo tým, kto ich zriadili: Preboha, nerobte to, nerobte to tým deťom! Povedzte mi, čo to je za mizernú školu, kde chodí 13 detí? Však tie deti, keď majú prestávku, sa nemajú ani s kým stretnúť. Škola je aj miestom pre socializáciu. Však ja si to pamätám, keď boli školy, bola veľká prestávka, sme sa stretli, neviem, čo sme skúšali, ja neviem čo. Ale povedzte mi, ako sa to dá v škole, kde máte 13 detí?! Nerobte to tým deťom, starostovia, ktorí to politicky držíte, takto ubližujete! A to treba povedať. A treba to povedať aj tým rodičom. Lebo ak tým rodičom záleží na svojich deťoch, tak oni to musia pochopiť, že v tomto prípade to je politická hra na udržanie školy, niečoho, nejakého statusu, lebo však tuto minule bola taká diskusia, že: však by ma utopili v lyžičke vody, keby som tú školu zavrel. No ale hovoríte o deťoch, nie o vašej politickej budúcnosti, či vás niekto zvolí, alebo niekoho nezvolí, keď zavre nejakú školu, do ktorej chodí 13 detí. Urobte to kvôli tým deťom. Možno to znie paradoxne, ale zavrite tie školy kvôli tým deťom. Do školy, kde chodí 13 detí, to je zlá škola, to nemôže byť dobrá škola. A aj nemôže byť dobrá škola, kde chodí od 13 do 24 detí. Nemôže. A týchto škôl je, pán minister, 358, som si to sčítal. To je ohromné číslo. Ohromné číslo rukojemníkov politických hier. Častokrát sú to, tie deti sú, tie deti sú rukojemníkmi politických hier o udržanie školy a nejakého statusu, že: nepustím, nedám, nedovolím! Lebo tu bude škola a vždy bola. Starostovia, ak plus-mínus, prosím vás, kvôli tým deťom to nerobte! Je tu návrh, myslím, že to dávajú kolegovia z KDH o školských autobusoch. Pán minister, keby, ja neviem, koľko stojí prevádzka takej školy, kde chodí 13 detí. Ja som teda sa pohyboval v ekonomickom prostredí, ono to niečo musí stáť. Tam je riaditeľ, tam sa svieti, tam sa kúri. Ja som si dal len nástrel, že ak by stála prevádzka tejto školy 10 000 euro mesačne, ak by stála, ja neviem, či stojí, ale myslím, že sa nepomýlim, podľa mňa stojí viac ako 10 000. Keby sme vychádzali z toho, že stojí 10 000, tak sa dopracujeme k zaujímavým údajom, a to k takým, že 3 a pol mil. euro stojí mesačne prevádzka týchto málotriedok tento štát. A za rok to je 43 mil., to znamená 1,2 miliardy. Teraz poďme rozprávať, koľko stojí autobus. Keby sme rátali, že autobus sa dá kúpiť, malý autobus za 150 000 eur, tak 286 autobusov. To sú všetko hrubé výpočty. To znamená, za rok, za rok by sme každej tej škole, tie deti by mali svoje sedadlo, by si tam mohli menovku vyšiť na to, aby sa vozili školskými autobusmi. Za rok. Druhý rok by sme mohli dať na odstupné a išli by sme v tom. Keď už nehľadáte ekonomický rozmer, keď ekonomika, mám pocit, že tu nikoho nezaujíma, ale začne, lebo však tie bezodné studnice vyschnú, a kým to teda dôjde, tak verte to, že kvôli tým deťom to má význam, aby sa socializovali, aby si našli aj inú kamarátku alebo iného kamaráta ako iba v tej kotline. Lebo tu sa hovorilo, že bieda tohto ľudu je v tom, že to bolo, všetko sa dialo v jednej kotline. Tam sa spoznávali, tam sa zabávali, tam to všetko žili a sem-tam len za farára išiel niekto z tej kotliny. Tak to nerobte, to isté! Dovoľte tým deťom ísť do druhej kotliny, spoznať cez ulicu, cez kopec, aké sú tam deti. Pán minister, ak dovolíte, na toto by som fakt, jako kľúčová vec, aj pre vás, podľa mňa vaša misia, keď toto urobíte, že začnete zatvárať školy, tieto školy, tak to bude vaša obrovská, do bronzu vás dám vyliať. Fakt, to nestojí až tak veľa. Lebo to je, pomôžete tým deťom. Naozaj. A keby náhodou niekde, niekde bol niekto, kto kvôli tým piatim deťom a ešte aj rodičov si nájde, že oni s tým súhlasia, že kvôli tým piatim deťom budú mať tú školu a rodičia to budú spi..., tak nech si ju platia. Viete, nech si ju platia. Môžu mať! Ale potom nech to nie je! Že to je tak niečo neekonomické, tak niečo neefektívne, že to rozum stojí. A my sa na to, zdá sa, pozeráme. Avizujem, že treba s tým niečo robiť. Potom navrhujete v tomto, keby som to skončil, potom navrhujete, že čo s tým. A to je, o to ide. Vždycky ide o to, že nestačí... Lebo, viete, a taká správa môže slúžiť aj na to, aby bolo čo kritizovať. Ste si uplietli na seba bič, hej. Čiže všetci tuná, hej, budú teda, je čo, lebo však je hrubá, to je význam aj správy okrem iného. Ale potom je, ja, význam tejto správy vidím, že ste našli v sebe ambíciu, že budete, že čo mienite s tým robiť. A tam dovoľte, že znova vidím určité nedostatky. Už nehovorím, že začnem tým, že jak ste skonštatovali, že čo treba robiť. Lebo ste strategický cieľ. A teraz, ak dovolíte –  ja to nerád robím, ja nerád čítam, ale, teda rád čítam, ale nerád čítam, keď hovorím – ale teraz dovoľte, aby som zacitoval, lebo by som sa nechcel pomýliť, lebo to je formulácia stará 60 rokov. Ja vám ju prečítam: „Dostatočne financované, efektívne fungujúce regionálne školstvo zabezpečujúce kvalitnú výchovu a vzdelávanie reagujúce na aktuálne a očakávané potreby praxe, dostupné pre všetky vrstvy spoločnosti, poskytujúce deťom a žiakom základ zdravého životného štýlu a zabezpečujúce učiteľom postavenie a hodnotenie zodpovedajúce mimoriadnemu významu ich práce.“ Fúúú! Šesťdesiat rokov toto môžte, to sa 60 rokov takto písalo a nič, viete, nič sa nedeje, a ďalších 20, pokiaľ si to neuznáme, sa to tam znova môže kľudne písať. Lebo takto: kto by nechcel, vážení, kto by nechcel také školstvo, samozrejme, však? A to vyčítam, to je moja výčitka, nie preto, že ste ju robili, ale preto, že ste si malé ambiciózne ciele dali. A ja vám poviem teraz v čom, aby som teda netáral. Poviem vám v dvoch, myslím, alebo v troch parametroch som si to tu povedal, že v čom. Pardon, ospravedlňujem sa. (Vystupujúci listuje v správe.) No k spomínanému, optimalizácii tých škôl. Viete, ak na jednej strane skonštatujete, že máte také školy, potom si vytýčite cieľ, že budete postupne optimalizovať, a potom napíšete, viete, ten cieľ sa volá, že „Prijať opatrenie na postupnú optimalizáciu siete, škôl a školských zariadení“ a do toho odseku napíšete: „Problém optimalizácie je však zložitejší ako by sa mohlo na prvý pohľad zdať.“ No však to, hej? „Napríklad, ak by sme redukovali potrebu optimalizácie na efektívnejších prostriedkoch, treba vziať do úvahy skutočnosť, že získané prostriedky prispejú len okrajovo k riešeniu nedostatočného financovania regionálneho školstva.“ Bla, bla, bla. Kto chce, nech si prečíta. V zásade hovoríte, že treba to zoptimalizovať, v zásade hovoríte, že sa to nedá. A aj keby sa to urobilo, tak sa v zásade nič neušetrí. Lenže potom ja vám poviem, ja tomu nerozumiem. Že keď, lebo potom hovoríte, že by ste na osobných nákladoch ušetrili len 2 % prostriedkov, tomu už teda, priznám sa, vôbec nerozumiem. Lebo ak rozdelíme, že máte osobné a potom nejaké prevádzkové, na prevádzku ušetríte určite a na osobných, viete, lebo nikto nehovorí, že aj tí učitelia by mali. No a to je presne to asi, čoho sa bojíte. Len otázka stojí, že dokedy chcete tú paralýzu držať, hej? Tú agóniu. Lebo treba férovo povedať tým učiteľom – a ja vám to nebudem vykrikovať, ja vám to nebudem vykrikovať – férovo to treba tým učiteľom povedať: Je vás moc, je vás dokonca veľa, prosím vás, niektorí z vás sa rekvalifikujte! A keď v zmysle toho, že viete, že to není vaše, to není povolanie, že to je poslanie, tak uznajte, že ak je naším poslaním učiť naše deti, tak toto je jeden zo spôsobov. Je nás moc, lepšie, menej je niekedy viac. Ale vy tu vôbec tú ambíciu nemáte, lebo sami seba negujete v tom, že čo by ste chceli, je to na pol strany a v zásade hovoríte, že je to, v zásade hovoríte, že to neurobíte, lebo to nič neušetríte. To znamená, je, tento ste, na čo ste to tu dali potom? Prísne vzaté, to vám vyčítam. A budem vyčítať. To je absurdita. Potom tu máte na strane 44, a už končíme, prístup k výchove a vzdelávaniu zabezpečí, teda, že máte, to je z tých opatrení pre znevýhodnené skupiny obyvateľstva. Tu dovoľte, aby som sa chvíľku pristavil. Tu mali byť... Ináč, to sa tiež tomu čudujem. Lebo čo už viac môže súvisieť s rómskou reformou, ak nie školstvo? Lebo niekto si myslí, že rómska reforma súvisí len s dávkami, rómska reforma súvisí aj so školstvom, ale súvisí napríklad aj so zákonom o stavebných výrobkoch, čo ja viem, že súvisí, a som sa to snažil niekomu vysvetliť, ale úplne zbytočne. Tento váš bod, tu mali byť tvorcovia a mali vám vyčítať, že tu znova nič dokopy nehovoríte. Zjednoduším, len skonštatuvávate, že ten problém je, čiastočne aj, že sa to zvyšuje, má stúpajúci trend. Však kto by nevedel, že to má stúpajúci trend?! To vieme všetci dávno. Ale tam to končí. Čiže tá moja výtka, výhrada, výčitka ku vám je, že v správe, ktorú vy, nieže to, čo ste urobili, ja nevyhodnocujem, to, čo chcete urobiť alebo plánujete urobiť, tak máte šancu to ešte zmeniť, hej. Tak v tom, čo plánujete urobiť, máte nedostatočnú ambíciu, ani nie že, to není ambíciu, tam máte, nereflektujete na stav. To znamená nedostatočne reflektujete stav, ktorý je od Popradu na východ. To vám teda poviem, že v Jasnej síce máme najmodernejšiu sedačku na svete, ale 10 km odtiaľ je stredovek. Viete, to tieto potemkiny, čo tu my staviame a tvárime sa, to je na smiech. To je úplne na smiech. Ten stredovek si treba ísť pozrieť. Tým, čo vám to vypracovali, špeciálne tento bod, že nech sa tam pozrú a že potom možno ho doplnia. Tu by som skončil pri tom regionálnom, podľa mňa nešťastne nazvanom regionálnom, lebo to... A prejdem len na, krátku poznámku, na vysokoškolské školstvo. Tam si dovolím sa pristaviť. Už som to čiastočne hovoril k tej, ja tomu poviem Mamojkovej štatistike. On už to aj minule tu hovoril, že jak teda, že čo má ruky, nohy, hor sa do školy, hej. Nuž prečo nie, hej? Ale nie na vysokú školu, hej. To si myslím, že zneuctievame, a to, ten trend nie je dobrý. Tu len zopakujem, že lepšie sú kvalitné montérky ako nekvalitný diplom. Tá argumentačná bomba a la pán Mamojka, že 47 ľudí v Kanade je vysokoškolsky vzdelaných, u nás 17, tak sa dá rozcupať na, na, na franforce, dá sa, len sa treba nad tým trochu zamyslieť, hej? My sme mali prerušenie vzdelávacieho cyklu v osemdesiatom deviatom. Do osemdesiateho deviateho sa chodilo, ináč to, nerád to priznávam, ale vtedy sa ešte, chodili do školy, teda okrem detí, o ktorých sa vedelo, že pôjdu do školy, lebo im to niekto vybaví, chodili aj deti, ktoré bolo vidno, že chcú ísť na vysokú školu. To bolo, u nás na Orave to bolo, to som aj minule hovoril, to bolo také, ako že teda ide na vysokú. Čiže tam sme sa nehnali bezhlavo, že išli všetci. Tam fakt išli niektorí, hej? Čiže už len skrz to máme ten štatistický deficit, ten nedobehneme za 20 rokov. Čiže prípadne tá argumentácia pána Mamojku, možno ešte raz tu bude nejaké školstvo, tak ho prípadne poprosím, že by to „apdejtoval“, že mu to nesedí celkom. Už ani nehovorím o tom, že Kanada, sa opakujem, je prisťahovalecká krajina, hej? Čiže, lebo to tak pôsobí, že všetko, kde v každom, pomaly dedine, sa študuje vysoká škola, že to je úplne v poriadku, ba práve naopak, ešte sme na tom zle, ešte by sme mali študovať. Aj tí, čo už vôbec nechcú. Čiže aj keď nechceš ísť do školy, tak poď, lebo vybavíme normatív. Nemôže to byť tak, hej, že koho nezoberú do roboty, že ide na vysokú školu. Lebo to dehonestujeme samotný ten princíp toho vzdelávania, a že kto má vlastne ísť na vysokú školu a čoho znakom je to, že niekto na tú vysokú školu ide, hej? Čiže ja som aj veľmi taký, by som povedal, kritický k tým štatistikám, aj spomínaným, že kde koľko je pomer vysokých škôl na počet obyvateľov. Ale to znova keby sme chceli vedieť úplne, ideme do detailu, do podstaty. Tak hovorme o tom, kde, koľko v Nórsku dávajú na vzdelanie, hej, potom by sme si to mohli prehodiť na nás, hej? Lebo čo je lepšie, mať dvoch priemerne vzdelaných, alebo jedného vzdelaného? Možno aj tak by otázka stála, hej, že či, lebo to je znova na úkor niekoho, hej. Že ten počet tých rozriedených peňazí alebo tých prostriedkov je toľko, ak dávame toľko z HDP a keď ich rozriedime medzi toľko, no tak v konečnom dôsledku sme tak všetci trošku vzdelaní, ale dokopy vzdelaní nie sme. Čiže to filozofické. V poriadku, pokiaľ tu chceme byť všetci, že chceme vytvoriť krajinu polovzdelaných, alebo tak plus-mínus vzdelaných, nech sa páči. Ale poviem otvorene, ja si nemyslím, že to je správna cesta. Ale keď ju zadefinujete, odhlasujete ako strategický materiál, že postavíme to všetko na Mamojkovej konštante, tak nech sa páči. Ale to treba znova možno aj ľuďom povedať, že ideme týmto smerom. Ja si myslím, že to nie je správny smer. Ak dovolíte, mal som ešte na jazyku, kto všetko učí na tých vysokých školách, to by sme mohli debatovať, ale už vás nechcem rušiť, už predsa len som dlho. Poviem vám na konci tie návrhy, teda ak by som teda mohol. V krátkosti zopakujem teda filozoficky: lepšie sú kvalitné montérky ako nekvalitný diplom. Ak tu budú tie školské autobusy, ony tu budú za chvíľku, čo ja viem, za tri, za štyri dni. A údajne to funguje tak, že keď v SMER-e povie minister, že áno, že to pustí, tak to ide, hej? Tak aspoň povedzte niekomu z vašich minititánov školstva, len nech to není Martvoň (Smiech v sále.), že nech sa vyjadrí k tomu, že do budúcnosti, či prípadne, viete, aby sme to neodignorovali, akože odignorujeme to. Viete, aby sme tak akože tú tému nabudili, hej? To je, tie školské autobusy a s tým samozrejme spojený proces zatvárania škôl, lebo to je moment, to je budúcnosť, zatvárania škôl. No a potom ešte by sme si mohli trebárs zadefinovať niečo také, ja som si to pracovne nazval sústredené centrá vzdelávania, a to je presne to, čo s tým súvisí. Lebo ak ja som vozil moje deti do Marianumu a boli tam štyria, tam sa tiež svietilo, kúrilo, podľa mňa vy ste to platili, teda ministerstvo. Ony chodia tuná na Mudroňku. Moja dcéra bola ináč nadšená, lebo minule ste boli u nich a že vám podala ruku a že s ministrom. (Vystupujúci sa smeje.) Takže na Mudroňku chodia. A tá Mudroňka je strašne obrovská a strašne veľká. A verte, že kľudne na tú výtvarnú by mohli chodiť trebárs tie deti aj tam. Čiže to je podnet na zváženie, že by ste sústreďovali tie činnosti, aj to, čo sa tu často spomína, pertraktuje, tie centrá a neviem čo. Ja sa k tomu zatiaľ nebudem vyjadrovať, počkám si na výsledky. Ale som znova prístupný byť kritický k tomu, že niekde existuje 183 krúžkov, lebo to naozaj je náročné aj na vôbec zadefinovanie, že aké sú vlastne tie krúžky. Čiže, pán minister, znova z pohľadu, keď budem vychádzať z tej mojej pôvodnej kvázi kvalifikácie, teda, že snažiť sa optimalizovať. Optimalizujte, sústreďujte tie činnosti, vytvorte centrum, sústredené centrum vzdelávania, hej. To znamená, že ak už sa niekto chce, tak trebárs v tej istej budove, lebo jednoduchšie je ju dokúriť ako vykúriť. Takže to je, to je, to nepustí, hej. No a potom tú poslednú vec, tú si nedám a neodpustím, tú, čo som vám vyčítal, že ste to neodhadli od Popradu na východ. To je to, že nechoďte systémom tým, lebo tam nám kvapkajú, tikajú hodinky, že kým európske fondy, kým to postavíme. Viete, kým to postavíte a keď to postavíte, tak zistíte, že batéria na tých detských záchodoch bude stáť toľko čo Fabia. Ja som to videl v Jarovniciach. Už sa až toho hrúzim a bojím. A už nehovorím o tom, že kedy by ste to vôbec postavili. My sme to aplikovali v Malackách. Keď ráno doveziete kontajner obytný, tak poobede v ňom učíte. Nám tikajú hodinky a naozaj, ak chcete pomôcť, chcete socializovať tie deti, chcete, aby boli platnými, účasťou našej spoločnosti. Však to, nechcem sa tu rozviesť, že tak krátkozrakosť, ktorú to hrozným spôsobom identifikujem. Ony sú tu a budú tu. A našou úlohou je im pomôcť, čo ako sa dá, ich socializovať. A čím skôr, tým lepšie. Čím skôr, tým lepšie. Takže nečakajte, pán minister, kým vám prídu fondy, kým to niekto. Ten kontajner ráno doveziete a poobede v ňom učíte. Poobede v ňom socializujte. Ja viem, že to není na nejakú veľkú chválu, do fotiek do OSN, to viem. To je taká Palestína, utečenecký tábor. Ale nehrajme sa. Nehrajme sa! My sa tu hráme, my sa hráme. V Jasnej Funitel, vedľa stredovek. Prestaňme sa hrať! Povedzme si pravdu: áno, sme na tom tak, ako sme, tu sme nanosili obytné bungalovy a tuná učíme deti sa socializovať, ako si umývať ruky. Pán minister, toto keď urobíte! Keď uvidím, nemusia byť modré, ony zvyknú byť modré, ako UN, ale môžu byť aj červené, to je jedno, ale keď ich uvidím niekde v tých osadách, tak poviem si, tento minister a jeho misia mala svoj význam, mala svoj zmysel, lebo na konci si to budete môcť dovoliť skonštatovať. Čiže koľko ich bolo? Jeden, dva, tri, štyri. Štyri, pán minister. Ďakujem pekne.