I. Šimko, poslanec: (2005-12-07):
Vážený pán predseda Národnej rady Slovenskej republiky, vážené kolegyne poslankyne, ctení páni kolegovia poslanci, vážený pán podpredseda vlády, dámy a páni, už v rozprave o zákonoch súvisiacich s návrhom štátneho rozpočtu som povedal, že mám voči tomuto základnému nástroju ekonomickej politiky vlády vážne výhrady. Tieto výhrady nie sú o kvalite spracovania, nie sú o metodike, nie sú ani o tom, či sú predpoklady, z ktorých finančná predikcia vychádza, realistické alebo nie. V týchto všetkých otázkach si predložený návrh ctím. Návrh štátneho rozpočtu na budúci rok je podľa môjho názoru spracovaný prehľadne, má svoju logiku a je aj v trojročnom výhľade zasadený do súvislostí dlhšieho časového obdobia. Technickú a profesionálnu kvalitu tomuto dielu nemožno uprieť. Štátny rozpočet je však predovšetkým zrkadlom vládnej politiky. Je nástrojom, ale i dôsledkom toho, akú víziu života v slovenskej spoločnosti vláda cieľavedome, prípadne len živelne a inštinktívne presadzuje do života. Diskusia o rozpočte by mala byť predovšetkým diskusiou o tejto vízii, nie o lobizme rezortov a regiónov. Mala by byť o tom, akú kvalitu bude mať život v našej vlasti. Čo budeme považovať za životne dôležité a čo pri obmedzenosti zdrojov bude musieť počkať. A prípadne aj o tom, čo už nechceme. Je to preto výsostne politická téma. A je dobre, ak na túto tému jestvuje viacero možných pohľadov. Pretože iba tak môže jestvovať skutočná pluralita názorov, len tak bude mať volič reálnu možnosť si vyberať. Nie je zdravá krajina, v ktorej sa nenarodí viac alternatív. Preto chcem zaujať svoj postoj k navrhovanému štátnemu rozpočtu v tejto politickej rovine. A práve v tomto duchu som sa už vyjadril, že ho považujem za elitársky. Vychádza z koncepcie prednostnej podpory veľkých investorov, zamestnávateľov, z filozofie, ktorá sa neusiluje cieľavedomo zbavovať ľudí závislosti, ale azda technokraticky sa usiluje o riešenie problému nezamestnanosti zdanlivo ľahšou cestou. Naša niekdajšia spolupráca s dnešným premierom Mikulášom Dzurindom sa začala niekedy v roku 1996. Pamätám si, že som mu vtedy požičal knihu  Margaret Thatcherovej  Roky na Downing street.  Oboch nás jej úvahy o ľudovom kapitalizme zaujali. Boli to idey, o ktorých na hlbšej filozofickej úrovni písal a dodnes píše aj náš rodák americký Slovák Michal Novak. Thatcherová sa o to pokúsila i v praxi. Citujem: „Významnou politickou reformou 19. storočia bola pre stále viac ľudí možnosť získať volebné právo. Teraz má závažná reforma  toryovcov umožniť stále viac ľuďom vlastniť majetok. Ľudový kapitalizmus nie nič menšieho ako krížová výprava za priznaním občianskych práv v ekonomickom živote národa mnoho ľuďom. My konzervatívci vraciame moc ľudu.“ Koniec citátu. Hlásala železná lady. Nie ideál veľkých korporácií, ktoré prinášajú zamestnanosť, ale aj závislosť. Ona hovorila o politike, ktorá ma prebúdzať podnikavosť a aktivitu miliónov obyčajných ľudí. Dávať im možnosť samostatného rozhodovania o svojom živote a pocit nezávislosti. Tento ideál priťahoval aj ľudí, Thatcherová s ním vyhrala všetky voľby, na ktorých sa zúčastnila. Z politiky odišla na základe v podstate vnútrostraníckej intrigy. Predovšetkým však táto životná filozofia ozdravila hospodárstvo, vrátila národu hrdosť a pocit istoty. Aj nás vtedy po tom roku 1996 takýto ideál fascinoval. A takýto ideál priťahuje podľa mňa aj dnes, a aj u nás veľa jednoduchých ľudí. Tento ideál sme vložili aj do základného programu strany, ktorú sme v roku 2000 založili. Ale aká je v tejto otázke súčasná politika vlády? Kde zostali naše ideály z konca deväťdesiatych rokov. Rozhodujúcim motorom ekonomického života sa u nás stali veľké spoločnosti. Predovšetkým zahraniční strategickí investori. Vytvorili sme neskutočne zvýhodnený režim pre nich a pre veľkých ekonomických žralokov vôbec. Má to byť krátka cesta k zvyšovaniu zamestnanosti, ale zároveň je to podväzovanie energie, ktorá by mohla vyrásť zvnútra u nás a vychovať podnikavého ducha u našich ľudí. Energie, ktorá má schopnosť rásť, učiť sa, prinášať pocit nezávislosti a, napokon, i vlastného uspokojenia. Preto takmer neustále počúvame prekáranie ľavičiarov na jednej strane a ministra financií alebo premiéra o tom, či je u nás bieda, alebo sa životná úroveň občanov zvyšuje. Ľudia všade, kde chodím, hovoria o tom, ako sa to na nich všetko valí. Zvýšenie takých alebo onakých poplatkov, ohrozenie v zamestnaní, arogancia zamestnávateľov, neskutočná byrokracia, nerovnosť podmienok takmer vo všetkom, neistota a pocit bezmocnosti, toto nie je už len pocit iba tých najchudobnejších. O tom dnes masovo hovoria aj mnohí poctiví príslušníci stredných vrstiev, vzdelaní a kvalifikovaní pracovníci, a pritom svoju pravdu má podľa mňa aj vláda. Lebo tie ukazovatele skutočne hovoria o postupnom ozdravovaní ekonomického prostredia. A ja na rozdiel od ľavičiarov nepochybujem o tom, že tieto ukazovatele pravdivo odrážajú istý aspekt reality. Ale, dámy a páni, sú výsledkom sociálneho inžinierstva. Vláda prepadla pyšnému presvedčeniu, že je to ona, kto dá tomuto ľudu lepšiu životnú úroveň. V tom sa vlastne približujú k etatizmu tradičnej ľavicovej politiky. Nechce, bojí sa prenechať iniciatívu státisícom drobných ľudí, ktorí by sa dokázali postaviť na vlastné nohy, ale museli by mať rovné šance. Spolieha sa radšej na niekoľko veľkých korporácií. Toto všetko vidím premietnuté do zákona o štátnom rozpočte. Miliardy spoločnosti KIA sa stali akýmsi symbolom toho, ako sa ekonomická politika vlády stala elitným športom. Pre obyčajného podnikateľa je to zdrojom oprávneného pocitu nespravodlivosti. Ten neustále naráža na byrokraciu, na prekážky a hlavne na rozdiel od tých veľkých on si všetko musí zaplatiť sám. A ak náhodou pred desiatimi rokmi zabudol zaplatiť koncesionársky poplatok, tak mu to dnes spočítajú aj s úrokmi. Takýto podnikateľ, človek, ktorý by mohol v krajine šíriť ducha slobody a spokojnosti, nebude rád počúvať o miliarde, za ktorú tu ubytujeme nášho ázijského tigra. Ja som presvedčený, že ideál ľudového kapitalizmu, ideál rozširovania vlastníctva, podporovania aktivity a samostatnosti čo najviac ľudí je dobrý ideál. Vláda však túto víziu už dávno nesleduje, a preto i návrh štátneho rozpočtu odzrkadľuje priority inej politiky. Preto považujem tento návrh za elitársky. Druhá výhrada sa dotýka otázky ľudskej solidarity. Súhlasím s poctivou pravicovou tézou, že človek  je predovšetkým sám zodpovedný za svoj život. Ale zároveň som ako kresťan, ale aj ako človek presvedčený, že sme zodpovední aj za životy druhých ľudí, ktorí tu s nami žijú. Každý má právo na dôstojný život. Ak sme si vyvzdorovali a vymodlili slobodu, tak nesmieme zabudnúť, že hodní jej budeme iba vtedy, ak sa ona nestane platformou pre sebectvo. Myslím si, že nedávny list katolíckych biskupov nebol ničím iným než upozornením, ba apelom na to, aby sme nezabudli na hodnotu ľudskej solidarity. Kresťanské sociálne učenie nie programom pre ľavicovú politiku. Je dôrazným upozornením, že i v politike, i v hospodárskej politike a i v ekonomike samotnej platí okrem základného príkazu pokory a lásky voči stvoriteľovi aj príkaz jemu podobný – miluj blížneho ako seba samého. V sociálnej encyklike  Centesimus annus  sa uvádza, citujem: „V tejto súvislosti nestačí pripomenúť iba povinnosť lásky k blížnemu, to znamená povinnosť pomáhať vlastným prebytkom, ale niekedy i tým, čoho človek nemá nazvyš, aby poskytol to, čo je nevyhnutné pre život chudobného človeka. Rozhodnutie investovať radšej tu než inde, radšej v tomto a nie v inom sektore je vždy i morálnym a kultúrnym rozhodnutím. Práve v tom sa prejavuje ľudská kvalita toho, kto toto rozhodnutie činí.“ Koniec citátu. Kresťanská sociálna náuka sa  nestavia proti zvyšovaniu životnej úrovne, proti rastu spoločenského bohatstva, ale tento rast nemá byť zameraný len na spotrebu. Upozorňuje na hlbšie ciele a povinnosti, ktoré človek i spoločnosť pri rozhodovaní o materiálnych zdrojoch má. V navrhovanom štátnom rozpočte nenachádzam tento hlboký mravný a kultúrny rozmer. Je to technokratický plán príjmov a výdavkov tak, aby to v štáte ako-tak fungovalo, s prioritami vyslovene funkcionalistickými a tam, kde to už príliš kričí, tam sa čosi pridáva. Preto sa s návrhom štátneho rozpočtu nemôžem stotožniť. Verím vo víziu ľudového kapitalizmu, verím v silu a schopnosť podnikavosti našich ľudí a verím aj v to, že politika ako každá ľudská činnosť môže mať aj hlbší kultúrny a mravný rozmer. Aspoň sa o to môže usilovať. Napriek tomu som dlho rozvažoval, či za návrh predsa nezdvihnúť ruku. Je iste znakom stability, ak štát hospodári podľa schváleného rozpočtu, pravda dobrého rozpočtu. Takého, ktorý presadzuje predstavu života, po akom túžime. Tento rozpočet však, žiaľ, predstavuje víziu elitného klubu mocných, ktorý sa akosi blahosklonne postará aj o ostatných. Ba možno sa tým ostatným bude postupne žiť aj o niečo lepšie, ale je to vízia nedôstojná a plytká. Tak som urobil ešte jeden pokus. Postavil som to na jednu kartu včera. Aspoň nezvyšujte zaťaženie občanov v súvisiacich zákonoch o súdnych poplatkoch a správnych poplatkoch. To vôbec nie je čosi okrajové, rozprava o súdnych poplatkoch bola diskusiou o základoch fungovania právneho štátu a, našťastie, nebola úplne márna, zákon sa zmiernil, ale poplatky sa aj tak zvyšovať budú, aby bolo na záujmy ekonomických tigrov. Preto som sa rozhodol, že navrhovaný rozpočet nepodporím. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)