V. Novotný, poslanec: (2003-07-02):
Poďme však k základnej otázke sporu. Je embryo už človekom, alebo nie? Ako lekár niekedy s úsmevom počúvam liberálne názory nelekárov na túto otázku. Každopádne tu dnes neexistuje konsenzus. Ľudský život však od okamihu počatia prebieha v takej kontinuite, že myšlienka dodatočného oduševnenia, teda nadobudnutia duše v tele zárodku vyzerá ako svojvoľná a nepravdepodobná. V okamihu spojenia vajíčka a spermie vzniká zygota, ktorá má jednoznačne determinovaný osobitný genóm, súbor všetkých génov, ktorý je špecifický a odlišný od genómu matky aj od genómu otca. Vzniká totiž spojením jednej sady chromozómov z jadra vajíčka matky a druhej sady chromozómov z jadra spermie otca. Tento genóm sa nemení po celý život, a to od počatia do smrti riadi diferenciáciu buniek, vytváranie tkanív a orgánov a celej individuality ľudskej bytosti. Niet teda biologického, respektíve genetického zdôvodnenia, že by sa azda v určitom okamihu stal z nečloveka človek. Preto asi treba vychádzať z toho, že keď vznikne nový život, nech je vo fáze oplodnenej ženskej zárodočnej bunky zygoty vo fáze embrya či plodu, ide vždy o človeka. A keby tomu tak aj nebolo, je asi najlepšie držať sa toho, čo povedal Ronald Reagan, bývalý prezident USA: „Pokiaľ nie je jednoznačne dokázané, že nenarodené dieťa nie je živá bytosť, dovtedy musí byť chránené jeho právo na život, slobodu a šťastie.“ (Potlesk.) Totižto v súvislosti s celou novelou akosi unikla kľúčová otázka, na ktorú by ANO v záujme zachovania svojich liberálnych princípov mala dať odpoveď. Aký je zásadný rozdiel medzi 24- a 25-týždňovým ľudským plodom? Ako to, že je prípustné usmrtiť choré 168-dňové nenarodené dieťa? Ale 170-dňové alebo dvojročné narodené už nie? Kde a prečo nastal ten kvalitatívny zlom? Umelé prerušenie tehotenstva je úmyselné odstránenie ľudského plodu neschopného samostatného života. Toľko lekárska definícia. Keďže musíme vychádzať z toho, ako som uviedol, že ľudský život sa začína počatím, je potrat usmrtením žijúcej ľudskej bytosti. Cirkev umelý potrat od svojho úplného počiatku odmietala. Teologický dôvod spočíva v mimoriadnej úcte k životu a k dôstojnosti osoby. Ak je každý človek povolaný k večnej spáse, vyplýva z toho, že ľudský život má nezmerateľne obrovskú hodnotu. Toľko názor cirkvi. Na druhej strane však umelé prerušenie tehotenstva nie je možné v žiadnom prípade postaviť na rovnakú úroveň s vraždou zrelého človeka. Veľkosť viny totiž závisí aj od subjektívneho hodnotenia konajúceho. Žena bude mať len ťažko k oplodnenému vajíčku v prvých fázach vývoja rovnaký vzťah ako k zrelému človeku. Žena si nenechá vykonať potrat len zo zlej vôle, ale často pre ťažký konflikt, z ktorého nevidí iné východisko. Tehotenstvom môže byť žena za určitých okolností privedená do situácie, v ktorej jej vplyvom strachu a nátlaku ubúda vedomie zodpovednosti. Rozhodujúci je tak často postoj okolia. Právo žiadneho štátu nie je identické s mravnými hodnotami. Štát môže v záujme všeobecného blaha napríklad pripustiť rozvody, pretože zdanlivo prežívané manželské spoločenstvo je pre partnerov a deti omnoho škodlivejšie než štátom regulovaný rozpad takýchto manželstiev. Preto štát nebude považovať rozvod za dobrý, ale prihliadne vo svojom práve na možnosť stroskotania manželstva. Podobná je situácia aj s umelým prerušením tehotenstva. Treba zvážiť, či spoločenskému blahu poslúži viac jeho úplné odsúdenie, jeho trpenie v obmedzenom rozsahu, alebo jeho všeobecné uvoľnenie. Treba vziať do úvahy, že medzi mravnými normami a právom štátu existujú vnútorné súvislosti. Právo nemôže, samozrejme, upravovať každú mravnú otázku, môže sa vzťahovať iba na veci dôležité pre štát. Ak sa však v takýchto otázkach právo priveľmi odkláňa od morálky, znamená to, že svedomie občanov je ovplyvňované v zmysle právnej úpravy. Liberalizácia potratov, a o to v novele predkladateľov ide, vedie k deformácii svedomia občanov a k väčšej ľahkovážnosti v otázkach života a smrti. Z tohto dôvodu je liberalizácia umelého prerušenia tehotenstva nebezpečná. Podľa môjho názoru môže štát trpieť len v obmedzenom rozsahu vo svojom právnom systéme umelé prerušenie tehotenstva, ak na základe dobrých dôvodov je možné očakávať, že sa škoda zachovaním tejto krajnej možnosti v zákonodarstve nerozšíri, ale obmedzí. Myslím tým predovšetkým na ilegálne a často nemedicínske potraty, takzvanú potratovú turistiku. Tu si treba veľmi zodpovedne položiť otázku, či zákonodarstvo skutočne vyčerpalo všetky možnosti maximálneho obmedzenia zla, ktoré potraty predstavujú. Či sa skúmajú dostatočne dôvody, ktoré ženu k potratu vedú. Je poradenstvo tehotným, pripravujúcim sa na potrat usmerňované v prospech života plodu? Sú k dispozícii prostriedky na pomoc tehotným v núdzových situáciách? Existuje účinná osveta o problémoch spojených s potratmi? Na druhej strane nám všetkým musí záležať nielen na tom, aby sa urobilo všetko pre zachovanie vznikajúceho života, ale aj na tom, aby boli ženám v tiesni ponúknuté schodné alternatívy. Nestačí len presvedčiť ženu, aby donosila svoje dieťa. Je žiaduce jej poskytnúť pomoc aj po pôrode, aby nemala pocit, že zostala so svojimi problémami sama. Indikácie na umelé prerušenie tehotenstva rozdeľujeme do štyroch skupín. Sú to sociálne indikácie,  ktoré sú skôr spoločenským problémom, súvisia so životným štýlom a hodnotovým systémom človeka. Ďalej sú to etické indikácie,  t. j. problematika znásilnenia.  Lekárske indikácie tvoria tretiu skupinu. Myslí sa tým tehotnosť, ktorá ohrozuje život a zdravie matky. Štvrtú skupinu tvoria takzvané eugenické indikácie,  keď sa u dieťaťa očakávajú genetické poruchy alebo vrodené vývojové chyby. Práve tieto indikácie tvoria obsah novely, o ktorej dnes hovoríme. Ako lekár rozumiem týmto indikáciám. Pri vážnom genetickom poškodení plodu alebo vrodenej vývojovej chybe som otvorený širokej odbornej diskusii na túto tému. Videl som novorodenca, ktorý sa narodil bez mozgu a mozgovej časti lebky. Videl som aj novorodenca  s rozsiahlym rázštepom chrbtice, inoperabilným, u ktorého sme napriek maximálnej snahe nezabránili prasknutiu vyklenutých miechových obalov, infekcii celej miechy a mozgu s následnou smrťou v ťažkom septickom stave niekoľko týždňov od pôrodu. Denne som videl tých rodičov a premýšľal som, ako vlastne budú ďalej žiť, odvážia sa ešte mať deti? Ako lekár som náchylný na diskusiu vo veci geneticky a vývojovo ťažko poškodených plodov. Ako veriaci človek však musím jedným dychom dodať, že každá interrupcia je zabitie. Absolútne odsudzujem a nesúhlasím so sociálnymi indikáciami na umelé prerušenie tehotenstva. Malý byt alebo tehotnosť v nevhodnom čase z pohľadu osobných ambícií rodičov nemôžu ospravedlňovať zabitie nenarodeného dieťaťa. Etické indikácie, t. j. problematika znásilnenia, a lekárske indikácie, teda ohrozenie života a zdravia matky sú závažné spoločenské, psychologické a medicínske otázky. A, samozrejme, genetické indikácie, o ktorých dnes hovoríme, sú ešte ťažšou medicínskou a etickou otázkou. Určite si zaslúžia celospoločenskú odbornú kvalifikovanú diskusiu. Diskusiu o prenatálnej diagnostike, o vhodnom čase na skorú amniocentézu, o jej rizikách, o jej vhodnej indikácii, o možnosti falošne pozitívnych a falošne negatívnych výsledkov, keď je choré dieťa vyhlásené za zdravé a zdravé za choré. Otvára sa otázka manažmentu a financovania prenatálnej diagnostiky a celého poradenstva v tehotenstve. Hovorme aj o liečbe genetických chorôb, o tom, že na Slovensku nie je jediné národné centrum diagnostiky a liečby genetických chorôb, o tom, že týchto pacientov odosielame do Českej republiky za účelom diagnostiky a často aj odbornej liečby, čím sa starostlivosť o týchto pacientov ešte viac predražuje, o tom, že genetické choroby vieme v súčasnosti pomerne dobre diagnostikovať, pomerne draho a málo efektívne liečiť a, žiaľ, nedokážeme ich vyliečiť. Hovorme teda o zodpovednej a poctivej diskusii a hľadaní optimálnych riešení, a nie politicky motivovanej polovydieračskej kampani. Toto nie je politikum, ale etický a lekársky problém, ktoré sa nedá rozhodnúť na základe nekvalifikovaných tendenčných názorov. Nemožno preniesť ustanovenia vyhlášky z roku 1986 do zákona v roku 2003. To si hádam naozaj predkladatelia myslia, že za uplynulých 17 rokov medicína nepokročila v prenatálnej diagnostike, v genetike, v zobrazovacích metódach a poradenstve pre tehotné ženy? Výbor Slovenskej gynekologickej a pôrodníckej spoločnosti, teda odborné zoskupenie Slovenskej lekárskej spoločnosti vo svojom ostatnom vyhlásení k novele zákona o umelom prerušení tehotenstva napríklad odporúča znížiť hranicu na vykonanie umelého prerušenia tehotenstva z 12. na 10. týždňov a pri genetických ochoreniach a vrodených vývojových chybách z 24. týždňov na 22. týždňov. A toto je, prosím, len jeden z množstva odborných názorov na túto tému, určite sa dá o ňom diskutovať. Zdá sa, že sám pragmatický život začína pomaly prinášať viac svetla do celej problematiky. Pred časom obletela svet fotografia malej rúčky vystrčenej z maternice počas chirurgickej operácie 20-týždňového ľudského plodu. Schopnosť prežitia mimo maternice sa stále viac a častejšie posúva pod 24-týždňovú hranicu. Bez ohľadu na to, aké rozhodnutia prijímajú o právach plodu zákonodarcovia, medicína už uznala nenarodeným deťom jedinečnú formu osobnej dôstojnosti. Berie ich ako pacientov. Ale tieto odborné stanoviská predkladateľov vonkoncom nezaujímajú. Ja viem, že dnes možno na  základe dôvodne podozrivej neústavnej vyhlášky z roku 1986 vykonať interrupciu u 24-týždňového dieťaťa.  Ale to je hádam nevydarený vtip, aby sme dnes s týmito informáciami, ktoré v súčasnosti máme, uzákonili 17 rokov starú vyhlášku. Bez odbornej diskusie, bez celospoločenského konsenzu, proste len tak, pre politické záujmy predkladateľov. Nie, na to ma nenachytáte. Na to si príliš vážim svoju vieru a svoje lekárske povolanie. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.) Z. Martináková, podpredsedníčka NR SR: Faktické poznámky, uzatváram možnosť hlásiť sa s faktickými poznámkami. Pán poslanec Číž, faktická poznámka.