P. Minárik, poslanec: (2009-02-18):
Opätovne a opätovne počúvam pri komentovaní predkladaného návrhu nezmysly, že ideme zaviesť osem sviatkov, a teda dovedené do dôsledku aj osem dní pracovného pokoja. Stretol som sa s tým u ľudí bežne na ulici, ale aj u novinárov a, bohužiaľ, aj na pôde tejto snemovne medzi vami, teda svojimi kolegami, ktorí by presne mali vedieť, čo predkladám. To sústredenie na túto stránku hovorí, ako je nedobré, že zákon o štátnych sviatkoch a pamätných dňoch sa radí do pracovného práva. Áno, má aj pracovnoprávne dôsledky, ale tieto sú len okrajové a menej významné. Tento zákon je predovšetkým zákon o štáte. Je o nás, je o občanoch, o našom stotožnení sa s našimi koreňmi, o vnímaní našej histórie. A pretože je to takýto zákon, ktorý je oveľa hlbší, ako je otázka toho, či jeden deň pôjdeme do práce, alebo nie, o nás veľmi veľa vypovedá. Svedčí toto vnímanie zákona len ako zákona pracovnoprávneho, o tom, ako sme sa zmaterializovali. Ako redukujeme legislatívu len na dáš, nedáš, zoberieš, prerozdelíš, zvýšiš niekomu, najlepšie malej skupine, jeho náklady a dáš ich v prospech niekoho iného ako darček. Ako darček z cudzieho preto, aby si si voliča kúpil, aby si si získal jeho hlas. Svedčí o tom, ako sa zmaterializovali politici, ale zároveň sa zmaterializovali aj voliči. Už to nie je o slobode, o hrdosti na našu minulosť, o koreňoch, o začlenení tejto krajiny do kontextu dejín. O tom, čo sme zdedili, čo nám táto krajina dala a čo by sme mohli tejto krajine dať my. Je len o tom, čo nám dajú politici, čo nám pridajú, prihodia a komu to zoberú. Či nám dajú deň voľna, zaplateného voľna a komu vystavia za to účet, komu dajú povinnosť to zaplatiť. Takýto postoj k zákonu tohto typu zákon vážne degraduje. Ja vám to skúsim vysvetliť na príklade takého sviatku, ktorý by mal byť ten najsilnejší pre túto republiku – prvý január. Kto tento deň ešte vníma ako sviatok Bohorodičky a kto ho vníma ako Deň vzniku Slovenskej republiky? Ešte tak ho vnímame ako prvý deň občianskeho roku, ako deň voľna, deň, kedy možno vyspať bolehlav zo Silvestra. A príležitosť pre politikov predniesť prezidentský prejav, vyjadriť sa k nemu, oscilujúc medzi úctou k prezidentskému úradu a schopnosťou povedať to, že zase nič nepovedal. A ešte možnosť ukázať sa pred televíznymi kamerami na Svätej omši v Dóme svätého Martina, hoci možno táto omša je v tom roku absolvovaná ako jediná. Ako jednotlivý zákonodarca s týmto moc nenarobím. Možno v inej role, možno v role rodiča – a tam som sa snažil. Ale spoločne s tým môžeme niečo spraviť. Môžeme vrátiť celú minulosť tejto krajiny jej súčasnosti. Dámy a páni, navrhovatelia naliehavo pociťujú problém nášho oficiálneho, a tým myslím aj v zákonoch, reflektovania a akceptovania dejín tejto krajiny, jej ľudí, dejín nášho ľudského i štátneho žitia. Pokiaľ takýto zákon máme, nesmieme k našim dejinám pristupovať selektívne. Je chvályhodná snaha predsedu Národnej rady oživovať dejiny Slovenskej národnej rady. Aj štúrovci a následné obdobia sú akceptované. A potom, potom už len cez svätých Cyrila a Metoda Veľká Morava. Ale skutočne medzi Svätoplukom a Štúrom nebolo nič v tomto priestore? Bolo vákuum? Ak toto obdobie spoločne nezoberieme za svoje, bude to také vákuum. A na prázdnote sa stavať nedá. Dom na piesku nie je nič bohviečo, ale ešte stále sa dá postaviť. Na ničote sa nič vybudovať nedá. Z tohto pohľadu by bolo zaplnenie aspoň tým Jánošíkom lepšie riešenie ako úplné nič. Dámy a páni, o obsahu navrhovaných pamätných dní a prečo by sme si ich mali pripomínať, resp. nepripomínať, sa veľa nediskutovalo. Možno by som sa aj dal presvedčiť, že niektoré sme zvolili – a možnože aj všetky – sme zvolili zle. My potrebujeme takúto diskusiu o obsahu zákona a nie povedať, že chcú zaviesť osem dní pracovného voľna, čo pravdou nie je, a hovoriť, že preto je to zlé. Dámy a páni, my potrebujeme naplniť tisícročnú medzeru v dejinách tejto krajiny pre národ, ktorý vraj má tisícročnú históriu. Ak ju má, potom nemôže byť táto história bez jedinej dejinnej udalosti. Musíme ju naplniť udalosťami, ktoré nebudú pre nás len historickým poučením, ale budú aj zdrojom hrdosti, pretože z histórie si za pamätné dni vyberáme práve také. Hovorím, snažili sme sa uvážlivo zvoliť tie, na ktoré môžeme byť hrdí. Ak sme zvolili zle, prosím, presvedčte nás a navrhnite nejaké lepšie udalosti, pretože v tisícročnej histórii národa sa predsa také musia vyskytovať. A ak by sa nevyskytovali alebo ak by sme ich nechceli prijať za svoje, bolo by to veľmi zlé. Aby sme sa nehádali stále len o dejinách Slovenska, poviem to na trošku vzdialenejšom príklade. Prečo majú ľudia z Európskej únie také problémy s identifikovaním sa s ňou? No jednoducho preto, lebo Únia pristúpila k svojej minulosti veľmi selektívne. Zobrala antickú tradíciu, zobrala osvietenstvo, ale to najpodstatnejšie, to najprítomnejšie, čo Európu Európou robí, židovsko-kresťanskú tradíciu zobrať nechcela. Keď si ľudia z Európskej únie nebudú pripomínať také udalosti, ako boli bitka pri Poitiers, Lepanto alebo 12. september 1683, to je, prosím pekne, dátum víťazstva pod Viedňou, Európania nikdy nemôžu nadobudnúť nejakú európsku identitu. Určite nie identitu takú silnú, ako sú identity národné. A oni to akoby nechceli, a preto tú identitu ani nevieme nájsť. Ale ak to odmietneme na Slovensku, budeme mať na Slovensku úplne rovnaký problém. Dámy a páni, ak Európania nebudú hrdí na bitku pri Viedni, tak Európanov nahradia iní ľudia, pre ktorých je bitka pri Viedni nie dôvodov na hrdosť, ale dôvodom na smútok, na zahanbenie. A musím povedať, že u mnohých je to aj dôvod na nenávisť. A je paradoxné, že v neďalekej Viedni, pri ktorej sa tá bitka odohrala, už takých ľudí žije viac ako 300-tisíc. Ak nechceme, aby nahradili ľudí so slovenskou identitou ľudia, ktorí budú mať k našim dejinám takýto nepriateľský postoj, musíme si naše dejiny osvojiť my. Dámy a páni, neprehliadajme žiadne obdobie našej histórie. Ani to medzi Veľkou Moravou a rokmi meruôsmymi. Ak sa hlásime k revolučným rokom 1848 – 1849, pozrime sa na dobrovoľnícku zástavu. Dobrovoľnícku zástavu, ktorá rok visela pred týmto parlamentom. Pozrime sa na ňu a máme na to veľmi dobrú príležitosť, pretože všetci sme do lavíc na začiatku tejto schôdze dostali publikáciu o Slovenskej národnej rade, kde tá dobrovoľnícka zástava na prvej strane je. Dámy a páni, na modrom poli, ak sa na to dobre pozriete, je ešte predtým, ako je tam „Za slovenský národ,“ trošku zle čitateľné, lebo je to čiastočne zakryté, napísané „za kráľa“. Nezoberme štúrovcov len tak, že ich nezoberieme aj s tým „za kráľa“. Pri predchádzajúcom prerokovaní sa totižto objavili obrovské výhrady práve voči Márii Terézii a svätému Štefanovi. Lenže za toho kráľa, za ktorého boli títo dobrovoľníci, tak to bol kráľ svätoštefanskej koruny a touto korunou bol korunovaný v Dóme svätého Martina, zhodou okolností ako posledný z tých, ktorí v Dóme korunovaní boli. Nie je možné pristupovať selektívne a zobrať štúrovcov s týmto heslom a odmietať kráľa svätého Štefana len preto, že to bol Arpádovec, alebo odmietať Máriu Teréziu, pretože to bola Habsburgovka. Dámy a páni, naozaj boli sme tisíc rokov súčasťou svätoštefanskej koruny. Toho sa nezbavíme, ani kebyže ako chceme. A keď to neprijmeme, bude nás to stále traumatizovať. Dámy a páni, keď prijímame štúrovcov, prijmeme ich so všetkým, aj s ich heslom. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)