Kuffa, Štefan, poslanec NR SR (2014-09-18):
Ďakujem za slovo, vážená pani podpredsedníčka. Vážený pán predseda, vážený pán spravodajca, kolegyne, kolegovia, v úvode si dovolím povedať takú vec, že očakával som, že v tej rozprave bude oveľa väčší záujem nás ako poslancov k tejto správe. Dovolím si povedať, že mnohých ľudí na Slovensku sa naozaj to bolestivé obdobie, ktoré tu bolo spomenuté, od ’39. až po ’89. rok dotýka, dovolím si povedať, že väčšiny, väčšiny týchto ľudí, väčšiny našich občanov. Tak ako tuná možno tie slovné hračky, ktoré tu boli, že Ústav pamäti národa, aby sme si čosi pamätali, hej, a nezabudnúť, odpustiť si musíme, aj keď to boli veľmi bolestivé roky, veľmi bolestivé. Hovorím, musíme, mali by sme si, hej, lebo tak ako bol spomenutý MUDr. Neuwirth tuná: Ako liečiť zlo láskou, to odpustenie má veľký význam. Ale aby sme mali pamäť. Ten ústav pamäti národa je na to, aby sme si pamätali na tieto obdobia, ale aj si to pripomenúť. Aj pripomenúť. Nie s nenávisťou, lebo to nevedie k ničomu. Nenávisť vedie k vojne, to je Ukrajina. To je dnes Ukrajina, to je nenávisť. To je nenávisť a ja nechcem, žeby sme išli touto cestou, ale aby sme nezabúdali, lebo odpustiť neznamená zabudnúť. To neni to isté. To len tak ako na úvod. Ja keď si tak spomeniem na mnohé osudy, ktoré som si mal možnosť vypočuť, mnohých autentických pamätníkov, s ktorými som hovoril, spomínam si na Mons. Trstenského, s ktorým som mal tú česť niekoľkokrát sa stretnúť aj rozprávať sa osobne, a rozprával o tomto ťažkom období. Bol to katolícky kňaz, ktorý bol obeťou tohto režimu. Dlhé roky bol väznený, ale nehovoril to, tie veci s nejakou veľkou nenávisťou. Ďalšie osobnosti, bol to Silvester Krčméry, Vladimír Jukl. Boli to ľudia, ktorí boli ochotní priniesť aj svoje životy, svoje zdravie, a boli to ľudia, dovolím si povedať, ktorí sa nebáli tých eštebákov, tak ako to tu bolo povedané, že každý sklopil uši. Našťastie mali sme tuná ľudí, ktorí sa dokázali vzoprieť tejto zlobe. Ja keď spomeniem ešte aj ďalších, ďalších ľudí si dovolím spomenúť, ja som zo Spiša, nedá mi spomenúť nášho nebohého biskupa Jána Vojtašáka, ktorý dnes je prekrúcaný, že je to arizátor. To nie je pravda. S Mons. Faltýnom, keď sme bavili, je to autentické a takisto aj s Mons. Trstenským, oni ho zažili. To neni pravda, toto, čo sa dnes píše, ale to dneska liberálne médiá to šmahom ruky si to napíšu a prekrútia pravdu v priamom prenose. Na to slúži Ústav pamäti národa, aby sme si tú pravdu pripomínali, aby sme na to pamätali a neprekrúcali pravdu v priamom prenose. Hnevá ma to, veľmi ma to hnevá, ale zároveň ma to aj bolí. Som možno trošku viac temperamentný, ale veľmi ma to bolí, že takto vlastne špiníme do vlastného hniezda. Mons. Trstenský hovoril, žiaden národ nebol chválený preto, že si špinil do vlastného hniezda, žiaden národ. A my úplne v pohode aj tuná, priamo v pléne Národnej rady, priamo, veľakrát a neraz sa to stalo. Ale to neprekrúcajme pravdu. Naozaj pravda zvíťazí. A ten výrok, ktorý spomenul tuná Dodo: „Vy síce máte moc, ale my máme pravdu,“ to povedal Silvester Krčméry, ale on povedal ešte jednu krásnu inú vetu, to napísal aj vo svojej knihe To nás zachránilo, tak povedal, že, on celý život plával proti prúdu a povedal, že dolu prúdom idú smeti, ale proti prúdu – ja som aj rybár – tak plávajú ryby. Hej, ale keď si plevelom a smeťou, voda ťa splaví ako dole. Ťažko sa pláva proti prúdu a veľakrát to chce osobnosť, statočnosť a odvahu. Neni to jednoduché. Títo ľudia veľmi trpeli vo väzniciach. Ich takým vzorom, týchto dvoch ľudí, bol prof. Kolakovič, pôvodom bol Chorvát. Veľmi nejak tak ovplyvnil, by som povedal, to naše dianie tuná na Slovensku v povojnovom období. Ale nebudem to spomínať, bolo by to na veľmi dlho. Ale ja takisto ešte jednu vec, nedá mi, aby som tu nespomenul, ono to neni tak možno v tej správe, ale súvisí to v podstate s touto vecou. Na Spiši je také malé mestečko Podolínec, to je neďaleko Kežmarku, od nás a v 50. rokoch to bol tábor, kde boli internovaní kňazi a rehoľníci. Kňazi a rehoľníci, ktorí tam boli týraní. Sestra Zdenka Schelingová je obeťou tohto režimu, sestra Zdenka Schelingová, dnes blahoslavená. Hej, vyrobili sme si svätú, hej, sami, ale bola veľmi trýznená a veľmi trápená vo väzniciach. Ona priniesla obetu, obetu tú najvyššiu svojho vlastného zdravia, obetu svojho života, lebo v podstate na následky trýznenia v tých väzniciach, eštebáci, ktorí ju trýznili, tak je to zdokumentované. Anton Habovštiak to zachytil v jej životopise, jednak aj psychicky, aj fyzicky bola trýznená a na tie následky zomrela. Myslím si, že máme tuná naozaj veľmi veľa ľudí, veľmi veľa hrdinov, veľmi veľa osobností na Slovensku, a to treba priznať, netreba sa za to hanbiť, hodných nasledovania. Sú to ľudia hodní nasledovania. Pán riaditeľ, keď tuná tak spomenul jednu vec, ja som si to tak napísal, že ústav chce byť verný a nezávislý. To je veľmi pekná ambícia, ale, pán riaditeľ, ja dodávam ešte jednu vec, aby bol aj odvážny, aby mu nechýbala odvaha. A tá odvaha, tak ako bola potrebná možno v tej minulosti, v 50. rokoch možno, ešte predtým alebo to obdobie '39 a na to ťažké obdobie ako vojny. Rovnako odvahu treba aj dnes. Určite áno, aj ten strach prekonávať, odvahu. K tomu vás povzbudzujem, aby ste to mali. Aby ste mali odvahu pri získaní naozaj dôstojných priestorov pre váš úrad, tak ako to kolegovia spomínali, aj mňa to mrzí, že Ústav pamäti národa je v nejakých prenajatých priestoroch a nemá dôstojné priestory, nemá dôstojnú budovu. Preto vyzývam aj nás, ako kolegov, všetkých poslancov Národnej rady, aby nám na tom úprimne záležalo, aby tento ústav získal dôstojnú budovu, to je jedna vec. A druhá vec, áno, tak ako aj kolegyňa to tu spomenula, a to pnutie možno medzi správnou radou a vedením, a teraz kto je vlastne tým štatutárom, aby aj táto otázka sa rozsekla, lebo to, jak sa hovorí, že dvaja ak velia, hej, tomu vojsku, tak sa to tak rozčesne, to vedenie. A to je veľmi, veľmi zlé. Máme 25 rokov od pádu železnej opony a takisto sme mali tiež jeden významný pamätný deň, a to bolo 25 rokov od sviečkovej manifestácie, kde v podstate ľudia po prvýkrát takto verejne vyšli ako do ulíc a demonštrovali v podstate svoju nespokojnosť s vtedajším režimom totalitnej doby. Boli to takisto odvážni ľudia, ktorí nemali strach ísť ako do týchto ulíc, a sú to veci, ktoré je potrebné si ich pripomínať. Sú to veci, ktoré by sa mali zapísať do učebníc dejepisu, ale aby tam neboli prekrútené veci. Veď človek úplne žasne, že tá blízka naša minulosť našej doby a je prekrúcaná v učebniciach dejepisu. Tie deti sú z toho naozaj dopletené. My sme mali trošku väčšiu výhodu, lebo sme zažili a ešte aj zažívame pamätníkov doby, ktorí nám hovorili autentické príbehy, a tie životy, ktoré prežili. Tak ako tu bolo spomenuté, tých veteránov protikomunistického odboja máme, tuším 660 ich je, ste to tak spomínali, plus-mínus. Čiže ja si myslím, že ako uznaný je im tento štatút, je to naozaj málo a je škoda, že keď zomrú títo ľudia a mnohé veci sa nezdokumentujú. Je to naozaj potrebné preto, aby naozaj náš národ čerpal silu aj z tejto minulosti, aby náš národ bol hrdý a nepodceňoval sa, lebo my sme v skutočnosti aj mali, aj máme stále, vďakabohu, máme osobnosti, ktoré sú hodné nasledovania. Myslím si, že by bolo veľmi veľa o čom rozprávať, ale nebudem to naťahovať, tento čas. Ďakujem vám všetkým za pozornosť a pánu riaditeľovi ďakujem, že predniesol túto správu a držím mu palce v jeho neľahkej úlohe, viem si to predstaviť, že toto pnutie pretrváva, tam je akosi možno na tom Ústave pamäti národa, ale vyzývam vás k tomu, aby ste mali odvahu a vytrvalosť. Ďakujem za pozornosť.