Poliačik, Martin, poslanec NR SR (2014-02-05):
Ďakujem. Martin, veľmi pozorne som počúval tvoju predkladaciu reč a musím povedať, že v zásade ja politicky rozumiem, ale vecne nie úplne rozumiem. Politicky rozumiem tomu, že keď si určím nejakú cieľovú skupinu, ktorú chcem osloviť, tak jej pripravím, jej pripravím nejaký balíček a ponúknem jej nejaké riešenia a to je úplne legitímne. Ale konkrétne pri tomto zákone niektoré veci mi nejdú do hlavy a dokonca si myslím, že, že ten ten deklarovaný cieľ, to jest nejaká miera sociálnej citlivosti voči jednej skupine, zároveň spôsobí sociálnu necitlivosť voči skupine, pre ktorú boli tieto, tie súčasné riešenia navrhnuté. Ten, ten, tá úplne prvá vec je, že aj odchovanec domu, detského domova, aj človek, ktorý sa stará o člena rodiny s ťažkým zdravotným postihnutím, sú nositeľmi určitého sociálneho hendikepu. Sú nositeľmi sociálneho hendikepu v tom, že aj materiálne aj, aj výchovou, aj prístupom ku vzdelávaniu a na trh práce jednoducho sú znevýhodnení. Jeden tým, že od malička jednoducho nevyrastal v poriadnej rodine a druhý tým, že jeho čas a možnosť investovania energie sú limitované, lebo sa musí starať o ťažko zdravotne postihnutého človeka vo svojej domácnosti. Vy hovoríte, že váš návrh je, je neutrálny vo vzťahu ku verejným financiám, čo beriem, jednoducho máme zadefinované určité množstvo peňazí, ktoré v tom fonde sú, ale keď si zoberieme teraz, že máme tu naozaj sociálne oslabenú skupinu ľudí, ktorá si tie peniaze delila medzi sebou, a vaším návrhom ju podstatne rozšírime, pretože rodín s deťmi je určite viac ako – kľudne do šesť rokov – je určite viac ako, ako odchovancov detských domovov a tých, ktorí sa starajú o, o ťažko zdravotne postihnutých členov rodiny dohromady, tak vlastne sa dostávame do situácie, kde reálny sociálny hendikep riedime, a peniaze, ktoré boli určené na vyrovnávanie tohto sociálneho hendikepu, rozriedime medzi ľudí, ktorí žiadny sociálny hendikep nemajú. Ja dve deti do šesť rokov mám. Viem posúdiť, aká, aká zmena nastane v rodine mladej v momente, keď musí byť celá ťahaná iba z jedného platu plus teda materská a rodičovský príspevok. To znamená, že ja mám pred očami zhruba to rozpočtovanie, ktoré, ktoré takúto rodinu čaká, a súhlasím s vami, že sa dostáva do situácie, kedy je menej schopná pokrývať všetky, všetky výdavky, ktoré s chodom rodiny súvisia, s tým súhlasím, ale zároveň ako človek, ktorý sa rok svojho života venoval práci s postihnutými ľuďmi, tiež veľmi dobre viem, aký je život človeka napríklad na vozíčku, a myslím si, že keď je nastavený nejaký nástroj na to, aby jeho sociálny hendikep vyrovnával, tak nie je šťastným riešením v záujme pokrytia potrieb nejakej vami novodefinovanej cieľovej skupiny ich o možnosti vyrovnávania tohto sociálneho hendikepu pripraviť. To je prvá vec. Druhá vec. A čo presne vás vedie k tomu, aby ste, aby ste vlastne nakreslili tú, tú hranicu pri tých šiestich, šiestich rokoch veku dieťaťa? Skúsenosti nám hovoria, že práve v šiestich rokoch nároky na, na priestor dieťaťa rastú. Tým, že ide do, do školy, že potrebuje už viacej priestoru na, na samostatnú prípravu, že začína si definovať nejaký svoj vlastný životný priestor, tlačí na tú rodinu v tom, že jednoducho musia sa možno niekedy obzerať po tom, aby išli bývať do väčšieho alebo aby skvalitnili svoje bývanie. V prípade, že ideme otvárať naozaj priestor pre, pre rýchlejšie alebo efektívnejšie, alebo vo väčšom objeme čerpaní, čerpanie peňazí z fondu bývania, potom, potom neviem, prečo sa máme baviť iba o rodinách do, s deťmi vo veku do šiestich rokov. Ak je odpoveďou na to to, že to má byť to najcitlivejšie obdobie, a preto tam je vlastne tiež ten, ten nástroj päťročného odloženia splátok hypotéky, OK, to beriem, ale opäť mi to príde ako nie príliš, nie príliš systémové riešenie mladých rodín. Skôr mi to príde, ako branie vecí z druhej strany, že najprv mám cieľovú skupinu, ktorej chcem niečo ponúknuť, a až potom na to navliekam nástroj, čo si nemyslím, že je úplne šťastné. S tou druhou vecou by som sa vedel naučiť žiť, počkám si na odpoveď, ale s tou prvou vecou popravde sa naučiť žiť neviem. Myslím si, že ak máme zadefinované skupiny ľudí v spoločnosti, ktoré majú reálny sociálny hendikep, mali by sme nástroje pre nich cieliť a targetovať len na takého skupiny. To, že má niekto malé dieťa, nie je sociálnym hendikepom. Je to prirodzená súčasť spoločenského života. Áno, aj ekonomické, aj legislatívne nastavenie celej spoločnosti má byť také, aby takýmto rodinám pomáhala, pomáhalo, a máme vytvárať také podmienky, aby mladé rodiny mali deti. Hej? Rieši nám to demografický, demografický problém, ktorý v spoločnosti máme. Ale nemyslím si, že práve toto je ten šťastný spôsob. Posledná vec je, je vzťah rodičov a toho dieťaťa. Ak sa bavíme o rodinách, tak by sme mali podľa mňa normálne hovoriť o rodičoch a dieťati. Môže to byť dokonca single rodič a dieťa, častokrát single matka s dieťaťom je v oveľa horšej pozícii, ako je mladá rodina s malým dieťaťom, a ak teda, ak teda by nám malo ísť o to, aby deti do 6 rokov vyrastali v čo najlepších podmienkach, preto vôbec nevidím dôvod, prečo by sme mali legislatívne uprednostňovať mladé rodiny, keď my máme obrovské množstvo detí, ktoré buď žijú iba s jedným rodičom, alebo s rodičmi, ktorí nie sú manželia. Zvlášť teda od liberálneho krídla vašej strany mi to príde ako, ako, ako trochu, trochu zvláštne. Podľa mňa, keď sa bavíme o rodine a deťoch, tak sa máme baviť o záujme dieťaťa, nemáme uprednostňovať nejaký model rodiny, nech si ho už zadefinujeme akokoľvek. Nakoniec to zosumarizujem, ja súhlasím s cieľom, ako člen tejto cieľovky s ním súhlasím, ale obávam sa, že, že na to, aby boli reálne naplnené tieto ciele, je treba systematickejší prístup k legislatíve, to je prvá vec a druhá vec, netreba na úkor, netreba v záujme uspokojenia jednej cieľovej skupiny reálne začať znevýhodňovať skupiny, pre ktoré tieto nástroje boli nastavené doteraz. Ďakujem pekne.