Budaj, Ján, poslanec NR SR (2018-05-17):
Začnem tým, že z územia súčasnej Slovenskej republiky pochádzalo, pred istým časom každý, pochádzal každý druhý zlatý toliar alebo zlatý peniaz na území vtedajšieho sveta. Na pohľad začínam trochu zďaleka, ale nebude to dlhé. Týka sa to práve návrhu a to veľmi bezprostredne. Každá druhá zlatá minca až do 15., 16. storočia sa vyťažila v slovenských horách. Tak isto obrovské množstvo striebra, ba môžme ísť aj dozadu, keď archeológovia skúmajú bronzové predmety, tak od Mezopotámie až po keltské Írsko nachádzajú zloženie prvkov, ktoré poukazuje na pôvod medi alebo aj cínu z územia dnešnej Slovenskej republiky. Zdá sa, že toto územie sa aj zato veľmi silne rozvíjalo a často menilo a transformovalo, lebo bolo úžasným eldorádom starovekého a stredovekého sveta. Slovenská republika, moderná Slovenská republika ale dnes má už len tri zdroje bohatstva. Tým najväčším, samozrejme, a najvzácnejším sú občania, ich rozum, ich schopnosti, ich talenty, ich zdravie, ich energia, ich vôľa budovať si krásne, šťastné životy práve na Slovensku. Musím, hoci to nesúvisí priamo bezprostredne s týmto návrhom povedať, že často ich od toho odrádzame práve my politici, ktorí nespravujeme toto vzácne a úžasné územie tak, aby tu túžili budovať svoje životy, zakladať si svoje rodiny, budovať svoje domovy. To je na margo predchádzajúceho bodu o predčasných voľbách, pretože ak nepočujeme hlas tých tisícov a státisícov mladých ľudí, ako by sme im ukazovali päsť a vyháňali ich von odtiaľto. Ďalšou vzácnou komoditou, chvalabohu, do istej miery obnoviteľnou a ktorá je naším veľkým pokladom, sú slovenské lesy a na prvom mieste pitná voda. Dámy a páni, Slovensko je Kuvajtom alebo mohlo by byť Kuvajtom Európy, pokiaľ ide o poklad pitnej vody. Jednak sme strechou Európy, čiže z nášho územia odtekajú rieky. Tu začínajú pramene a odtekajú do troch rôznych morí, čiže v tomto zmysle sme rozvodím Európy a máme horné toky, ktoré sú spravidla, a tak to bývalo kedysi aj u nás, doslova prameňmi čistej životodarnej pitnej vody, ale to najvzácnejšie, čo máme, je pod Bratislavou smerom na Žitný ostrov, a je to až 300 metrov rozsiahle územie štrkopieskov, ktoré vznikli v praveku, v predchádzajúcich etapách vývoja zeme, a touto vzácnou anomáliou, táto vnútrozemská delta Dunaja, ako sa jej hovorí, spôsobili, že ukrývajú obrovské milióny, ak nie miliardy litrov pitnej vody. To vyvolávalo a vyvoláva aj podnes obzeranie susedov, aj preto sú neraz aj otázky o tom, kde vlastne tá hranica cez Dunaj preteká. Pod Dunajom, ktorého často mútne a nie veľmi lákavé vody vidíme zhora tiecť takým dravým prúdom, pod ním je toto bohatstvo, je táto obrovská zásobáreň vody. Treba povedať, že mnohé územia Dunaja, ktoré sú na sever aj na juh od nás, takého zásobárne nemajú, že najmä na juhu od nás sú ílovité pôdy, cez ktoré sa ten Dunaj prevalí a odtečie, ale u nás vytvára a neustále obnovuje, neustále refrešuje a neustále zásobuje vzácny areál pitnej vody, z ktorej, do ktorej je treba len málo zasahovať, ktorá je skutočne použiteľná bez nejakých veľkých chemických úprav a ktorá je aj blízka, je dosažiteľná. Mnohé veľké mestá sveta si dovádzajú svoju vodu z hôr dlhými vodovodmi, dlhými potrubiami. My ju máme pod svojimi nohami. A toto je situácia, v ktorej si Slováci a národnosti žijúce na tomto území založili svoju republiku, a už štvrťstoročie ľahostajne chodia okolo toho, že tento jediný poklad, to zlato, striebro, meď, toto všetko sa dnes pretavilo do jediného prírodného pokladu, ktorý máme, pitná voda pod Žitným ostrovom, tento jediný poklad sa postupne špiní. Postavili sme tam petrochemický priemysel. Ešte aj komunistická vláda ho po postavení považovala za nebezpečný, lebo je to jedna z mála takýchto petrochemických, takýchto kombinátov, ktorý nie je postavený v tzv. betónovej vani. Už ako ochranári v osemdesiatych rokov sme varovali, žiadali sme ochranu Podunajska. Spomeniem Mikuláša Hubu, Pavla Šremera a ďalších, ktorý sa roky zaoberali a navrhovali už terajšej vláde. Bili na poplach za ochranu Podunajska. Jednak aj krásnych lužných lesov na povrchu, ku ktorým sme sa zachovali macošsky na úkor nášho turistického ruchu, rybárstva, vodáctva a tak ďalej. Ale stále sme zdôrazňovali hlavný prírodný poklad Slovenskej republiky – pitnú vodu pod Žitným ostrovom. Tú vodu, o ktorej ochrane hovorila moja kolegyňa Zemanová. Spomenula aj ten zákon, ústavný zákon o ochrane pred predajom vody. Vodu teda my nepredáme nikomu, my si ju znečistíme sami. Až ju nikto nebude ani chcieť, samozrejme. Nerozumel som síce veľmi zmyslu, prečo nepredávať vodu, keď priteká s Dunajom, v tejto obrovskej zásobárni sa prečisťuje, filtruje a pokiaľ ju neťažíme, tak, tak či tak odteká. Teraz sa mi zdá, že akoby v súvislosti s týmto špinením sme mali s touto vzácnou vodou nejaký patologický zámer. My si ju teda necháme a zašpiníme. Špina tečie do našich studní. Toto je hrozivý poetický obraz, vážení. Symbolický obraz, ktorý ilustruje nekompetentnú, neslušnú dobu a neschopnosť, našu neschopnosť vládnuť v tejto krajine a chrániť si to, čo sme zdedili od svojich otcov a od všetkých tých predchodcov, ktorí tu žili pred nami. Ak teda už aj do studní tečie špina a ak je z politiky potok, ako sme tu počuli od jedného člena vládnej koalície, čo necháme našim deťom a o čom budeme hovoriť ako o poklade Slovenska? Kolegyne a kolegovia, poprosím vás podporte tento zákon, ktorý nerieši to, či aj morálne bude do našich studní, tých duchovných studní ďalej tiecť špina, ale aspoň prejavíme rešpekt k obrovskému prírodnému pokladu a k veľkému bohatstvu, ktorí sme povinní chrániť pre seba, pre našich potomkov, k pokladu, ktorý máme pod Žitným ostrovom. Ďakujem.