J. Mikuš, poslanec: (2008-01-31):
Spomeniem však iné prípady, ktoré síce navonok vyzerajú socialisticky nevinne, ale sú v podstate prejavom svojskej formy privatizácie v réžii tejto vlády. (Hlasy v sále.) Ale iste, vrátim sa. Bratislavské letisko, už tu spomínané. Najskôr vláda privatizačné rozhodnutie svojej predchodkyne zrušila. Potom začala hovoriť o spoločnom podniku s jedným z vyhodených uchádzačov. Keďže by po vytvorení spoločného podniku ťažko dokazovala, že nešlo o privatizáciu, lebo ona by to bola naozaj privatizácia, nechala letisko tak, ako je, bez investora, bez zdrojov potrebných na rozvoj. Cargo, tiež už spomínané. Po avizovaní zámeru svojej predchodkyne Ficova vláda prehodila výhybku a zanovito odmietla privatizáciu. Hoci privatizujú všetci okolo. Nie bezdôvodne. Trh v Európskej únii sa otvára. Prežijú iba dopravcovia so silným zázemím, a to slovenské Cargo nemá. Preto zrazu toľko rečí o vytvorení spoločného podniku s českým partnerom. Ale aj v tomto prípade nejde o nič iné ako o skrytú privatizáciu. Otázka je, či aj tu vláda cúvne a nechá malú slovenskú spoločnosť na veľkom európskom trhu živoriť a spieť ku krachu. Projekty PPP na výstavbu diaľnic. Názov usvedčujúci vládu z privatizácie výkonov je už v samom anglickom preklade názvu. Prebytočný majetok. Keď sa pozrieme do podkladov štátneho rozpočtu na tento rok, zistíme, že štátne inštitúcie sa zbavujú prebytočného majetku. Inými slovami, predávajú ho a rátajú s príjmami z predaja. Tu o privatizácii už naozaj nemožno pochybovať. Avizovaný prevod majetkových práv priamo napĺňa definíciu tohto pojmu. To boli len štyri príklady, ktoré dokazujú, že vláda Roberta Fica je určitej forme privatizácie, najlepšie zahmlenej, naklonená, inú odmieta. Naklonená je tej, ktorú sama riadi, odmieta tú, ktorú vykonali iní. Toto je východisko, na základe ktorého sa treba pozerať aj na správu, o ktorej dnes rokujeme. A nejdem si teraz klásť otázku, aká pohnútka riadi konanie vlády pri rozličných prístupoch k privatizácii. Nepoznám ju. Môžem len tušiť, že asi len jedna pohnútka – byť pri tom. A politicky –  súčasná vláda nemá riešenie pre budúcnosť a preto sa vracia do minulosti. A preto radšej ako vŕtať sa v pohnútkach mysle predstaviteľov vládnej koalície, budem sa zaoberať základnou otázkou, užitočnosťou privatizácie. Žiaľ, treba. Priznám sa, že ešte nedávno by som si nebol pomyslel, že bude treba hovoriť aj najzákladnejšie princípy, ako to bolo na začiatku 90. rokov. Myslel som si, že tie časy sú už neodvolateľne za nami a že sme konečne všetci pochopili, že vlastnenie výrobných prostriedkov, ako to definovala marxistická filozofia, nie je hriech proti historickému vývinu vyhadzujúcemu kapitalizmu miesta na smetisku dejín, ani útok proti spojenej triede robotníkov, roľníkov a pracujúcej inteligencie. Privatizácia bola v 90. rokoch jedným z pilierov zásadnej zmeny spoločnosti. Jej zmyslom bolo odstrániť anonymné vlastníctvo a previesť majetkové práva na konkrétne subjekty, ktoré sa dokážu starať o majetok tak, aby z toho mali osoh všetci. A ospravedlňujem sa tým, pre ktorých je to úplne logické. A myslím si, že aj dnes je nás tu drvivá väčšina. Ale myslím si, že to bolo treba povedať, aby som zdôraznil, že otázkou nie je privatizácia, hoci to vláda proklamuje, ale ako sa privatizuje. A aj v tom sa asi väčšina z nás zhodne. Myslím si, že náš pohľad, ako sa privatizovalo SPP, tu už povedali niektorí predstavitelia SDKÚ - DS predo mnou. Vláda na základe správy o procese privatizácie naznačuje, že tento úkon vykonaný pred 7 rokmi bol zlý, škodlivý a jeho účastníci sa na ňom obohatili. Ak má vláda dôkazy o tom, že tento proces bol nejakým spôsobom netransparentný, protizákonný, nech koná. Predsa máme na to inštitúcie, ktoré to môžu vyriešiť. Chcem však povedať inú vec. Tento proces bol nevyhnutný a priniesol nielen podľa môjho názoru pozitívne výsledky. A nebol to ojedinelý prípad. V tomto období musela vtedajšia vláda riešiť problémy celého radu ďalších štátnych, pološtátnych či súkromných podnikov. Len si spomeňme, v akom stave boli na konci 90. rokov slovenské banky. A nebyť hlbokej konsolidácie a vstupu privátnych zahraničných bánk do ich akcionárskej štruktúry, nedovolím si ani len pomyslieť, kde by sme sa dnes potácali. Noví majitelia priniesli finančnú istotu, fundované riadenie, ale hlavne úplne novú kultúru. Tú, ktorá dovtedy napríklad silno chýbala Investičnej a rozvojovej banke, že pred krachom sa ju už nedalo zachrániť. IRB už síce vtedy bola sprivatizovaná, ale opäť tu vystupuje otázka. Ako? Kým? Pre koho? Politicky a v podstate zadarmo. Tak to bolo aj v prípade iných firiem, ktoré spadli do lona tzv. novej slovenskej kapitálotvornej vrstve za zlomok reálnej ceny, niekedy jedna akcia za menej ako desatinu jej skutočnej hodnoty na burze. V čase konsolidácie bánk sa vláda musela starať o kolaborujúce VSŽ. Potácať sa začala Nafta Gbely, hoci bola prisatá na štátny SPP. Dnes sú firmy tzv. domácej kapitálotvornej vrstvy už v iných rukách. V drvivej väčšine prípadov sú majetkom zahraničných firiem, ktoré sa o ne uchádzali už na začiatku odštátnenia. Niektoré náročné transakcie musela vykonať vláda, napríklad spomínané banky a VSŽ Košice. A spomeňme si, v akej situácii boli na prelome desaťročí slovenské energetické firmy. Žilo sa im ťažko. Ale nielen preto, že ceny energií boli dovtedajšou Mečiarovou vládou v duchu populizmu udržiavané na umelo nízkej úrovni. Aká to podoba s dnešným časom? Hlavnou príčinou bolo zlyhávanie štátu ako majiteľa. Nedokázal zabezpečiť jej efektívne riadenie, investovanie do rozvojových programov. Ba naopak, štát škodil. Podľa politického kľúča dosadzoval nezodpovedných manažérov, ktorí si robili, čo chceli, alebo, čo im politici účelovo prikázali. Spomeňme si na to, aké ťažké boli potom rokovania s potencionálnymi investormi do SPP, keď sa po bývalom najvyššom štátnom manažérovi začali vynárať nekryté zmenky za miliardy korún. Preto nie je div, že vláda sa podujala na zásadný krok nielen odpredať časť akcií štátnych spoločností renomovaným zahraničným firmám, ale prisúdiť im aj manažérsku kontrolu. Dnes možno s plnou vážnosťou konštatovať, že zámer bol správny nielen v SPP. Stačí sa pozrieť na pár príkladov. Kedysi kolabujúce železiarne v Košiciach zaznamenávajú zisky v desiatkach miliárd korún, sú rozhodujúcim, aj najštedrejším zamestnávateľom na východnom Slovensku. Spomínané banky sú konsolidované. Obozretnou úverovou politikou sa nemalou mierou podieľajú na vynikajúcich hospodárskych výsledkoch Slovenska. Elektroenergetické firmy sa tiež dali do poriadku. Mohutne investujú. A firma, o ktorej dnes rokujeme? Rovnako ako elektroenergetické firmy, aj SPP sa konsolidoval a stala sa z neho zdravá firma s vynikajúcimi hospodárskymi výsledkami. Kým v 90. rokoch ziskovosť podniku postupne klesala, z niečo vyše 10 mld. na začiatku storočia až na okolo 5 mld. na prelome desaťročí, dnes ich zisk vystupuje až k 30 mld. Možno si viacerí povedia, načo taký vysoký zisk, zbytočne všetci platíme za predražený plyn. Už to tu aj, myslím si, bolo spomínané. Otázky cien plynu sú skôr na regulačný orgán, ktorý má asi ozaj reálne obmedzený priestor, keď nezmenil politiku ani pod priamym dohľadom súčasnej vlády. Mnohí však nechcú vidieť iné veci. Nechcú si priznať, že za zvýšením ziskovosti SPP stojí hlavne nový spôsob riadenia. A ten priniesli manažéri zahraničných akcionárov. A dovolím si povedať, že ak by v SPP sedeli na najvyšších postoch manažéri dosadení politikmi, situácia by bola zhruba taká ako pred 10. rokmi, a to hovorím s plnou váhou, teda keby tých manažérov dosadzovala akákoľvek vláda. Aj vlády Mikuláša Dzurindu si mohli ponechať priamy vplyv v energetických podnikoch, SPP nevynímajúc. Ak sa vtedajší vládni politici zriekli pokušenia príťažlivého bábkového divadla, vôbec nešli proti sebe. Konali v súlade so svojím presvedčením, že najlepší majiteľ je konkrétny majiteľ. Najlepšie podniká súkromná firma, firma s pevnými pravidlami a bez politických vplyvov a najmä, keď pôsobí v priaznivo podnikateľskom prostredí. Svet už dávno vie, že vysoká životná úroveň obyvateľov sa snúbi s liberálnou ekonomikou a s vyspelým podnikateľským prostredím. A keď sa vrátim k SPP, súčasné úspechy tejto spoločnosti sú úspechom všetkých, nielen manažérov, ale aj zamestnancov, ktorí majú v tejto spoločnosti veľkorysého zamestnávateľa, aj akcionárov, zahraničných i domácich. Len za rok 2006 získala vláda z SPP na dani z príjmu 5 mld. Sk a na dividendách ďalších vyše 10 mld. korún, čo spolu tvorilo viac ako 50 % hrubého zisku. A tieto peniaze sa potom mohli použiť v štátnom rozpočte pre potreby všetkých občanov Slovenska. Takže bola privatizácia SPP a ďalších firiem zo začiatku tohto desaťročia úspešná? Myslím, že určite áno. A ak hľadíme na výsledky, ktoré sledujeme dnes, neváham povedať, že predaj akcionárskeho podielu v SPP sa oplatil. Cena bola dôležitá, ešte cennejší je dôsledok tejto transakcie alebo privatizácie. V tomto prípade sa zámer vydaril, a preto považujem aj spôsob vtedajšej privatizácie za správny. A vrátim sa k súčasnej vláde a jej postoju k privatizácii. Už som spomenul na začiatku, že vláda Roberta Fica síce deklaruje populisticky odmietavý postoj k privatizácii, ale v skutočnosti sa jej nevyhýba. V niektorých prípadoch s ňou iba koketuje, ako to je napríklad pri bratislavskom letisku alebo Cargu, inde pod zastretým názvom do tohto procesu ide otvorene. Už tu boli spomenuté predaje pozemkov. V Banskobystrickom samosprávnom kraji pod vedením župana kandidujúceho za stranu Smer a člena Smeru sa dokonca predali nemocnice, polikliniky, zdravotnícke zariadenia, ktoré sú dnes medializované, ktorých dôsledky sú dnes medializované. Opäť otázka. Ako sa privatizuje? Dôležité si je uvedomiť, prečo pacient ochorel na schizofréniu. Hoci vládna strana Smer, nedávno úderník tretej cesty, sa oportunisticky prikláňa k sociálnej demokracii, tam sa privatizácia nenosí, skôr sa zoštátňuje. A naozaj, strana neváhala presadiť či privoliť zoštátnenie dôchodkového systému či zdravotného poistenia. A dôsledky týchto neblahých krokov sa prejavia možno v dlhšej budúcnosti, keď už Smer nebude vo vláde, a ak bude, zas niečo vymyslí. Napríklad zapláta dieru štátnymi pôžičkami. Tam, kde veci neznesú odklad, lebo ľudia boli obalamutení sľubmi, prijímajú sa riešenia, aké prídu. Typickým príkladom sú diaľnice, už tu spomínané. Vláda vie, že vlastnými schopnosťami či skôr neschopnosťami nedokáže otvárať desiatky kilometrov ciest ročne. Preto zvolila nesúrodé riešenie pripomínajúce korporativistické prístupy známe v Strednej Európe v prvej polovici 20. storočia. Výstavba diaľnic, hoci aj na súkromných pozemkoch vlastných občanov a opraty sa dajú do rúk súkromným firmám, ktorých ponuka jej vládnym úradníkom najviac zarezonuje. Takže privatizuje, aj keď tak trochu čudne. Tu privatizácia zrejme neprekáža, ale prekáža v prípade SPP. Na porovnanie ide zhruba o taký istý balík peňazí ako v prípade projektov PPP, avšak účel svätí, resp. znesväcuje prostriedky. Toto je mottom súčasnej vlády. S vidinou udržania moci a osobných výhod plynúcich z nej urobí táto vláda čokoľvek, útočiac na svoju predchodkyňu a nevidí si nos medzi očami. Škoda, mohli sme byť ďalej. Vraciame sa k politickej kultúre z polovice 90. rokov. Dokonca ani niektorí aktéri sa nezmenili. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)