P. Hrušovský, predseda NR SR: (2004-10-19):
J. Banáš, poslanec: Vážený pán predseda, pán minister, dámy a páni, kolegyne, kolegovia, očividne debata, ktorá sa tu vedie, je ťažká a zodpovedá aj tomu, aký mediálny obraz máme z Iraku. Celý rad vecí, ktoré som chcel povedať, povedal pán minister, kolega Ševc uviedol to, čo je tiež známe zo správy, CIA predovšetkým, že dôvody, ktoré boli uvedené na intervenciu v Iraku, predovšetkým prítomnosť zbraní hromadného ničenia, prepojenie na terorizmus, sa ukázali ako nepravdivé, ukázalo sa, že Spojené štáty mali v podstate stratégiu pre vojnu, ale už nebola stratégia pre mier. Už minule, keď sme sa tu bavili krátko o Iraku, som konštatoval, že je irelevantné dnes sa zaoberať minulosťou, pretože si myslím, že iracký ľud si zaslúži, tak ako aj občania Slovenskej republiky a všetci tí, ktorí sú viac-menej „zainovovaní“, aby sme hľadali riešenia. Dovoľte, aby som urobil veľmi krátky historický exkurz so Iraku. Od roku 1932 do roku 1958 vládla v krajine diktatúra Hášimovcov. Od roku 1958 do roku 1963 diktatúra Abdula Kárima Kásima. Od roku 1963 diktatúra Árifovcov, od roku 1968 strana Baas, od roku 1979 Saddám Hussain, ktorý sa vlastne k svojej moci do slova a do písmena prestrieľal. Pred rokom Saddám Hussain padol a ja si kladiem otázku, či si iracký ľud nezaslúži začať slobodnejšie dýchať a ako už bolo spomenuté, začať riešiť svoje problémy v rámci svojich kompetencií. Určite sa všetci zhodneme na tom, že táto snaha tu je. Ja chcem povedať, že my všetci podliehame vplyvu médií. Situácia v Iraku je samozrejme dramatická a bolo by veľkou chybou a aj politickou nezodpovednosťou ju zľahčovať, ale dovolím si povedať, že z 18 irackých provincií je v desiatich úplný pokoj, v dvoch je takmer úplný pokoj. V podstate okrem baastického trojuholníka, a nie sunnitského trojuholníka, okolo Faludže a tak ďalej, na procese deštrukcie respektíve odporu voči aliančným vojskám sa podieľajú zhruba 2 až 3 % občanov. Je pochopiteľné a prirodzené, že extrémny fundamentalistický odpor sa radikalizuje, pretože tento odpor umožňuje, samozrejme, aj výklad Koránu, ktorý je dominantným náboženstvom, ktorý je extrémnejší vo svojich prejavoch predovšetkým medzi sunnitmi i z toho dôvodu, samozrejme, že sunniti boli za Saddáma Husajna dominantným, nechcem povedať národom, lebo sú to Arabi, ale dominantným náboženstvom. Už trošku umiernenejší sú šiiti, ktorých je viac, a len na okraj poviem, že v podstate rozdiel medzi šiitmi a sunnitmi, veľmi zjednodušene, je asi taký ako v kresťanstve medzi protestantmi a katolíkmi, šiiti majú prísnejšie náboženské štruktúry a hierarchiu, kdežto sunniti majú voľnejší výklad Koránu. Dovoľte, aby som sa pokúsil uviesť aj fakty, ktoré sú pozitívne, pán minister už niektoré uviedol, ja len doplním. V Iraku bolo uvedených do prevádzky 2 500 nových škôl. Bolo vytlačených 8 miliónov nových učebníc. Bolo zaočkovaných 3 milióny detí proti rôznym chorobám. Pán minister spomenul pripravených 17 000 vojakov, dodnes zhruba 100 000 policajtov, do konca roku asi 125 000, do konca budúceho roku má byť pripravených  asi 200 000. V irackej verejnej správe pracuje dnes 1,4 milióna ľudí. Vo väčšine miest a obcí prebehli lokálne voľby, kde vládne verejná správa. Obrazne povedané, na futbalových štadiónoch, kde ešte donedávna boli na niektorých masové hroby, sa dnes v Iraku začína hrať futbal. Funguje firma Irakna napríklad, náš Irak, ktorá uvádza v Iraku masovo mobilné telefóny a tak ďalej. V Bagdade prebieha normálna verejná doprava, kde sú ako vo všetkých ostatných mestách dopravné špičky a tak ďalej. Toto je obraz, o ktorom takmer nevieme. Opakujem, nechcem situáciu zľahčovať, ale je akosi príznačné pre médiá a, žiaľ, nielen pre komerčné médiá, ale i pre takú spravodajskú televíziu, ako je CNN, že sú atraktívnejšie správy negatívne, je atraktívnejšie ukazovať „suisad bomings“ a odrezávanie hláv. Akokoľvek je to kruté, dovoľte, aby som uviedol len jedno číslo. Extrémni odporcovia aliančných vojsk začali používať metódu odstrašovania alebo strašenia verejnej mienky. Určite všetci priznávame, že pôsobí na nás najmä na našu civilizáciu veľmi deprimujúco to, keď vidíme alebo počujeme, ako sú popravovaní niektorí rukojemníci, ja len chcem povedať, že pred zhruba tromi týždňami som mal tú česť byť na stálom výbore Parlamentného zhromaždenia NATO v Turecku a boli sme až v častiach na sýrskej sýrsko-irackej hranici, dostali sme okrem iného informáciu, že denne prejde turecko-irackou hranicou 1 500 kamiónov s rôznymi tovarmi, ktoré robia obchod, ktoré podporujú aliančné vojská a tak ďalej. Ak si vezmeme do úvahy, že cez hranice ostatných susedných krajín - Irán, Sýria, Jordánsko - tiež nejaké stovky kamiónov prechádzajú, možno, že to číslo, ja viem, že to vyznie takmer cynicky, čo teraz poviem, že sa popraví istý počet šoférov kamiónov, lebo predovšetkým tí sa zatýkajú, porovnane s tými tisícmi, ktorí tam denne prichádzajú, tiež trošku ukazuje, že nie je to jav nejaký typický alebo masový. Ja chcem poukázať na istú paralelu medzi situáciou v Afganistane a Iraku. Pamätáme si tiež, keď najmä Taliban v Afganistane prehlásil, že žiadne voľby sa konať nebudú. Ja som ďaleko od toho, aby som idealizoval afgánske voľby, ale jednoznačne treba povedať, že po prvýkrát v histórii tejto krajiny sa uskutočnili voľby, že ľudia už ráno od tretej stáli pred volebnými miestnosťami napriek vážnym vyhrážkam v niektorých oblastiach. Registrovalo sa cez 10 miliónov voličov a tieto voľby prebehli. Myslím si, že by nám to mohlo dať istý optimizmus aj do Iraku. Ja viem pochopiť argumenty kolegov z Komunistickej strany, tí, ktorí sú za to, aby sa stiahli vojská z Iraku. Dovoľte, aby som moje krátke vystúpenie uzavrel jednou epizódou, ktorá sa mi skutočne stala a tá je veľmi príznačná. Ako som spomínal, mali sme v Turecku možnosť byť v tureckom Kurdistane. Boli sme v meste Šanliurfa, ktoré je zhruba 50 kilometrov od hraníc so Sýriou, asi 150 kilometrov od hraníc s Irakom. Prišli sme na bazár, celá delegácia stáleho výboru, a boli sme sprevádzaní dosť početnou skupinou policajtov, pretože nám povedali, že to už nie je bazár ako v Istanbule, ale tam už treba byť dosť opatrný. Ja som mal tú ceduľku, ten „bedž“ na sebe - Jozef Banáš, Slovakia - a nejako som sa tam zatúlal, odrazu predo mnou stojí jeden človek, päťatridsiatnik, a hovorí mi: „May I invite you to a cup of tea?“Povedal som: „Dám si s vami čaj.“ Sadli sme si a začali sa schádzať ľudia v tom jeho stánku, predávali tam rôzne lampášiky a podobné veci a jeho prvá veta bola: „I hate you.“ Ja vás nenávidím. A ja som mu povedal? Ja som poslanec slovenského parlamentu a ja som hlasoval za to, aby sme do Iraku poslali našich vojakov. Nastalo tam hrobové ticho a ten človek povedal: „We will kill all of you,“ Všetkých vás pozabíjame. Povedal: „We will kill all Americans.“ Všetkých Američanov pozabíjame. Začala veľmi emocionálna debata, tento človek povedal „svoje story“. Povedal mi: „Ja som iracký sunnit, bol som policajtom za Saddáma Husajna. Môj otec bol policajtom za Saddáma Husajna a robil som to len preto, že som potreboval živiť svoju rodinu a nenávidel som Saddáma Husajna. Keď prišli Američania, tak som sa potešil, lebo som si myslel, že konečne si vydýchneme, ale oni nás všetkých vyhodili, ja som prišiel o živobytie a dnes môj nadriadený, ktorý za Saddáma Husajna mi velil, je zase mojím nadriadeným a hovorí mi: Ty si ten bastard, ktorý slúžil Saddámovi Husajnovi.“ Chcem na tomto, na tejto epizóde ukázať, že - a to sa potvrdzujú tie chyby, ktoré spravili Američania vo svojej stratégii na začiatku -, že eliminovali všetky štruktúry, i tie najnižšie, strany Baa, polície, vojska a tak ďalej. Ale dovoľte, aby som uzavrel moje krátke vystúpenie tým, čo som povedal na záver tomuto človeku a jeho priateľom, ktorí tam sedeli. Povedal som mu: „Budeme za krátky čas v slovenskom parlamente prerokúvať to, či máme stiahnuť našich vojakov z Iraku, alebo nie. Povedzte mi, čo mám povedať slovenským poslancom.“ A oni nemali odpoveď. Tento človek bol jednoznačne za to, ale začali sa medzi sebou hádať, medzi sebou diskutovať, jedni tvrdili, že by to bolo výborné, druhí mali obavy z toho, čo sme tu už niekoľkokrát hovorili, že by mohol konflikt vzniknúť, veľmi silný konflikt medzi jednotlivými regiónmi, medzi jednotlivými národmi, ktoré v Iraku sú. Je hrozba, že by sa mohol do toho zamiešať Irán a tak ďalej. Ja som mu na to povedal: „Ja keď sa vrátim domov, tak poviem, že aby sme ostali, aby sme vyčkali minimálne do tých januárových volieb, ktoré, dúfam, že v Iraku prebehnú aspoň v takej forme, ako prebehli v Afganistane, a neostáva nám nič iné, v mene a v záujme irackého ľudu len veriť a dúfať, že sa tie voľby podaria, že konečne po tých 70 rokoch, po 70 rokoch nepretržitej diktatúry začnú trochu voľnejšie dýchať a riadiť si svoje veci sami.“ Ďakujem vám pekne.