Kvasnička, Marián, poslanec NR SR (2011-02-09):
Vážený pán podpredseda, pán minister, milí kolegovia, som rád, že nemusím povedať, milé kolegyne, to, že tu nie sú je symptomatické k téme, ktorú preberáme a aj k tomu ako ja chcem možno aj trošku odľahčiť tento náročný rokovací deň, pretože môj pohľad nebude ani praktický, ani právnický, bude jednostranný, jednostrunný, bude zaujatý a bude aj nekorektný zámerne. Myslím, že sa v demokratických parlamentoch a ich politických schémach nestáva často, aby rokovali o zákonoch, ktoré nemajú, a ak áno, iba zanedbateľné politické konotácie. Mám dosť dobrých dôvodov nazdávať sa, že taký je aj zákon z proveniencie ministerstva vnútra, ktorého akcelerátorom ako všetci vieme, boli hrozné udalosti z Devínskej Novej Vsi. Ale nielen ony, rovnako aj nárast nekontrolovateľného, a tým menej vypočítateľného násilia a zdanlivo iracionálnej agresivity. Som presvedčený, že motívy tohto zákona sú teda nielen afektívnej, reaktívnej povahy, ale aj povahy primerane racionálnej a dokonca si dovoľujem tvrdiť, aj mravnej. Dovoľte mi, však vrátiť sa k úvodnej téze, že ide o právnu normu, ktorá je politicky takmer irelevantná. Tu totiž nejde o politiku, ale ak mi dovolíte malú filozofickú licenciu, o srdce muža, lovca, predátora, o žľazy, pudy a atavizmy, o agón, zápas, vymedzenie biologickej niky vlastného mužského terénu, ako ho popísal holandský kulturológ Hackinga. Ako učiteľ literatúry a umenia mám dosť dôvodov rozmýšľať o tom práve takto. Anatómiu mužskej emocionality, pokiaľ ide o lov a zabíjanie, pričom nehovorím, že sú to synonymá, veľmi dobre až vášnivo charakterizoval Ernest Hemingway, najmä v skvelej poviedke Krátky, šťastný život Francisa Macombera, aj keď tu sa boháčska poľovačka na leva premení na osudný výstrel lovcovej manželky, ktorá v hluku paľby napokon skolí vlastného nenávideného muža. U Turgeneva, aby sme použili aj romantickejší príklad v Poľovníkových zápiskoch nad témou lovu prevláda metafora ruskej duše, pospolitosti a úcty k prírode, ako ju výtvarne zväčšili peredvížnici, najmä Levitan a Šiškin. Ochranárstvo môžeme vnímať ako veľmi silný, avšak nie jediný rozmer lovu. U Jacka Londona dominuje kult mužskej sily, večné pomeriavanie sa so živlami prírody, ale aj adrenalínová túžba po dobrodružstve a chlapskej kompánii. A ona zaznieva či chcete alebo nie aj v týchto diskusiách. Najviac však tento live motív atavizmov, teda hlbinných, podvedomých pudov a ľudskej deštruktivity rozobral William Goldwing vo svojej fascinujúcej próze Lord of the Flies, Boh múch. Nevinní chlapci na lodi britského kráľovského loďstva stroskotajú na neznámom exotickom ostrove, kým sa orientujú vo vzrušujúcom teréne, ich súdržnosť nesie všetky znaky priateľstva, rešpektu a vzájomnej pomoci. Až po tejto ostrovnej iniciácii začne brachiálny vnútorný zápas o to, kto je tu väčší samec, vodca, zvodca. Chlapci sa rozdelia na lovcov a zberačov. Možno aj tam smeruje tá paralela, k tomu čo hovoril Martin Fronc, k tým váham. Civilizovaná časť bráni tradície, hodnoty, symboly, zodpovednosť, spoločnú bezpečnosť. Druhá skupina chlapcov pod náterom výchovy a dobrých mravov nachádza druhovú agresivitu opretú o dedičný hriech, ktorý tak láka liberálov s otrepaným konceptom v ničom nezakotvenej slobodnej vôle. Ale veď hej, časť chlapcov sa slobodne rozhodne prekročiť krehkú líniu nevinnosti, a keď padne prvý kameň a kamaráta s rozbitou lebkou a purpurovou vlnou za jeho roztriešteným mozgom spláchne morský odliv, na vraždu je zamiesené. Darmo Ralpf oplakával stratu panenského priateľstva, to animálne, vždy v kritických chvíľach vypukne a zotrie krehký náter kultúry, výchovy, vzdelania i civilizácie. Prepáčte mi túto dlhšiu literárnu parabolu, aj ostatné čitateľské narážky, nazdávam sa však, že sú v mnohom symptomatické aj vo vzťahu k téme, ktorú tu diskutujeme a tou je, či sa to niekomu páči alebo nie, agón, zápas, lov. Áno lov trofejí, medailí, represívnej prevahy, demonštrácia pýchy a moci, ktorá je neraz len chabo maskovanou protézou impotencie, nudy a frustrácie, ak dovolíte. Možno ste videli film American Beauty, keď ten penzionovaný vojenský veterán narve do náhodného spoluobčana všetok svoj hnev a hnus zbytočného života. Aby bolo celkom jasné, nijako nepopieram altruistické, opatrovateľské, chovné, homeostatické dôvody poľovníckej praxe. Mám však silné príbehy, ktoré mi hovoria o rizikách vyzbrojovania sa. Jedným z nich je každoročné plesové stretnutie s jedným náruživým lovcom, rodičom študentov školy, z ktorej som prišiel. Keď mi v unavenej etylovej tonalite rozpráva svoje farbisté lovecké zážitky, vždy ma vydesí ako prudko sa mu zježia chlpy na hrubých lekárskych rukách, ktoré vyčuhujú spod zelenej rovnošaty. Pre úplnosť tohto možno netypického príkladu treba azda povedať, že v záhrade svojej vily strieľa aj na mačky, vtáctvo, hydinu i zatúlaných psov. Tak ho to vzalo, páni. Mohol by som ešte jednu narážku, ktorú tu nemám spomenúť, keď vládni úradníci v roku 63 avizovali, že národnému umelcovi Milošovi Alexandrovi Bazovskému v Trenčíne na Kukučínke prídu odovzdať, prídu odovzdať titul národného umelca, ktorý bol nielen honorom, ale prinášal aj istú apanáž. Bazovský, ktorý nikdy nepoklonkoval žiadnej moci, ich privítal guľovnicou. Áno, oni prišli s tým diplomom, s tým menovacím dekrétom za národného umelca a Molko Bazovský po nich strieľal. Viete, takže s tými zbraňami sa naozaj dá, možno poviete, že sú to bizarné príklady, ale aspoň vás zabavím. Chcete iný príklad? Chcete iný príklad? Na moju hodinu sa hodný kus po zvonení dovlečie študent, ktorý sa zakecal počas obedňajšej prestávky, to sa stáva aj iným lúmenom. Aj to, že nepozdraví, ani sa neospravedlní, beriem pomaly ako normu. Čo sa však z mojich noriem celkom vymyká, je jeho úľavné dvojité odgrgnutie po azda výdatnom obede. V tej chvíli sa aj vo mne prebúdza agón, dokonca túžba, nepoviem, že vraždiť, pedagóg by to nemal, zápas, boj o elementárnu slušnosť. Jeho počin lokalizujem pred celou triedou, kam si v blízkosti lichvy a dobytka, čím pochopiteľne nechcem urážať dobytok. Milý študent sa však urazí a začne sa vyhrážať svojím otcom, ktorý mi ukáže, ktože je tu pánom. A naozaj, hneď na druhý deň sa starostlivý otec dostaví do školy a s okázalo viditeľnou zbraňou za pásom ma zatiaľ neakčne umravňuje. Vraj ja jeho syna urážať nebudem, ani ho zhadzovať pred spolužiakmi. Hej, hej. V tomto príbehu s bývalým vojakom, či policajtom sa zatiaľ nestrieľalo. Hovorím zatiaľ. Nič menej, už len vyhrážka tohto typu niečo signalizuje, obzvlášť na pôde školy. Prinajmenšom signalizuje zmenu paradigiem, agresivity. Znovu opakujem, aby to bolo jasné. Nemám nič proti poľovníkom, vojakom, ani proti policajtom, voči zodpovedným držiteľom zbraní. Rovnako ako ani nič s pivovarníkmi, o to viac, že pivo nepijem. Divinu v primeranej miere konzumujem, čo však nechápte ako pozitívny vzťah k zabíjaniu. A nechcem byť ani pokrytec, ako mnohí tolstojovci, ktorí u svojho guru v Jasnej Poľane vegetariánčili, no na prvej železničnej zastávke sa potom ládovali klobásami a fašírkami. Akt zabíjania ma desí, rovnako ako zabíjanie zabíjajúcich. Ak môžem takto voľne skrátiť dojem z Mailerovej knihy The, ktorá bola do slovenčiny preložená ako Katova pieseň. Ešte aj, keď som kedysi vo filmovom klube videl film Mustangy, na základe literárnej predlohy Arthura Müllera s Marilyn Monroe a Clarkom Gablem v hlavných úlohách, mal som pocit, že niet, mám rád tú vetu, niet nad rýchle ženy a krásne kone, len sa nesmú strieľať. Nemyslím si, že je náhodné, že spomínaný papá Hemingway skôr ako si vložil hlaveň pušky do úst, miloval lov a rovnako aj býčie zápasy, a ich tzv. hrdinov, machov, frajerov. Chcel som si to skonfrontovať s vlastnou skúsenosťou skôr, ako Európska únia definitívne zakáže túto brutálnu šou, hovorím o koride, ale súvisí to so zabíjaním a s vášňou pre krv. Aj preto by som najradšej vynechal zážitky z ostatného leta v Andalúzii a najmä rituálny bitúnok koridy s býkmi pomočenými strachom a reťazami hustých slín pod krvácajúcim chrbtom a šijou. Tento krajný výron mužského hrdinstva naozaj nemusím. Napriek všetkým pravdám o vášni, o pasii, o zvýšenej rezistencii na bolesť a krutosť, a to som ešte neprišiel stále k tomu najpodstatnejšiemu, ak sa vraždí ľudský život. A je celkom jedno či v prenatálnej, či neskoršej fáze. Ak sa ľudská vôľa nevie v kritických chvíľach zastaviť ani na tejto hranici, tak potom na akej. A kritickou chvíľou sa stáva temer každý okamih stále zložitejšej existencie. Absolútne hranice našej socio-genetickej, kultúrnej a duchovnej identity vloženej do príkazu nezabiješ, sa čoraz viacej relativizujú. Aj keď tomu dávame sofistikované mená a vražednosť balíme do pojmových eufemizmov. Miesto civita del amore Pavla VI. menšinovo, no o to zlovestnejšie, dohlcuje kultúra smrti. Aj keď tento pojem Jána Pavla II. obsahuje intenzívne vnútorné protirečenie, veď to čo zabíja, nemôže byť kultúrou, iba ak jej mediálne zaujímavou karikatúrou. Zákon o zbraniach a strelive je naozaj vo svojej existenciálnej podstate apolitický. A som nesmierne rád, nech mi to odpustí Svätý Hubert, aj spišský pomocný biskup Andrej Imrich, aj rýdzo kresťanský, lebo umenšuje zlo a zväčšuje šance pre zodpovednosť a úctu k originalite každého ľudského života. Viem, že iritujem vlastníkov zbrojných pasov, ale aj z ich prostredia rovnako viem, že keby to bolo v ich moci, mnohým zo svojich kumpánov by nezverili ani neškodnú striekaciu pištoľ. Možno konvenuje psychológom, psychoterapeutom, či lekárom prvého kontaktu, ktorý sa márne, a to by som oponoval aj Ivanovi Chabanovi, márne budú môcť domnievať, že majú nástroje, ktorými vidieť do ľudského srdca, duše a hlavy. Nemajú. Devínsko-novoveský skrat totiž nemá logiku. Napriek tomu považujem za logické minimalizovať terén iracionality. Tá apolitickosť má totiž jedno podstatné, podstatné meno. Bezpečnosť našich, vašich, mojich, tvojich, bez ohľadu na to, či volia silných lovcov, problematických otcov, zvodcov, demagógov, et cetera. Na záver mi dovoľte, v tejto prvej časti, lebo ešte budem mať druhú, kde je pozmeňovací návrh, na záver mi dovoľte, môj proti zbrojný, aj proti zbraňový, nie však nevyhnutne pacifistický paján odľahčiť veršami slovenského klasika Jána Smreka. Báseň vznikala vo vojnovom kontexte, ale aj dnes sme vo vojnovom kontexte, keby ste mali v rukách knihu Petra Kreefta ako vyhrať kultúrnu vojnu, naozaj sme vo vojne. Sme vo vojne o princípy, o hodnoty, sme vo vojne o emócie, sme vo vojne s atavizmami, ktoré vždy nás tak prekvapujú a vedia sa vždy vyrútiť. Takže z tejto básne Bacardi, dovoľte, aby som zacitoval, že: „ani nebude dobre na svete, kým ruky, ktoré plnia náboje, nenavrátia sa ku plneniu fliaš.“ Prečo má tiecť len krv? Nech tečú nápoje, nech miesto hromobitia kanónov, znie krotký cengot čiaš. Na zdravie! A pripíjam na dobré zákony. (Potlesk.)