J. Mikuš, poslanec: (2005-12-07):
Všetkých ekonomických pozorovateľov minulý mesiac príjemne prekvapila správa, že slovenské hospodárstvo si v treťom štvrťroku roka 2006 prilepšilo o vyše 6 percent. Takýto vysoký rast neočakávali konzervatívne inštitúcie, akými sú dnes Národná banka Slovenska a Ministerstvo financií Slovenskej republiky, ale ani optimistickejší ekonomickí analytici. Slovensku sa v stredoeurópskom regióne darí najviac, o tom niet pochýb. Hoci po vstupe do Európskej únie silno rastú aj ekonomiky Česka a Poľska, naša krajina má pred nimi v dynamike stále väčší náskok. Hoci napríklad za Českom historicky ešte zaostávame, dobiehanie najvyspelejších európskych štátov je u nás rýchlejšie, ale aj bude rýchlejšie. Pritom nejde iba o naše domáce prepočty, ale napríklad aj o očakávania takých renomovaných inštitúcií, ako je Organizácia pre hospodársku, spoluprácu a rozvoj. Kritici radi používajú argument, že hoci je rast hospodárstva strmý, na životnej úrovni Slovákov sa to prejavuje málo. Tu už siahnem do východísk verejných rozpočtov na nasledujúce tri roky, o ktorých v týchto dňoch diskutujeme. Ministerstvo financií postupovalo v zmysle metodiky výhľadu vývoja verejných financií na trojročné obdobie už vlani, teda v čase vysokého tempa zásadných reforiem. Vtedy predpokladalo, že rast reálnych príjmov občanov bude v nasledujúcom období sledovať úroveň 3 percent. V tomto roku sa odhady zvýšili skoro o jeden percentuálny bod, inými slovami povedané, za obdobie rokov 2005 až 2008 sa reálne príjmy obyvateľov Slovenska zvýšia o takmer jednu pätinu. O niečo nižším tempom budú stúpať aj reálne dôchodky nepracujúcich občanov. Toto sú už pre občanov naozaj reálne dôsledky, za ktorými stoja v prvom rade hlboké reformy. Neúnavní kritici môžu povedať, že podobne sa vyvíjajú aj ostatné štáty, ktoré vlani vstúpili do Európskej únie. Odpoveď je áno aj nie. Hospodársky rast zaznamenali všetci nováčikovia. Slovenská dynamika sa však dá porovnávať skôr s bujnejúcimi ekonomikami pobaltských štátov ako s pomaly silnejúcim hospodárstvom najvyspelejšieho postsocialistického Slovinska. A pritom netreba zabúdať na skutočnosť, z akej základne vychádzali v bývalom sovietskom Pobaltí  a kde bolo Slovensko. Rovnako si treba spomenúť na  minulosť z druhej polovice deväťdesiatych rokov. Dnes sa zdal vlaňajší vstup Slovenska do Európskej únie samozrejmosťou, ale spomeňme si, v akej situácii stála krajina v roku 1998. Dobehnúť ostatných kandidátov sa podarilo len vďaka tvrdým reformám nasledujúcich po predchádzajúcom umelo vyvolanom hospodárskom raste. Nechýbalo veľa a Slovensko mohlo ostať v pozícii dnešného Rumunska alebo Bulharska. A opäť sme pri reformách. Nebudem sa už vracať do minulého storočia, lebo pre mnohých je to príliš vzdialená minulosť. Nemôžem však nespomenúť, že prvým krokom novej vlády v roku 1998 bolo stabilizovať verejné financie, riešiť bujnejúce dlhy znásobované rekordnými úrokovými sadzbami, upokojiť kurz slovenskej koruny, vykonať poriadok v umelo nízkych udržiavaných regulovaných cenách. Dnes akoby veľmi vzdialená minulosť. Už vtedy sa začal presadzovať jasný smer dať do poriadku verejné financie, štátny rozpočet ako ich najdôležitejšiu súčasť nevynímajúc. Zámer sa  sčasti podarilo napĺňať v rokoch 1999 až 2002, naplno v období po posledných parlamentných voľbách. Dnes stojíme pred verejným rozpočtom na posledný rok tohto funkčného obdobia. S uspokojením môžeme konštatovať, že si môžeme klásť reálne ciele, ktoré v nasledujúcom roku, dvoch umožnia splniť podmienky na prijatie eura ako oficiálnej meny v tomto štáte. Keby bol niekto pred štyrmi rokmi predpovedal, že spomedzi krajín Vyšehradskej štvorky budeme práve my prvými vážnymi adeptmi na prijatie eura, pokladali by ho za nezmyselného optimistu. Dnes je to realita. Slovensko koncom novembra vstúpilo do európskeho mechanizmu výmenných kurzov ERM II, krajina má reálny predpoklad prijať novú menu na začiatku roka 2009. Čo stojí za vzrastom sebavedomia, odvahy, čo je príčinou nepochybného úspechu? Jednoznačne vykonané hlboké reformy, verejné financie nevynímajúc, ešte lepšie povedané hlboké reformy bez podstatného negatívneho vplyvu na verejné financie. Veď vykonať zásadnú zmenu daňového systému spojenú s prudkým poklesom sadzieb bez výpadku daňových príjmov štátu bolo zdanlivo riešenie dvoch protichodných úloh. Naoko naozaj protichodných. Práve radikálna zmena daňového systému je dobrým príkladom toho, ako sa majú uskutočňovať zásadné reformy. Cieľom bolo zjednodušiť systém, nájsť v ňom rezervy, podnietiť ekonomickú aktivitu. To všetko sa podarilo. Na Slovensku sú nižšie dane z príjmu právnických i fyzických osôb, hospodárstvo rastie, zvyšujú sa reálne príjmy občanov, stúpajú aj príjmy štátneho rozpočtu. Rok 2006 bude potvrdením doterajšieho pozitívneho trendu. Stúpať bude výkonnosť slovenského hospodárstva, príjmy i výdavky štátneho rozpočtu. Nebudem hovoriť o absolútnych číslach, moji predrečníci už niečo povedali, samozrejme, i predkladateľ minister financií a podpredseda vlády. Sústredím sa skôr na pomerné ukazovatele, tie sú dôležitejšie. Rast hospodárstva má podľa ministerstva financií dosiahnuť 5,4 percenta, už dnes však možno očakávať, že bude vyšší. Konzervatívna organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj predpovedá rast väčší o 0,2 percenta. Ja osobne by som sa nedivil, keby sme sa dostali až k šiestim. Príjmy štátneho rozpočtu na hotovostnom princípe majú byť budúci rok vyššie oproti tomuto roku o viac ako 3 percentá. Rast výdavkov pritom medziročne neprekročí tie 3 percentá a už troje porovnanie týchto dvoch čísiel nenechá nikoho na pochybách, že predkladateľ návrhu zákona nepočítal s klasickým volebným rokom. Práve vo volebných rokoch  býva zvykom, že vlády presadzujú prijatie veľkorysých rozpočtov, aby si vládni politici na účet štátu pripravili vhodné východisko na blížiace sa hlasovanie občanov. V prípade vlády Mikuláša Dzurindu populistický volebný rozpočtový rok nenájdeme. Môže zato principiálny postoj a trojročné rozpočtovanie, ktoré by sa už ďalej do budúcnosti malo používať automaticky. Je veľká pravdepodobnosť, že takto by sme sa vyhli doteraz zaužívaným volebným rozpočtovým výkyvom bez ohľadu na to, akí politici budú vládnuť. Za osobitné povšimnutie stoja výdavky štátneho rozpočtu na budúci rok. Ako som už spomenul, na hotovostnom princípe budú rásť nižším ako 3-percentným tempom. Tento rast je približne rovnaký ako očakávaná miera inflácie. To znamená, že reálne budú stagnovať. Keďže vďaka niekoľkoročnej zodpovednej fiškálnej politike sa darí postupovať, postupne znižovať náklady na štátny dlh, po ich odpočítaní zaznamenáme vyšší rast výdavkov v ostatných kapitolách, a to o necelých 5 percent. Znamená to, že štátny rozpočet okrem dlhovej služby zaznamená budúci rok reálne zvýšenie výdavkov viac ako 2 percentá. Uvedený rast výdavkov považujem za triezvy a dostatočný, keďže naďalej budú zaostávať za rastom hrubého domáceho produktu, spôsobí to, že budeme pokračovať v tendencii znižovania miery prerozdeľovania zdrojov. V období rýchleho hospodárskeho rastu tak vláda vytláča štát z pozície silného prerozdeľovača vyprodukovaných peňazí a prírastok zdroju využíva na znižovanie stratového hospodárenia štátu. Prístup vlády je o to cennejší, že zahŕňa aj rizikový volebný rok 2006. Keby sa dalo porovnávať s minulosťou, možno očakávať rozšafnejšie konanie. Výsledkom bude, že miera prerozdeľovania verejných peňazí klesne zo 44 percent v roku 2002, teraz porovnávam rok 2002 a 2006, na 39,5 percenta v roku 2006, a toto považujem za obzvlášť dôležité. Skúsenosti z minulosti nás učia, že štát má napriek silným kontrolným mechanizmom nízku schopnosť efektívneho prerozdeľovania zdrojov. Najlepšie ich rozdeľujú tí, čo ich priamo vyprodukujú, a preto je správne, ak miera prerozdeľovania sa zníži. Vláda sa v posledných rokoch cielene snaží definovať oblasti hodné štátnej podpory a stanoviť rozsah vynakladania prostriedkov. Tak sa stalo, že úplne ustúpila v udeľovaní štátnych záruk na projekty súkromných i štátnych firiem. V súlade s celoeurópskym prístupom pomoc pokračuje v plošnej podpore malých a stredných podnikov. V oblasti veľkých investičných projektov vláda doteraz postupovala cestou udeľovania nevratných investičných stimulov. Dnes z tejto cesty podobne, ako to bolo v prípade štátnych záruk, postupne odbočuje, pretože kvalita podnikateľského prostredia sa zlepšila a firmy si už dokážu poradiť aj samy. Zástancovia takzvaného sociálneho štátu radi napádajú pravicovo orientované vlády, že občanom nedožičia sociálne transfery. Štát bude míňať na krytie sociálnych potrieb obyvateľstva približne každú siedmu korunu z rozpočtu. Keď sa k rezortu práce, sociálnych vecí a rodiny pripočíta rezort zdravotníctva, v perspektíve troch rokov možno očakávať, že na sociálnu a zdravotnú starostlivosť obyvateľstva bude smerovať každá štvrtá koruna zo štátneho rozpočtu. Povedané inými slovami, štvrtina vyzbieraných prostriedkov z daní a iných štátnych príjmov sa použije na platby, kde panuje najhlbšia sociálna solidarita, teda, kde je výška dávok nezávislá od výšky príjmov poberateľa. V ďalšej oblasti, kde zohráva veľkú úlohu sociálna solidarita v školstve, budú v budúcom a nasledujúcich dvoch rokoch výdavky rásť nadpriemerne. To jednoznačne súvisí s dlhodobým zameraním na budovanie znalostnej ekonomiky. Z uvedených skutočností vyplýva, že štátny rozpočet na budúci rok a výhľad na nasledujúce dva roky určite nesmerujú proti občanovi. Opak je pravdou. Vláda bude štedrejšia, pretože pri zachovaní sumárne rovnakej podpory sa bude počet poberateľov vďaka redukovaniu nezamestnanosti znižovať. Prístup spočíva v tom, že vláda v súčasnom zložení má zámer, aby sociálne dávky sledovali vývoj reálnych príjmov pracujúcich, lebo tu vidí povinnosť postarať sa o odkázaných občanov. Presadzovanie pravicového modelu v podmienkach Slovenskej republiky nie je nič iné ako zodpovedné riadenie štátu, spravodlivosť, efektívne hospodárenie a s tým spojená starostlivosť o sociálne odkázaných občanov. Vláda berie zodpovednosť aj za budúce generácie, myslí na ich sociálne postavenie, pretože míňa iba to, čo ekonomika naozaj utiahne. Kým v roku 2002 bol deficit verejných financií na úrovni 5,7 percenta hrubého domáceho produktu, v budúcom roku má klesnúť pod 3 percentá HDP. Isteže, keby to bolo možné, zodpovedná vláda by mala okamžite začať hospodáriť s vyrovnaným či dokonca prebytkovým rozpočtom. Príklady zo sveta nám ukazujú, že je to dosiahnuteľné a udržateľné. Musím vám dopovedať, že napokon aj vláda si túto otázku položila a s poľutovaním konštatuje, že ešte aj v budúcom roku budú výdavky prevyšovať príjmy a štát bude naďalej pracovať s deficitom verejných financií. Dôležité však je, že ten z roka na rok klesá. Rozpočet na rok 2006 a výhľad na budúce dva roky má v sebe ambíciu, aby do konca desaťročia dosiahol verejný sektor na Slovensku vyrovnané hospodárenie. Táto cesta je naplniteľná avšak pod podmienkou zodpovedného prístupu. Svojím spôsobom máme šťastie, že máme pred sebou vidinu eura. To nás núti čo najskôr splniť a potom udržať tvrdé Maastrichtské kritériá. Hovorím o šťastí preto, lebo každý politik, ktorý bude v parlamente a vo vláde po budúcoročných parlamentných voľbách, bude musieť brať do úvahy spomenuté konvergenčné kritériá. Najviditeľnejším kritériom je práve udržateľná hranica deficitu verejných financií na úrovni 3 percentá z HDP, z nej sa však odvíja všetko ďalšie, či ide o stabilitu kurzu, prijateľnú hladinu úrokových mier či inflácie. Naša politická strana nepotrebuje Maastrichtské kritériá, lebo máme ešte smelšie ciele. Vítame ich, ale nielen ako podmienky na prijatie eura, ale aj ako vhodný rámec limitujúci schvaľovanie verejných rozpočtov nasledujúcich rokov. Na záver sa zmienim ešte o jednej dôležitej reforme, ktorá sa bytostne dotýka verejných financií, o ktorej hovoril aj môj predrečník. Ide o fiškálnu decentralizáciu. Dnes môžeme povedať, že štátny rozpočet ako jediný prostriedok na prerozdeľovanie vybraných daní, ciel a iných príjmov štátu je už minulosťou. Časť právomocí na hospodárenie s verejnými zdrojmi prešla na dediny, mestá, samosprávne kraje. Tento proces nebol jednoduchý, nový systém sme si ešte stále naplno neosvojili. V každom prípade zvolená forma prináša samosprávam osoh. Nielen v tom, že môžu na zverenom území využívať svoje kompetencie, ale rovnako tým, že ich hlavný zdroj príjmov je dostatočný a perspektívny. Výnosy dane z príjmov fyzických osôb sa tento rok presunuli na samosprávu a tie na tom budú s príjmami ešte lepšie, ako sa očakávalo. Tento rok získajú z prerozdelenia vyše 33 miliárd Sk, čo je oproti pôvodným prepočtom o 2 miliardy viac. V nasledujúcom období by príjmy samospráv z centrálnych daní mali rásť tempom približne 10 percent ročne. Očakáva sa, že predstavitelia samospráv dokážu s prostriedkami nakladať lepšie ako centrálna vláda, lebo bližšie poznajú problémy kraja či obce. Takisto sa očakáva, že tieto zdroje budú pod prísnejšou kontrolou, takže keď hovoríme o štátnom rozpočte, verejných rozpočtoch, musíme spomenúť aj túto nezanedbateľnú oblasť, ktorá bola v minulosti súčasťou štátneho rozpočtu. Presun kompetencií s ich financovaním bližšie ku konkrétnym príjemcom výdavkov dobre dokresľuje prístup tejto vlády k verejným financiám. Ak sa štát na rôznych úrovniach rozhodne, že ponesie starostlivosť o vyčlenené verejné statky, musí hľadať čo najspravodlivejší a najefektívnejší spôsob. Návrh štátneho rozpočtu na rok 2006 nesie všetky znaky zodpovedného prístupu. Preto ho podporujem, ako aj celý klub SDKÚ, a očakávam, že bude plénom Národnej rady schválený. Ďakujem pekne za pozornosť. (Potlesk.)