B. Zala, poslanec: (2004-11-30):
Pokiaľ ide o materiál, ktorý nám bol predložený, treba povedať, že toto stanovisko je dobrým analytickým podkladom na rozhodovanie, ktoré prebieha v tejto snemovni, a je možné na tomto podklade viesť diskusiu, ktorá sa tu otvorila. V pozadí celej diskusie, ktorá tu prebieha, je samozrejme isté hodnotové poňatie Európskej únie. V koncentrovanej podobe to vyjadril pán poslanec Šimko, ktorý presne vo väzbe na problematiku európskej ústavy postavil túto otázku hodnotového pohľadu na to, čo Európska únia v tom najhlbšom základe je, čo ju v tom najhlbšom základe spojuje a čo vytvára, samozrejme, aj isté odlišnosti. Prekvapuje ma znovu, ako vždy, keď táto téma tu je, že sa deje viacej skutočne na tej polohe redukovane náboženskej alebo nábožensko-hodnotovej, miesto toho, aby sa skutočne povedali tie základné hodnoty, ktoré dokonca túto debatu umožňujú a ktoré vytvárajú pre ňu priestor a to je predsa otázka slobody. Otázka slobody je predsa tou rozhodujúcou otázkou k tomu, že to je produkt a výsledok európskeho konania, že môžeme takto slobodne a voľne diskutovať a že môžeme slobodne a voľne absorbovať rôzne svetonázory, rôzne pohľady a rôzne hodnoty. Vyjadrené v štátnej polohe alebo v mocenskej polohe je to fungovanie demokratického režimu. Ten je rozhodujúcim príspevkom a rozhodujúcou hodnotou, o ktorú sa Európa musí oprieť, a ako som tu už niekoľkokrát povedal na týchto rokovaniach, iba to vytvára bázu na to, aby tu slobodne mohlo pôsobiť aj kresťanstvo, ale aby tu slobodne mohli pôsobiť rôzne kresťanské viery a rovnako rôzne náuky i v samotnom, ja neviem, katolicizme a rovnako aj v oblasti ľudí, ktorí s vierou nesúhlasia, majú iný svetonázor, čo ste vy naznačili v pojme humanistických hodnôt. Toto treba znovu zdôrazniť a ešte podčiarknuté zospodu predovšetkým základnými ľudskými právami. To je ten posledný hodnotový rámec, do ktorého sa Európa rozvinula za posledné storočie. A to je ten, ktorý skutočne porazil komunizmus v tom rozhodujúcom meradle. Pretože to, čo komunizmus nespĺňal, boli práve základné ľudské práva a to je to, čo ho morálne rozkladalo, lebo to takto pociťovali aj obyvatelia minulého, teda komunistického režimu. Nie je skutočne fundamentálnou otázkou zápas medzi kresťanstvom a islamom. Áno, ten môže byť v osobnom rozhodovaní toho-ktorého človeka a nepochybne aj v otázke tradícií, ktoré v Európe fungujú. O tieto tradície nepochybne treba pozápasiť. Prípadné prijatie Turecka, o ktorom hovoríme, ako štátu, ktorý, ak bude spĺňať tieto základné hodnoty, o ktorých hovorím, tak spĺňa skutočne základné predpoklady, na ktorých Európa stojí. A vytvorí sa aj priestor súťaženia. Vytvorí sa rovnako priestor aj na pôsobenie kresťanských cirkví, ktoré môžu pôsobiť aj v Turecku a budú mať plne garantované, že v tom Turecku pôsobiť môžu a môžu vykonávať svoju evanjelizačnú činnosť. Táto súťaž myšlienok a súťaž názorov sa otvorí aj pre kresťanstvo. Ak Turecko vysunieme, tak opačne ho zizolujeme a tento priestor na pôsobenie našich európskych hodnôt sa nebude dať ďalej realizovať. V materiáli sa spomína veľmi zaujímavý bod, ja som sa toho dotkol aj v našom výbore, to je otázka hodnotenia histórie v tomto materiáli. Nepochybne, že Turecko v niektorých častiach svojej výučby pokladá Osmanskú ríšu za svoju minulosť a legendizuje ju. Ale legendizuje ju, prosím vás, typicky európskym spôsobom. Presne tak isto, ako Slováci legendizujú Veľkomoravskú ríšu, ako si legendizujú Maďari Štefana I. a svoju civilizačnú misiu, rovnakým spôsobom, ako si Česi legendizujú Přemyslovcov a všetko to, čo s tým súvisí. To je klasické európske poňatie historizmu, v ktorom sa legitimita súčasnosti odvodzuje tým, že sa vytvára akási silná historická kontinuita a z nej sa odvodzuje postavenie. A čo je pre Európu špecifické, nie pre Turecko, je to, že tieto legendizovania stoja proti sebe. Vždy sú postavené proti sebe. Stačí, keby sme dnes zobrali predstavu o tom, ako si Briti predstavujú svoje koloniálne panstvo, ako oni kvalifikujú svoju civilizačnú misiu počas koloniálneho panstva a ako ju vidia tí, ktorí boli kolonizovaní. Tento rozpor tu je a je výborným rozporom, pretože kladie Európe zrkadlo, aby si ona medzi svojimi vlastnými národmi tento problém legendizovania vyriešila. Poslednej veci, ktorej sa chcem dotknúť, je problematika privilegovaného členstva. Ja nemôžem povedať, že by som nemal sympatie pre takúto myšlienku. Že privilegované členstvo, keby malo jasne definovanú predstavu, čo toto privilegované členstvo má byť, by mohlo byť jedným z riešení krajiny, ktorá z veľkej časti patrí Európe, ale nie celá patrí Európe. Sčasti skutočne patrí svetu ázijskému. A teraz tu nemám na mysli len geograficky, je to tak skutočne aj hodnotovo, pretože samo Turecko hodnotovo zápasí s týmto svojím dedičstvom, ktoré je neeurópske. Je v tomto zápase a zdá sa, že v túto chvíľu krok za krokom vyhráva nad týmto svojím neeurópskym dedičstvom. Áno, ale to by sa musela zmeniť celková podmienka aj geopolitická. To by sme museli začať hovoriť o tom, že sa okolo Európy začne vytvárať súbor ďalších štátov podobných ako Turecko. Či spomeniem Alžírsko, Maroko, ja neviem, Izrael, povedzme táto oblasť mediteránska a začne sa hovoriť možno o istej polohe, že by Turecko mohlo byť lídrom takéhoto privilegovaného zoskupenia. Ale to, čím to chcem uzavrieť, aby som sa dostal k uzneseniu, ktoré je tu navrhnuté. To uznesenie počas rokovaní ani túto možnosť nevylučuje. Pretože situácia, ak sa povedzme po štyroch, piatich alebo šiestich rokoch rokovaní ukáže, že ani Turecko nespĺňa tie predstavy a Európska únia neakceptuje ten vývoj, ktorý v Turecku sa vyvíja, a Turecko samo uvidí, že nemôže plniť tie kritériá, ktoré naň kladie Európska únia, no prosím, modus vivendi sa vždycky dá nájsť tým, že sa bude hľadať takáto forma. Čiže nechajme tento priestor otvorený a rezolúcia, ktorá je tu navrhnutá, tento priestor otvorený necháva, a preto aj z tohto pohľadu som pripravený nepochybne túto rezolúciu podporiť. Úplne na záver jeden citlivý bod, ktorý spomenul poslanec Mikloško, a to je problematika genocídy Arménov. Veľmi jednoznačne a veľmi správne, že s touto vecou kolega Mikloško vystúpil, je len veľká škoda, že v tejto súvislosti táto otázka genocídy mohla byť iným bodom programu, v ktorom takto sa na ňu vrhá tieň, akoby mala byť využitá na to, aby viacej vytvorila negatívnejší pohľad na uznesenie, ktoré máme prijať z hľadiska rokovania s Tureckom. Som jednoznačne za, a teraz presne aby som povedal, to je len malý rozdiel v tom, čo tu je, ja som za odsúdenie genocídy Arménov. Bohužiaľ, pán poslanec Mikloško, tvoj návrh uznesenia je, že Národná rada Slovenskej republiky uznáva genocídu Arménov. Ja viem, čo sémanticky máš na mysli, že uznávame, že bola a že sa uskutočnila. Ale v tejto formulácii by to bolo uznanie tejto genocídy a ja neuznávam túto genocídu, čiže muselo by tam byť jednoznačne, že odsudzuje túto genocídu. Čiže ten návrh uznesenia je z tohto pohľadu trošku zmätočný. Takže dajme ho na iný bod rokovania a ja všetkými desiatimi podporím to, aby sme odsúdili genocídu na Arménoch bez ohľadu na to, kedy sa diala. Ďakujem pekne. (Potlesk.)