Budaj, Ján, poslanec NR SR (2017-10-13):
Ďakujem za láskavú pozornosť. Druhé hlasy boli, že veď nikto nebude chodiť, aj tak je to viac-menej bezzubé, tým vyjadrením nič nezmení, ľudia na to prídu a nebudú tam chodiť. Ani tieto kuvičie hlasy sa nesplnili. V Bratislave hodina otázok je pravidelne navštevovaná, je občanmi veľmi uznávaná a cenia si to. Príspevok každý má trojminútový. Je to krutý termín povedať niečo za tri minúty, ale keď človek chce, tak aj za tri minúty naozaj povie. Tretie hlasy boli, že to bude politicky zneužívané, že tam povedzme bude primátor posielať svojich, svojich sluhov a budú ho tam chváliť, alebo naopak, opozícia proti primátorovi tam bude posielať svojich ľudí a tí budú primátora haniť. Nie, viac-menej sa nestalo ani jedno ani druhé. Priatelia, ešte načriem k inému príkladu, ktorý by vás mohol povzbudiť k pozitívnemu hlasovaniu. Keď sa v roku 1968, mimochodom 28. októbra, čo by mal byť tiež, čo by sme tiež mali pri diskusii o 28. októbri vždy brať v úvahu, keď vznikla Československá federácia, mimochodom Slovenská republika hoci s prívlastkom socialistická vlastne odvtedy začala úradovať a mali sme Úrad vlády a mali sme, mali sme politické inštitúcie, keď začala úradovať, tak sa prijala federálna ústava a v tej ústave bola tiež, bolo tiež sľúbené Slovákom celé množstvo kompetencií. Ale po príchode Sovietov bol záujem centralizovať moc, aby sa to proste nekomplikovalo a tak sa tie kompetencie nikdy neuplatnili, teda až do 90. rokov, keď okolo nich, ako si mnohí pamätáte, bola kompetenčná vojna alebo teda také spory kompetenčné. Jednoducho komunisti urobili občanom Slovenska takú kulehu, že federáciu mali v ústave, ale nemali ju vlastne v živote. Slovenskí politici po mnohých stránkach toto urobili slovenským občanom po vzniku Slovenskej republiky. Presne takúto kulehu. My máme silné reči o samospráve v ústave, ale v skutočnosti, keď sa pozrieme na tie možnosti občana samo spravovať svoj štát, tak zistíme, že kopa vecí sa vlastne vôbec nedá a napríklad sa stáva, že poslanci sa rozhodnú a občiansky hlas štyri roky nepustia na svoje rokovanie. Nemusím hovoriť, že to spôsobuje apatiu, že ľudia nemajú pocit, že sa môžu spolu zúčastňovať na riadení vecí verejných. Demokracia, v ktorej sa raz za štyri roky spustí mlynček hlasovací a to je tým, akože sklapla klec a končí a už láskavo nás nechajte vládnuť, lebo, lebo vyhrajte si voľby, ako tu kedysi povedal jeden neúspešný politik, tak takýto model demokracie je už všade na svete na posmech. Skutočná demokracia je taká, kde tí, ktorí dostali dôveru, sa uchádzajú o neustály kontakt a o vzťah s voličmi a ktorí naozaj umožnia participatívnu demokraciu, spoluúčasť občanov na riadení vecí verejných celé tie štyri roky. Našou formou v samospráve Bratislavy je táto možnosť, aby občan na každom jednom zastupiteľstve mal právo prísť a klásť prípadné otázky, povedať svoj názor bez obmedzenia, okrem toho časového, ktorý, do ktorého sa napokon musíme vtesnať aj my poslanci. Chcem veľmi odporučiť, aby sme sa nechovali tak, ako by stačilo, že samospráva je verbálne v ústave a aby sme každým krokom umožňovali, aby samosprávnosť miest a obcí sa stala každodennou realitou, aby ľudia sa naučili, že demokracia, to je to, čo mám rovno za dverami. Tam to vidím, stačí vyjsť a keď mám nejaký názor alebo požiadavku, alebo návrh, tak vždy nájdem u svojich volených zástupcov dvere otvorené. Ak to ešte oni sami nepochopili, tak je treba, aby Národná rada takúto možnosť občanom garantovala. Ďakujem pekne.