I. Šulaj, poslanec: (2005-03-17):
Namieste je teda otázka, ako vláda alebo vlády (v množnom čísle) spravovali majetok štátu, štátne finančné aktíva, ako postupovali pri takýchto kritických sporoch. Spravil niekto chybu, je zodpovedný za túto chybu, či sa vyvodia aj personálne dôsledky, poprípade politické dôsledky, pretože ten spor je príliš veľký. Mňa skôr zaujímajú ekonomické dosahy, ktoré nastanú na verejné financie, na štátny rozpočet alebo na štátne finančné aktíva, pretože existujú variantné princípy a vlastne nakladanie s bankami a ich finančné problémy, ktoré sa riešili rôznym spôsobom napr. pri reštrukturalizácii bánk, keď sme predali banky pod cenu za mínus 70 mld. korún, pretože predtým sme ich najprv oživovali, alebo pri Devín banke, kde určití ľudia nevedeli vysvetliť, kde sa podelo 12 mld. korún a tie sa potom pretavili do fondu na ochranu vkladov, pretože niekto to musel zaplatiť, alebo vlastne aj pri Československej obchodnej banke, kde budeme musieť zaplatiť 25 mld. korún, vznikajú rôzne druhy ekonomických, finančných, ale aj politických otázok. Mňa zaujíma jedna podstatná a dôležitá vec. Tá bola v podstate aj v uznesení, ktoré sme dali vláde, aby spracovala štruktúru odpovedí na určité otázky. Myslím si, že tá prvá otázka bola, ako sa vôbec mohlo stať, že v Československej obchodnej banke vznikli nekvalitné pohľadávky alebo nekvalitné portfólium, ktoré následne bolo postúpené na Slovenskú inkasnú, a kde boli príčiny. Isteže, jedna z tých príčin mohla byť tá, že Československá obchodná banka nehospodárila tak, ako mala hospodáriť, a že bola poznačená starým režimom do roku 1989. Namieste je však aj odborná otázka, či do týchto nekvalitných pohľadávok nezasiahla aj devalvácia koruny, poprípade ďalšie právne a iné skutočnosti, ktoré mohli podstatnou mierou ovplyvniť bonitu pohľadávok. Dovoľte mi, aby som vysvetlil niektoré veci, ktoré z metodického, finančného, ale i ekonomického hľadiska môžu byť veľmi dôležité. V roku 1990 bol prijatý zákon č. 499/1990 o prepočte devízových aktív a pasív. Išlo vtedy v podstate o devalváciu slovenskej koruny. V zmysle tohto zákona sa museli prepočítať devízové pohľadávky a devízové záväzky. V tomto zákone bolo presne povedané, že napríklad za voľne zmeniteľné meny to bol kurz 1,186 za prevoditeľný rubeľ 0,90. Čo bolo dôležité na tomto zákone? V zmysle § 3 sa v tomto zákone konštatovalo, že uvedená devalvácia nebude mať vplyv na štátny rozpočet, vtedy to bol ešte rozpočet, ktorý spravovalo federálne ministerstvo financií. Z akého dôvodu toto malo byť konštatované v zákone? Z toho dôvodu asi, že devízové pohľadávky a devízové záväzky sa rovnali, a teda aj celkový prepočet mal byť neutrálny na federálny rozpočet ešte bývalej ČSFR. Následne v roku 1991 bola prijatá vyhláška alebo publikovaná vyhláška o prepočte devízových aktív. Tu federálne ministerstvo financií po dohode s federálnym ministerstvom zahraničného obchodu malo ustanoviť do 31. marca 1991 každej organizácii, ktorá vykonala takýto prepočet, individuálne časové lehoty na odvod ziskového salda rozdielov z prepočtu alebo na dotáciu stratového salda rozdielov z prepočtu devízových pohľadávok alebo devízových pasív. To znamená, že podniky zahraničného obchodu mali vykonať prepočet devízových aktív a devízových pasív, rozdiel mal byť odvedený do štátneho rozpočtu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky alebo mal byť vyrovnaný a zaplatený zo zdrojov štátneho rozpočtu pri podnikoch, v ktorých devízové pasíva boli vyššie ako devízové aktíva. Bol tu stanovený termín, že toto všetko sa malo spraviť do konca roku 1994, ešte sa asi nepredpokladalo v tom období, že sa Česká a Slovenská Federatívna Republika rozpadne a že vzniknú dva suverénne štáty a federálne ministerstvo financií malo stanoviť presný, jasný časový harmonogram na odvod ziskových zostatkov do federálneho rozpočtu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. Asi v tomto období roku 1991 a 1992 vzniká jeden veľmi zaujímavý prepočet podnikov zahraničného obchodu, ktoré hospodárili na Slovensku a ktoré mali dostať z federálneho rozpočtu okolo 10,6 mld. korún. V súčasnosti sa môžeme len domnievať, že to bola asi takáto suma, pretože nebola podľa môjho názoru jasne spravená analýza, ktorá súvisela napríklad s majetkom aktív a pasív po roku 1992 a takisto aj pri nultom variante. Keby tieto analýzy boli dôsledne spravené, mohli by sme povedať, že tieto pohľadávky podnikov zahraničného obchodu, ktoré boli voči federálnemu ministerstvu financií a voči štátnemu rozpočtu, keby tieto analýzy boli spravené, mohli by sme dnes, v súčasnosti, konštatovať presnú výšku týchto pohľadávok. Následne v roku 1992 zasadala Finančná rada Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky, ktorá konštatuje: „Do konca roku 1992 prevezme federálnej ministerstvo financií zodpovednosť za splátky centrálneho devízového zdroja, úhradu devalvačných strát organizácií zahraničného obchodu a úhradu úrokov z úverov poskytnutých na krytie československých pohľadávok v oblasti embarga v celkovom rozsahu 12 mld. korún. Štátna banka československá sa bude podieľať na krytí úrokových a iných nákladov približne 2,4 mld. korún, čo je zhruba predpokladaný zisk Štátnej banky československej v roku 1992. Zostatok bude uhradený z rezerv ČSOB podielom ďalších zúčastnených subjektov – podnikov zahraničného obchodu. Následne vzniká právny a ekonomický problém rozdelenia republiky. Tu bol publikovaný zákon č. 541/1992 Zb. o delení majetku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky medzi Českú a Slovenskú republiku a jeho prechode na Českú republiku a Slovenskú republiku. V zmysle tohto zákona v ods. 5 konštatujem nasledovné skutočnosti: „Záväzky vyplývajúce z prv prijatých finančných úverov vo voľne zameniteľných menách, centrálny devízový zdroj a bankové aktíva a v nezmeniteľných menách vedené v Československej obchodnej banke sa delia ku dňu zániku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky medzi Českú republiku a Slovenskú republiku podľa princípu uvedeného v čl. 3 ods. 1 písm. b)“ – a to je podľa počtu obyvateľov, myslím, že vtedy to bolo 2 : 1. V tomto zákone sa hovorilo o delení záväzkov z ČSOB. Je otázka, kde sa podeli pohľadávky, ktoré mohli vzniknúť pri podnikoch zahraničného obchodu voči federálnemu rozpočtu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky a či sme ich vôbec brali do úvahy. Následne v roku 1999 dochádza k tzv. nultému variantu. Bola podpísaná Zmluva medzi Slovenskou republikou a Českou republikou o spoločnom postupe pri delení majetku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky a o jeho prechode na Slovenskú republiku a Českú republiku. Tu po akte odpisu zmluvy bola jedna veľmi zaujímavá tlačová konferencia, dovolím si citovať z tej tlačovej konferencie. Tam sa napr. pán Róbert Kotian pýtal pána predsedu vlády: Ako ste sa dohodli v otázke, či mienite pokračovať v tomto spore? – teda česká strana, išlo o Československú obchodnú banku. Vtedy pán predseda vlády, aspoň ja som to tak pochopil, odpovedal, že „je vysoko pravdepodobné, že keď realizujeme predaj nášho podielu v Československej obchodnej banke, dokážeme urobiť dohodu aj s ČSOB v tom slova zmysle, že tento problém nebude musieť byť ďalej na súde riešený“. To znamená, že už asi v roku 1999 sme vedeli o tom, že tento súdny spor je veľmi problematický a slovenská strana ho môže prehrať. Namieste je teda otázka, prečo sme ďalej postupovali v tomto súdnom spore, prečo sme ďalej platili právnikov, ktorí stáli okolo 647 mil. korún, a ďalej budeme musieť zaplatiť poplatky zo súdneho sporu okolo 10 mil. dolárov. Na tejto tlačovej konferencii padla však aj jedna ďalšia veľmi zaujímavá otázka a to je otázka nultého riešenia. Tu sa redaktori pýtali, ako v podstate posudzujú jednotlivé vlády – česká vláda a slovenská vláda – nulté riešenie, keďže pred obdobím, keď ešte neboli v koaličnej vláde, sa k tomu vyjadrovali kriticky. Tu bolo odpovedané, že v podstate zmluva, ktorá bola uzatvorená, je dobrá zmluva, ktorá otvára nové možnosti, ktorá prináša nové ekonomické efekty tak pre Slovenskú, ako aj Českú republiku. To znamená, že ak sme vedeli, alebo ak vznikli určité pohľadávky z devízových prepočtov roku 1990, či sme tieto devízové pohľadávky pretavili aj do nultého variantu, či sa dostali v podstate tieto devízové pohľadávky do vyrovnávania medzi Českou a Slovenskou Federatívnou Republikou. To sú otázky, na ktoré ja momentálne neviem odpovedať a ktoré môžu byť veľmi problematické pri posudzovaní tohto projektu. Na záver možnože si môžeme dať nejakú takú rovnicu, ktorá môže povedať, že v roku 1990 Česká a Slovenská Federatívna Republika a následne Slovenská republika po roku 1993 mala majetkový podiel v Československej obchodnej banke. Výsledok je taký, že tento majetkový podiel bol predaný za nejakých približne 17 mld. korún a Slovenská republika musí zaplatiť dnes okolo 25 mld. korún, teda nemáme ani majetkový podiel a musíme platiť stratový obchod, ktorý je v strate od 8 do 10 mld. korún. Jednou z otázok, ktorú sme dali vláde uznesením, bola aj otázka použitia zdrojov v štátnych finančných aktívach. Tu si myslím, že by sme mali metodicky lepšie spracovať zákon o rozpočtových pravidlách verejnej správy, pretože nakladanie so štátnymi finančnými aktívami je veľmi problematické. Tak ako ste sa dočítali v správe, časť išla na oddlžovanie zdravotníctva, časť išla na oddlžovanie železníc, časť išla na niektoré iné ďalšie projekty do Všeobecnej pokladničnej správy. Ale v rámci správy som sa nedozvedel, čo sa stalo napríklad s finančnými prostriedkami, ktoré súviseli s tým, že tieto štátne finančné aktíva sa aj určitým spôsobom zúročovali. Ak máte niekde 15 alebo 16 mld. korún v banke, tak tieto musia so sebou prinášať úroky. A vy veľmi dobre viete, myslím, že to bolo v roku 2003, že sme mali ten istý problém pri úrokoch z predaja podielu v SPP, kde sme tieto úroky nebrali do metodiky štátneho rozpočtu a mali sme ich do tejto metodiky brať. Takže vzniká viacero problémov, ako sa nakladá s majetkom štátu, kto je zaň zodpovedný a či sme brali do úvahy naozaj všetky historické tendencie na posúdenie pri hospodárení štátu s majetkom štátu. Ak by som sa ja mal opýtať alebo dať si sám pre seba otázku, kto je za to zodpovedný, myslím si, že v prvom rade mali byť za to zodpovední ľudia, ktorí v roku 1999 sedeli na poste ministerstva financií. Pretože ak sa robí nultý variant, tak ten nultý variant mal byť robený podľa jednotlivých odvetví, podľa jednotlivých rezortov. Malo sa prepočítať, aké sú aktíva, pohľadávky alebo nevysporiadaný majetok podľa týchto rezortov, a následne potom sme mohli hovoriť o tom, či nultý variant je pre Slovensko výhodný, alebo nie je výhodný. Ďakujem za pozornosť.