J. Mikuš, poslanec: (2008-06-25):
Ďalším nevyhnutným sprievodným javom uplynulých reforiem bola finančná disciplína. Princípom bolo uvoľňovať zdroje na konsolidovanie až vtedy, keď bude zaručené zastavovanie vytvárania nových dlhov. Podobne ako v zdravotníctve to bolo napríklad v Slovenskej televízii či v školstve. Keď sa pozrieme len na tieto tri oblasti dnes, vidíme, že disciplína je minulosťou. Otvorene alebo skryto rastú dlhy, ktoré síce nie sú vypuklé, ale len preto, lebo ekonomike sa nevídane darí. Jedným z prvých krokov novej vlády v roku 2006 bol zákaz exekúcií štátnych zdravotníckych zariadení, ktorý spôsobil opätovné strmé zadlžovanie nemocníc. Minister financií vtedy neprotestoval. Slovenská televízia je po dvoch rokoch zasa vo vysokej strate a štát ju so súhlasom ministra financií tlmí silnými injekciami, ako sa to nedávno napríklad stalo pri finančnej podpore vytvorenia nového športového kanála. A školy živoria po dvoch rokoch, keď sa už nazbieralo dosť zdrojov z rapídnych prírastkov príjmov štátneho rozpočtu na ich zveľaďovanie. Ministrovi financií chcem vytknúť, že sa nepostavil proti krokom, ktoré vážne ohrozujú zdravie financií tohto štátu. Už v roku 2006 pri zostavovaní štátneho rozpočtu verejne neprotestoval proti nebývalému predimenzovaniu platieb pôdohospodárom, ale v zmysle koaličných dohôd poslušne stiahol chvost. Nenapadlo mu zdvihnúť hlas proti vianočným darčekom dôchodcom, hoci mal ako pravý financmajster žiadať od kolegyne v kresle ministerstva práce koncepčné kroky alebo aspoň zachovanie dovtedajšieho vývoja vedúceho k finančnej konsolidácii penzijnej reformy. Rovnako zdvihol ruku za návrh svojho kolegu z ministerstva hospodárstva, aby 45 podnikov dostalo investičné stimuly vo výške 10 mld. korún, hoci dve tretiny smerovali do vyspelej západnej časti Slovenska. Ďalší rok sa jeho prístup nezmenil. Slabosť ministra, tu musím poznamenať, že nie vždy jeho pričinením, samozrejme, ktorý na rozdiel od jeho predchodcu prešiel z pozície strážcu reforiem do pózy poslušného vykonávateľa príkazov predsedu vlády, potvrdilo jeho cúvanie pri PPP projektoch. Najskôr síce opatrne zdvihol hlas, ale potom ustúpil svojmu kolegovi na poste ministra dopravy a priznal podriadenosť vôli predsedu kabinetu. V tomto prípade už nešlo o miliardy ani o desiatky miliárd korún, ide o stovky miliárd korún. Chybný krok v tejto oblasti môže vyvolať veľmi vážne dôsledky na hospodárenie celého verejného sektora. To však hrozí až po funkčnom období súčasnej vlády a terajších ministrov to bolieť nebude. Rovnaký vážny prešľap vykonal minister Počiatek pri krokoch ministerky práce v oblasti penzijného systému. Ak pani ministerka Tomanová a jej kolektív trpia nedostatkom základných ekonomických vedomostí, mal zasiahnuť odborne erudovaný minister financií. Nezasiahol. Ako je možné, že nezdvihol ani raz hlas proti scestným úvahám kolegyne o potrebe zachraňovať Sociálnu poisťovňu, a tým celú verejnú kasu, keď priemerne vyspelý stredoškolský študent vie, že priebežný dôchodkový systém je pre zlý demografický vývoj neudržateľný. Že zmyslom reforiem predchádzajúcej vlády nebolo ožobračovanie Sociálnej poisťovne a prihŕňanie peňazí nenásytným bankám, ale zmyslom bolo bolestivé riešenie dlho odkladaného problému. Ako mohol minister financií mlčať, keď jeho kolegyňa začala v širokej verejnosti distribuovať vládne materiály o nevýhodnosti sporenia v druhom pilieri na základe zavádzajúcich podkladov. A vôbec ako mohol súhlasiť so spochybňovaním druhého piliera, keď si ako strážca verejnej kasy musí uvedomovať, že vydarená reforma je pre penzijný systém nevyhnutná. Ministrovi financií kladie predseda vlády Fico za zásluhu, že dotiahol krajinu k prijatiu eura. On bol zárukou, že sa splnili konvergenčné kritériá. To mi znie, ako keby dosiahnutie podmienok na vstup do Európskej menovej únie bolo iba vecou dobrej kalkulačky a zdatných počtárov. No nie je to tak. Minister financií a s ním celá vláda mali šťastie, že sa dostali do funkcií v čase, aký Slovensko vo svojej hospodárskej histórii ešte nezažilo. Ak by bol Robert Fico úprimný, musel by priznať, že konvergenčné kritériá sa podarilo naplniť len vďaka tomu, že Slovensku sa ekonomicky nevídane darí. Preto si vláda môže dovoliť míňať, rozhadzovať peniaze farmárom, veľkoryso rozdávať vianočné darčeky dôchodcom či bezostyšne dotovať vybraných investorov. Som zvedavý, ako by sa súčasná vláda bila do pŕs, ak by krajinu zdedila napríklad v roku deväťdesiatosem, keď verejné financie boli v rozvrate, podnikateľské prostredie dokrivené, ekonomický rast nízky, dlhy vysoké, krajina v izolácii. To by predseda vlády svojho ministra takto nevychvaľoval. Ten by musel buď konať a robiť bolestné opatrenia, alebo by počúval svojho populistického šéfa a nenasmeroval krajinu do Európskej menovej únie, ale do hlbokej finančnej krízy. Ministrovi Počiatkovi by dnes skôr sedelo označenie čiastočne úspešného tlmiča zámerov svojho šéfa. Ak by ako minister vyhovel všetkému, čo bolo napríklad v programovom vyhlásení vlády, dnes by sme nehovorili o Maastrichte, ale o druhom Maďarsku. Tam príčinu rozvratu verejných financií pociťujú dodnes, a preto nie je div, že Slovensko ekonomicky svojho suseda predbehlo. Ale Ján Počiatek tlmil len toľko, koľko mohol, alebo natoľko, nakoľko si v mocenskom boji udržal pozíciu. Jeho ústretová a potom neprijatá demisia nie je ani demisiou, pretože ju položil do rúk nepravému človeku. Možno ju chápať ako gesto pri meraní síl v čase, keď ekonomické záujmy silných skupín prerastajú vládnemu SMER-u cez hlavu. Nech je to už akokoľvek, vývoj posledných dní, keď únik informácií z najvyšších vládnych miest poriadne smrdí korupčným konaním, neveští nič dobrého. Ako keby sme sa vracali do polovice deväťdesiatych rokov, keď za vlády Vladimíra Mečiara vznikala tzv. kapitálotvorná vrstva. Vtedy spriaznení ľudia neogabane bohatli na privatizácii spoločného majetku, ktorý potom v druhom slede výhodne rozpredali. Teraz sa vymýšľajú PPP projekty, štátne investície do letísk či jadrových elektrární. A čo je najhoršie, predmetom čudných prerozdeľovaní sa stávajú fondy z Európskej únie. V tvrdom dohľade je pozícia ministra financií nezastupiteľná, lebo je hlavne na ňom, aby sledoval čistotu tokov peňazí získaných z daní našich občanov i občanov ostatných štátov Európskej únie. Je na ňom, aby hľadel na efektivitu ich využitia. Takže podľa môjho názoru Ján Počiatek za uplynulé roky sa prejavil nie raz ako slabý minister. Zdalo by sa na druhej strane, že máme silného predsedu vlády, pod zásahom ktorého mnohí ministri, aj minister financií Ján Počiatek, zmenili svoje pôvodné názory na danú vec. Minister financií urobil chybu, vážnu chybu, ktorú v prvom kole odsúdil aj premiér Robert Fico. Ak by bol premiér dostatočne silný, konal by. Konal by v súlade so svojím sľubom, že pri akomkoľvek podozrení či najmenšom podozrení bude konať do dvadsaťštyri hodín, ale aj v súlade so základnými demokratickými princípmi. Minister financií dostal žltú kartu s tým, že pôjde z voza, ak pochybí za oveľa menšiu vec ako iní ministri. Čo je to menšia vec? Tvrdší pohľad, vyjadrenie názoru? Väčšia poslušnosť bude znamenať, že minister financií bude ešte slabší ako dodnes? Od stredajšieho výroku, že konanie ministra financií bolo neetické a nemorálne, až po posledné vyjadrenie predsedu vlády, že opozícia sa má ospravedlniť ministrovi financií, prešiel predseda vlády dlhú cestu. A čo sa vlastne stalo od stredy do pondelka? Tlačovka silného finančného hráča. Ďalšia žltá karta? A vieme komu. Myslím si, že nemáme len slabého ministra financií, máme slabého aj predsedu vlády. Kto koho a ako riadi, je čoraz jasnejšie. Ďakujem za pozornosť. (Potlesk.)