P. Hrušovský, predseda NR SR: (2005-09-22):
Otváram rozpravu o tomto bode programu. Chcem informovať, že do rozpravy som dostal dve písomné prihlášky – pani poslankyňa Podracká a pán poslanec Ondriaš. Nech sa páči, pani poslankyňa Podracká, máte slovo. D. Podracká, poslankyňa: Ďakujem za slovo, vážený pán predseda. Kolegyne, kolegovia, nemám nič proti odškodňovaniu pozostalých po zabitých a zranených v súvislosti s pobytom okupačných vojsk na území niekdajšieho Československa a som za to, aby tento zákon bol prijatý. Skutočné obete zostanú obeťami ako skutoční hrdinovia. Spomeňme si na fotografiu, svetoznámu fotografiu Paľa Bielika, na ktorej je muž s obnaženou hruďou pred hlavňou tanku a symbolizuje tieto obete. Napriek tomu, že zákon kopíruje zákon z Českej republiky, ktorý už bol schválený českou snemovňou, mám k nemu niekoľko pripomienok, a to k § 2, kde sa objavuje legislatívne nóvum, a to sú obete znásilnenia. Doterajšie právne predpisy týkajúce sa odškodnenia na Slovensku podobný inštitút nepoznali a ani nevyužívali. Odvrátená stránka tohto inštitútu je to, na čo chcem upozorniť vo svojom vystúpení. Svoje výhrady som zhrnula do troch bodov či do troch oblastí: Prvá výhrada sa týka filozofie zákona, teda jej duchovnej akceptácie. Som proti tomu, aby v 21. storočí bola sexualita muža v zmysle násilia spáchanom na žene považovaná za legitímnu súčasť okupačnej koristi s tým, že obeť má nárok či výhodu vyžiadať si peniaze za spôsobenú ujmu, fyzickú aj psychickú traumu. Každý deň sa deje nejaké znásilnenie. Každú minútu, aj v tejto chvíli, niekto niekoho znásilnil. Nevidím veľký rozdiel medzi znásilnením okupačným vojakom a znásilnením na tmavej ulici za mestom, či dokonca v manželskej posteli. Tým nechcem hovoriť o diskriminácii jednej skupiny obetí pred inou skupinou. Chcem povedať k filozofii zákona len toľko, že to považujem za legislatívnu formu poníženia ženy „humánnym spôsobom“. Videla som film o vietnamskej vojne nakrútený podľa skutočnej udalosti, v ktorom skupina amerických vojakov znásilnila vietnamské dievča. Dievča následkom znásilnenia podľahlo  skôr, ako posledný vojak vykonal svoje, a umrelo. Doteraz si pamätám na hrôzu, ktorú to vyvolalo nielen v ženách, ale aj v mužoch. Nedokážem si predstaviť protihodnotu, dokonca ani keby ňou bol sám život, protihodnotu, ktorá by mohla odškodniť takýto neodškodniteľný čin. Samotná udalosť je takým ponížením ženy, že mnohonásobne presahuje väznenie. Pri väznení je aspoň nádej na súd, nádej na odvolanie, nádej na sťažnosť, dokonca aj nádej na spravodlivosť in memoriam. Ale pri znásilnení a po ňom je obeť bezmocná. Čiže na jednej strane akoby zákon bol humánny, ale na druhej strane zo stránky ľudskej a psychologickej humánny podľa môjho názoru nie je, pretože tak hlboko siaha do sondy ženy a do jej vertikálneho života, že ju vlastne druhýkrát ponižuje. Teda zákon sa tu tvári ako pomocník, ale možno viac ubližuje, ako pomáha. Žena sa s takouto udalosťou vyrovnáva niekoľko rokov. Už samotný zápis udalostí býva pre obeť traumou, najmä ak zapisovateľ bez ohľadu na pohlavie požaduje podrobnosti, ako sa stali, a má tendencie žene skôr neveriť, ako veriť. Vyžaduje dôkazy, doklady, výpovede, akoby obeť nebola obeťou, ale akýmsi druhom vinníka. A to už prechádzam do druhej oblasti mojich výhrad a to je tá dôkazová stránka, dôkazné bremeno. V tejto časti mám výhradu k tomu, aby sa znásilnenie dokazovalo rovnakým spôsobom ako zabitie alebo zranenie, to znamená štyrmi možnosťami: lekárskou správou, úmrtným listom, svedeckými výpoveďami alebo iným spôsobom. Prečo? Lekárska správa –  odkiaľ po 37 rokoch môže existovať lekárska správa o znásilnení? To je problém. Podľa mňa neexistuje ani jedna. Čiže toto by vypadlo. Ako sa dá dokázať úmrtným listom, že príčinou smrti bolo znásilnenie? Je to problém. Ďalej najdôležitejšie – dvaja svedkovia. Sú dvaja svedkovia znásilnenia po 37 rokoch hodnoverní? A ak sú hodnoverní, ako je možné, že svedkovia, ktorí sa dívali na udalosť znásilnenia, nezabránili spáchaniu tohto činu, nezabránili samotnému znásilneniu? No a čo sa týka tých iných spôsobov – aké by to mohli byť? Psychiatrické? Čo to znamená? Povedzme, že psychické zmeny nastali aj bez znásilnenia alebo boli by nastali bez znásilnenia a podobne. Čiže aj toto nie je celkom preukazné. To znamená asi taký uzáver, že používanie rovnakého metra v rovine dôkazov tak na usmrtených a zranených, ako na znásilnených podľa mojej mienky je nie len miešanie hrušiek s jablkami, ale aj zámeny subjektu obete s objektom násilia. Tretia výhrada, posledná. Je možné zneužitie inštitútu znásilnenia, pretože otvára možnosť na špekulácie, falošné svedecké výpovede za účelom získania značnej sumy peňazí. Ak sa skupinka troch dohodne, že podajú svedecké výpovede a potom sa o sumu podelia, nebude veľmi ťažké dopracovať sa k spomenutej sume, ktorá nie je malá, od 100-tisíc korún viac. Čiže tento inštitút zneužitia tiež by mohol nastať. Záverom chcem povedať iba toľko, že súhlasím s predkladaným zákonom, ale považovala by som za potrebné, aby sa § 2 upravil tak, aby sa slovo „znásilnenie“ odtiaľ vyškrtlo a aby celý text bol upravený iba s ohľadom na zabitých a zranených. Ďakujem.