P. Paška, poslanec: (2003-12-10):
Tie problémy začali od vzniku Slovenskej republiky a dajú sa identifikovať v podobe problému výšky platieb štátu, vyplývajúcich zo zákona za tých poistencov, za ktorých nesie zodpovednosť, a kde sa aj dodnes a v konštrukcii rozpočtu takisto zakladá problém deficitu financií. Tento akt nemá len zdanlivo ekonomický rozmer, ale dlhodobo zadáva neústavný stav brániaci naplneniu ústavou definovaného základného princípu solidarity. Rozpočet roku 2004 napriek už spomínanej snahe o ekonomizujúcu kamufláž len ďalej pokračuje v tom istom trende. Uvediem niekoľko základných čísiel za posledné roky, ako sa vyvíjal trend v oblasti platieb štátu, ktoré dokazujú, že výška platby štátu za osoby, za tieto osoby je nedostatočná a že je naozaj zdrojom tvorby deficitu. Jednoducho, ani matematicky neumožňuje naplniť princíp solidarity. Len pre zaujímavosť, v roku 1994 bola platba štátu 34 korún pri zákonom stanovenej hranici 308 korún a pri skutočných nákladoch 279 korún. Ten trend mal až do roku 2002 stúpajúcu tendenciu a spomeniem len posledné čísla, najmä roky 2000 až 2002, kde v roku 2000 bola platba štátu 283 korún, pričom však reálny náklad na poistenca štátu vzrástol až na výšku 802 Sk. Chcem podotknúť, že sú to validné údaje z databáz zdravotných poisťovní. V roku 2001, keď štát zvýšil svoju účasť platbou vo výške 336 korún, boli reálne náklady už 887 korún na poistenca štátu a v roku 2002, keď bola platba 385 korún, stúpli reálne náklady na poistenca štátu podľa údajov zdravotných poisťovní na výšku 970 korún. Rok 2003, ktorého rozpočet sme schvaľovali minulý rok, obsahoval údaje o 405 korunách, platbu poistenca štátu. Rok ešte nie je ukončený, ale odhady zdravotných poisťovní hovoria až o náklade niekde na úrovni 1200 korún za osobu alebo za poistenca štátu. Toľko len pre upresnenie. Dovoľte malú reminiscenciu. Nie je tu pán podpredseda vlády, lebo som sa chcel naňho obrátiť. Minulý rok po schválení štátneho rozpočtu a samozrejme aj rozpočtu celého balíka zdravotníctva som sa pána vtedajšieho podpredsedu vlády pýtal, pána Mikloša, pri čaši šampanského vonku, vo foyer, kto a z čoho vykryje vtedy definovaný a plánovaný rozdiel medzi príjmami a výdajmi systému, ktoré vtedy činili zhruba 8,7 miliárd korún. Hovorím o roku 2003. Otázku som považoval za samozrejmú, pretože na rozdiel od deficitu štátneho rozpočtu, kde má vláda všetky nástroje na prefinancovanie dlhu - hovorím o štátnych dlhopisoch, štátnych pokladničných poukážkach a tak ďalej a tak ďalej -, systém zdravotníctva nedisponuje žiadnymi fiškálnymi nástrojmi a ani ich nepozná. Samozrejme, odpoveď na moju otázku som nedostal, ale zrejme som pána ministra zaujal a určite sa s pánom ministrom Zajacom touto problematikou zaoberali a našli riešenie v podobe spoločnosti Veriteľ, ale o tej sme tu už dosť nahovorili. Dovoľte len jednu poznámku. Na rozdiel od tých, ktorí prefinancúvajú deficit štátneho rozpočtu a majú z toho primerané a prislúchajúce výnosy - hovorím o bankách, o investičných fondoch a osobách, ktoré sú ochotné financovať štátny dlh, tí, čo roky vlastnými zdrojmi prefinancúvali deficit rozpočtov zdravotníctva -, nemajú nielenže primeraný výnos v podobe oprávnených príslušenstiev pohľadávok, ale dokonca sú pripravení pod tlakom aj o časť istiny a tým pádom aj svojej majetkovej podstaty. Aj to je dôsledok, dámy a páni, dlhoročného vyhýbania sa štátu platiť aspoň vo výške brániacej tvorbe deficitu, ak už nehovorím o zákonných nárokoch, hovorím o matematickej kalkulácii, to znamená prispievať za poistenca vo výške, ktorá zabezpečí aspoň udržanie rovnováhy celého systému. Chcem ešte použiť príklad, že pri refinancovaní svojho dlhu štát nemá problém akceptovať predaj dlhopisov s výnosom tak, ako to bolo predvčerom, 5,743 % pre poskytovateľov zdravotníckej starostlivosti, ktorí mesiace, ba dokonca roky čakajú na návrat svojich finančných zdrojov, zaviedol zákonom stanovenú sadzbu 0,01 %. Ako sa to myslí všetko úprimne a ako sme si všetci rovní, dokazuje aj toľko medializovaná pôžička Svetovej banky. Na jej splatenie včítane úrokovej sadzby a garancie štát bez problémov nájde riešenie, na vlastných poskytovateľov a vlastných domácich podnikateľov doma riešenie v systéme zdravotníctva nemá. Ale dovoľte vrátiť sa k podstate a tou je platba za ekonomicky neaktívneho poistenca respektíve za poistenca štátu. Argumentácia, že ide o zásadné navýšenie, je úplne zavádzajúca. Taktne sa totiž mlčí o reálnom raste nákladov cez vstupy, prirodzenú infláciu a prirodzený nárast nákladov súvisiacich s modernými trendmi liečby. A už vôbec sa nehovorí o tom, akým brutálnym spôsobom si štát na úkor systému zabezpečil ďalšie obrovské príjmy zavedením jednotnej 19-percentnej sadzby DPH. Možno budem teraz nie celkom presný, pretože rok 2003 nie je uzatvorený a pán minister a podpredseda vlády mi odpustí, ale ak sa pomýlim o nejakú sumu, ale tie čísla hovoria asi toľko: 5-percentné zvýšenie DPH zo 14 na 19 % len u balíka spotreby, kde najmä lieky, zdravotnícke materiály a všetky tovary, kde dochádza k tomuto rastu, včítane nielen toho, čo vynakladá či už štát alebo zdravotné poisťovne z verejných fondov, ale aj to, čo vynakladá občan a pacient „v keši“, sa pohybujú v balíku niekde na úrovni 26 mld. Sk. Tých 5 %, dámy a páni, tvorí zvýšenie príjmu z DPH o 1,3 mld. Sk. Ak niekto argumentuje v konštrukcii rozpočtu, že navýšenie o skoro 2,1 miliardy je 12,5-percentným navýšením, tak práve zvýšený príjem z DPH v celom systéme ukazuje, že to nie je pravda. Už, samozrejme, vôbec nehovorím o ostatných daňových príjmoch zo systému zdravotníctva ostatných nákladových segmentov, napríklad energie, teplo, voda, telekomunikácie a tak ďalej a tak ďalej, kde teraz som si vedomý, že u niektorých položiek dochádza k zníženiu o 1 %, hovorím o príjme ako takom, štátu ako takom, z celého okruhu zdravotníctva, kde na druhej strane si neplní zákonnú povinnosť. Ako perličku spomeniem výpadok, aj keď je možno marginálny, ktorý - ako je to už v tomto parlamente zvykom -, vznikne po zmene spôsobu hradenia dávok za ľudí, ktorí sú pracovne neschopní. A to už nehovorím o tom, že sme našťastie minulý týždeň v tom mixovanom zákone 272 ošetrili aspoň ten legislatívny nezmysel, keď po zániku Národného úradu práce hrozil výpadok ďalších zhruba 600 miliónov korún, pretože nemal kto platiť, alebo nebol spôsob odvodu do zdrojov zdravotného poistenia. Predpokladám, že to vzhľadom na platnosť nového zákona o sociálnom poistení budeme musieť vyriešiť takisto nepriamym otvorením niektorého zo zákonov. A ešte raz sa vráťme k dávke 485 korún za poistenca štátu za rok. Objem plánovaných prostriedkov v rozpočte je 18 59 460 000 Sk, čo jednoduchým prepočtom hovorí o 3 103 000 poistencoch štátu. Priemerný náklad na takéhoto poistenca medziročne neustále rastie a v roku 2003, tak, ako som hovoril, je odhadovaný na 1 200 Sk, možno trošku menej, možno trošku viac. Len použitím parametrov východísk konštrukcie pre rok 2004 je jasné a logické, že to bude aj v budúcom roku vzhľadom na sociálnu a spoločenskú skladbu týchto poistencov ešte viac a bude jedným zo zdrojov rastu deficitu, aj keď možno nepriamo, najmä cez služby na lôžku, kde budú najrýchlejšie rásť náklady na vstupe. Keď už hovoríme o deficite, celý systém počíta pre rok 2004, a teraz nehovorím len o rozpočte, ale aj o verejných zdrojoch, zhruba s príjmami vo výške 63 až 65 mld. Sk, ale aj súčasný stav predpokladá rast nákladov až do objemu zhruba 68 až 70 mld. Sk napriek už spomínanej neuveriteľnej reštrikcii a stále sa zhoršujúcej dostupnosti zdravotníckej starostlivosti a stále rastúcej priamej finančnej spoluúčasti pacienta. To znamená, rok 2004 bude stále rokom tvorby deficitu, to znamená rozdielu medzi príjmami a výdavkami. Preto sa znovu pýtam, tak ako minulý rok pri čaši šampanského, kto to znovu bude prefinancúvať? Hovorím rozdiel. Je to otázka likvidity, je to otázka „kešu“. Krátke vysvetlenie a dokumentovanie, ako si vláda predstavuje solidaritu. Predstavitelia vlády radi hovoria, aj robia v praxi opatrenia motivujúce k rastu zamestnanosti a k rastu ekonomických aktivít. Takzvaná rovnosť pred ústavou a zákonmi v zdravotnom poistení je azda tou najväčšou diskrimináciou ekonomicky aktívnych občanov. Tí totiž zaplatia za poskytnutú zdravotnícku starostlivosť pri takomto systéme a správaní sa štátu štyrikrát. Prvýkrát v zákone odvedú spolu so svojimi zamestnávateľmi do fondu zdravotného poistenia a odvodov vo výške 14 %, 4 + 10. Druhýkrát sa podieľajú na financovaní svojimi priamymi daňami, pretože, samozrejme, daňové príjmy tvoria príjmy štátu, cez ktoré by mal potom dofinancúvať systém v podobe, o ktorej hovoríme a ktorú žiadame, tretíkrát, od budúceho roku sa bude ekonomicky aktívny občan podieľať na financovaní celého systému cez zvýšenie alebo zavedenie jednotnej sadzby 19 %, ktorý postihne celý segment zdravotníctva, lieky, materiály, výkony a tak ďalej a tak ďalej, a po štvrtýkrát - vzhľadom na koncept reformy pána ministra - čoraz väčším zvyšovaním sa priamej finančnej spoluúčasti. No a už vôbec nechcem vyzerať ako demagóg a použiť zlatý klinec, že základom koncepcie reformy je - a to má byť ten pozitívny cieľ -, že v dokonale fungujúcom trhu si zaplatí tento ekonomicky aktívny občan piaty raz poskytnutú zdravotnícku starostlivosť, napríklad aj tým, aby sa nedostal na takzvaný rating list, ale aby si vyplatil „v keši“ napríklad operáciu bedrového kĺbu. (Potlesk.) Skutočne, oceňujúci. Skutočne oceňujúci neoliberálny prístup a riešenie. Dúfam, že to ekonomickí aktívni občania ocenia. Posledná otázka na záver. V konštrukcii rozpočtu nie sú príjmy z predaja majetku štátu vo výške 18,4 mld. korún definované v príjmovej časti, ale sú súčasťou verejných financií, navyšujú schodok rozpočtu a sú určené na oddlženie rezortu zdravotníctva, to znamená dlhy, ktoré boli kumulované. Chcem sa opýtať, akú má výpovednú hodnotu toto číslo, ak sme zákon o doprivatizácii strategických podnikov prijímali po vrátení pánom prezidentom len minulý týždeň a reakcia aj pána ministra hospodárstva pána Ruska bola, že to nie je povinnosť, že to je len dispozícia. To znamená, nie je jasné, akým spôsobom a ako sa bude realizovať dopredaj. Zároveň je otázka, kedy sa príjmy z predaja majetku štátu efektívne objavia, tá skúsenosť napríklad z predaja SPP je, že efektívne finančné plnenie je časovo rozlíšené a kapitola Fondu národného majetku, ktorá bola prerokúvaná pred tým, ako sa toto dohodlo, vlastne neobsahuje túto časť, tak zrejme bude treba otvoriť znovu buď kapitolu Fondu národného majetku a zároveň, samozrejme, sa pýtame, kde sú tie garancie, aby tento objem finančných prostriedkov sa naozaj dostal do systému zdravotníctva a aby v takto konštruovanej a definovanej podobe nebol nástrojom na dofinancúvanie deficitu štátneho rozpočtu. Takže aj z týchto dôvodov dovoľte skončiť tak, ako som začal, návrh rozpočtu zdravotníctva nasvedčuje, že ide o najmä politickú konštrukciu, ktorá má jediný cieľ - pomôcť vytvoriť prostredie pre odštartovanie, tak ako som povedal pre nás neprijateľnú, ale aj pre odbornú obec neprijateľnú zmenu celého slovenského zdravotníctva. Takýto rozpočet racionálne rozmýšľajúci človek podporiť nemôže. Ďakujem vám veľmi pekne. (Potlesk.)