E. Angyalová, poslankyňa: (2006-10-18):
Vzhľadom na to považujem za potrebné vyjadriť svoj názor pri tomto návrhu zákona a môj príspevok sa bude týkať daňovej spravodlivosti a solidarity, ktorú sa uvedeným návrhom snažíme do daňového systému aspoň čiastočne zaviesť. Spravodlivosť ako princíp je v daňovom systéme dôležitá, pretože výber daní závisí výlučne od dobrovoľného súhlasu platiteľov, občanov dane platiť. Občania v parlamentnej demokracii prostredníctvom vlastných zástupcov súhlasia so zákonnou povinnosťou platiť dane. Platenie daní je pritom pre mnoho ľudí kľúčovým, ak nie jediným momentom ich styku so štátnou mocou a je súčasne najdôležitejšou každoročnou občianskou skúsenosťou. Napriek tomu sa stále objavujú hlasy, ktoré trvajú na tom, že bez ohľadu na spravodlivosť každé zníženie daní je voličmi želané, lebo jednotlivec využije zarobené finančné prostriedky oveľa lepšie ako vláda, keďže sám najlepšie vie, čo potrebuje. Tento prístup nepovažuje právo vlády zdaňovať zákonom stanovenou mierou za dostatočne legitímne. Som presvedčená, že v pozadí tohto prístupu je skrytá kritika podstaty demokracie. Hovorí totiž, že ekonomické rozhodnutia jednotlivcov sú vždy morálne nadradené rozhodnutiam politickým, ktoré robia tí istí jednotlivci ako komunita spoločne prostredníctvom svojich sprostredkovateľov, zástupcov. Tvrdí tento prístup, že ľudia sú v ekonomickom zmysle prirodzení, zatiaľ čo vlády a ich rozhodnutia sú umelé. Tento prístup však podľa môjho názoru vyplýva sčasti z nepochopenia podstaty trhu a aj podstaty demokracie. Je zrejmé, že žiadna spoločnosť nemôže existovať bez individuálneho vlastníctva. Ale každá ekonomická aktivita, ktorá produkuje majetok, existuje a je možná len v rámci štruktúry sociálnych a politických inštitúcií, ktoré si ľudia pre seba zakladajú. Jednotlivci vykonávajú svoje ekonomické rozhodnutia a následne ich realizujú v systéme podnikov a inštitúcií, ktoré sú subjektmi práva, čiže aj politického rozhodovania spoločnosti. Bez pochýb väčšina ľudí neplatí dane rada, ale v štandardnej demokracii ľudia prispievajú súkromnými zdrojmi na verejné tovary a služby, ktoré považujú za dôležité ako komunita, napríklad na pomoc tým, ktorí si nedokážu pomôcť sami. Platenie daní tak stelesňuje vzťah občanov k spoločnej zodpovednosti a ich záväzok financovať vhodné nástroje sa tak stáva legitímnou občianskou povinnosťou. Keď už nespochybňujeme záväzok občanov platiť dane, potom existujú v zásade dva prístupy k poňatiu spravodlivosti v súvislosti so zdanením. Spravodlivosť proporcionálnej alebo rovnej dane má spočívať v rovnakom prístupe k ľuďom. Na všetkých by sa mali vzťahovať tie isté pravidlá zdaňovania, všetci by mali niesť tú istú daňovú záťaž a platiť tú istú sadzbu dane. Spravodlivosť podľa progresívneho zdanenia, ktoré je druhým prístupom, je založená na inej premise. Každý by mal platiť dane podľa svojich možností a schopností platiť. A preto tí s vyšším príjmom by mali platiť viac nie proporcionálne, ale vyššou mierou ako chudobní. Pravicoví predstavitelia veria, že rovná daň najlepšie ochráni individuálnu slobodu ľudí, pretože zaťaženie všetkých rovnakým spôsobom, rovnakou mierou podľa nich vytvára najširší priestor na obmedzenie požiadaviek vlády smerom k občanom. A navyše, keďže skutočná rovná daň zaťažuje všetkých zhodnou mierou, nijako neovplyvňuje distribúciu príjmov spoločnosti. A to je kľúčovým prvkom rovnej dane. Každý platiteľ má po zaplatení dane rovnaký podiel na príjme celej spoločnosti na tzv. národnom dôchodku ako pred zaplatením. A to sa chápe s pravicou ako spravodlivé, keďže podľa tohto prístupu trhy odmeňujú ľudí presne adekvátne tomu, ako veľa a ako dobre pracujú. Na druhej strane stojí ľavicové videnie. Podľa neho progresívne zdanenie ochraňuje jednotlivcov lepšie ako rovná daň, lebo znemožňuje priveľkú a prirýchlu koncentráciu ekonomickej moci, ktorá ohrozuje príležitosti ostatných a súčasne poskytuje chudobným rodinám prostriedky, bez ktorých by nemohli žiť nezávisle. Podľa ľavice príjmy jednotlivcov nie sú determinované výlučne ich schopnosťou a ochotou pracovať, ale aj skupinou podmienok, na ktoré nemôžu nijako vplývať, ktoré nemôžu nijako zmeniť a ktoré ich ovplyvňujú negatívne. Z toho teda vyplýva, že rozdelenie príjmov iba prostredníctvom trhu podľa ľavicového prístupu nie je spravodlivé. Skutočná spravodlivosť sa stáva sociálnou kategóriou a je možné ju dosiahnuť progresívnym zdanením, ktorým sa skutočne redistribuujú príjmy spoločnosti inak, ako ich distribuoval trh. Čiže pri progresívnom zdanení platí, že platiteľ má po zaplatení dane iný podiel na národnom dôchodku ako pred zaplatením, pričom tí najviac zarábajúci dostanú celkovo menší podiel na celospoločenskom výsledku ako chudobní. Oba tieto prístupy majú základ v určitej ekonomickej teórii. Ekonomická logika v pozadí rovnej dane spočíva v presvedčení, že ľudia produkujú tovary a služby s cieľom získať ekonomické výhody, benefity. V tomto zmysle všetky dane zmenšujú benefity ľudí, a teda aj sklon k práci ako investíciám, ale argumentom zástancov rovnej dane je, že rovná daň zmenšuje individuálne benefity ľudí najmenej. Navyše zdôrazňujú, že trh bude tvoriť tovary a služby najefektívnejšie práve vtedy, keď bude odrážať vôľu ľudí ich spotrebúvať. Preto dane by mali odrážať cenu verejných služieb podľa zástancov tohto prístupu, ktorú by občania za ne boli ochotní platiť. Ekonomická teória v pozadí progresívneho zdanenia vychádza z oddelenia daňového systému od ekonomiky, v ktorej sa tvoria jej zdroje. Podľa tohto prístupu ľudia pracujú a sporia, pretože potrebujú alebo chcú určité výhody. Podľa tohto prístupu existencia daní tieto potreby a túžby nijako nemení, takže ani neovplyvňuje ochotu pracovať či sporiť. Preto by mierne rastúce daňové sadzby pri rastúcom príjme nemali vytvárať dodatočné náklady zdaňovaným jednotlivcom, navyše, tak ako efektívna ekonomika využíva ako prvé svoje najefektívnejšie zdroje, až kým náklady na ich spotrebu neprevýšia náklady na spotrebu niečoho iného, progresívne danenie spôsobí, že každý občan prinesie rovnakú obeť. Teda s vyšším príjmom by každá dodatočná koruna mala byť zdanená o čosi viac, aby jej platiteľ priniesol rovnakú obeť ako ten s nižším príjmom. Ani jedna z týchto teórií sa nedá jednoducho vyhlásiť za pravdivú a treba povedať, že ekonomická realita sa nestavia ani na stranu jednej z nich. Ani na jednu. Ale podľa toho, čo ukazuje prax, sa dá povedať, že daňové sadzby ovplyvňujú sklon pracovať a sporiť, ale len vtedy, keď sú veľmi vysoké a aj to iba čiastočne. Navyše, dopad vysokých sadzieb je ešte nižší, ak existujú odpočítateľné položky, ktoré si ľudia dokážu uplatniť, a tak sa vyhnúť zdaneniu istej časti príjmu. Na druhej strane treba povedať, že ani privysoké dane nedokážu vyprodukovať úplnú ekonomickú rovnosť, keďže zdanenie sa týka iba ročného príjmu, a nie majetku, to môže byť predmetom iného daňového systému. A preto zdanenie daňou z príjmu má iba malý dopad na koncentráciu ekonomickej moci. Platí tiež, že vysoko zarábajúci ľudia neprestanú pracovať ani sporiť pri vyšších sadzbách, lebo sa im dokážu účinne vyhýbať, prípadne sa s nimi zmieria, zatiaľ čo sociálne príspevky, ktoré sa z ich daní financujú, sklon pracovať u poberateľov týchto príspevkov ovplyvňujú. V tomto zmysle na to, aby nízkopríjmové skupiny sme dostali na úroveň strednej triedy by dane museli byť oveľa vyššie a museli by sa dotknúť tak vysokopríjmových, ako aj stredných vrstiev. Ako ste videli, povedala som argumenty aj jedného prístupu, aj druhého prístupu, naozaj sa ekonomická prax nestavia ani na stranu jedného z nich, ale teória progresívneho zdanenia má silné argumenty. Ak by platilo, že príjem dosiahnutý v trhovej ekonomike závisí výlučne od ochoty a schopnosti ľudí kvalitne pracovať, potom by zdanenie vysokopríjmových skupín bolo jednoznačne nemorálne. Ale rozdiely v príjme spôsobujú aj množstvo ďalších a vážnych príčin. Ľudia nezačínajú na rovnakej štartovacej čiare. Narodia sa s rozličným talentom, v rozličných rodinách, v rozličných komunitách a kultúrach a majú k dispozícii dramaticky odlišné zdroje na to, aby sa pripravili na konkurenciu na trhu, a nezriedka hrá rolu aj šťastie. Navyše kapitalistická spoločnosť a otvorený trh silne znásobuje dopad týchto rozdielov, keďže uprednostňuje ambicióznejších, vytrvalejších a talentovanejších. Množstvo investorov by napríklad nikdy nemalo také dobré podmienky na rozvoj svojho podnikania, a teda ani ich majitelia by nemali dostupnosť k takému rozsahu dosiahnutých individuálnych požitkov, keby im spoločnosť a vláda nevytvorila vhodné spoločenské podmienky. A ak jednotlivec alebo rodina už dosiahne istú úroveň ekonomického úspechu, otvorený trh a rozvíjajúca sa ekonomika ako naša umožňuje ich majetku rásť vyšším tempom ako v množstve iných štátov. Voľný trh má nevyvrátiteľné ekonomické prínosy, ale prináša tiež sociálne náklady, a tým pádom produkuje ostré nerovnosti, ktoré sa inak stávajú predmetom diskusie aj vo vyspelých krajinách, a aj preto, že väčšina pracujúcich môže tieto rozdiely a tieto ostré nerovnosti ovplyvniť iba minimálne. Progresívne zdanenie tieto nerovnosti odstrániť úplne nevie, ale dokáže zmierniť tú časť rozdielov v príjmoch ľudí, ktorá nie je spätá s ich ochotou alebo schopnosťou pracovať, ale je spätá s dôvodmi, ktoré sú mimo ich vplyvu. Vysokopríjmové skupiny pritom zaplatia nie pomerne, ale vo vyššej miere viac daní ako ostatní, pretože z pozitív existencie trhového prostredia, ale aj zo siete inštitúcií, organizácií a podnikov a aj z legislatívy, ktorú vytvára celá spoločnosť majú oveľa väčší úžitok ako ostatní. No a navyše, keď také náhodné javy ako narodenie alebo šťastie ovplyvňujú príležitosť ľudí začínať na určitej štartovacej čiare, potom progresivita je určite morálna u nízkopríjmových skupín, lebo im aspoň trochu zjednodušuje ich ťažký prístup k lepšiemu zárobku a postaveniu. A vysokopríjmové skupiny môžu prispievať relatívne viac ako ostatní v primeranej výške tak, že to nebude vážne zmenšovať ich úžitok z vlastnej aktivity. Nijako vážne ani z ich postavenia, ani z ich majetku. Na záver. Som presvedčená, že progresívne zdanenie dokáže vyvážiť dodatočné individuálne náklady vysokopríjmových skupín tým, že umožňuje rovnomernejšie rozdelenie príležitostí a úžitkov medzi obyvateľstvom. Nie som taká drzá, že by som si tieto slová chcela privlastniť. Tento príspevok v pozmenenej podobe, pretože som hlboko presvedčená, že platí aj pre našu ekonomiku, je príspevkom pána  Roberta Shapira, ktorý je uznávaným, rešpektovaným  ekonómom, študoval na  Harward London School of Economics  a pracoval okrem iného ako poradca pre ekonomické otázky v Clintonovej administratíve. Stojí za zmienku, že okrem neho progresivitu zdaňovania presadzoval aj Adam  Smith, Thomas Jefferson,  John Maynard Keynes a ďalší významní svetoví ekonómovia, hoci u nás sa diskusia na túto tému často znevažuje poukazovaním na Marxa, vtedy tiež presadzoval progresivitu zdanenia. Dámy a páni, ja si myslím, že návrh vlády je veľmi jemným zavedením progresivity. Krajiny ako Nórsko, Švédsko, Nový Zéland, ale dokonca aj USA tam už celé desaťročia dokazujú, že progresivita dane z príjmu a vysoké sadzby dane nie sú v príkrom rozpore s vyváženým ekonomickým rastom a prosperitou. Sú skôr príkladom solidárnych spoločností minimálne, pokiaľ ide o uvedené severské krajiny, kde príjmy príležitostí a benefity sú určené väčšine obyvateľstva a nie iba prirodzene alebo umelo zvýhodneným skupinám. A preto uvedený návrh zákona podporím, samozrejme ho podporí aj celý klub strany SMER – sociálna demokracia, a som presvedčená, že je síce malým, ale správnym krokom k väčšej solidarite v našej spoločnosti. Nejde totiž o to, či sú moje slová v tejto chvíli populárne. Ale ide o to, či zvyšovanie solidarity ako hodnoty v tejto spoločnosti dlhodobo prinesie pozitíva a ja si myslím, že áno. Ďakujem za vašu pozornosť. (Potlesk.)