B. Bugár, podpredseda NR SR: (2004-11-30):
Ľ. Lintner, poslanec: Ďakujem pekne za slovo, pán predsedajúci. Je nespochybniteľným faktom, že prihláška Tureckej republiky do Európskej únie má viacero špecifík a o mnohých tu hovoril aj predseda parlamentu. Ja by som len nechcel, aby moje vystúpenie bolo brané ako nejaká polemika s predsedom KDH a predsedom parlamentu, ale ako ponúkanie názoru, ktorý v tejto chvíli možno sleduje úplne opačný cieľ. Nad všetkými tými vecami, o ktorých hovoril aj predseda parlamentu, sa treba vážne zamýšľať, uvažovať o nich, ale na druhej strane, ako to ja vnímam a vnímame v Aliancii nového občana, treba dať šancu. Šancu ľuďom, šancu krajine. V prípade Tureckej republiky ide o krajinu, ktorá už vyše polstoročia vníma Európu ako svoj vzor. Pred viac ako 40 rokmi podpísala s Úniou Asociačnú dohodu a od roku 1996 má s Európskou úniu colnú úniu a aktívne s ňou spolupracuje v bezpečnostnej a ekonomickej oblasti. Už vyše 50 rokov je členskou krajinou Severoatlantickej aliancie a je tiež členom Rady Európy. V súčasnosti je jednou z najsekulárnejších krajín Európy, má rýchlo rastúcu ekonomiku, mladú a dynamickú populáciu, demokratickú vládu, silnú parlamentnú väčšinu. Má druhú najväčšiu armádu v Severoatlantickej aliancii. Jej najväčšie mesto bolo kolískou kresťanskej civilizácie a samotná krajina je dôkazom, že islam nemusí byť v rozpore ani s liberálnou ekonomikou, ani s demokratickou spoločnosťou. Za člena Európskej únie sa Turecko hlási od roku 1987. Hoci sa Komisia vyjadrila proti Turecku, žiadosť zostala na jej stole. Po viac ako desaťročí prisúdil samit v Helsinkách v decembri 1999 Turecku status oficiálneho kandidáta na vstup. Na rozdiel od Slovenska a iných krajín však Turecko pozvánku na začatie prístupových rokovaní opäť nedostalo. Pred dvoma rokmi v Kodani Únia Turecku sľúbila, že ak splní kritériá, samit Európskej únie v decembri 2004, ktorý spomínal aj minister zahraničných vecí, rozhodne o začatí rokovaní, a to bez ďalšieho odkladu. Európska komisia pred pár týždňami odporučila vedúcim predstaviteľom členských krajín začať s Tureckom prístupové rokovania. Dôvod: Krajina podľa Komisie dostatočne plní politické kritériá stanovené Úniou na samite v Kodani pred 11 rokmi. Turecko nie je na vstup do Európskej únie zatiaľ pripravené a napríklad otvorene o tom hovorí aj veľvyslankyňa Tureckej republiky, s ktorou som sa mal možnosť rozprávať. Turecká republika ani sama tento fakt nespochybňuje. V ostatných rokoch však urobila významný pokrok a podľa Európskej komisie je schopná začať rokovanie o vstupe. Dostatočne totiž plní politické kritériá, ako je dodržiavanie ľudských práv, práv národnostných menšín či existencia právneho štátu. Zďaleka nie je všetko v Turecku v týchto oblastiach na úrovni štandardov Európskej únie. Pokrok, ktorý však v tejto krajine je, nemožno obísť. Za posledné dva roky Turecká republika zaznamenala rast ekonomiky v priemere 8,4 %, pričom inflácia sa znížila o tri štvrtiny. Dosiahnutý pokrok v oblasti demokratizácie krajiny, v upevňovaní právneho štátu a dodržiavaní ľudských práv je ešte výraznejší. Umiernená islamistická Strana spravodlivosti a rozvoja, ktorá sa k moci dostala vo voľbách v roku 2002, využila svoju absolútnu väčšinu v parlamente na presadenie zásadných reforiem. Turecko pod jej vedením zrušilo trest smrti, zrušilo veto silnej armády nad rozhodnutiami vlády. Naopak, na armádu po novom dozerajú civilisti. Vláda vyhlásila nulovú toleranciu mučeniu podozrivých a väzňov. V Turecku sa podarilo zvýšiť nezávislosť a efektívnosť súdov a rozpustiť súdy štátnej bezpečnosti. Turecko výrazne ustúpilo aj v otázke práv 12-miliónovej kurdskej menšiny. Turecká vláda povolila vyučovanie v školách a televízne vysielanie v kurdskom jazyku. Upevnila práva detí a žien a pristúpila k relevantným medzinárodným a európskym konvenciám o ľudských právach. V medzinárodnopolitickej oblasti si Turecko zlepšilo mienku o sebe konštruktívnym prístupom k plánu OSN na znovuzjednotenie Cypru. Turecké hospodárstvo sa väčšinu druhej polovice 90. rokov zmietalo v ekonomickej kríze, ktorú v roku 1999 ešte prehĺbilo ničivé zemetrasenie. V roku 2001 sa pridala politická kríza a chorý finančný systém takmer skolaboval. Zachránila ho len pôžička 16 mld. dolárov od Medzinárodného menového fondu. Turecko je v súčasnosti jeho druhým najväčším dlžníkom hneď po Brazílii. Práve postkrízový chaos dostal k moci Stranu spravodlivosti a rozvoja. Tá na odporúčanie Medzinárodného menového fondu rozbehla reformu. Turecko, ktoré má s Európskou úniou od roku 1996 fungujúcu colnú úniu, dokázalo stabilizovať zahraničný dlh. Inflácia klesla na jednocifernú úroveň a medziročný rast HDP v tomto roku atakuje 5-percentnú hranicu. Konsoliduje sa bankový sektor. Produktivita práce v priemysle výrazne prevyšuje hodnoty krajín strednej a východnej Európy. Problémom ekonomiky zostávajú vysoké úrokové miery a značný deficit platobnej bilancie spôsobený najmä investičnými dovozmi tureckých firiem, ale aj rastom súkromného dopytu. Krajine chýbajú zahraničné investície, ktorými by dokázala vykryť deficit bežného účtu. Preto ho financuje najmä z pôžičiek. Preto Turecko dúfa, že perspektíva členstva v Európskej únii mu pomôže prilákať zvýšený počet investorov, rovnako ako to bolo v prípade čerstvých členov Únie a čo sledujeme aj u nás na Slovensku. Zdá sa však, ako keby prioritou pri tomto probléme pred verejnosťou bola pozornosť argumentom proti vstupu Turecka do Únie, prípadne detailnému zoznamu negatívnych dosahov, ktoré by mal jeho vstup pre obyvateľov Únie. Ja si uvedomujem reálne, že medzi veľkou časťou obyvateľstva panujú obavy z tohto vstupu. Dôvody sú zrejmé: Turecko je moslimská krajina, nachádzajúca sa prevažne v Ázii, hraničí s Irakom, Iránom, Sýriou a ďalšími krajinami, ktorých mená, najmä v tom poslednom období, neznejú pre nás príliš pozitívne. Verejná mienka hovorí zjednodušenou rečou: Turecko je islam, islam je cudzí prvok a možno dokonca terorizmus. Odporcovia vstupu Turecka do Únie zdôrazňujú často pocit, že pokiaľ sa rokovania s Tureckom začnú, zaplavia Turci našu krajinu, ďalšie krajiny Európskej únie a sumy prichádzajúce do našej krajiny z fondov Európskej únie sa zastavia, pretože začnú plynúť do Turecka, ktoré je nepochybne chudobnejšie. Obraz Turecka však možno vykresliť aj inak. Možno ponúknuť aj iné argumenty. Argument, že Turecko vlastne ani nie je európskou krajinou, neobstojí. Európska únia už Turecku pridelila štatút kandidáta a počas toho 40-ročného, v podstate počas tej 40-ročnej spolupráce sa geografia Turecka nezmenila. Tú polohu Turecka možno pokladať skôr za výhodu a to perspektívne prijatie by mohlo mať pozitívne a stabilizačné dôsledky pre Kaukaz, Blízky a Stredný východ. K argumentom, ktoré hovoria o veľkosti Turecka. Krajina, ktorá bude mať zanedlho vyše 80 mil. obyvateľov a bude teda v podstate najväčšou krajinou Únie, bude mať tiež najväčšiu národnú delegáciu v Európskom parlamente. Treba však túto premisu dotiahnuť do konca. Aj pri tom bude mať Turecko len 15 % populácie Únie a podľa systému dvojitej väčšiny, ktorý je v ústave, len 14 % podielu na rozhodovanie. Tretím argumentom alebo ďalším argumentom je chudoba Turecka. Turecko dosahuje len 29 % priemeru HDP na obyvateľa krajín Európskej únie a bolo by teda najchudobnejším členom. Keby sa mal vstup nových krajín do EÚ hodnotiť takto, ťažko by sme hľadali odpoveď na otázku, prečo by mali krajiny ako Luxembursko, Belgicko či Holandsko, ktoré majú dva- až štyrikrát vyššie HDP na obyvateľa ako Slovensko, podporovať náš vstup do Únie? Nakoniec sami predstavitelia Turecka pripúšťajú, že im nejde ani tak o peniaze z fondov EÚ, ako skôr o získanie zahraničných investorov. Obrovské Turecko totiž v minulom roku získalo len jednu pätinu objemov investícií ako niekoľkokrát menšie Maďarsko. Otázka rozdeleného Cypru sa tiež často používa ako argument proti Turecku. Malo by to byť však naopak. Boli to totiž tureckí Cyperčania, ktorí v minuloročnom referende hlasovali za zjednotenie tohto ostrova. Grécko je jednou z krajín, ktorá presvedčivo podporuje integračné ambície svojho suseda. Podľa vyhlásenia gréckej vlády Grécko by pokladalo vstup Turecka do Únie za prínos k stabilite, bezpečnosti a prosperite celého regiónu. Hlavným dôvodom, ktorý sa často zdôrazňuje, je však islam. Európska únia totiž prvýkrát uvažuje o vstupe moslimskej krajiny a hoci sa hlási k slobode vierovyznania a princípu nediskriminácie, stále existuje mnoho zástancov, ktorí neradi vidia, že by islamská krajina bola členom Európskej únie. Pritom zabúdajú, že v Európe dnes už žije 12 mil. moslimov, ktorí sú občanmi Európskej únie, tak ako kresťania a ľudia s iným, prípadne so žiadnym vierovyznaním. Pár poznámok ešte k tejto téme, tak ako to ponúkajú odborníci. Mnoho krajín na Strednom východe praktizovalo v 20. storočí v rôznom rozsahu sekulárnu politiku, ale žiadnej z nich sa vo vzťahu k sekularizácii právneho systému nepodarilo uskutočniť takú radikálnu transformáciu ako Turecku. Štát obnovil kontrolu nad islamom, otázky viery navyše vykázal z politiky. Ani oživovanie náboženstva v posledných desaťročiach neviedlo k podstatným zmenám v politickom a ústavnom systéme krajiny, ktorej laický charakter rešpektovali všetky vlády. Legislatívne zmeny vytvorili novú formu štátu v nových hraniciach, s novou štruktúrou vládnej moci budovaním zhora. Tureckej republike sa však napriek všetkým nedostatkom hlboko zakoreneného štátneho dirigizmu podarilo vytvoriť dostatočne homogénny štát, ktorého kvality sú v porovnaní s kmeňovým charakterom vládnej moci...