B. Bugár, podpredseda NR SR: (2001-10-18):
Budeme pokračovať prvým čítaním o návrhu skupiny poslancov Národnej rady Slovenskej republiky na vydanie zákona o ochrane súkromia a o príslušnosti súdov pri použití informačno-technických prostriedkov, ktorým sa menia a dopĺňajú zákony . Návrh zákona ste dostali ako tlač 1145. Návrh na pridelenie návrhu zákona na prerokovanie výborom Národnej rady máte v rozhodnutí predsedu Národnej rady pod číslom 1259. Za skupinu poslancov návrh zákona uvedie pán poslanec Ján Langoš. Pán poslanec, nech sa páči, máte slovo. J. Langoš, poslanec: Srdečná vďaka. Ďakujem pekne. Vážený pán predsedajúci, dámy a páni, chcem dopredu poprosiť o trpezlivosť, pretože budem dlhšie uvádzať zámer skupiny poslancov, ako je to zvykom, pretože podľa nášho názoru ide o vec naliehavú, vec vysokej dôležitosti, vec, ktorá sa týka oblasti, ktorá je hlavným a zásadným sporom v demokratickej spoločnosti a trvalým napätím, a to je spor medzi slobodou a bezpečnosťou a implementácia tohto sporu alebo tohto vzťahu v právnom systéme republiky. Tento návrh sme predložili predsedovi parlamentu asi tri týždne pred teroristickým útokom na územie USA, teda nebol vyvolaný touto katastrofou alebo touto hrôzou, bol vyvolaný právnou analýzou nášho právneho poriadku, ktorá ukázala, že súkromie, ktoré je na troch miestach chránené ústavou veľmi významným a naliehavým spôsobom, nie je chránené ostatnými zákonmi alebo súčasným stavom právnych noriem, ktoré sa týkajú vlastne ochrany súkromia. Súčasná právna úprava tajného zhotovovania zvukových, obra-zových alebo zvukovo-obrazových záznamov zo súkromia osôb je z hľadiska dôležitosti, ktorú o ochrane súkromia pripisuje ústava a z hľadiska Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, ktorého dodržiavaním je Slovenská republika zaviazaná, je absolútne voľná a prakticky umožňuje tento silný nástroj boja proti špionáži a terorizmu zneužívať bez zákonom presne stanovených obmedzení, napríklad na sledovanie politických protivníkov alebo na politické zápasy, alebo aj na sledovanie súkromných cieľov s využitím štátnych orgánov a štátnej verejnej moci. Dámy a páni, predstavím v hrubých rysoch výsledky právnej analý-zy súčasného stavu. Odposluchy môže u nás v predprípravnom konaní, lebo ide o predprípravné konanie, trestné konanie je upravené Trestným poriadkom a je v podstate upravené podľa nášho názoru korektne a dobre, ale ide o predprípravné konanie, odposluchy môže využívať šesť štátnych orgánov: Slovenská informačná služba zákonom č. 46/1993, Vojenské obranné spravodajstvo zákonom č. 198/1994,  Polícia Slovenskej republiky zákonom č. 171/1993, Železničná polícia zákonom č. 57/1998, Colná správa zákonom č. 40/2001 a Väzenská a justičná stráž zákonom č. 4/2001. Je paradoxné, že použitie v predprípravnom konaní pre SIS, VOS a políciu vyžaduje predchádzajúci písomný súhlas sudcu. Použitie v predprípravnom konaní, ak vec neznesie odklad, iba s dodatočným písomným súhlasom sudcu do 24 hodín platí pre Železničnú políciu, Colnú správu a Väzenskú a justičnú stráž. Vecná a miestna príslušnosť sudcu nie je výslovne určená a nemožno ju určiť ani výkladom a uplatnením zákona, tvrdia odborníci, keď ide o povolenia na použitie odposluchu podľa uvedených šiestich zákonov o použití odposluchov štátnymi orgánmi. Dovolím si citovať i ústavu podľa čl. 48 ods. 1 ústavy: „Nikoho nemožno odňať jeho zákonnému sudcovi. Príslušnosť súdu ustanoví zákon. Použitie odposluchu v predprípravnom konaní je predmetom právnej úpravy vo vyhláške číslo 66/ 1992 Zb. Ministerstva spravodlivosti Slovenskej republiky“. Podľa čl. 123 ústavy citujem: „Ministerstvá a iné orgány štátnej správy na základe zákonov a v ich medziach môžu vydávať všeobecne záväzné právne predpisy, ak sú na to splnomocnené zákonom. Tieto všeobecne záväzné právne predpisy sa vyhlasujú spôsobom, ktorý ustanoví zákon“. Ministerstvo spravodlivosti nebolo splnomocnené zákonom na to, aby určilo vecnú a miestnu príslušnosť súdov pri rozhodovaní o odpočúvaní v predprípravnom konaní. Vyhláška je vykonávací predpis vydaný na základe splnomocnenia udeleného ministerstvu spravodlivosti zákonom o súdoch a sudcoch, Trestným poriadkom a Občianskym súdnym poriadkom. Vo vyhláške sa neuvádza, že sa ňou vykonávajú zákony vymenované na začiatku, ktoré upravujú použitie odposluchu štátnymi orgánmi, teda týmito šiestimi zákonmi. Platná právna úprava neurčuje ani kritériá, podľa ktorých by bolo možné s istotou zistiť, ktorý sudca je zákonným sudcom na udelenie takéhoto súhlasu. Zjednodušene povedané, tajná služba sa obráti na jedného sudcu, druhého, tretieho sudcu, štvrtého sudcu a až piaty sudca povolí odposluch. Teda túto možnosť platný právny stav umožňuje. Platná právna úprava tiež neobsahuje právne normy zaručujúce ochranu práva na súkromie pred jeho nadmerným obmedzením v dôsledku použitia odposluchu. Neprihliada dostatočne na zmenu v ponímaní základných práv a slobôd, ktorá sa v našom ústavnom práve udiala, prijala čl. 16 ods. 1 a čl. 19 ods. 2 ústavy, ani nevzala do úvahy obsah a účel záväzku, ktorý vyplýva pre našu krajinu z čl. 8 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Platná právna úprava odporuje čl. 8 dohovoru, nie je mimoriadne presná, neustanovuje jasné a podrobné pravidlá na rozhodnutie o použití odposluchu. Naopak, obsahuje iba všeobecné normy, ktoré umožňujú používať odposluch celému radu štátnych orgánov bez toho, aby sa zachovala spravodlivá rovnováha medzi verejnými záujmami a záujmami jednotlivca, ako to hovorí dohovor. Teraz zhrniem výsledok súčasného právneho stavu alebo analýzy. 1. Nie je jasne a jednoznačne určený zákonný sudca. 2. Neexistuje zákonná povinnosť štátnych orgánov zničiť zvukové, obrazové a ďalšie záznamy, ak sa nesplní účel ich použitia. 3. Neexistuje právna úprava dôslednej kontroly. 4. Neexistuje povinnosť štátneho orgánu žiadosti taxatívne uviesť údaje, aby vznikla právomoc sudcu žiadosti vyhovieť. 5. Úplne chýba právny základ pre celkový prehľad o miere, frekvencii a rozsahu používania odposluchu štátnymi orgánmi. Úprava, ktorú navrhujeme, je postavená na niekoľkých princípoch. 1. Návrh uvádza tajné použitie odposluchu do súladu s právami, ktoré sa priznávajú podľa ústavy aj podľa medzinárodných dohovorov o ľudských právach a slobodách. 2. Určujú sa jasné podmienky a postup štátnych orgánov aj osôb, ktorých práva sa obmedzujú použitím odposluchu. 3. Jednoznačne sa určuje zákonný sudca a zveruje sa mu úloha zásadného významu. Ako ochranca základných práv osoby, proti ktorej sa má odposluch použiť bez jej vedomia, má za úlohu overiť, či štátny orgán ho mieni použiť v rámci alebo nad rámec zákonného povolenia. 4. Taxatívne sa určujú údaje, ktoré štátny orgán žiadajúci sudcu musí predložiť, aby sudcovi vznikla právomoc o žiadosti konať. 5. Zjednocuje sa postup všetkých štátnych orgánov pred použitím odposluchu, aj pri jeho použití. 6. Vytvára sa mechanizmus kontroly Národnou radou Slovenskej republiky nad činnosťou štátnych orgánov pri použití odposluchu. 7. Výbor Národnej rady má priebežne skúmať dodržiavanie zákonom určených podmienok na použitie odposluchu. O svojich zisteniach výbor má predkladať správu plénu. Plénum má mať povinnosť dvakrát do roka prerokovať správu výboru. 8. Zákonom ustanovenou náležitosťou správy majú byť údaje o každom prípade nezákonného použitia odposluchu, ktorý sa vyskytol a výbor ho zistil. Povinným údajom je aj informácia o uplatnení osobnej zodpovednosti za porušenie zákona. O schválených aj odmietnutých povoleniach na použitie odpo-sluchu sa vedie celoštátna evidencia alebo má sa viesť celoštátna evidencia, ktorá bude súčasťou každej tejto správy. Zodpovednosť za  úplnú a včasnú informovanosť Národnej rady nesú ministri a riaditeľ Slovenskej informačnej služby. Dovoľte mi ešte jeden príklad z praxe Európskeho súdu pre ľudské práva. Tento súd o použití utajovaného odpočúvania spôsobom zname-najúcim obmedzenie práva na súkromie uviedol, že prostriedky tajného dohľadu nad občanmi, ktoré sú typické pre policajný štát, sú tolerované podľa dohovoru len potiaľ, pokiaľ sú striktne nevyhnutné na ochranu demokratických inštitúcií. Túto výnimku podľa Európskeho súdu pre ľudské práva opodstatňujú dve okolnosti. Prvou je technický pokrok vo vývoji špionážnych prostriedkov a následne aj v prostriedkoch kontra-špionážneho dohľadu. Druhou okolnosťou je rozmach terorizmu v Európe. V dôsledku týchto okolností sa demokratické zriadenia ocitajú v ohrození. Aby im štát mohol vzdorovať a účinne predchádzať, musí mať možnosť podrobiť tajnému dohľadu podozrivé živly pôsobiace vo sfére jeho jurisdikcie. Vzhľadom na to Európsky súd pre ľudské práva uznal, že existencia právnej úpravy, ktorou sa vytvára možnosť uplatnenia tajného dohľadu nad poštovými zásielkami a telekomunikáciami za výnimočných podmie-nok, je nevyhnutná v demokratickej spoločnosti v záujme národnej bezpečnosti alebo na predchádzanie nepokojom a zločinnosti. Na druhej strane vzhľadom na to, že existencia takého zákona vytvára príležitosť na podkopanie, či dokonca zničenie demokracie pod zámienkou jej ochrany, zmluvné strany dohovoru v mene boja proti špionáži a terorizmu nesmú zaviesť akékoľvek opatrenie, ktoré pokladajú za prijateľné. V súlade s dohovorom je len taký systém dohľadu, v ktorom existujú primerané a účinné záruky proti zneužitiu. Kritériá ich hodnotenia majú iba relatívny charakter závisiaci od okolnosti prípadu a je to podstata, rozsah a trvanie prostriedkov tajného dohľadu, právny základ na vydanie povolenia na ich použitie, typ štátneho orgánu s právomocou povoliť použitie a kontrolovať využívanie takých prostried-kov a formu opravných prostriedkov poskytnutých na preskúmanie rozhodnutia, ktorým sa dovoľuje tajný dohľad. Dámy a páni, toľko o zámere, veľmi všeobecne povedané. Chcem ešte podrobiť kritike odôvodnenie, ktorým vláda vyslovila nesúhlas s týmto poslaneckým návrhom. Pretože považujeme tento návrh za veľmi dôležitý a jeho schválenie za naliehavé, skutočne za naliehavé a pretože v tejto snemovni je už dlhší čas vykonávaná prax, ktorá je postavená na dohode vládnych politických strán nepodporiť žiaden poslanecký návrh, ktorý nezíska súhlas vlády, dovolím si zaujať stanovisko k dôvodovej správe, ktorú predseda vlády poslal do parlamentu spolu s nesúhlasným stanoviskom vlády. Táto dôvodová správa bola pre mňa šokujúca. Dôvody označila Legislatívna rada číslami 1 až 7, ja budem analyzovať a poviem svoj názor na všetkých týchto 7 dôvodov, ktoré uvádza vláda. Musíme odmietnuť všetky predložené dôvody ako nekvalifikované tvrdenia. Prvý dôvod. Vláda odkazuje určenie zákonného sudcu na vládny návrh zákona o Súdnej rade a o zmene a doplnení niektorých zákonov, v ktorom článkom 3 navrhuje novelizovať zákon o súdoch a sudcoch. Prijatie tohto zákona je nevyhnutné v rozsahu čl. 1, ktorý je reakciou zákonodarcu na schválenie ústavného zákona č. 90/2001 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa Ústava Slovenskej republiky. Ústavný zákon č. 90/2001 zmenil a doplnil okrem iného aj ustanovenia druhého oddielu  hlavy 7 Ústavy Slovenskej republiky čl. 141a až 148. Čl. 141a sa vytvorila alebo bola vytvorená Súdna rada Slovenskej republiky, o ktorej podrobnosti podľa čl. 141a ods. 6 ústavy má ustanoviť zákon. Čl. 1 vládneho návrhu zákona predstavuje originálnu právnu úpravu otázok, ktoré nie sú predmetom úpravy zákona doteraz platného u nás, čiže potiaľ je to v poriadku. Nadväzujúce ustanovenia ďalších článkov sú však už nepriamou novelizáciou iných zákonov. Na rozdiel od úpravy čl. 1 vládneho návrhu, ktorého prijatie je dôsledkom nevyhnutnosti nastolenej zmenou ústavy, ďalšie články vládneho návrhu sú výsledkom účelovosti využitia alebo dokonca zneužitia ponúkajúcej sa príležitosti na úpravu zanedbaných otázok, pri ktorých by mohla vzniknúť otázka politickej zodpovednosti vlády za existujúci právny stav. Návrh zákona o Súdnej rade a o zmene a doplnení niektorých zákonov z hľadiska tej časti, ktorá je spoločná s návrhom zákona o ochrane súkromia a o príslušnosti súdov, teda z hľadiska úpravy podmienok používania informačno-technických prostriedkov je horší než návrh zákona, ktorý tu predkladáme. Predmet úpravy vládneho návrhu, pokiaľ ide o použitie informačno-technických prostriedkov, je výrazne užší, než je predmet úpravy návrhov zákona predloženého skupinou poslancov, ktorý práve predkladám. Vláda vo svojom stanovisku neuvádza dôvody, ktoré možno ozna-čiť za také, kvôli ktorým je správnejšie určiť zákonného sudcu v zákone o Súdnej rade než v zákonoch, ktorých novelizáciu navrhujeme my. Pri zachovaní rozumnej miery argumentácie ako neuvedený, ale relevantný dôvod je možno predpokladať tvrdenie, že stanovenie vecnej a miestnej príslušnosti súdov je úlohou zákonov upravujúcich konanie pred súdmi. Ak by sa príslušnosť súdov začala určovať aj inými zákonmi, mohlo by dochádzať k určovaniu rôznej príslušnosti súdov, či už vecnej alebo miestnej pri úprave rovnakého druhu otázok. Tento naznačený spôsob argumentácie však predstavuje zjednodušenie, lebo osobitné zákony už vstúpili do zóny úpravy zákonného sudcu, týchto 6 zákonov, aj keď iba veľmi nedokonale a povrchne. Tento nedostatok sa má odstrániť ich doplnením o nami navrhovanú úpravu, teda zákonov, ktoré už nedosta-točne upravujú zákonného sudcu. Zákon o Súdnej rade, aj zákon o súdoch a sudcoch podľa obsahových úprav možno zaradiť medzi justičné zákony. Zákony o konaní pred súdmi nie sú predmetom svojej úpravy identické s justičnými zákonmi. Predstavujú podskupiny justičných zákonov. Zákony o organi-zácii súdov a o postavení sudcov sú inou podskupinou justičných zákonov. Do tejto kategórie zákonov bude patriť aj zákon o Súdnej rade. Zo systémového hľadiska, ktoré je dôležité na zachovanie prehľadnosti právneho poriadku, ktorá zas je predpokladom spoľahlivého uplatnenia práva, nie je vládou navrhnuté riešenie o nič lepšie, než riešenie, ktoré navrhujeme my. Naopak, vládny návrh zvyšuje náročnosť na orientáciu v právnom poriadku. Namiesto modelu jedného zákona, v ktorom sa určia podmienky použitia informačno-technických prostriedkov zároveň s pravidlami rozhodovania o splnení týchto podmienok a o osobe oprávnenej o veci rozhodnúť, ako to predpokladá náš návrh, vláda navrhuje, aby bol prijatý model dvoch zákonov. V jednom sa majú určiť podmienky použitia informačno-technických prostriedkov, v druhom zákone sa má určiť zákonný sudca. Vláda vo svojom stanovisku nepokladala za vhodné upozorniť na zásadný rozdiel medzi návrhom zákona o Súdnej rade a naším návrhom o ochrane súkromia a o príslušnosti súdov pri použití informačno-technických prostriedkov. Vládny návrh ani v najnepatrnejšej miere nevstupuje do ochrany ďalšieho zanedbaného ústavného práva, a to práva na súkromie. Na rozdiel od vládneho návrhu náš návrh predložený smeruje k úprave všetkých právne významných otázok týkajúcich sa obmedzovania práva na súkromie použitím informačno-technických prostriedkov. Druhý bod dôvodovej správy vlády. Vláda odmietla poslancami, nami predložený návrh zákona kvôli názvu zákona a tiež pre jeho nesúlad s Legislatívnymi pravidlami vlády Slovenskej republiky. Legislatívne pravidlá vlády je text s dvomi prílohami. Nekonkrétny odkaz na nesúlad bez označenia článku Legislatívnych pravidiel alebo bodov prílohy číslo 1 a číslo 2 k týmto Legislatívnym pravidlám je podľa nás prejavom neseriózneho postoja, ktorý zaujala vláda voči parlamentu. Lebo vláda autoritatívnym tvrdením vylučuje akúkoľvek diskusiu o správnosti neidentifikovanej a neidentifikovateľnej námietke o nesúlade s Legislatívnymi pravidlami vlády. Postoj vlády v tomto stanovisku je nielen pochybný z hľadiska korektnosti, ale na dôvažok je aj nesprávny, lebo vláda pripísala Legislatívnym pravidlám vlády Slovenskej republiky úlohu, ktorú nemajú. Svoje Legislatívne pravidlá schválila vláda uznesením číslo 241 z 8. apríla 1997 v znení uznesenia č. 1118 zo 16. decembra 1999. Legislatívne pravidlá vlády Slovenskej republiky nie sú všeobecne záväzným právnym predpisov. Majú povahu interného normatívneho pokynu, ktorý je záväzný iba v rozsahu právomoci vlády Slovenskej republiky. Predmetom ich úpravy je činnosť vlády, ministerstiev a ústredných orgánov štátnej správy pri príprave, predkladaní a prerokúvaní zákonov, ktorých návrhy podáva vláda Slovenskej republiky, ako aj pri príprave a prerokúvaní stanovísk, ktoré vláda zaujíma na požiadanie predsedu Národnej rady k návrhom zákonov podaných výbormi Národnej rady alebo jej poslancami. Predmet úpravy Legislatívnych pravidiel nesiaha za hranice právo-moci vlády Slovenskej republiky. Je prejavom neporozumenia vlády pre úlohu najvyššieho orgánu výkonnej moci v právnom štáte, keď si vláda osobuje právo odmietnuť prijatie zákona z dôvodu jeho nesúladu s jej interným normatívnym pokynom. Podľa § 69 ods. 2 zákona č. 350 o rokovacom poriadku citujem: „Legislatívne pravidlá sú pre navrhovateľa zákona záväzné. Ak predkladateľom návrhu zákona je výbor Národnej rady alebo poslanci Národnej rady, nie sú viazaní legislatívnymi pravidlami vlády, ale legislatívnymi pravidlami, ktoré podľa § 69 ods. 1 zákona o rokovacom poriadku“, citujem, „schváli Národná rada uznesením“. Ide o legislatívne pravidlá tvorby zákonov schválené uznesením Národnej rady Slovenskej republiky z 18. decembra 1996 č. 519, ktoré sú vyhlásené v Zbierke zákonov Slovenskej republiky v čiastke 8 pod číslom 19/1997. Z nich nemožno odvodiť právny účinok, ktorý by mal mať za následok zastavenie legislatívneho konania o takom návrhu zákona, s ktorým vláda nesúhlasí. Naopak, zákon o rokovacom poriadku v § 70 ods. 2 bez pochybnosti vytvára právny základ pre odporúčací charakter stanoviska vlády, aj bez stanoviska vlády Národná rada Slovenskej republiky rokuje o návrhu zákona. Stanovisko vlády prezentované v tomto druhom bode nemá právny základ v právnom poriadku Slovenskej republiky a je právne absurdné. Tretí bod. Terminologický nesúhlas, na ktorý upozornila vláda, je možné ľahko odstrániť zjednotením terminológie v druhom a dokonca aj v treťom čítaní návrhu zákona v Národnej rade Slovenskej republiky. Štvrtý bod v dôvodovej správe. Tak ako v námietke nesúladu s Legislatívnymi pravidlami vlády Slovenskej republiky, aj v námietke o osobitostiach vyplývajúcich z rozdielneho postavenia a charakteru činnosti jednotlivých štátnych orgánov, ktoré používajú ITP, citujem z dokumentu: „Vláda Slovenskej republiky neuviedla nijakú vecnú osobitosť, ktorá by mala mať taký právny význam, aby sa prejavila v rozdielnej právnej úprave, ktorej účelom je ochrana základných práv a slobôd priznaných Ústavou Slovenskej republiky a určenie podmienok, za ktorých je obmedzenie týchto práv nevyhnutné v demokratickej spoločnosti, a preto v právnom štáte prijateľné“. Ústavný súd Slovenskej republiky uviedol, citujem: „V právnom štáte právny poriadok nechráni štátnu moc pred občanmi, právny poriadok v právnom štáte určuje postup orgánov verejnej správy tak, aby neboli porušované práva občanov. Vláda v tvrdení uvedenom v bode 4 nebola schopná identifikovať osobitosti v činnosti štátnych orgánov oprávnených používať informačno-technické prostriedky. Aj bez toho, aby prezentovala konkrétne poznatky, či také osobitosti sú a ak sú, či sú právne významné, však preventívne odmietla ochranu základného ľudského práva na základe intuitívneho záujmu pomocou právneho poriadku chrániť štátnu moc pred občanmi“. Piaty bod. Návrh skupiny poslancov odstraňuje právnu neistotu ohľadne náležitostí žiadosti o použitie informačno-technického pro-striedku. Na rozdiel od platnej právnej úpravy určuje právny účinok pre prípad, že žiadosť nemá predpísané náležitosti. Sudca o takej žiadosti nesmie rozhodnúť. Túto úpravu zásadného významu vláda Slovenskej republiky vo svojom tvrdení úplne prehliadla, pravdepodobne účelovo, aby nenaštrbila vlastné tvrdenie o náležitostiach, ktoré sú upravené aj v platnom zákone. Prejavom neznalosti problematiky, ku ktorej zaujala stanovisko, je tvrdenie vlády, podľa ktorého, citujem: „Informácie o použití ITP sú prísne tajné“. Zákonom číslo 366/2000 Z. z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon číslo 141/1961 Zb. o trestnom konaní súdnom Trestný poriadok v znení neskorších predpisov, sa s účinnosťou od 7. novembra 2000 zaviedlo utajenie príkazu na odpočúvanie a záznam telekomunikačnej prevádzky vydaného sudcom podľa piatej vety § 88 ods. 2 tohto zákona, citujem: „S príkazom sa nakladá ako s písomnosťou obsahujúcou predmet štátneho tajomstva“. Po využití takéhoto príkazu platí, ďalší citát: „Do spisu sa zakladá doslovný prepis záznamu telekomunikačnej prevádzky, ktorý sa neutajuje“. Je to druhá veta § 88 ods. 4 zákona číslo 366/2000 Z. z. Utajenie, ktoré nemožno predpokladať, ale musí byť zákonom výslovne upravené, sa nevzťahuje na informácie o použití ITP, ale na príkaz na jeho použitie. Utajenie sudcovho príkazu je zákonom dovolené iba v rozsahu použitia informačno-technických prostriedkov v trestnom konaní. Predložený návrh zákona má slúžiť na úpravu použitia ITP  informačno-technických prostriedkov mimo trestného konania a podľa osobitných zákonov, ktoré nemožno stotožniť s Trestným poriadkom. Neporozumenie vlády Slovenskej republiky pre podstatu právneho štátu a úlohu právnej úpravy v ňom sa prejavilo aj v tvrdení, citujem: „Znenie písm. b) je vlastne obsiahnuté v dôvodoch na použitie ITP“, koniec citátu. Výslovná právna úprava vždy vylučuje pochybnosť ohľadne správania, ktoré sa podľa právnej úpravy vyžaduje, kým očakávané dotvorenie právnej úpravy výkladom vytvára priestor na spor o účel a obsah budúcej právnej úpravy. Európsky súd pre ľudské práva ustanovil kritériá obsahu právnej úpravy neodporujúce Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Predvídateľnosť právnych účinkov právnej úpravy je jedným z týchto kritérií. Návrh skupiny poslancov v taxatívnom výpočte určuje náležitosti žiadosti o použitie informačno-technických prostried-kov, tým zakladá právnu istotu. Vláda tento prvok právneho štátu pokladá za natoľko neprijateľný, že s ním vyjadrila nesúhlas. Bod 6. Vláda vyslovila nesúhlas s právnou úpravou určujúcou podmienky, ktoré, ak sa splnia, musia mať za následok zničenie záznamov vyhotovených pomocou informačno-technických prostriedkov. Existencia zákonom určenej povinnosti odpočúvajúceho štátneho orgánu zničiť zvukový, obrazový alebo zvukovo-obrazový záznam získaný prostredníctvom informačno-technického prostriedku je jednou z kľúčo-vých požiadaviek na prijatie zákona, ktorý podľa orgánov Rady Európy je v súlade s článkom 8 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Stanovisko vlády v bode 6 nesmeruje k odstráneniu nesúladu platnej právnej úpravy s článkom 8 dohovoru, hoci zmena tohto stavu je jednou z najdôležitejších príčin, ktoré nás viedli k predloženiu tohto návrhu zákona. A nakoniec bod 7 vládneho stanoviska. „V predloženom návrhu zákona“, citujem, „chýba úprava niektorých ďalších vecí“, ako tvrdí vláda, samozrejme, nechýba, ktorá by v rozsahu absentujúcich ustanovení marila dosiahnutie legislatívneho cieľa chrániť základné práva pred ich neprimeraným obmedzovaním. Vláda má stále reálnu možnosť uplatniť pozmeňujúce a doplňujúce návrhy prostredníctvom poslancov, ak pripomienky uvedené v bode 7 majú konkrétny obsah a nepredstavujú len zámienku na zmarenie veľmi potrebného predloženého návrhu. Dámy a páni, cítil som povinnosť polemizovať s týmto verejným dokumentom, pod ktorým, bohužiaľ, v sprievodnom liste je podpísaný predseda vlády Slovenskej republiky. Teda aj po týchto posledných argumentoch vás prosím, aby ste v tomto prípade nerešpektovali politickú dohodu a aj poslanci koalície podporili druhé čítanie. Politickú dohodu o neprerokúvaní poslaneckých návrhov zákonov, s ktorými vláda vysloví nesúhlas a aby ste súhlasili s druhým čítaním tohto posla-neckého návrhu. Ďakujem pekne za pozornosť.