B. Bugár, podpredseda NR SR: (2002-11-13):
S. Zubo, poslanec: Vážený pán predsedajúci, vážený pán predseda vlády, páni ministri, kolegyne, kolegovia poslanci, dovoľte mi, aby som sa pridal k radu tých rečníkov, ktorí predo mnou vystúpili v nádeji, že do tej bútľavej vŕby, do ktorej hučíme, aspoň niečo sa zachytí a nejaká racionálna myšlienka sa tam ukáže. Žiaľ, platí aj tu, že kritérium pravdy je spoločenská prax a tá ukazuje, že tento parlament, vládna koalícia nie je schopná absorbovať myšlienky zo strany poslancov opozície. Je to realita, musíme sa jej držať, je to prax, ktorá sa začína overovať v tomto parlamente až na niektoré výnimky pánov poslancov z vládnej koalície, ktorými však tiež ukázali len neschopnosť racionálne pristupovať k historickým udalostiam. Pre povinnosť mi aj tak dovoľte, aby som pripomenul, že vláda svojím programovým vyhlásením predstúpila pred parlament a žiada, aby jej parlament vyslovil dôveru. Dôveru v to, že bude schopná prostredníctvom plnenia záväzných úloh obsiahnutých v týchto vyhláseniach vyviesť Slovensko z dlhodobej ekonomickej, sociálnej a morálnej krízy, do ktorej sa Slovensko dostalo po novembrovej vláde. Ak má vláda od parlamentu takúto dôveru dostať a ak jej má parlament túto dôveru vysloviť, programové vyhlásenie musí byť konkrétne, adresné a kontrolovateľné. Žiaľ, materiál, ktorý máme na stole, neobsahuje ani jeden z týchto atribútov. Predkladaný materiál je všeobecný, neobsahuje vecnú stránku, adresnosť, časový harmonogram a v takejto podobe je jeho plnenie nekontrolovateľné. Programové vyhlásenie vlády v tejto podobe so zmenou záhlavia môže byť predložené parlamentu v hociktorej banánovej republike na svete. Toto vyhlásenie vlády je svojím obsahovým prejavom neúcty voči parlamentu, voči občanom Slovenska a je v priamom rozpore s predvolebnými sľubmi súčasnej vládnej koalície. Koaličné strany namiesto toho, aby v podobe konkrétnych opatrení pristúpili k naplneniu predvolebných sľubov, volia opačný prístup. Vláda z večera do rána zabudla na predvolebné sľuby koaličných politických strán a začala s realizáciou protiľudovej, antisociálnej politiky v podobe predloženia balíka zákonov, ktorých prijatím všetky ťarchy ekonomického rozkladu Slovenska spôsobené predovšetkým predošlou vládou dopadnú opäť na plecia radových občanov. Vážené poslankyne, teší sa z toho pán premiér, že skutočne je to parlamentná demokracia. Vážené poslankyne, vážení páni poslanci, dovoľte mi, aby som teraz na potvrdenie svojich slov pristúpil k dokazovaniu ich pravdivosti cez argumentáciu konkrétnych faktov z oblasti starostlivosti o zamestnanosť. (Reakcia z pléna.) Niečo z praxe, áno, pán matematik. Vláda parlamentu predložila návrhy zákona, ktorým sa má meniť zákon Národnej rady č. 387/1996 Z. z. o zamestnanosti v znení neskorších predpisov. Je vôbec otázne, kde, kým a ako sa tvoril tento zákon. Jeho pôvod spochybňuje nesystémovosť nevhodných opatrení, zjavná neodbornosť a nepoznanie skutkovej situácie v tejto oblasti. Totiž Slovensko nekončí 2 km za Bratislavou. Návrh obsahuje celý rad pozmeňujúcich návrhov, ktoré však zdanlivo majú pozitívne ovplyvňovať trh práce, znížiť nezamestnanosť a zamedziť čierne práce, hovorím – len zdanlivo. To však skutočne nie je pravda i z toho dôvodu, že samotný pojem čierna práca nie je legislatívne ošetrený, a tak je ťažko aj postihnuteľný. Samotná filozofia riešenia problému nezamestnanosti a tzv. čiernej práce predkladateľom má byť riešená jednoznačne, jednostranne a nesystémovo na úkor sociálne najbiednejších občanov. Nezamestnaný nie z prepychu pracuje u súkromného podnikateľa, ale preto, lebo je na takéto poníženie donútený sociálnou situáciou, do ktorej sa vo väčšine prípadov dostal nie vlastnou vinou. Situácia je o to vážnejšia, že do takejto nezávideniahodnej situácie sa dostávajú mladí ľudia, absolventi stredných a vysokých škôl. Vláda vo svojom programovom vyhlásení ani v návrhu pozmeňujúceho zákona nieže by nechcela vážne riešiť túto situáciu cez zamestnávateľov, ale o tom ani neuvažuje. Pritom táto cesta je oveľa schodnejšia, rieši samotnú podstatu obchádzania či porušovania zákonov a predpisov. Potrebné opatrenia by boli jednoduchšie, účinnejšie a efektívnejšie, keby k nim pristúpila. I z tejto situácie vidieť, že vláde nejde o samotnú podstatu riešenia problému, vidieť, že jej filozofia myslenia je jednoznačná, jednostranná, žiaľ, v neprospech ľudí práce, tých ľudí, ktorí sa nemajú ako brániť. Na potvrdenie pravdivosti uvedených tvrdení dovolím si priblížiť konkrétnu situáciu, trošku modelovať situáciu jedného vysunutého pracoviska Úradu práce na Slovensku, ale nie v Bratislave. Toto pracovisko sa nachádza 40 km od nemenovaného okresného mesta. V jeho spádovej oblasti je jedno mestečko s 8 000 obyvateľmi a 12 obcami, z ktorých najvzdialenejšia je 20 km od vysunutého pracoviska. V jeho pôsobnosti žije 5 897 ekonomicky činných obyvateľov. Miera nezamestnanosti v tejto oblasti sa dlhodobo pohybuje okolo 42 až 46,5 %. Počet evidovaných nezamestnaných v januári 2003 je odhadovaný na 2 740 práceschopných obyvateľov. Na vysunutom pracovisku úradu práce je zamestnaných 8 pracovníkov, z ktorých na základe platných vnútorných predpisov 3 pracovníci vykonávajú sprostredkovateľskú prácu na celý úväzok a 2 sprostredkovatelia pracujú dohromady na 0,70-percentný úväzok. Teda na jedného pracovníka v januári 2003 pripadne 730 evidovaných nezamestnaných. Ak od januára 2003 nastane povinnosť pre nezamestnaných hlásiť sa na úrade práce raz za 14 dní, modelová situácia vyzerá asi takto: Počas 2 týždňov má pracovník k dispozícii 51 stránkových hodín, na kontakt s jedným evidovaným nezamestnaným mu pripadá 5 minút. V takomto prípade je sprostredkovateľ schopný za 2 týždne vybaviť 612 evidovaných nezamestnaných, mal by však vybaviť 730. No aj tieto výkony môže pracovník podať len za predpokladu, že počas dňa okrem prestávky na obed nezájde ani na sociálne zariadenie, že nikto počas celého roka nebude čerpať riadnu dovolenku, nebude práceneschopný, nebude ošetrovať člena rodiny, nezúčastní sa na povinných školeniach, zázrakom sa zmení k lepšiemu zastaraná výpočtová technika tohto pracoviska. To je samozrejme utópia! Je otázkou času, ako dlho sprostredkovateľ práce vydrží psychické a fyzické zaťaženie, a ak aj, tak štatistika hovorí, že túto úlohu časovo nemôže zvládnuť. Ak by úlohu aj zvládol, ide len o administratívny zásah, ktorý podstatu veci absolútne nemení, teda zníženie nezamestnanosti nezmení. Prehlbuje len byrokratické formy práce. V súčasnej náplni práce sprostredkovateľa práce sú však aj iné a zase len administratívne povinnosti, medzi ktoré predovšetkým patria, popri tom, čo by mal v kontakte s evidenciou nezamestnaných: rozhodovať v správnom konaní, získať podklady na rozhodovanie na uvedenom pracovisku, čo v roku vychádza 2 až 2,5 tis. rozhodnutí v správnom konaní; uskutočňovať výberové konanie pre zamestnávateľov; vyhľadávať voľné pracovné miesta pre zamestnávateľov; poskytovať tzv. malé poradenstvo pre evidovaných nezamestnaných i pre zamestnávateľov; vytvárať akčné plány s nezamestnanými; spracúvať a vydávať rozličné štatistické výkazy a v rámci aktívnej politiky zamestnanosti zúčastňovať sa na rekvalifikačných kurzoch. Ďalej je potrebné zoznamovať sa a skvalitňovať prácu s výpočtovou technikou a celý rad ďalších opatrení, ktoré sa nedajú ani vyčísliť. Ojedinelý výpočet povinností nie je úplný, no aj napriek tomu už na prvý pohľad je zrejmé, že zvládnutie vymenovaných úloh fyzicky nie je v silách jedinca zvládnuť v požadovanej kvalite. Keďže vláda vo svojom programovom vyhlásení proklamatívne hovorí o boji s čiernou prácou, ktorá – opakovane pripomínam – v legislatívne nie je definovaná a ako taká z právneho hľadiska ani postihnuteľná, celé opatrenie vlády v predkladanej novele zákona je len ďalším nezmyslom v reťazi administratívnych, od života odtrhnutých opatrení. Otázka však stojí tak: Pozná vôbec vláda a príslušný minister systém práce a vyťaženosť pracovníkov úradov práce? Ak áno, ako potom môže navrhovať opatrenia a predkladať do parlamentu na schválenie novely zákonov, ktorých plnenie už pri ich vzniku je nereálne a je len kozmetickou úpravou, aj to zapáchajúcou, riešenia samotného problému, ktorým je takmer 20-percentná nezamestnanosť. Nezamestnanosť sa dá riešiť len rozvojom ekonomiky. Ako to chce vláda urobiť, to sa v programovom vyhlásení nedozvieme. I z uvedeného musí byť každému jasné, že žiadne administratívne opatrenia neznížia nezamestnanosť na Slovensku. Tá môže byť odstránená, ako som povedal, len rozvojom nosných programov, ktoré vláde chýbajú. Ďalším problémom postrádajúcim logickosť veci, by som teraz povedal do oblasti zdravotníctva. Ak sa nemýlim, pán premiér pred pár dňami z tohto miesta garantoval, že zdravotníctvo v roku 2003 bude finančne zvýšené na úroveň roku 2002. Zaručil sa, že zdravotná starostlivosť občanov sa nezníži. V inej časti však toho istého vystúpenia povedal, že vláda predpokladá a plánuje 9 – 10-percentnú infláciu na rok 2003. Nečudujem sa, podľa mňa pri takom nesystémovom zvyšovaní cien energetických zdrojov, ktoré druhotne predraží výrobu, spôsobí nárast cien, obmedzí vývoz i vnútornú spotrebu, inflácia bude ešte vyššia.