I. Šimko, poslanec: (2005-05-10):
Vážený pán podpredseda Národnej rady, milé dámy, ctení páni, vážený pán minister, máme pred sebou prvý návrh, ktorý má viesť k profesionalizácii našich ozbrojených síl. Tento politický cieľ patrí k ťažiskovým pilierom, na ktorých má stáť reforma ozbrojenej moci nášho štátu. Na rozdiel od väčšiny reformných krokov, ktoré spravidla v čase ich zavádzania bolia a robíme ich v presvedčení, že ich blahodarné účinky sa dostavia až v dlhšej časovej perspektíve, zánik všeobecnej povinnosti mladých mužov slúžiť vo vojsku je vcelku populárny. Je to však významný krok. Jeho súvislosť treba dobre premyslieť. Viac ako tisíc rokov museli v tomto priestore muži, ak bolo treba tak i proti svojej vôli. dávať k dispozícií svoje sily, ba i riskovať životy vo vojsku. Bývalo to v záujme kadekoho a kadečoho. V modernom štáte je však toto do istej miery akousi naturálnou daňou, ktorej prostredníctvom sa potom občania môžu nádejať, že budú žiť v pokoji. Táto filozofia sa profesionalizáciou armády do istej miery končí. Nastupuje  vlastne princíp žoldnierskeho vojska. Štát poníma i službu v ozbrojených silách vrátane ohrozenia života ako službu za mzdu. Už nie ako povinnosť voči našej spoločnej pospolitosti. Taký je dnes trend, vojenskí technokrati vravia, že len žoldnierske vojsko môže byť kvalitne vycvičené, dobre vyzbrojené a vystrojené. A majú svoju pravdu. Taká je dnes armáda Spojených štátov, Veľkej Británie a mnohých ďalších štátov, ktorých ozbrojené sily predstavujú technickú a vojenskú špičku. V Nemecku však napríklad  diskutujú aj o pravde inej. O tom, že nie o všetkom rozhoduje technickovojenský aspekt. Že je tu aj otázka srdca, oduševnenie, ktoré pri obrane vlasti zohrávajú zásadnú úlohu. Preto sa napríklad v Spolkovej republike princípu všeobecnej služobnej povinnosti vzdávať nechcú. U nás táto diskusia neprebehla. Sú však aj menej filozofické otázky a o tých ešte diskutovať môžeme a mali by sme. Čo sa vlastne stane, keď sa zruší povinnosť chlapcov rukovať? Ako sa zmení spôsobilosť krajiny čeliť tomu, čo nás môže ohroziť. Teraz nebudem hovoriť o našej schopnosti byť užitočný v zahraničných vojenských misiách. Áno, tomuto profesionalizácia výrazne prospeje, naši vojaci budú lepšie pripravení, lepšie vybavení a budeme sa môcť na túto činnosť oveľa lepšie pripraviť. To má svoj význam z hľadiska zahraničnopolitického postavenia Slovenska. Pre túto aktivitu našich ozbrojených síl je profesionalizácia jednoznačne krokom dopredu. Ako je to však s obranou nášho územia? Tu treba vychádzať predovšetkým z pohľadu možných ohrození. Klasické ohrozenia sa v tejto chvíli nezdajú byť veľmi pravdepodobné. Okrem toho sme súčasťou najsilnejšej vojenskej spojeneckej aliancie sveta, ktorá členské štáty zaväzuje spoločne brániť ohrozenie územia ktoréhokoľvek z nich. Obdobné mechanizmy si vytvára aj Európska únia. Okrem toho tu ani nevidno nejaké rodiace sa napätie, ktorého povaha by azda mohla viesť k vojenskému riešeniu. Ale nezabudnime, že ani v roku 1932 si v Európe prakticky skoro nikto nemyslel, že by o sedem rokov mohla vypuknúť svetová vojna. Preto je potrebné rozmýšľať i o tom, čo by sme si predsa len mali ponechať i z klasických vojenských profesií tak, aby, keby bolo treba, bolo možné v priebehu rádovo niekoľkých rokov organizovať i klasickú vojenskú obranu štátu. Nikto nechce, aby to bolo potrebné, ale nikto nechce ani požiar, a predsa máme hasičov. Oveľa reálnejšie sú však hrozby, ktoré dnes nadobúdajú paramilitaristický charakter. Nie sú to klasické vojenské ohrozenia, ale sú podstatne významnejšie ako bežná kriminalita. Používajú stále ničivejšie útočné prostriedky. Vo svete sa už vyskytli aj prípady použitia zbraní hromadného ničenia. Jestvujú zločinecké a teroristické siete, ktoré operujú po celej planéte. Niektoré sledujú racionálne, iné aj vonkoncom iracionálne ciele. Udierajú bez varovania a často úplne nevyspytateľne. Sú krajiny, kde ľudia okrem štátu musia platiť dane aj organizovanému zločinu. Napokon, i u nás už poznáme inštitút výpalného. Čo iného to je? Ako čeliť tomuto nebezpečenstvu? Navyše ako mu čeliť systémovo? Dá sa očakávať, že jeho intenzita bude v globalizujúcom sa prostredí dnešného sveta rásť. Tu si do budúcnosti nevystačíme ani s klasickým vojskom, ale ani s bežnými policajnými silami. Z tohto pohľadu profesionalizácia armády azda zdanlivo nehrá významnú rolu. Bolo by ale pri tejto príležitosti dobre sa poohliadnuť, ako to riešia krajiny, ktoré s organizovaným zločinom veľkých rozmerov majú dlhodobé skúsenosti. V Taliansku, v kolíske mafie, jestvuje špeciálna ozbrojená štruktúra karabinieri. Je začlenená do rezortu obrany, ale pri jej použití hrá významnú úlohu aj ministerstvo vnútra. Obdobne funguje i žandárska služba vo Francúzsku. Krajným terorizmom dnes najviac ohrozené krajiny, ktoré majú plne profesionalizované ozbrojené sily, krajiny, ktoré vo vojenstve predstavujú vo svete absolútnu špičku sú  USA a Veľká Británia. Práve tieto krajiny však zabezpečujú svoju ochranu pred paramilitaristickými, alebo ak chcete tak rozličnými asymetrickými ohrozeniami i prostredníctvom špeciálnych polovojenských i polopolicajných štruktúr. V Spojených štátoch je to národná garda spadajúca do dispozície guvernérov, vo Veľkej Británii sú to vojská teritoriálnej obrany. V USA dokonca vytvorili na tieto účely osobitné megaministerstvo na ochranu domoviny. Toto sú ale reálne ohrozenia všade, aj na Slovensku. Po roku 1993 niekoľko rokov jestvovala u nás domobrana. To mal byť akýsi zárodok vojsk teritoriálnej obrany. Bola ešte pred mojím nástupom na ministerstvo zrušená. Jestvovala tiež úvaha o vytvorení dispozičných síl zo špeciálnych jednotiek spadajúcich dnes čiastočne pod ministerstvo obrany a čiastočne vnútra. I tieto úvahy podľa mojich informácií nepokračujú. Čakáme, kým nás niečo prekvapí. Na paramilitaristické ohrozenie je ale potrebné  vytvoriť i primerané polovojenské jednotky, ktoré budú chrániť štát a jeho občanov. Osobitnú skupinu ohrození tvoria prírodné a priemyselné katastrofy. Klimatológovia nás varujú, že ich intenzita a rôznorodosť sa bude skôr zvyšovať. Tu je síce najlepšie ohrozeniu predchádzať, ale nie vždy sa to dá, a preto je kľúčové aspoň minimalizovať dopady. Civilnú obranu, tak ako ju poznáme z minulosti, sme zmenili na civilnú ochranu a patrí do ministerstva vnútra. Sú to iste fundovaní pracovníci, ktorí v nej pracujú a zabezpečujú tú odbornú stránku ochrany, ale niekedy potrebujeme rýchlo veľa rúk. A tu vždy v minulosti pomáhala  armáda. Pamätám si na  vysokú vodu v roku 2002. Jednu augustovú noc som ako vtedy minister vnútra jazdil po našom brehu Dunaja a ten zápas so živlom mám ešte v živej pamäti. Asi od 2.00 hodiny v noci prestala v Bratislave voda stúpať. Stačilo ešte šesť centimetrov a celý stred mesta by bol pod vodou. Hrozila evakuácia desaťtisícov ľudí, ako to bolo v Prahe. Hydrometeorológovia  nám vtedy hovorili, že to asi nebude treba, že hladina už na vrchnom toku klesá, ale bolo to šesť centimetrov. To všetko by ale bolo inak, keby stovky alebo tisícky vojakov neboli pracovali ako včeličky, plnili a nosili vrecia, budovali obranné valy. Toto profesionálna armáda nebude. Podobne je to pri zimných snehových kalamitách, víchriciach, veľkých lesných požiaroch. Sme napokon aj seizmicky nie celkom pokojné územie. Máme  dve jadrové elektrárne, viacero významných chemických, kde nájdeme rýchlo veľa silných voľných rúk, ak nastane kritická situácia. Myslím si, že i toto sa dá riešiť osobitnou úpravou statusu záloh  a ich mobilizácie pre takéto situácie. Všeobecná branná povinnosť by pre tieto prípady mala zostať. Toto sú asi najzásadnejšie otázky, ktoré treba vo chvíli prvého kroku vedúceho ku profesionalizácii ozbrojených síl  domyslieť. Aby sme o nich nezačali premýšľať vtedy, keď už bude neskoro. Súvisia s návrhom zákona, ale nie sú priamo o jeho znení. K tomu sa budem vyjadrovať až v druhom čítaní. Čo však chcem avizovať už dopredu, je, že týmto návrhom zákona sa niektoré zásadné  nástroje personálnej politiky v budúcej profesionálnej armáde presúvajú  spod jej civilného riadenia v rozhodujúcej miere do rúk vojakov. Toto nie je dobrý trend. V druhom čítaní bude treba vážne uvažovať, či toto skutočne chceme. Ďakujem za pozornosť.