R. Rafaj, poslanec: (2009-04-16):
Snažil som sa pochopiť, prečo toľko búrky je v pohári vody pri tomto návrhu zákona. A keď sa nás predstavitelia jednej menšiny na Slovensku snažia presvedčiť, aby sme boli empatickejší k ich potrebám alebo pocitu ohrozenia, ja zas poprosím, keby oni boli rovnako empatickí a pochopili našu historickú skúsenosť, pretože zápas o jazyk v slovenskom národe bol vždy zápasom o holú existenciu. To je naša historická pamäť, minimálne od roku 1728, keď Ján Baltazár Magin vydal nie sám od seba, ale ako reakciu na pána Michala Benčíka svoju slávnu Apológiu, čiže obranu slovenčiny, obranu Slovákov, obranu autochtónnosti a dnes tento výraz by sme mohli nazvať synonymom štátotvorného elementu alebo štátotvorného národa. Ergo, preto aj hovoríme o štátnom jazyku, pretože po prvé máme suverénny štát, máme vlastnú tradíciu práve v názvosloví, ktorým je používanie prívlastku štátny. Aj samotný zápas Matice slovenskej napríklad za éry bývalého demokratického Československa, 1. Československej republiky z roku 1932, keď sa zviedol zápas o kodifikáciu spisovnej slovenčiny, dokazuje, že nie je to len akési staromilstvo 18., 19. storočia, ale je to aj nedávna minulosť 20. storočia. Veď prvé úvahy o prijatí zákona na ochranu slovenčiny, pokiaľ si zoberieme len posledných 50 rokov, sme zaznamenali už v 60. rokoch za bývalého režimu, keď významný jazykovedec Jozef Ružička predložil návrh textu zákona o slovenčine. Bolo to v máji roku 1968. Zmyslom bolo vyhlásiť spolu s češtinou slovenčinu za štátny jazyk, zdôrazňujem, štátny jazyk vo vtedajšom spoločnom štáte a ustanoviť, že používanie spisovnej slovenčiny ako úradného jazyka vo verejnom živote na Slovensku je záväzné. Je dobré si pripomínať tento historický vývoj, aby sa jedna strana  zriekla svojej jednostrannosti a aby sme sa vzájomne lepšie pochopili. Nedá mi nespomenúť v tom zápase, ktorý je našou historickou skúsenosťou o jazyk, rok 1848, vynechám štúrovcov a ďalšie generácie, a spomeniem len Mikulášske žiadosti. O necelé tri týždne si budeme pripomínať výročie. Bod 3: „Aby každý poslanec snemu staral sa o záujmy svojho národa, keby svoj národ zradil, bol by trestaný.“ Zakodifikovali autori Mikulášskych žiadostí. Bod 4: „Aby na území Slovenska národnou rečou bola slovenčina.“ Logické. Bod 5: „Aby Slováci mali školy na výchovu slovenskej mládeže.“ Nemali sme ani školy a nemohli sme vychovávať ani slovenskú mládež. Bod 6: „Aby zradcovia slovenského národa, ktorí svoju materinskú reč potupujú, nesmeli medzi Slovákmi úradovať.“ Nuž, asi naše rady by boli o málinko preriedené. Bod 7,  posledný: „Aby Slováci mohli vydávať svoje vlastné slovenské noviny.“ Na margo prítomnosti zástupcov tlače, aby si aj oni uvedomili, pokiaľ chýbali na dvoch semestroch histórie žurnalistiky a oživili si svoju pamäť, o čom vlastne je aj slovenská žurnalistika a kde sú jej korene. Je to takisto zápas o slovenčinu, o možnosť vydávať noviny a šíriť slobodu slova a názoru v slovenskom jazyku. Odvtedy sme, samozrejme, pokročili ďalej. Sme spoločnosťou, ktorá uznáva demokratické hodnoty a rešpektuje individuálne práva občanov, a preto v multikultúrnom svete je dôležitý prvok integrácie. To, čo nás spája, to, čo nás integruje, čo si uvedomujeme, že je pre nás spoločné, pretože základom dnešnej modernej spoločnosti je komunikovať. Nuž, a komunikačným prostriedkom, jedným zo základov komunikácie, ak si odmyslíme komunikátora prvého a druhého, je, samozrejme, jazyk. Keďže žijeme v priestore, kde sú entitami štát a národ, popri štátnej hymne, štátnej vlajke, štátnej pečati a štátnom znaku sa po prijatí zákona o štátnom jazyku v roku 1995 stal takýmto atribútom aj štátny jazyk a je to uvedené aj v dôvodovej správe. Pripomeňme si, že pred prijatím zákona o štátnom jazyku a pred získaním zvrchovanosti o jazykovej norme, resp. jej kodifikácii rozhodovali iné inštitúcie: Matica slovenská a potom v inej politickej situácii to bol Jazykovedný ústav Ľudovíta Štúra Slovenskej akadémie vied. Dnes je to prirodzene ministerstvo kultúry. Často hovoríme alebo polemizujeme o potrebe ochrany jazyka. Naši kolegovia z SMK zas používajú terminus ochrana práv národnostných menšín, čiže v slovese sa určite zhodneme. Významný jazykovedec pán Kačala si všimol toto spojenie slovesa chrániť s pomenovaniami aj iných hodnôt, pretože hovoríme v prípade jazyka o hodnote, ktoré sú v slovenčine normálnou súčasťou vyjadrovania v bežnej reči, ako i v odbornej terminológii, najmä právnej. Ale spomeňme si bežnú prax. Potrebujeme chrániť alebo chceme chrániť občana, prírodu, kultúrne, duchovné dedičstvo, čiže chceme chrániť isté hodnoty, aj jazyk. Štátny jazyk je takouto hodnotou všetkých rozumných, lojálnych ľudí, ktorí žijú v našom štáte. Ďalší jazykovedec Halvoník v roku 2000 sa zamýšľal nad tým, že jazyk je aj svedkom hĺbok, citujem: „Aj to nám pomôže uvedomiť si, že chrániť jazyk, resp. ochrana jazyka je legitímna kultúrna činnosť, za ktorú sa ani človekovi žijúcemu na prelome 2. – 3. tisícročia netreba hanbiť.“ Koniec citácie. Ja len zdôrazním, je legitímna kultúrna činnosť. Podľa mňa je úplne prirodzené, že ministerstvo kultúry konečne prišlo s takýmto návrhom a legitimizovalo túto kultúrnu činnosť. Aj keď si myslím, že oproti tomu pôvodnému návrhu, ktorý prešiel rôznym sitom pripomienkového konania, sa mnohé opatrenia z tejto normy odstránili, ktoré by možno odstránené byť nemuseli. Ale to je vec diskusie a predmetu rokovania v druhom čítaní, pretože predpokladám, že budú aj z jednej, aj z druhej strany, myslím tým koalíciu, aj opozíciu, pravdepodobne isté cizelovania tejto normy. Ak teda hovoríme o jazyku ako o spoločenskom jave, musíme uznať aj jeho vysoký stupeň stability a postupnosti vývoja, pretože je nositeľom tradícií. V dnešnom modernom svete je najväčšou hrozbou strata identity aj preto, že sa historická pamäť rozplýva. Tretí prameň podľa jazykovedcov, teda nielen politikov, zdôrazňujem, v prípade ochrany jazyka je národnoidentifikačný činiteľ. Je úplne prirodzené, ak v suverénnom štáte používame terminus štátny jazyk. Ja by som tým, ktorí majú záujem hlbšie sa oboznámiť s problematikou, odporučil túto publikáciu s priliehavým názvom Štátny jazyk v praxi. Prirodzene, niektoré citácie sú prekonané, pretože normy sa vyvíjajú, pretože nehovoríme len o štátnom jazyku, ale aj o ďalších právnych normách zákona, napríklad zákon o kartografii, školský zákon a ďalšie, ktorých sa úprava štátneho jazyka dotýka. Taktiež si pomôžem, ak dovolíte, názorom citovaného pána jazykovedca Halvoníka, ktorý k danej diskusii, myslím, veľmi trefne poznamenáva, že „v poslednom čase narastajú tendencie vzdať sa v mene univerzalizácie vlastného jazyka. Ak sa začne spochybňovať oprávnenosť jazykových noriem, jazykovej kodifikácie, jazykovej výchovy či starostlivosti o jazyk z úrovne inštitúcií a štátu“ – doplním, bohužiaľ, zazneli tu takéto pochybnosti, pokračujem ďalej – „je pravdepodobné, že za týmto spochybňovaním je i spochybňovanie jeho opodstatnenosti. Lebo ak sa má jazyk rozvíjať, nemôže sa rozvíjať len z úrovne vlastnej kodifikácie. Ak má byť plnohodnotným príspevkom do spoločnej pokladnice európskej či svetovej kultúry, musí mať pravidlá, ktorými sa dá identifikovať medzi inými jazykmi. Jazykové normy a pravidlá sú totiž inštitucionalizáciou jazykového vedomia a teda vedomia o nás samých.“ Koniec citácie. Veľmi dôležité, aby sme si aj my ako zákondarci uvedomili jazykovú zodpovednosť. A nie sme v tomto osamotení. Ja som už včera vo faktickej poznámke na pani poslankyňu Biró flashovo použil niektoré argumenty. Môžeme hovoriť o poľskom jazyku, pardon, o poľskom zákone o jazyku z roku 1999, kde v prvej kapitole v prvom článku sa píše, že: „Ustanovenia zákona sa týkajú ochrany poľského jazyka a jeho používania vo verejnej činnosti, ako aj v právnom styku na území Poľskej republiky.“ V bode III sa, pardon, v čl. III sa v 6 bodoch dokonca uvádza, v čom spočíva samotná podstata ochrany poľského jazyka. No, a druhá kapitola sa dokonca nazýva Právna ochrana poľského jazyka vo verejnom živote. Chrániť, to čarovné slovíčko, podľa istého významného slovenského etymológa má aj istú vnútornú silu, pretože spája slabiky „h“ „h“ a "r". Všimneme si, všade, kde sú tieto dve slabiky vedľa seba, tak nás to zamrazí: hrob, hrana, chrániť, hrad, atď. Včera som spomínal, že nie je pravda, že by francúzska norma, na ktorú sa odvoláva aj predkladateľ, bola len akousi vynútenou reakciou na expanziu angličtiny, pred ktorou sa bránia aj ostatné európske národy. Ochrana francúzskeho jazyka pochádza už z roku 1635, keď bola založená slávna francúzska akadémia kardinálom Richelieuom práve s úlohou dohľadu nad čistotou francúzskeho jazyka. Takže, nedevalvujme snahu o ďalší legislatívny proces v úprave používania štátneho jazyka len na akúsi vynútenosť alebo malosť Slovákov, alebo slovenčiny, cítiacich sa ohrozených vonkajším okolím. Zdôrazňujem, každý moderný štát, takmer každý, prijíma obdobné normy. Z členských štátov Európskej únie osobitné právne normy upravujúce používanie štátneho jazyka v praxi majú napríklad Estónsko, Fínsko, Francúzsko, Írsko, Litva, Lotyšsko, Poľsko, Slovinsko. (Vystúpenie prerušené podpredsedom NR SR.)