Verešová, Anna, poslankyňa NR SR (2017-04-04):
Ďakujem za slovo. Moja reč nebude dlhá, skôr, skôr chcem hovoriť o vlastnej skúsenosti. Na chránených pracoviskách, ktoré sme zriadili v našej neziskovej organizácii, pracuje 50 % invalidov. Jedným z nich je aj Janko, mladý muž, 30-ročný muž, ktorý je na invalidnom vozíku a je zdravotne postihnutý od narodenia, veľmi ťažko zdravotne postihnutý od narodenia. Napriek tomu bolo možné ho integrovať, naozaj nepripravili sme alebo nevytvorili sme pracovné miesto preto, aby sa tam hral, ako som raz počula z ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny o chránených dielňach, ale naozaj toto pracovné miesto môže kedykoľvek obsadiť ktokoľvek z nás jednoducho zdravých ľudí. To znamená, že takýto človek, takýto zamestnanec je tam potrebný. Mám teda bohaté skúsenosti s takýmito ľuďmi, dokonca aj z rodiny. Keď sme tohoto Janka zamestnávali, tak si pamätám, že keď podpisoval pracovnú zmluvu, tak mal slzy v očiach, pretože napriek tomu, že vyštudoval strednú školu a veľmi sa úfal, že bude pracovať, tak napriek tomu akosi kdesi v srdci tomu neveril. Takže bol dojatý. Pracuje v chránenej dielni už 4 či 5 rokov. Ale chcem povedať, že ja som bola presvedčená ako zdravý človek, ja som bola presvedčená, že tie bariéry sú odstránené, a hneď sa ukázalo pri vstupe do našej kancelárie, do sídla organizácie neziskovej, som povedala, máme bezbariérový prístup, Janko, keď prídeš, tam je bezbariérový prístup. Ja som si naozaj neuvedomila, ja som si ho nikdy neuvedomila za tie roky, ten jeden jediný malý schodíček. Taký nízky, nebol vysoký a ja som si ho nikdy neuvedomila. Takže je to pravda. A to isté sa stalo ešte, aj keď sme ho aj zamestnávali v tom turistickom informačnom centre, ktoré je v rámci cukrárne, v rámci toho chráneného pracoviska, tak úplne rovnako som hovorila, že tam je bezbariérový prístup. A opäť tam bol jeden malilinký prah, malý schodíček. V nových budovách, v nových budovách nedávno postavených. Takže naozaj sa naši spoluobčania, ľudia okolo nás, ktorí sú zdravotne znevýhodnení, stretávajú s bariérami. A ja som si všimla, teda vlastne v tej dôvodovej správe, aj ty si kolegyňa, Silvia, hovorila o tom, že nielen si máme všímať bezbariérovosť, vidíte, ako sama som povedala, že som bola slepá na bezbariérovosť, ale aj prístupnosť, čo je vlastne informačná a komunikačná prístupnosť. Tak toto už je pre naše oči, uši asi už úplne neviditeľné, keďže nie sme ako zdraví vlastne vnímať ani nejaké malé schodíky. Zaujalo ma vlastne aj zo správ Kancelárie verejného ochrancu, že z 24 skúmaných škôl len 9, len 9 malo prístup, ktorý by vyhovoval invalidom, zdravotne znevýhodneným, a v správe o bezbariérovosti v nemocniciach sa potvrdilo z roku 2016, že sú síce bezbariérové, ale prístupnosť zlyháva. A to je práve to, čo si je potrebné nám začať naozaj veľmi vážne všímať. A dôležité je pre nás si aj uvedomiť to, že naši spoluobčania so zdravotným postihnutím si napríklad lekára vyberajú nie podľa odbornosti, ale podľa absencie fyzických bariér. Našou motiváciou zamestnávať invalidov bolo, aby sme k nim nepristupovali len na prístupe charity, ale aby sme im dávali rovnaké šance, rovnaké možnosti, rovnaký prístup. Toľko tu rozprávame o rovnosti šancí, ale voči zdravotne znevýhodneným stále pokrivkávame. No a čo by som nakoniec chcela povedať, že áno, sú tu medzi nami ľudia od narodenia zdravotne znevýhodnení, ale nešťastie naozaj nechodí po horách, ale po ľuďoch, takže v takejto situácii sa môžeme kedykoľvek ocitnúť aj my. A preto pamätajme aj pri hlasovaní o tomto návrhu zákona, že je potrebné počúvať, vnímať. A my ako poslanci sme povinní prijímať také zákony, aby sme dali rovnosť šancí a rovnosť príležitostí všetkým občanom Slovenskej republiky. Ďakujem pekne.