L. Nagy, poslanec: (2005-06-23):
Ja by som chcel uviesť tri základné myšlienky k tomuto zákonu. Prvá myšlienka sa týka základného ponímania problému. Kolega, poslanec Banáš, má základný problém, že údajne nachádza sa v Ústave pamäti národa, v archíve tohto ústavu, dokument, kde by malo byť jeho rukopisom podpísané jedno meno, ktoré je údajne krycím menom agenta Štátnej bezpečnosti. A pán poslanec Banáš celkom z hľadiska ľudského to spochybňuje, lebo, ako tvrdí on, on nikdy nepodpísal žiadny dokument ani o tej spolupráci, ale ani o tom, že by prevzal nejakú finančnú čiastku od príslušníkov Štátnej bezpečnosti. V tomto prípade ide o dokument, ktorý by mal údajne podpísať ako človek, ktorý prevzal istú finančnú čiastku, čiastku od príslušníka Štátnej bezpečnosti. Pán poslanec argumentoval aj pri prvom čítaní a aj teraz, že, samozrejme, normálnym ľudsky pochopiteľným i mnoho podporovaným spôsobom chce očistiť svoje meno z podozrenia, že by podpisoval akúkoľvek dokumentáciu alebo dokument Štátnou bezpečnosťou. Aby dokázal, že to nie je jeho podpis pod tým dokumentom, žiada, aby sme zmenili zákon o Ústave pamäti národa, lebo argumentuje tak, že iba originálny dokument, ktorý opustí archív Ústavu pamäti národa, môže byť náležitým spôsobom preskúmaný v nejakých laboratóriách alebo za pomoci komplikovaných technických prostriedkov. Spomínal tu žilinský ústav, ktorý je špecializovaným ústavom a ktorého pracovníci sú aj v zozname expertov ministerstva spravodlivosti. Zákon o Ústave pamäti národa nedovoľuje Ústavu pamäti národa, aby boli originály vydané komukoľvek až na súdy. Ak súd rozhodne, že archív Ústavu pamäti národa má vydať originál dokumentu na akýkoľvek účel, či už posudzovanie alebo pokračovanie v súdnom konaní, samozrejme, Ústav pamäti národa ho musí vydať aj podľa tohto zákona, ale aj podľa zákona o Trestnom poriadku. Čiže nie je pravda, čo hovoril aj pred chvíľou pán kolega Banáš, že by Ústav pamäti národa nemal vydávať originálne dokumenty na základe rozhodnutia súdu. Pravda je taká, že je povinný vydať takýto dokument. Avšak problém nespočíva v tomto, či ich vydá alebo nevydá na základe rozhodnutia súdu, ale problém je trošku iný. Problém je taký, že pán kolega Banáš tvrdí, že iba za špeciálnych ťažkých technických podmienok je možné skúmať originál. Citoval tu názory expertov žilinského ústavu, ktorí sú zapísaní do zoznamu expertov. Ja som si zobral tú námahu a tiež som si pozrel zoznam expertov ministerstva spravodlivosti v oblasti znalectva v odbore písmoznalectva, odvetví ručného písma. Je v ňom uvedených 16 expertov, ktorí môžu posudzovať takéto originálne dokumenty. Náhodným výberom som sa obrátil na dvoch takýchto expertov a požiadal som ich, aby mi vyjadrili písomné stanovisko, či je možné originály takýchto dokumentov skúmať aj v podmienkach archívov pomocou prenosných technických prostriedkov alebo len v špeciálnych laboratórnych podmienkach. Dovoľte, aby som vás oboznámil s týmito dvoma listami, resp. podstatnou časťou týchto dvoch stanovísk. V prvom liste expert, ktorý si nežiada byť menovaný, ale mám jeho meno, mi píše: „Vážený pán Nagy, odpovedám stručne na vašu požiadavku v tomto duchu. Áno, v princípe je možné posúdiť pravosť sporných podpisov aj mimo pracovne znalca, ale je to individuálne od prípadu k prípadu a závisí to od posudzovaného textu. V prípade, že treba robiť aj napr. chemickú analýzu, je najlepšie, ak sa to robí priamo na expertnom ústave. Inak, je to možné aj priamo v archíve, kým si môže znalec priniesť so sebou svoje pomôcky. Dôležité ale je, aby mal v prvom rade dostatok porovnávacieho materiálu na komparáciu so spornými podpismi, textami. Dúfam, že vám takáto odpoveď nateraz postačí. S pozdravom...“ A je tam podpis. Druhý list je trošku obsažnejší: „Vážený pán Nagy, v konkrétnom prípade na základe vášho písomného vyjadrenia zo 6. júna o vyjadrení k otázke možnosti overiť pravosť podpisu na základe štúdia originálu v bádateľni archívu Ústavu pamäti národa, ako aj k otázke nutnosti tohto štúdia príležitostného archívu v priestoroch na to špeciálne vybavených, napr. v znaleckom ústave, uvádzam vo všeobecnosti nasledovné. V konkrétnom prípade registračné protokoly bývalej Štátnej bezpečnosti Česko-slovenskej republiky, resp. Česko-slovenskej socialistickej republiky so zmenou režimu ich uskladnenia, manipulácie a tak ďalej objavujú vážne riziká a ohrozenia. Z hľadiska skúmania ručného a strojového písma preto uvádzam nasledovné stanovisko: Po prvé, manipuláciou úmyselného alebo neúmyselného memoarchívu môže dôjsť spravidla k trvalej a nevratnej zmene, poškodeniu písomností, pôvodné stopy, záznamy sú poškodené, odstránené alebo znehodnotené natoľko, že znalecké skúmanie je dosť značne sťažené, obmedzené či znemožnené úplne s neurčitým záverom alebo so záverom, že materiál je nespracovateľný, neskúmateľný. Naviac, môžu sa objaviť aj stopy nové. Po druhé, záznamy, rukopisné aj strojopisné, vedené v písomnostiach ŠtB sú vedené takým spôsobom a na takej úrovni, že na ich skúmanie a stanovenie adekvátnych záverov plne postačujú súčasné technické prostriedky prenosného charakteru, ktoré sa naviac plne používajú už cirka 30 až 40 rokov. K uvedenému stanovisku som dospel osobnou návštevou viacerých oblastných, štátnych, ako aj súkromných archívov doma i v zahraničí, štúdiom príslušnej literatúry, osobnými skúsenosťami z písmoanalytickej praxe, z konzultácie s kolegami zo Sekcie písmoznalcov Slovenskej grafologickej spoločnosti, ako i zoznámením sa so skúsenosťami z práce kolegov písmoznalcov v zahraničí, so šetrením aj takýchto materiálov v archívoch tajných služieb. V archíve Komunistickej strany Sovietskeho zväzu sa nachádza tzv. pozývací list z roku 1968, kde sa nachádzajú podpisy niektorých politických predstaviteľov vtedajšej Česko-slovenskej socialistickej republiky, vrátane občana Slovenskej republiky Vasila Biľaka. Trojčlenná skupina písmoznalcov z Prahy, neželajú si byť menovaní, zdôrazňujem, prenosnými technickými prostriedkami na mieste skúmala pravosť všetkých podpisov pod osobným, nepretržitým dohľadom zodpovedného pracovníka archívu, pričom prišla k jednoznačnému, jednomyseľnému a nespochybniteľnému záveru, že všetky inkriminované podpisy sú autentické, pravé. Celkový záver je, že prijatie právnej úpravy, aby materiály, písomnosti boli premiestňované z príslušných archívov, považujem z odborného hľadiska písmoznalca za neprijateľné, zvlášť v prípade záznamov archivovaných v ÚPN, ktoré sú takého charakteru, že technické prenosné vybavenie znalca plne korešponduje s mierou, dostatočne zodpovedá miere náročnosti skúmania predmetných materiálov.“ Odcitoval som, vážené kolegyne, kolegovia, stanoviská dvoch expertov, ktorí sú na roveň postavení expertmi alebo expertom, ktorých citoval pán poslanec Banáš. Minimálne je pochybné alebo spochybniteľné jeho tvrdenie, že je možné skúmať pravosť podpisov iba v náročných technických a laboratórnych podmienkach. Iní experti, ako citoval on, majú iný názor. To som vám chcel len ozrejmiť, že nie je to také jednoduché. To je prvá technická stránka celej záležitosti. Druhá stránka. Teda my sa nesporíme, chcem podčiarknuť, my sa nesporíme teraz v Národnej rade ani v minulosti sme sa nesporili o tom, či náš kolega Banáš mal spoluprácu alebo nemal spoluprácu, to nie je predmetom nášho sporu a ani návrhu zákona, pozmeňujúceho návrhu v zákone, lebo predmetom sporu je, či je možné a či je správne, aby dokumenty, originály, ktoré sú uchované v Ústave pamäti národa, opúšťali archív Ústavu pamäti národa. O nič iné tu v tomto prípade nejde. Teda prvý záver z mojej strany je taký, že z hľadiska technického nie je potrebné alebo minimálne je spochybniteľné, či je potrebné vyniesť a odviesť na technické skúmanie tieto materiály mimo ústavu. Teraz poďme k právnej stránke problému. Iba teraz len zopakujem to, čo som povedal i v prvom čítaní, i počas rokovania výboru pre ľudské práva a národnosti k tomuto zákonu v druhom čítaní. Podľa právnej úvahy a právnej analýzy nie je možné vydať originálny dokument, nielen tento konkrétny jeden dokument, ale žiadny iný dokument originálny z archívu Ústavu pamäti národa, lebo by to protirečilo systematike, filozofii zákona. Bez toho že by som teraz citoval a komplikovaným právnym jazykom citoval zákon, poviem to zrozumiteľne a jednoducho. Pokiaľ totiž by sme dali mimo ústavu, či už ide o osoby expertov alebo iné osoby, do rúk dokumenty, tak v dokumentoch sa môžu nachádzať mená iných záujmových osôb, ako v mene osoby ktorej sa to žiada. A ústav nedovoľuje, aby osobné údaje, resp. zákon nedovoľuje, aby osobné údaje kohokoľvek sa dostali na verejnosť mimo osoby, ktorá je zaradená v kategórii agenta a podobnej. Teda mohlo by dôjsť k tomu, že mená osôb, ktoré sú nevinné, ktoré sú živo dotknuté v tom dokumente, na základe osobných údajov budú známe a bude poškodené ich dobré meno. Teda to je jeden prvý dôvod, prečo nemôže byť z hľadiska právneho a na základe tohto zákona vydaný originálny dokument. Avšak chcem podčiarknuť, že kópia, samozrejme, môže byť vydaná komukoľvek v prípade agentov, ale kópia toho dokumentu nebude už obsahovať osobné údaje iných dotknutých osôb, ktoré sa náhodou alebo nie náhodou ocitli v texte žiadaného dokumentu. Tie mená budú začiernené a ktokoľvek, radový občan, dotknutý občan, môže sa obrátiť na ústav, aby vyžiadal takýto dokument. Aj ho dostane a môže byť skúmaný expertízne nielen originál, ale aj kópia tohto dokumentu. Tretí dôvod, prečo ja neodporúčam, aby sme vyhoveli návrhu zmeny zákona, je dôvod taký, že existuje špeciálny zákon, zákon o archívoch a o registratúrach, ktorý explicitne zakazuje, aby originálne dokumenty opúšťali akékoľvek archívy, ktoré sú registrovanými archívmi v Slovenskej republike, lebo protirečí to aj základnej filozofii archívnictva, ale aj, či už ide o otázky obsahové, ale aj z dôvodov technických, o ktorých som pred chvíľou v citácii expertov už hovoril, jednoducho by sme porušili zákon o archívoch a archívnictve, pokiaľ by sme prijali tento návrh zákona pána poslanca Banáša. Čiže, ak to chcem a mám zhrnúť, mám tri dôvody, minimálne dva a pol dôvodu, aby som neodporúčal, aby sa pokračovalo v rokovaní o tejto novele, resp. aby bola prijatá táto novela. Tým, samozrejme, nijako nechcem hovoriť v neprospech pána poslanca Banáša, nijako nechcem spochybniť jeho česť a jeho dobré meno. Skôr by som odporúčal ísť inou cestou, aby očistil svoje meno. Jednak nič mu nebráni ani teraz, aby poveril zo šestnástich expertov kohokoľvek z odboru písmoznalectva a v odvetví ručného písma, aby skúmal v Ústave pamäti národa originály podpisov a originály dokumentov, po druhé, nič nebráni môjmu kolegovi poslancovi Banášovi a nikomu inému, aby sa obrátil na súd, aby súd zaviazal Ústav pamäti národa, aby vydal originálny dokument, ktorý chce, a, ak si myslí, že týmto spôsobom môže očistiť meno, aby to aj urobil. Ale ja nechcem, aby sme dosiahli stav, aby na základe tohto pozmeňujúceho návrhu nie jeden dokument, ktorý obsahuje len jeden pochybný alebo spochybniteľný podpis, opúšťal archív Ústavu pamäti národa. Nechcem dosiahnuť, aby na základe tohto pozmeňujúceho návrhu stovky a stovky listov, dokumentov mohli opustiť dobre strážené archívy Ústavu pamäti národa, lebo na rozdiel od kolegu poslanca Banáša si myslím, že tieto dokumenty, áno, patria, žiaľ, do pokladov národa a do dôležitých dokumentov. Žiaľ, naša história je taká, že aj to patrí do našej histórie, či už to má negatívnu alebo pozitívnu hodnotu, ale musíme to strážiť minimálne preto, aby sme upozorňovali budúce generácie, aby sa to nemohlo opakovať nikdy viac. Čiže na základe uvedených dôvodov, vážené kolegyne, vážení kolegovia, odporúčam, aby ste nepodporili tento návrh zákona. Ďakujem pekne.