P. Hrušovský, podpredseda NR SR: (2001-10-17):
Prerušujem rokovanie o tomto bode programu na základe dohody v pléne Národnej rady. Ďakujem pánovi poslancovi Cuperovi a pánovi poslancovi Finďovi. Teraz pristúpime k rokovaniu o ďalšom bode programu, ktorým je návrh poslanca Národnej rady Slovenskej republiky Petra Finďa na vydanie ústavného zákona, ktorým sa mení Ústava Slovenskej republiky č. 460/1992 Zb. v znení neskorších predpisov , ktorú ste dostali ako tlač 1127. Prosím, aby teraz za skupinu navrhovateľov predmetný návrh ústavného zákona odôvodnil a uviedol pán predkladateľ Finďo. Pán poslanec, máte slovo. P. Finďo, poslanec: Ďakujem za slovo, pán predsedajúci. Vážené panie poslankyne, vážení páni poslanci, predkladaný návrh novelizácie čl. 40 Ústavy Slovenskej republiky vychádza zo situácie, ktorá vznikla pri jeho interpretácii v praxi. Zároveň ma k tejto iniciatíve viedlo aj presvedčenie, že nič v modernej spoločnosti nie je zadarmo. Uvedomujú si to aj vzdelaní daňovníci, teda občania, ktorí vedia, že ani školstvo, ani zdravotníctvo nie sú v skutočnosti zadarmo. Musíme predsa platiť dane a odvody, z ktorých sa tieto rezorty financujú. Veľa občanov si uvedomuje, že sami by vedeli lepšie spotrebovať finančné prostriedky, ktoré od nich štát vyžaduje a potom nedostatočným spôsobom reguluje a kontroluje ich spotrebu. Vo väčšine štátov OECD právny poriadok garantuje všeobecné pokrytie populácie zdravotným poistením a tiež zabezpečuje poskytovanie komplexných služieb. Nikde sa však zdravotná starostlivosť nedeklaruje ako bezplatná v takom duchu ako na Slovensku a v Českej republike. V regulovanom systéme je zodpovednosť za rozsah zdravotnej starostlivosti na pleciach politikov, manažérov a klini-kov. Tradične o rozsahu dostupnej zdravotnej starostlivosti rozhodovali lekári, ktorí poskytli svoju predstavu politikom a zákonodarcom. Vo svetle neustáleho nedostatku zdrojov a vysokých očakávaní pacientov sa táto filozofia dostala pod veľký tlak. Politici a experti v mnohých štátov riešia tieto problémy prostredníctvom komisií a expertných skupín. Takto vznikol v Oregone Healthcare Commission, na Novom Zélande National Health Committee, v Holandsku Duningová komisia, vo Švédsku Parliamentary Health  Commission a tak ďalej. Nešťastím Slovenska je, že napriek jednoznačnej identifikácii problému priorít v oblasti zdravotnej starostlivosti nevznikla na riešenie priorít, alebo zrozumiteľnejšie, na riešenie problematiky rozsahu a podmienok poskytovania zdravotnej starostlivosti žiadna iniciatíva ani komisia, ak sem nezapočítam svoje doteraz veľmi márne pokusy. Prečo to spomínam? Otázka stanovenia priorít je v oblasti zdravotníctva hlavným problémom, ktorý bez urýchleného riešenia neumožní ozdravenie slovenského zdravotníctva. Ukazuje sa, že jeho hlavným problémom nie je izolovaný nedostatok finančných prostriedkov, ale zásadný nepomer medzi ústavou a zákonmi garantovaným objemom zdravotnej starostlivosti a inými zákonmi garantovaným finančným obje-mom, ktorý je určený na tieto ciele. V diskusii na Legislatívnej rade vlády padli poznámky, že nie bezplatnosť, ale zaostávanie reformy zdravotníctva je problémom dneš-ka. Tá istá Legislatívna rada o niekoľko dní rokovala o nariadení vlády, ktorým sa vydáva Zoznam liečiv a liekov, známy ako Kategorizácia liekov. Vyvíjala na predkladateľov nátlak, teda Legislatívna rada, aby neznižovali počet plne hradených liekov, lebo v ústave máme garan-tované bezplatné zdravotníctvo. Toto je iba malý príklad toho, ako formulácia ústavného čl. 40 vstupuje do oblasti odbornej regulácie spotreby liekov. Štáty, ktoré donedávna veľkoryso poskytovali veľký rozsah zdra-votnej starostlivosti plne hradenej zo zdravotného poistenia, vnášajú do systému nové finančné stimuly, ktorých cieľom nie je natoľko získať doplnkové zdroje, ako motivovať spotrebiteľa k optimálnej spotrebe zdravotnej starostlivosti. Príkladom je napríklad malý poplatok za ambulantnú návštevu. Napríklad vo Švédsku pred pár rokmi, neviem, ako to majú teraz, platili za prvých 8 návštev v danom kalendárnom roku malý poplatok, nejakých 20 švédskych korún, ale už ďalšia návšteva po tej 8 návšteve bola bezplatná z toho dôvodu, že zrejme išlo o človeka, ktorý na tom mal dostatočné dôvody a že bol to zrejme chronik, ktorý takto často navštevoval lekára. Občania sú v iných krajinách povzbu-dzovaní k samoliečiteľstvu, konzultáciám po telefóne a následnému kupovaniu voľno predajných liekov. Aby ste nenadobudli pocit, že ide o nejakú nesystémovú iniciatívu jedného poslanca, ktorý za sebou nemôže mať nejakú veľkú masovú podporu v tomto poslaneckom zbore, aj keď ju má v zdravotníckej verejnosti, pripravil som taký materiál, ktorý je tu na chodbe, niektorým som ho aj rozdal, v ktorom je urobený prehľad ústavných ustanovení v jednotlivých európskych krajinách a v Rusku a tieto ústavné ustanovenia hovoria o tom, akým spôsobom garantuje príslušný štát ústavné práva občanov v oblasti zdravotnej starostlivosti, prípadne v širšom balíku sociálnych istôt a sociálnej starostlivosti. Okrem Talianska ani jedna krajina OECD nemá uvedený termín „bezplatná zdravotná starostlivosť“ a paradoxom je, že bezplatnú zdravotnú starostlivosť má uvedenú Slovensko, Česká republika, vravím, Taliansko je jediné, ale potom sa vrátim k tomu, Portugalsko, Rusko, Bulharsko. A to je všetko. Títo majú uvedenú bezplatnú zdravotnú starostlivosť. Keby som to chcel preložiť do toho jazyka, ako mu ja rozumiem, tak bezplatnú zdravotnú starostlivosť garantujú tí, čo skoro žiadnu zdravotnú starostlivosť nikomu neposkytujú, pretože na ňu jednoducho nemajú. Sú to najchudobnejšie krajiny, ktoré verbálne garantujú bezplatnú zdravotnú starostlivosť, ale nikdy ju takú nemali. V Sovietskom zväze som bol v Jerevane v roku 1972, kde som si na rínku mohol kúpiť penicilín. Pretože oni už vtedy nemali bezplatne lieky. Takže my tu stále žijeme v takej nejakej čudnej predstave, že zdravotníctvo je niečo, čo je úplne vyňaté z oblasti reálneho života, a zdravotníctvo z nejakého resentimentu stále deklarujeme ako bezplatné, hoci už dávno takým nie je. Za to by som upozornil na to, že v ústavách iných štátov – a ako vzorná ústava je v tomto smere nová ústava Švajčiarov – upravujú v ústave rozličné veci, ktoré sa týkajú napríklad fertilizácie, ktoré sa týkajú génového inžinierstva, génovej manipulácie a podobne. Ale my, samozrejme, takéto ustanovenie v našej ústave nemáme, a dokonca ich nemáme, teraz sa novelizujú niektoré zdravotnícke zákony a tam čiastočne budeme mať aj tieto otázky upravené. Takže aj keď viem, že moja námaha nebude pravdepodobne ohod-notená veľmi kladne, napriek tomu pokladám za svoju občiansku povinnosť a poslaneckú povinnosť, aby po získaní tých informácií, ktoré mám, aby som túto novelu predložil. Ponúkam však aj určitý kompromis, ktorého podmienkou je to, že sa uvedený návrh dostane do druhého čítania. Ak si preštudujete ustanovenia jednotlivých ústav európskych štátov, ktoré som pripravil, tak zistíte, že veľmi často sa v tých ústavách odvolávajú na vykonávací predpis, teda zákon, ale na druhej strane sa tiež veľmi často odvolávajú aj na to, že nejde len o garanciu zdravotnej starostlivosti, ale aj o garanciu za istých podmienok, to znamená, keď je niekto chudobný, a tiež sa garantuje určitý rozsah. My v našej ústave máme momentálne odkaz na zákon za podmienok, ktoré ustanoví zákon, ale nemáme v rozsahu a za podmienok, ktoré ustanoví zákon. V prípade, že by som dosiahol vašu podporu a podporili by ste návrh novely tohto ústavného článku do druhého čítania, veľmi rád by som prijal alebo aj sám som ochotný predložiť pozmeňujúci návrh, ktorý by upravil text tej novely tak, že by z čl. 40 vypadli zdravotnícke pomôcky, pretože tie sú súčasťou zdravotnej starostlivosti, lebo potom by sme tam museli uviesť lieky, zdravotnícke pomôcky, zdravotnícke prístroje a, neviem, čo všetko, keby sme chceli iba zdravotnícke pomôcky ponechať a pridali by sme tam slová „v rozsahu a za podmienok“, teda „v rozsahu a za podmienok, ktoré ustanoví zákon“. Týmto by sa odstránila tá fikcia všeobecnej a absolútnej bezplatnosti a vlastne ten rozsah, ktorý by bol v ústave zakotvený, by dal zákono-darcom, teda tomuto zboru by dal do rúk silu, aby určil, aký bude skutočný rozsah. Pretože my schvaľujeme aj štátny rozpočet, schvaľujeme rozpočet poistných fondov, ktoré reprezentujú zhruba 85 – 90 % všetkých našich občanov, ale zároveň schvaľujeme Liečebný poriadok, ktorý poskytuje oveľa väčší objem zdravotnej starostlivosti ako financie, ktoré schvaľujeme v uvedených predpisoch. Takže toto sú moje argumenty. Budem rád, ak budú prijateľné, ak budú prijaté, a preto vás ešte raz žiadam o podporu do druhého čítania. Ďakujem za slovo.