assistant: Segons un article de l'Astrid Barrio anomenat "Reflexions sobre l’origen i la definició del conflicte català":
Des de l’any 2010, Catalunya viu immersa en la inestabilitat política. S’han celebrat cuatre eleccions al Parlament, totes elles per avançat i unes, les del 2017, no van ser convocades pel mecanisme habitual. Hi ha hagut diversos anys en què no s’han aprovat els pressupostos (2013, 2016, 2018, 2019), la llei que permet palesar les iniciatives i les prioritats polítiques del govern. Un dels projectes de pressupost, el de 2016, va ser rebutjat posant de manifest la feblesa de la majoria parlamentària que havia permès la investidura del president Carles Puigdemont i va acabar desencadenant una qüestió de confiança. Hi ha hagut dos intents il·legals de dur a terme una consulta sobre l’autodeterminació. La primera, el 9 de novembre de 2015, eufemísticament per mitjà d’un procés participatiu amb caràcter consultiu. I la segona, l’1 d’octubre de 2017, mitjançant un referèndum pretesament vinculant que va donar lloc a una tan efímera com simbòlica declaració d’independència, que malgrat el simbolisme va acabar tenint uns gravíssims efectes pràctics: la fins aleshores inèdita aplicació de l’article 155 de la Constitució que va comportar el cessament del govern i que, per tant, a la pràctica va suposar la intervenció de la Generalitat. Totes dues iniciatives van comportar la judicialització d’un assumpte polític que va acabar amb la inhabilitació i l’empresonament dels dirigents polítics i dels activistes que van dur-les a terme. I tot això tan sols en termes polítics, per no fer esment de les conseqüències econòmiques especialment visibles en la massiva fugida d’empreses la tardor de 2017 o de l’impacte social en termes de polarització i divisió social fins a una nivells mai vistos des de la represa democràtica. El balanç, per tant, no pot ser més funest.

En desencadenant de tot el que ha succeït a Catalunya en els darrers anys tendeix a ser interpretat com la conseqüència d’una demanda insatisfeta. Segons aquest plantejament, els catalans, decebuts amb el rendiment institucional de l’estat autonòmic, descontents amb el tractament rebut per part d’Espanya i convençuts que aquest era un estat irreformable, haurien abraçat el sobiranisme i considerarien que la sola sortida a la situació seria la celebració d’un referèndum d’autodeterminació com a pas previ a la independència.

Des del restabliment de la democràcia fins a mitjans de la dècada passada, el suport a l’independentisme a Catalunya era molt minoritari, mai superior al 10 per cent. La reactivació del debat sobre la qüestió territorial i la convulsa reforma de l’Estatut d’Autonomia de 2006 que va culminar amb el vot negatiu d’ERC al referèndum i amb l’anul·lació d’alguns articles per part del Tribunal Constitucional va fer créixer el suport a la independència, i l’any 2010 aquest ja se situava entorn del 20 per cent al mateix temps que les preferències per l’statu quo disminuïen progressivament. Tanmateix, tal i com mostren els baròmetres del Centre d’Estudis d’Opinió (CEO) i els sondejos anuals de l’Institut de Ciències Polítiques i Socials (ICPS), el gran salt es va produir entre el 2010 i el 2012, quan el suport a la independència va superar el 40 per cent i es va convertir en l’opció preferida per més catalans, en detriment del suport a l’statu quo, que del 50 per cent va baixar al 30, mentre que els partidaris del federalisme i del regionalisme es mantenien de forma estable entorn del 20 i el 6 per cent, respectivament. Des de llavors, la independència es va convertir en l’opció desitjada pel percentatge més alt de catalans, això sí, lluny d’ésser la majoritària.

A partir d’aquestes dades i adoptant una perspectiva bottom-up, s’ha assumit que la independència és una demanda massiva d’una societat molt mobilitzada, sobretot des del 2012 per part l’Assemblea Nacional Catalana i per Òmnium Cultural, i amb l’antecedent de les consultes per a la independència. En conseqüència, els polítics sobiranistes haurien assumit la demanda social i haurien intentat satisfer-la per totes les vies, tant legals, com van ser les eleccions dites plebiscitàries del 27S de 2015, com il·legals, com ho van ser el 9N i l’1O. Fent-ho, seguint amb l’argumentari, haurien desafiat democràticament un estat de naturalesa autoritària i n’haurien assumit les conseqüències en forma de multes, inhabilitacions, presó o exili. Aquesta, si més no, és la interpretació que en fa el sobiranisme i que ha estat elevada a la categoria de doctrina oficial.

Tanmateix, el que ha succeït en els darrers anys a Catalunya, tant respecte l’origen del conflicte com pel que fa a la interpretació de les seves conseqüències, és molt més polièdric. Hi ha una visió més minoritària de naturalesa top-down que situa el desencadenant de tot plegat en la feroç competència existent entre les formacions sobiranistes, en particular entre ERC i l’extinta CiU, per assolir l’hegemonia en aquest espai polític. Una competència, a més, que no comença el 2012, data en què s’acostuma a situar l’inici del procés sobiranista, sinó justament en un altre procés, el de reforma de l’Estatut d’Autonomia, que en paraules del propi president José Montilla va acabar va sent una veritable subhasta i va acabar donant lloc a un text difícilment assumible pel Tribunal Constitucional, cosa que molts dels protagonistes reconeixen en privat.

Des d’aquesta perspectiva, en un moment en què molts catalans havien abraçat l’independentisme, i coincidint amb una situació de recessió econòmica i amb el qüestionament de la principal formació del sistema de partits català, CDC, a causa dels escàndols de corrupció, hauria estat la disputa pel lideratge en l’espai sobiranista el que hauria donat lloc al viratge de CiU a partir de 2012 amb la seva aposta pel ‘dret a decidir’ i el seu compromís a celebrar una consulta. Des d’aleshores, la competència entre CiU i ERC per aparèixer a ulls dels electors sobiranistes com els més disposats a avançar en el camí de la independència, sense importar-ne els costos –juntament amb la presència de la CUP, que els tibava oferint una resposta més radical– hauria portat a una escalada de dramàtiques conseqüències, del 9N a l’1O fins a la declaració d’independència; de les multes per desobediència a la destitució del Govern de la Generalitat en aplicació de l’article 155 de la Constitució, fins a la presó i les condemnes per sedició.

Una de les respostes de l'Estat espanyol ha sigut menystenir, quan no a directament negar, l’existència d’un conflicte polític. Aquesta va ser la posició de l’executiu de Mariano Rajoy, l’encarregat de fer front al desafiament del govern de la Generalitat que es va negar a abordar políticament l’assumpte per considerar-lo transitori –la famosa imatge del soufflé– i va cedir tota la gestió al front judicial parapetant-se en la idea que qualsevol consulta o referèndum era il·legal, argument rebatut per molts juristes i que finalment el Tribunal Constitucional va acabar validant. En el període 2011-2015, el govern gaudia de majoria absoluta, governava moltes autonomies i per tant no tenia ni cap incentiu ni cap necessitat de negociar res amb el govern català perquè, en termes polítics, sense necessitat ningú no està obligat a negociar per molt que l’altre vulgui fer-ho. Però la negació de l’aspiració i el menyspreu sistemàtic, no ja al govern català sinó a un part mot considerable de la societat catalana, un menyspreu en perfecte consonància amb la vergonyant recollida de signatures que va fer el PP en contra de l’Estatut d’Autonomia al 2006, va ser un contraproduent error que no va fer sinó que exacerbar la situació. El soufflé no sols no va baixar, sinó que va pujar convenientment atiat. La negativa a la demanda de pacte fiscal d’Artur Mas, va donar lloc a la fugida endavant que va suposar la dissolució anticipada del Parlament i el tret de sortida del procés. En comptes d’això, Rajoy va fer els ulls grossos el 9N i, escarmentat per l’ostentació dels resultats, va preferir judicialitzar l’assumpte i reprimir amb tanta contundència com ineficàcia l’1O.

La tercera aproximació al conflicte és la que n’ha fet Ciutadans, un partit que, no s’ha d’oblidar, va néixer en el context de la reforma de l’Estatut oposant-se al mateix i definint-se desacomplexadament com a anticatalanista. Per a ell, el problema és la pròpia demanda de referèndum, que considera il·legal i divisiva, així com els excessos que ha comès l’independentisme, que han alimentat tant la seva percepció de greuge com el seu creixement. En nom d’una idea d’igualtat allunyada de l’equitat, el partit s’ha mostrat contrari al que havia estat un dels grans consensos de Catalunya, la defensa i la demanda de més autogovern, fins al punt de voler repensar l’estat de les autonomies. Amb aquest plantejament, i en un context d’elevada polarització, va capitalitzar el descontentament contra el procés sobiranista fins a esdevenir el primer partit de Catalunya l’any 2017, però des d’aleshores tan sols ha fet gala d’una enorme bel·ligerància i d’un excés de gesticulació al Parlament i al carrer, arrencant llaços i plantejant com a sola resposta la derrota electoral de l’independentisme i el manteniment de l’statu quo institucional, en el millor dels casos.

Més recentment, qui ha dut la crítica de Ciutadans a l’estat autonòmic fins a les darreres conseqüències ha estat Vox, partit que considera que és la pròpia naturalesa d’aquest estat la que ha incentivat el creixement de l’independentisme i que, per tant, el que convé és revertir la descentralització política i acabar amb l’estat de les autonomies, perquè no només no ha satisfet les demandes dels nacionalismes perifèrics sinó que les han fet créixer amenaçant la integritat territorial de l’estat.