תמיד דפים כז-ל - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / מז תמיד

דף מס' 1

**תמיד כ"ז א'** **- לא היו ישנים בבגדי קודש שינה הוא דלא וכו',** בטעם הא דלא היו ישנים בבגדי קודש אף אם בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן כתב המפרש דהוא משום דשמא יפיח בהן וגנאי הוא לבגדי קודש, וכ"כ השיטה לרשב"י, וכ"כ בפירש"י ורבינו אליקים ביומא ס"ח ב',[[1]](#footnote-1) - אך הראב"ד לעיל במתניתין כתב דהוא משום דבזיון לבגדי קודש הוא זה, ומשמע דעצם השינה בבגדי קודש הויא בזיון.

המאירי לעיל במתניתין כתב דהא דלא היו ישנים בבגדי קודש הוא משום האבנט שהוא של כלאים ולא הותר שלא בשעת עבודה,[[2]](#footnote-2) וצ"ל בדעתו דאף דלפ"מ דס"ד דהיו מניחין אותן תחת ראשיהן ולי"ב משום כלאים משום דאבנטו של כה"ד לא הי' של כלאים, בע"כ דאיכא איסור בפנ"ע בשינה בבגד"כ, מ"מ לפ"מ דמסקינן דהיו מניחין אותן כנגד ראשיהן משום איסור כלאים, י"ל דליכא איסור בפנ"ע בשינה בבגד"כ, והא דלא היו ישנים בהן הוא משום איסור כלאים.

## טעם הא דניתנו בגד"כ ליהנות בהן

**ש"מ בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן,** המפרש כתב דהיינו משום דע"מ שיהנו בהן אפי' שלא בשעת עבודה הקדישום מתחלה ותנאי בי"ד הוא, ועד"ז כתב הריטב"א בקידושין נ"ד א' בתו"ד דהוא משום שהקדישום ע"מ שלא ימעלו בהם כהנים, וכ"כ התוס' הרא"ש ביומא ס"ט א' בפי' קמא דלב בי"ד מתנה עליהן כדי שלא יבואו לידי מעילה, וכ"כ התור"פ שם, - אך התו"י שם כתבו דליכא למימר דלב בי"ד מתנה עליהן דהרי א"א שיהיו קדושין לחצאין דבע"כ בגדי קדש הן, וכתבו דהא דשרי הוא משום דלא מיקרו קדשי ד' לענין מעילה כיון שניתנו ליהנות בהן דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וע"כ דמי לקק"ל ולקדשי מזבח דלא חזו להקרבה לא הן ולא דמיהן דלי"ב מעילה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם בפי' בתרא.[[3]](#footnote-3)

ביומא ס"ט א' פשיט להאיבעיא אם בגד"כ ניתנו ליהנות בהן מהא דתניא דבגד"כ היוצא בהן למדינה אסור,[[4]](#footnote-4) ובמקדש בין בשעת עבודה בין שלא בשעת עבודה מותר מפני שבגד"כ ניתנו ליהנות בהן, - אך בקידושין נ"ד א' אמרו דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן לפי שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, והתוס' שם ס"ו א' ד"ה הקם להן כתבו לפ"ז דלא הותר ללובשן שלא לצורך ומיד שהיו יכולין להפשיטן היו זקוקין להפשיטן, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דשלא בשעת עבודה אסור ללובשן, וצ"ע שהרי להדיא אמרו ביומא דניתנו ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה,[[5]](#footnote-5) וכ"כ הרמב"ן בקידושין שם דאף דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת אין להתיר ללובשן במזיד שלא בשעת עבודה, מ"מ קי"ל דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה, כדתניא ביומא.[[6]](#footnote-6)

ובישוב מה שאמרו דהא דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, עם מה שאמרו דהותרו ליהנות בהן לכתחילה אף שלא בשעת עבודה, כתב הריטב"א ביומא שם כתב דאף דעיקר מה שהותרו הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, מ"מ כיון דאישתרי אשתרי ואפי' לאחר הפשטה, דילמא מישתלי כהן ומיתהני בי' לאחר הפשטה, וכתב דמה"ט הותרו אף להציע תחתיו, וכ"נ בפירש"י בקידושין נ"ד א' דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת התנו עליהן שיהא מותר ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה,[[7]](#footnote-7) - וי"ל עוד למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא שם דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת לא מיקרו קדשי ד' לענין מעילה, וע"כ הותר ליהנות בהן.[[8]](#footnote-8)

הרא"ש בסוגיין כתב דנידון הגמ' אם בגד"כ ניתנו ליהנות בהן הוא בבית המוקד, אך בתוך העזרה לכו"ע ניתנו ליהנות בהן דלא ניתנה תורה למלאכי השרת,[[9]](#footnote-9) - אך בד' המפרש משמע דנידון הגמ' הוא בכל לבישה שלא בשעת עבודה ואף בתוך העזרה, וכ"נ בד' הרגמ"ה והשיטה לרשב"י, וכ"ה למש"כ התוס' וש"ר בקידושין ס"ו א' דאף דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, מ"מ י"ל דמיד שיכולין להפשיטן היו זקוקין להפשיטן ולא הותר להניחן עליו במזיד שלא בשעת עבודה.

## דין בגד"כ ותפילין מן הצד

**ש"מ תפילין מן הצד שריין ולא חיישינן דלמא מיגנדר ונפיל עלייהו,** המפרש כתב דהיינו דכיון דשרינן איסורא דאורייתא דהיינו בגדי קודש דאסור ליהנות בהן שלא בשעת עבודה, ואפ"ה מותר להניחן תחת מראשותיו שלא כנגד ראשו ולא גזרינן שמא יתגלגלו ויבואו כנגד ראשו ונמצא מועל ובא לידי איסורא דאורייתא כ"ש דבתפילין מותר,[[10]](#footnote-10) ונתחדש בדבריו דאם נתגלגלו ובאו הבגד"כ כנגד ראשו עובר משום מעילה, ואף שלא נתכוין לכך, וזה כמש"כ האבנ"ז באו"ח סימן רנ"א סק"ו כתב דכ"ה דבמעילה ליכא לפטורא דמתעסק, ה"נ לי"ב להתירא דדשא"מ, וכן נקט האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ד' (ד"ה אגב), ובהגהתו לטו"א ר"ה כ"ח א'.[[11]](#footnote-11)

בפירש"י ביומא ס"ט א' פירש דנידון הגמ' בתפילין מן הצד הוא אם אסור להניחן אצלו שמא יפיח, וע"ז מייתינן מהא דמותר להניח בגד"כ אצלו ולא חיישינן לשמא יפיח, - והתוס' וש"ר שם תמהו ע"ז דלהדיא אמרו בסוגיין דהצד לאסור בזה הוא משום דדילמא מיגנדר ונפיל עלייהו ואיכא בזיון תפילין, והמפרש לקמן בסוגיין תמה עוד ע"ז דלא שייך שמא יפיח אלא כשהוא לבוש בהן, עיי"ש.

## טעם מה שדנו לאסור להציע בגד"כ דכלאים תחתיו ולא אמרינן דלגמרי התיר הכתוב כלאים בבגד"כ

**נהי נמי דניתנו ליהנות בהן תיפו"ל משום איסורא דכלאים,** התוס' במנחות מ' ב' ד"ה תכלת כתבו בשם ר"ת דתכלת אין בה משום כלאים אף בלילה ואע"ג דלאו זמן ציצית היא דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית,[[12]](#footnote-12) והתוס' שם הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דאף דהותר כלאים בבגדי כהונה, מ"מ בהצעה תחתיו איכא משום כלאים, ומצינו בה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דרק בכלאים בציצית הותר אף בלילה דכתב לא תלבש שעטנז גדילים תעשה לך לומר שבמקום גדילים תלבש שעטנז ומשמע דכל לבישה שרא רחמנא, וכ"כ הרא"ש בהל' ציצית סימן ב. ­**ב** התוס' שם כתבו עוד דשאני בכלאים בציצית דבטלית שעשוי להנאתו חייב הכתוב כלאים, ומשא"כ בבגדי כהונה דאינו לובש אלא בענין עבודה, והתוס' בחולין ק"י ב' הוסיפו לפרש דהיינו דבטלית כל עיקר לבישתה לצורך הנאתו, ומשא"כ בבגד"כ שעיקר לבישתן לצורך עבודה, וכ"כ הרא"ש בהל' ציצית שם דבטלית דעיקרו עשוי להנאתו הותר כ"ז לבישתו, ומשא"כ בבגד"כ שלא הותר אלא במיוחדין לעבודה דוקא בעידן עבודה שרי, וי"ל דהיינו דבטלית דליכא מצוה בלבישה עצמה, ומכח העשה דציצית הותרה הלבישה להנאתו, ע"כ הותרה בכל זמן הלבישה, ומשא"כ בבגד"כ דאיכא מצוה בהלבישה והותרה לבישת מצוה, לא הותר לבישה שאינה של מצוה,[[13]](#footnote-13) ועד"ז כתב הריטב"א ביומא ס"ט א' דהא דהתיר הכתוב בכלאים בציצית הוא בכל מלבוש דעל כנפי בגדיכם אמר רחמנא וע"כ התירו לגמרי ואפי' שלא בשעת מצוה, כדי שלא יהא צריך לפשוט בגדיו בלילה, משא"כ בבגדי כהונה שהם מיוחדים לעבודה וצריך כהן לפשטם. - **ג** התוס' שם כתבו עוד דאף אי נימא דגם בבגד"כ הותר איסור כלאים אף שלא בשעת עבודה, היינו בלבישה, אך להציע תחתיו אסור דל"ד ללבישה דשרא רחמנא, וכתבו דלגבי ציצית אין לחלק בין הצעה ללבישה, וכ"כ הרא"ש בהל' ציצית שם, והתו"י ותוס' הרא"ש ביומא ס"ח ב'.[[14]](#footnote-14)

הראב"ד בסוגיין כתב דלא הותר כלאים בבגד"כ אלא בשעת עבודה, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים הל"ב והר"ש והרא"ש בפ"ק דכלים מ"ט והתורי"ד והריטב"א ביומא ס"ט א', - והראב"ד בהל' כלאים שם השיג ע"ז דאפי' שלא בשעת עבודה מותר, וכ"כ הראב"ד בפ"ח מכלי המקדש הי"א דהאבנט מותר כל היום במקדש, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בספ"ק דביצה, עיי"ש, וכ"כ התו"י ביומא ס"ט א' והתוס' הרא"ש שם ס"ח ב'.[[15]](#footnote-15)

והשאג"א בסימן ל' עמד בד' הראב"ד דמ"ש כלאים בציצית שלא הותרו אלא בשעת קיום המצוה, מכלאים בבגד"כ שהותר אף שלא בשעת קיום המצוה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"א סימן א' סק"ג, - ובשיעורי הגרי"ד במנחות מ' ב' כתב בשם הביה"ל דטעמא דהראב"ד הוא משום דהיתר כלאים בבגד"כ אינו משום מצות העבודה, אלא משום מצות הלבישה, וס"ל דמצות הלבישה היא אף שלא בשעת עבודה, ועיי"ש שכתב דגם הרמב"ם מודה לזה דההיתר הוא משום מצות הלבישה, אלא דס"ל דמצות הלבישה היא רק בשעת עבודה,[[16]](#footnote-16) וכ"כ בכ' הגר"ח ביומא ע"ג א'.

## טעם הפלוגתא אם אבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד

**אבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד וכו',** ביומא ו' א' מפרשינן דהפלוגתא אם אבנטו של כה"ג זהו אבנטו של כה"ד היא בדרשא דקראי, עיי"ש, והתוס' שם עמדו בטעם הפלוגתא בזה כיון דקראי לאו כמר דייקי ולאו כמר דייקי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דמ"ד דלא זהו אבנטו של כה"ד הוא משום דסברא הוא לאוקמה קרא דואת האבנט תעשה שש משזר וגו' בכה"ג דוקא, כיון דגם בשאר בגדיו הי' כלאים, אך בהדיוט דכל שאר בגדיו דבוץ נימא נמי דהאבנט הי' של בוץ, וכאשר כ"ה בבגדי לבן דכה"ג ביוהכ"פ דלפי שהיו שאר בגדיו של בוץ הי' גם האבנט של בוץ, והתוס' הרא"ש שם כתב דטעמא דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד הוא משום דמסתברא לי' דכל האבנטים היו שוין. - **ב** התוס' שם כתבו בשם הר"מ מיוני דמ"ד דלא זהו אבנטו של כה"ד יליף לה מגז"ש דרוקם רוקם, דבפר' תצוה כתיב בבגדי כה"ג ואת האבנט תעשה מעשה רוקם ובפר' פקודי כתיב ואת האבנט שש משזר ותכלת וגו' מעשה רוקם וילפינן בגז"ש דאבנטו של כה"ג דכתיב בי' רוקם הי' של כלאים, אך באבנט של כה"ד לא כתיב רוקם, ועד"ז כתב בפי' הרא"ש בסוגיין, ומ"ד דזהו אבנטו של כה"ד משוה להו מדכתיב אותם, והתוס' הרא"ש שם כתב דמ"ד דזהו אבנטו של כה"ד ס"ל דלא הוצרך לפרש רוקם בציווי בניו כיון דגלי קרא באהרן ה"ה בבניו. - **ג** הראב"ד בסוגיין כתב קצת בע"א דמ"ד דלא זהו אבנטו של כה"ד הוא משום דבפרשת תצוה כתיב באבנט שבבגדי אהרן מעשה רוקם ובאבנט שבבגדי בניו לא כתיב מעשה רוקם, ובפר' פקודי בעשיית אבנט של כלאים כתיב מעשה רוקם, וע"כ אמרינן דהוא האבנט האמור בבגדי אהרן, אך האבנט של בניו דלא כתיב בי' מעשה רוקם הוא חלוק משל אהרן ואינו של כלאים,[[17]](#footnote-17) ומ"ד דזהו אבנטו של כה"ד הוא משום דכולהו כתיבי בחד ענינא בפר' פקודי משמע דדין אחד להם.

## בהא דאיכא איסור כלאים כשנכרכת נימא על בשרו

**שמא תכרך לו נימא על בשרו,** המפרש כתב דהא דחיישינן להכי אף דהנימא עצמה אינה כלאים, הוא משום דבגד שארוג בו כלאים מצד שני אפי' מצד האחד אסור ליהנות בו "דכולו הוי דכלאים",[[18]](#footnote-18) וכ"כ הפסקי רי"ד בביצה י"ד ב' פי' דאע"פ שאין בנימא כלאים כיון שמחוברת לבגד שבו כלאים אסור שהיריעה שיש בקצתה כלאים אסור להעלות עליו מקצתה האחר ואע"פ שאין בו כלאים שכיון שהוא בגד אחד כלאים הוי, וכ"כ התוס' הרא"ש בנדה ס"א ב' דאפי' אם אורך הבגד אלף אמה ויש בו חוט של כלאים מצד אחד כולו אסור שכל הבגד נקרא שעטנז,[[19]](#footnote-19) וכ"כ הש"ך בסימן ק"ה סקי"ז בשם התרוה"ד דבזמן שחוט פשתן מעורב בטלית צמר אסור להתכסות בכל הטלית אפי' באותו צד שאין חוט פשתן בו.

בביאור הא דאם תכרך לו נימא על בשרו ה"ז אסור אף דלא נאסר בכלאים אלא לבישה דאית בה הנאה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בביצה י"ד ב' ד"ה שמא תכרך כתב בפי' קמא דהיינו דחיישינן שמא תכרך לו נימא גסה שמחממת במקומה, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והמאירי שם, וכ"נ בד' המפרש. - **ב** בפירש"י בביצה שם כתב בפי' בתרא דאף אם נכרכה נימא בעלמא אסור, דכיון דעיקר הבגד מהנהו ומחממו מלמטה הו"ל הא לבישה דאית בה הנאה, ולכאו' מכוון דבריו הוא דמכח הא שיש לו הנאה במה שמציע תחתיו, חשיבא אף לבישת הנימא כלבישה שיש בה הנאה.[[20]](#footnote-20) - **ג** הראב"ד כתב דכל שנכרכה נימא אחת על בשרו נאסר אפי' התחתון שמוצע תחתיו, משום דחשבינן לי' כאדם השוכב עטף בטלית דכיון שהוא עטוף ליכא לאותו חצי טלית המוצע תחתיו דין מוצע אלא בין מה שהוא תחתיו ובין מה שהוא עליו הכל הוא חשוב כמו לבוש בתוכו, והיינו דכל הא דשרי להציע תחתיו, הוא רק כשאי"ז מלבוש כלל, אך כל שלובש את מקצתו, נאסר גם מה שמציע תחתיו, ולפ"ז חשיב כלבישה דאית בה הנאה, שהרי הוא נהנה ממה שמוצע תחתיו, וכיון דחשבינן לה כלבישה ה"ז אסור.[[21]](#footnote-21)

## במה שאסרו שמא תיכרך נימא על בשרו ולא שרינן משום דבר שאינו מתכוין

הראב"ד הק' דמ"ט חיישינן שמא תכרך לו נימא על בשרו, הרי אף אם תכרך נימא על בשרו הו"ל דבר שאינו מתכוין ומותר,[[22]](#footnote-22) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב די"מ דהוא משום דלא קי"ל כר"ש בשאר איסורין. - **ב** הראב"ד כתב לפי דבריו דכל שנכרכה נימא אחת על בשרו נאסר אפי' התחתון שמוצע תחתיו, וע"כ לא חשיב כדבר שאינו מתכוין, שהרי הוא מתכוין למה שמוצע תחתיו, והוא חשוב כמו שהוא עליו כיון שנכרכה על בשרו נימא.[[23]](#footnote-23) - **ג** המפרש כתב דפס"ר הוא.[[24]](#footnote-24) - **ד** התור"י הלבן בכתובות ה' ב' כתב דהוא משום דאדם מתכוין ליהנות ומתגלגל, וע"כ חיישינן שמא יתגלגל אצל הכלאים ותיכרך לו נימא, וצ"ב.[[25]](#footnote-25)

## איסור כלאים אף תחת י' מצעות

**אפי' י' מצעות זעג"ז וכלאים תחתיהן אסור לישן עליהן,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, דהתוס' בפסחים מ' ב' ד"ה לא יעשנו וביומא ס"ט א' ד"ה קשין ובע"ז ס"ה ב' ד"ה הרי כתבו דהוא משום דשמא תיכרך לו נימא על בשרו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים ביומא שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ב והטוש"ע ביו"ד סימן ש"א ס"א, והראב"ן בתשו' סימן קט"ז הוסיף לפרש דהיינו דגזרו אפילו בי' מצעות זו על זו וכלאים תחתיהם משום דלא ליתי למישכב בלא מצע ותכרך,[[26]](#footnote-26) וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' כלאים שם, - אך הר"ן בביצה ט"ו א' כתב דהוא מגזירה שמא יעלה אותן עליו,[[27]](#footnote-27) וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריא"ז שם, וכ"נ בד' התוס' בנדה ס"א ב' ד"ה לא, - ועמש"כ בזה הבאר שבע בסוגיין.[[28]](#footnote-28)

## טעם הא דשרי להציע תחתיו בגד"כ קשים

**בגדי כהונה קשין הן,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י ביומא ס"ט א' ד"ה קשים הם וד"ה שרי כתב דהוא משום דליכא איסור כלאים כלל בבגדים קשין שאינם מחממים,[[29]](#footnote-29) שלא נאסרה העלאה אלא דומיא דלבישה שיש בה הנאת חימום, וכ"כ המפרש בסוגיין, וכ"כ הבעה"מ בביצה ט"ו א' בפי' קמא והר"נ בן הרמב"ן שם, וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן בשבת קי"א א'. - **ב** הראב"ד בסוגיין כתב בשם מורו ה"ר אפרים דהוא משום דאין לחוש בהן שמא תיכרך נימא על בשרו דלא שכיחא נימא בדבר הקשה, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ בפי' ר"ח בביצה שם, והרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ג, והר"נ בן הרמב"ן בביצה שם בשם ר"ת, והראב"ן והריטב"א שם והרא"ש בכלאים פ"ט מ"ב. - **ג** הראב"ד בכתוב שם בביצה שם כתב דכיון דהן קשין אין הנאתן מרובה, וע"כ לא גזרו עליהן בהצעה תחתיו כמו שגזרו בכלאים אחרים שהנאתן מצוי' ותשמישן מרובה, משום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שפ"ב,[[30]](#footnote-30) ועד"ז כתב הבעה"מ שם בשם יש מי שפירש. - **ד** הפסקי רי"ד בביצה שם ובתשו' סו"ס מ"ג כתב דכיון דקשין הן אין דרך חימום בכך, ומ"מ ה"ז אסור בהעלאה מפני שהלבישה שעשוי' לכבוד אע"פ שאין מתחממין בלבישתן יש בהן כבוד.[[31]](#footnote-31)

## טעם איסור כלאים בבגדים קשים

בטעם הסוברים דיש איסור כלאים בבגדים קשים, אף דלי"ב הנאת חימום, מצינו כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב דהוא משום דכל שאדם צריך לאותו בגד והוא לבוש בו, אע"פ שאין בו חימום אסור, ולכאו' מכוון דבריו דלבישה גמורה אסורה אף בלא הנאת חימום, וכמש"כ כן העונג יו"ט בסימן צ"ו. - **ב** הפסקי רי"ד בביצה שם כתב דהוא מפני שהלבישה עשוי' לכבוד, ואע"פ שאין מתחממין בלבישתן יש בהן כבוד, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן מ"ג, דהלבישה היא פעמים לחמם פעמים לכבוד ופעמים להגן מן החמה ומן הצינה, וע"כ אף דבגדי כהונה קשין הן ואין בהן חימום יש בהן כבוד, וע"כ לבישתן אסורה מה"ת. - **ג** האו"ז בהל' יו"ט סימן שמ"א כתב בתו"ד דהוא משום דכל שמתכסה בהן בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים הו"ל דרך מלבוש ונהנה מהן.[[32]](#footnote-32)

הראב"ד הוכיח דאיכא איסור כלאים דאורייתא אף בבגדים קשין, ממה שאמרו בערכין ג' ב' דכהנים אשתרי כלאים לגבייהו, אף שהיו בגדיהם קשין, וכן הוכיחו רבים מקמאי, - ובישוב דעת רש"י ודעימי' דליכא איסור כלאים בבגדים קשין, מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ בביצה שם כתב דמה שאמרו דבגדי כהונה קשין הן הוא באבנט שהי' קשה שהיו חוגרין בו מתניהן, ומה שאמרו דהותר להן כלאים הוא בחשן ואפוד של כה"ג שהיו רכין ולא קשין לפי שהיו עשויין ללבישה.[[33]](#footnote-33) - **ב** הראב"ד בכתוב שם שם כתב דבגדי כהונה אע"ג דקשין הן יש הנאה בלבישתן, וע"כ יש בהן משום כלאים דאורייתא, ומשא"כ בשאר בגדים קשין דאין הנאה בלבישתם. - **ג** השטמ"ק שם כתב בשם מורו דמה שאמרו בערכין דהותר להם איסור כלאים, הוא לפי הס"ד דהגמ' ביומא דיש בבגדי כהונה משום כלאים, דל"ה מסיק אדעתי' דליהוו קשים. - **ד** השיח יצחק ביומא ס"ט א' כתב דכשהתירה תורה כלאים באבנט, לגמרי שרי לי', שהרי לא ציוה הכתוב לעשותן קשין, ואם יש בידם לעשותן רכין, כגון לעשות חוטין דקין מאד, ג"כ שרי, וזהו שאמרו דאישתרי כלאים לגבייהו, ומה שאמרו דבגדי כהונה קשין הן, הוא שהי' הדרך לעשותן קשין.

**האי נמטא גמדא דנרש שריא,** בפירש"י בביצה ט"ו א' כתב דשריא לישיבה שאינו מחמם, ומשמע דלא הותר אלא לישב ע"ז, אך אסור ללבשו, וכ"כ התוס' שם בדעתו,[[34]](#footnote-34) וכ"כ בדעתו גם בתשו' הרי"ד סימן מ"ג, והאו"ז בסימן שמ"א, והסכימו לזה, וכ"כ הראב"ן בתשו' סימן קט"ז, - אך בספה"י לר"ת סימן שפ"ב כתב דכיון דלבדים לי"ב איסור כלאים דאורייתא משום דל"ה שוע טווי ונוז, ומדרבנן הוא דאסירי, לא גזרו חכמים אלא ברכין ולא בקשין, וכ"כ התוס' בביצה שם ורבים מקמאי.

הרמב"ם בפ"ח מביהב"ח ה"ו כתב דהיו הכהנים השומרים מניחין את הבגד"כ כנגד ראשיהן, וצ"ע דהרמב"ם גופי' כתב בפ"י מכלאים הי"ג דבגדים קשים מותר להציעם תחתיו, וא"כ מ"ט לא הותר להניח את הבגד"כ תחת ראשיהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב דהא דלא היו מניחין תחת ראשיהן הוא משום דלא ניתנו בגד"כ ליהנות מהן אלא דרך לבישה.[[35]](#footnote-35) - **ב** המרכה"מ שם כתב דהוא משום דלא ניתנו בגד"כ ליהנות בהן אלא ביום דהוא שעת עבודה ולא בלילה, וכ"כ החק נתן בסוגיין בתחילת דבריו. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב דהא דלא היו מניחין תחת ראשיהן הוא משום איסור כלאים, והחק נתן כתב דס"ל דקי"ל דבגד"כ לא חשיב כקשין כ"כ ויש בהן לאיסור כלאים, וכ"כ הליקוטי הלכות,[[36]](#footnote-36) וכ"כ השעה"מ בפ"י מכלאים הל"ב בדעת הרע"ב. - **ד** המנחת פתים בשיירי מנחה ביו"ד סימן ש"א כתב לישב דכיון דכלאים קשין לא הותרו אלא בהצעה ולא בלבישה, והי' צריך לפשוט האבנט אחר העבודה משום כלאים, תו לי"ב להא דלב בי"ד מתנה עליהן, ויש בזה גם לאיסור מעילה, וע"כ לא הותר להניחו תחת ראשו משום איסור מעילה.[[37]](#footnote-37)

דף מס' 2

## מחילות לא נתקדשו

**כ"ז ב'** **- מסייע לי' לר' יוחנן דאמר מחילות לא נתקדשו,** בפסחים פ"ו א' אמרו דהא דמחילות לא נתקדשו היינו כשהן פתוחות להר הבית, אך מחילות הפתוחות לעזרה הוו קודש, ובפירש"י שם ד"ה כי קאמר מבו' דהיינו דמחילות הפתוחות להר הבית לי"ב אף קדושת הר הבית, וע"כ מותר בעל קרי ליכנס שם, וכ"כ המפרש בסוגיין דכל שהן פתוחות להר הבית לא נתקדשו אפי' בקדושת הר הבית, וכן הוכיח השעה"מ בפ"ו מביהב"ח ה"ט מד' התוס' ביומא ו' א' ד"ה מביתו.[[38]](#footnote-38)

והשעה"מ שם הביא מס' דרך הקדש שכתב בשם ס' חנוכת הבית דמחילות הפתוחות להר הבית דינם כהר הבית, ודקדק כן מפירש"י בפסחים ס"ז ב' ד"ה מחילות, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מה שאמרו הכא דהי' הולך במסיבה משום דמחילות לא נתקדשו, היינו דמהא דהותר לו ליכנס במחילות שתחת העזרה בע"כ דאין הן קדושת עזרה, ואף דיש בהן קדושת הר הבית ובעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, מ"מ הי' הולך שם משום דנטמא בפנים ומאי הו"ל למעבד.

השעה"מ שם כתב דמשמעות ד' המפרש דהא דמחילות לא נתקדשו היינו כשהם פתוחות רק להר הבית, אך כל שהן פתוחות גם לעזרה הרי הן כקודש, והביא מס' דרך הקדש שתמה ע"ז דא"כ מאי רבותייהו דמחילות, הרי אף לשכות הבנויות בעזרה הפתוחות לחול תוכן חול, והוכיח מזה דמחילות לא נתקדשו אף כשיש להן גם פתח לעזרה, ועיי"ש שכתב לישב בפשיטות דהא דשאני מחילות מלשכות הוא דלשכות הפתוחות להר הבית יש בהן קדושת הר הבית, ומחילות הפתוחות להר הבית אין עליהן קדושה כלל.

השיטה לרשב"י כתב דהא דמחילות לא נתקדשו הוא במחילות שתחת העזרה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"ז ב' ד"ה מחילות, - והבאר שבע בסוגיין תמה ע"ז דלפ"מ שאמרו דמחילות הפתוחות לעזרה הוו קודש, לא איירי ר' יוחנן במחילות שתחת העזרה, דמחילות אלו דינם כלשכות דאם פתוחין לקודש הוו קודש ואם פתוחין לחול הוו חול, אלא איירי במחילות שתחת הר הבית דאף דפתוחות להר הבית הוו חול,[[39]](#footnote-39) - ולמש"כ הדרך הקדש דמחילות הפתוחות לעזרה ולהר הבית הוו חול, ניחא.

במדות פ"א מ"ט תנן דאירע קרי באחד מהם יוצא והולך לו במסיבה ההולכת תחת הבירה וכו' עד שהוא מגיע לבית הטבילה, ראב"י אומר במסיבה ההולכת תחת החיל יוצא והולך לו בטדי, ונחלקו רבוותא בביאור הפלוגתא בזה, ובביאור הגר"א שם כתב דראב"י פליג אהא דקאמר ת"ק במסיבה ההולכת תחת הבירה ואמר ראב"י תחת החיל דוקא אבל תחת הבירה אסור לו לילך, וכ"ה בתוס' הרשב"א בפסחים פ"ו א' דהא דא"ר יוחנן דמחילות לא נתקדשו הוא דלא כראב"י,[[40]](#footnote-40) - וצ"ב, דהרי הא דלת"ק לא נתקדשו מחילות שתחת העזרה הוא בפתוחות לחול, וא"כ מ"ט דראב"י דנתקדשו, הרי לא עדיפי מלשכות הבנויות בקודש ופתוחות לחול דהוו חול.[[41]](#footnote-41)

**ובעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות,** המפרש כתב דהני תרי מילי שמעינהו כי הדדי מרבי' וכי הדדי אמרינהו, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"ז ב', והרי דלא שייכי הני תרי דיני זל"ז, - והמל"מ בפ"ג מביאת מקדש ה"ג עמד בזה, דהרי שפיר תליין זב"ז, דכיון דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות בע"כ דמחילות לא נתקדשו, דאל"כ תיקשי לי' מתניתין דהכא דהיאך הי' הולך הבעל קרי במחילה, וכבר כתב עד"ז התורי"ד בפסחים שם.

ואמנם הנה ממה שפירש"י שם דהא דמחילות לא נתקדשו היינו במחילות שתחת העזרה, מבו' דהכא היתה המחילה תחת העזרה, וכדתנן מסיבה ההולכת תחת הבירה, והיינו תחת העזרה, וכמש"כ השיטה לרשב"י, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש בריש פירקין, וכ"כ הערוך בע' בירה, ולפ"ז הרי דהא דמסייעינן מהכא להא דמחילות לא נתקדשו אינו ענין להא דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, דאף אם אינו משתלח אלא חוץ למחנה שכינה יש ללמוד מהכא דמחילות לא נתקדשו.

אך הנה המפרש בריש פירקין כתב דלדעת ר' יוחנן דמקום הי' בהר הבית ובירה שמו, הרי דאף הא דתנן מסיבה ההולכת תחת הבירה הוא תחת אותו מקום, וכ"כ הרא"ש במדות ספ"ק, ולפ"ז הרי דהא דמסייעינן מינה לר' יוחנן דמחילות לא נתקדשו, היינו דמהא דהי' הבעל קרי הולך שם אף דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, בע"כ דאין עליהן קדושת הר הבית,[[42]](#footnote-42) ולפ"ז נמצא דתרי דיני דר' יוחנן שייכי זל"ז, דרק משום דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות הוא דיש ללמוד מהכא דמחילות לא נתקדשו, וצ"ע.

הרא"ש כתב דלא מסייעינן מהכא להא דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, אלא להא דמחילות לא נתקדשו דע"כ הי' הבעל קרי מהלך במסיבה, - אך בשיטה לרשב"י כתב דמסייעינן מהכא גם להא דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, וכ"נ בד' המפרש לעיל כ"ו א', והמל"מ בפ"ג מביאת מקדש ה"ג כתב דהיינו דמהא דהי' הולך במסיבה ההולכת תחת הבירה ש"מ דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, דאם לא נאסר אלא במחנה שכינה למה לו לילך במסיבה ההולכת תחת הבירה, הרי הי' יכול לילך בהר הבית עצמו.

**עד כאן לא סליקת לשעיר גמרת מילי דשעיר וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **ב** בפירש"י בברכות ס"ב ב' ד"ה ובית הכסא כתב דהיינו מה שאמר לו ליעול מר וממשנתינו נלמד דאין מספרין בבהכ"ס, וכ"כ הרא"ש והשיטה לרשב"י, וכ"כ האו"ז בהל' טהרת קר"ש ותפילה סימן קל"ז, וכתב דהא דאסור לספר בביהכ"ס הוא משום צניעות. - **ב** להגירסא שלפנינו אלמא לא מיבעי לי' למיעל מבו' דהקפיד ע"ז שאמר לו ליעול מר, וממשנתינו נלמד דאין נכנסין ב' יחד לביהכ"ס, וכ"כ השיטה לרשב"י בשם י"מ והמיוחס לריטב"א בברכות ס"ב ב', וכן פירש בהגה' הגר"א בבברכות שם ובביאורו בסימן ג' ס"ב בד' המפרש בסוגיין, ועיי"ש שתמה ע"ד רש"י בברכות דלא פירש כן. - **ג** הראב"ד פירש דאמר כן רב ספרא לר' אבא דמ"ט נחר לו הרי כיון דהי' נעול בידוע שיש שם אדם, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להמו"מ בגמ', וכ"כ הרגמ"ה, וכ"כ הרא"ש בשם י"מ, ועמש"כ בזה המהרש"א בח"א.

**ורב ספרא סבר דילמא מסוכן הוא,** הרמב"ם בפ"ה מדעות ה"ו כתב דלא ידבר כשהוא נפנה אפי' לצורך גדול, והמחזיק ברכה בסימן ג' אות ו' כתב דמקור דבריו הוא מהכא, וס"ל כדעת רש"י ודעימי' דמה שהקפיד עליו הוא על מה שדיבר בביהכ"ס, וממה שאמרו דרב ספרא סבר דילמא מסוכן הוא משמע דהוא סבר הכי ולית הלכתא כוותי', והרי דאסור לדבר אף לצורך גדול דדילמא מסוכן הוא,[[43]](#footnote-43) - והשע"ת שם סק"ב כתב דאפשר דדוקא בשעה שהוא נפנה ממש אסור לדבר אף לצורך גדול, אך כל שהוא בביהכ"ס ואינו נפנה עדיין מותר לדבר לצורך, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, - ועמש"כ בזה בתשו' תורה לשמה סימן כ"ד.

**וכשאתה שותה מים שפוך מהן ואח"כ תן לתלמידך,** המפרש כתב דהיינו דאחר שתיית יין צריך לשטוף הכוס כדי שלא יבלע אחר את רוקו, ואחת שתייית מים א"צ לשטוף כיון שאפשר לשפוך מן המים דאין כאן בזיון,[[44]](#footnote-44) - אך בד' הרא"ש משמע דמפרש דכששתה ולא נשתייר בכוס צריך לשטפו בין במים ובין ביין, וכששתה ונשתייר בכוס וא"א לשטפו, ישפוך מעט מן המים, וביין יקנח בידו את מקום הנחת פיו.

**ואומר לו איש הר הבית שלום עליך,** הראב"ד כתב בשם רבותינו שבשפירא דאף שאמרו בברכות י"ד א' דהנותן שלום לחבירו קודם שיתפלל כאילו עשאו במה, הנו במשכים לפתחו שעומד בפתח הבית וכל אדם שעובר לפני ביתו נותן לו שלום, אבל אם פוגע את חבירו ברה"ר מותר ליתן לו שלום, וה"נ הכא, והראב"ד כתב לישב דהא דאסור ליתן שלום לחבירו קודם שיתפלל היינו כשהגיע זמן התפילה, אך הכא דהוא בלילה שלא הגיע עדיין זמן התפילה שפיר דמי, והפר"ח באו"ח סימן פ"ט ס"ב כיון לב' הדרכים.

הראב"ד הק' דהרי אמרו במגילה ג' א' דאסור לאדם שיתן שלום לחבירו בלילה שמא הוא שד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב בשם רבותינו שבשפירא דשמא בעזרה ל"ה רשאי שום שד ליכנס. - **ב** הראב"ד כתב דלא אסרו ליתן שלום בלילה אלא מרחוק שאינו מכירו, אך כשמכירו כגון הכא שפיר דמי. - **ג** התוס' במגילה שם ד"ה חיישינן כתבו בשם ריב"א דלא אסרו אלא חוץ לעיר היכא דשכיחי מזיקין כגון בשדה, אבל במקום שבנ"א מצויין אין לחוש. - **ד** השיטה לרשב"י כתב דלא שנותן שלום בלילה אלא פי' לא יהי' לבך מתפחד אלא שלום עליך לא נפקדנו דבר ואנו שומרים, ובזה ניחא דגם לי"ב להאיסור ליתן שלום קודם שיתפלל.

**ורשות היתה לו לשרוף את כסותו,** הרא"ש בסוגיין ובפ"ק דמדות מ"ב כתב דאין כאן משום בל תשחית דהפקר בי"ד הפקר, ובכ' הגר"ח כתב דלאו היינו דבהפקר ליכא לאיסור בל תשחית, אלא היינו דכיון דהפקר בי"ד הפקר ויש להם רשות לעשות כן ליכא בל תשחית דהוא לתועלת, ומש"כ הרא"ש דהוא משום הפקר בי"ד הפקר היינו משום דכל דין קנסות ודין דמסיעין על קיצתן וכיו"ב הוא משום דהפקר בי"ד הפקר, ועמש"כ בזה בתשו' יהודה יעלה יויו"ד סימן קס"ד, והדבר אברהם בח"א סימן ט"ז סקכ"ד בהגה"ה ובמילואים שבסוף ח"ב, ואכמ"ל.

**ראב"י אומר פעם אחת מצאו את אחי אמי ישן ושרפו את כסותו,** הרא"ש בפ"ק דמדות מ"ב כתב דמעשה אתא לאשמועינן, וש"מ דסתם מתניתין דמדות ראב"י היא, ועמש"כ השושנים לדוד והתפא"י שם בע"א.

**מי שהוא רוצה לתרום את המזבח משכים וטובל,** הראב"ד כתב דהיינו משום דאפי' טהור אין לו ליכנס לעזרה בשביל עבודה אא"כ טובל, ומשמע דחיוב הטבילה בנכנס לעזרה הוא רק כשנכנס בשביל עבודה,[[45]](#footnote-45) ונחלקו בזה הראשונים, ונתבאר במ"מ ליומא פ"ג דף מס' 5.

התורי"ד ביומא ל' א' כתב דאיכא תרי גווני בחיוב טבילה, חדא הוא בנכנס לעזרה אף שלא לעבודה, ועוד הוא בנכנס לעבודה אע"פ שהוא בתוך העזרה כגון שהי' עסוק כל הלילה להקטיר חלבים ואיברים ורוצה להתחיל בעבודה של מחר אינו יכול להתחיל לעשות עבודה עד שיטבול, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן הכא דמי שרוצה לתרום את המזבח משכים וטובל והממונה בא ודפק עליהם וכו' אמר להם מי שטבל יבא ויפייס, והרי כל אלו שהיו מפייסין וטבלו בתוך העזרה היו עומדין, כדתנן דהממונה בא ודפק עליהן, ואפ"ה היו טעונין טבילה משום תרוה"ד שהיא תחילת העבודה, - אך הראב"ד בסוגיין כתב דמה שאמרו הכא דמי שטבל יבא ויפייס, היינו בכהני חדתי, דכהני עתיקי א"צ טבילה.[[46]](#footnote-46)

**אלמא לאו בפייס תליא מילתא,** הרא"ש כתב דהיינו דאי בעי פייס מה לו למהר לטבול ימתין עד שיפול עליו הגורל,[[47]](#footnote-47) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלשנויא דגמ' הי' טובל קודם הפייס, ונתבאר להלן, - אך בד' הראב"ד שנדפסו לקמן בע"ב משמע דהוא מהא דקתני מי שהוא רוצה לתרום את המזבח ומשמע דהדבר תלוי בדעתו ואין הדבר תלוי ועומד עד שיתברר ע"י פייס.[[48]](#footnote-48)

בעיקר מש"כ הרא"ש דמדינא א"צ לטבול קודם הפייס, הק' המקד"ד בסימן ל"ב סוסק"א דהרי הי' הפייס נעשה בעזרה משום בבית אלקים נהלך ברגש, וא"כ בע"כ הי' צריך לטבול קודם הפייס משום דכל הנכנס לעזרה טעון טבילה, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד דמה"ט הוא דהיו טובלין קודם הפייס, - ובפשוטו י"ל למש"כ התוס' הרא"ש ביומא ל' א' דהנכנס לעזרה שלא לעבודה א"צ טבילה, וע"כ הי' מותר ליכנס למקום הפייס בלא טבילה.

אמנם הנה בד' הרא"ש בפ"ק דכלים פ"ק מ"ח מבו' דהנכנס לעזרה אף שלא לעבודה טעון טבילה, ולפ"ז צ"ב דמ"ט ל"ה צריך לטבול מדינא קודם הפייס, - וצ"ל כמשמעות ל' הרא"ש לקמן בסוגיין דרק כשנכנס ממקום הפייס "לעזרה" טעון טבילה, והיינו דאף דבית המוקד שהיו מפיסין בה היתה חצי' בקודש, מ"מ היתה קדושתה פחותה מקדושת העזרה, וכמש"כ כן התוס' ביומא כ"ה א' (ד"ה והא בעינן), ואין הנכנס לתוכה טעון טבילה,[[49]](#footnote-49) וכ"כ בס' רנן לבקר לעיל כ"ו א'.

בד' הרא"ש לא נתפרש דמ"ט אם ל"ב פייס הי' לו למהר ולטבול קודם שהי' רץ ע"ג הכבש, ולמש"נ בדעתו דהנכנס לעזרה צריך טבילה אף בלא עבודה, ורק הנכנס ללשכה א"צ טבילה, הרי דמה"ט כשהיו רצין ע"ג הכבש היו צריכין טבילה, דאסור ליכנס לעזרה בלא טבילה, - וי"ל עוד דהוא משום דכשהיו רצין ע"ג הכבש הרי דמי שהי' קודם את חבירו בתוך ד' אמות הי' עולה מיד ותורם, דזהו עיקר הזכי' במה שהוא בתוך ד' אמות למזבח וראוי לתרום, (ועמש"נ בזה במ"מ ליומא פ"ב דף מס' 1), וע"כ הי' צריך לטבול קודם לכן.[[50]](#footnote-50)

הראב"ד כתב דפייס זה הי' בלשכת הגזית בחצי' שבקודש, וככל הפייסות שהיו בלשכת הגזית, כדתניא ביומא כ"ה א', וכ"כ המאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"א ובפ"ו ה"א, - אך הפסקי תוס' אות ט"ו כתבו דהפייס הראשון הי' בבית המוקד, וכ"כ הראב"ד בשם ר"ת שהי' פיס זה בבית המוקד בחציו שהי' קודש,[[51]](#footnote-51) ול"ד לשאר הפייסות שהיו בלשכת הגזית משום דהכהנים שהיו בעזרה היו קרובים ללשכת הגזית, וע"כ היו מפייסין שם, אך הכא כיון שהיו בבית המוקד שעדיין לא ירדו לעזרה ויש בבית המוקד עצמו מקום מקודש, היו מפייסין שם, וכ"כ המפרש והשיטה לרשב"י לעיל כ"ו א', והרא"ש לעיל שם כתב דהי' פייס זה בבית המוקד לפי שעדיין לא נפתח שער העזרה.

**מי שהוא רוצה לבא לפייס משכים וטובל,** הרא"ש כתב דהא דהי' טובל הוא כדי שיהא מזומן מיד אחר הגורל לעבודתו, או משום דחיישינן דמחמת חיבת המצוה שמא ימהר ויכנס לעזרה בלא טבילה.

דף מס' 3

**כ"ח א'** **- ופתח את הפשפש,** בפי' ר"נ אב הישיבה כתב דהפשפש הוא פתח קטן בתוך הפתח הגדול, וכ"כ הערוך בע' פשפש והרמב"ם בפיהמ"ש והמפרש, וכ"כ הרא"ש במדות פ"א מ"ז, - אך הראב"ד לעיל כ"ו ב' כתב דלא הי' הפשפש עומד בתוך השער הגדול הפתוח לעזרה, אלא הי' עומד בצידו, ועמש"כ בזה הרש"ש.

הראב"ד כתב דהא דהי' פותח את הפשפש, הוא משום שקשה הי' להם לפתוח פתח גדול בלילה, - אך הרא"ש כתב דהוא משום דלא היו פותחין שער הגדול עד היום, וכ"כ ה וכ"כ הגר"א דלא היו רשאין לפתוח שער העזרה עד שיאור היום.

המפרש כתב דהך סתמא היא כר' יהודה בפ"ק דמכות מ"ז דזה שהי' שהי' פתוח לעזרה פשפש קטן הי' לו שבו נכנסין לבלוש את העזרה, וכ"כ הגר"א, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במדות שם משמע להדיא דר' יהודה לפרש בא, ולא פליגי רבנן עלי' דר' יהודה, וכ"ה מבו' בד' המאירי שם, וכ"כ התוי"ט.

**ושתי אבוקות של אור בידם,** התוי"ט כתב דמהא דסתם תנא ולא תני חוץ מלילי שבת ויוהכ"פ משמע דאף בהן היו עושין כן, משום דטלטול נרות אינו אלא שבות ואין שבות במקדש.[[52]](#footnote-52)

אך הרמב"ם בפ"ח מביהב"ח הי"ב כתב דכסדר הזה עושין בכל לילה ולילה חוץ מלילי שבת שאין בידם אור אלא בודקין בנרות הדלוקין שם מער"ש, ובטעם הא דלא התירו לטלטל נרות בידם משום דאין שבות במקדש, כתב הכס"מ שם דהוא משום דאפשר בנרות הדלוקים מער"ש,[[53]](#footnote-53) וכ"כ הבאר שבע, ומבו' לפ"ז דלא אמרו דאין שבות במקדש היכא דאפשר בע"א, ועמשה"ק בזה המל"מ שם, והאחרונים שם כתבו לישב בכמה אנפי, ואכמ"ל, - והתוי"ט כתב לפרש עוד דהוא משום דלישא אבוקה של אור בידו יש בו משום הטיית הנר שהוא מבעיר ממש,[[54]](#footnote-54) וכיון דהוא קרוב שיטה גזרו בו אף במקדש.

**היו בודקים והולכים,** הקרית ספר בפ"ח מביהב"ח כתב דהא דהיו בודקין את העזרה הוא מכלל השמירה שנצטוו לשמור את המקדש, - ובביאור בדיקה זו כתב הרגמ"ה שהיו בודקין שיהיו כל כלי עזרה שמורין יפה, ועד"ז כתב הרא"ש דהיו בודקין אם ימצאו כלי המקדש במקומם, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הרא"ש בפ"ק דמדות מ"ז דהי' בודקין אם חסר כלום,[[55]](#footnote-55) - אך המהר"י קורקוס בפ"ח מביהב"ח הי"א ובפ"ו מתמידין ה"א כתב דהיו בודקין את העזרה מן הטומאה.

**עד שמגיעים למקום עושי חביתין,** הרע"ב כתב דהיינו לשכת עושי חביתין שהיתה סמוכה לשער ניקנור, כדתנן בפ"ק דמדות מ"ד, וכ"כ הרא"ש במדות שם דבלשכה זו היו עושין חביתין לכה"ג, - אך המלאכ"ש כתב בשם ה"ר יהוסף דאי"ז לשכת עושי חביתין, אלא מקום מיוחד הי' בעזרה שבו היו עושין את החביתין, ולשכת עושי חביתין היתה לשכה מיוחדת לכליו.

**העמידו עושי חביתין לעשות חביתין,** בירושלמי בספ"ק דר"ה מיבע"ל בדבר שהוא דוחה את השבת ביום אם מכשיריו דוחין את השבת בלילה, ופשיט לה מהא דתנן הכא העמידו עושי חביתין לעשות חביתין, ותני ר"ח בר אדא זה סדר תמיד לעבודת בית אלקינו בין בחול ובין בשבת, והרי דאף דהקרבת החביתין הוא ביום הותרה עשייתן בלילה,[[56]](#footnote-56) והביאו בתוס' הגרע"א.

**מי שזכה לתרום את המזבח הוא יתרום,** המאירי כתב דאותו שזכה לתרום לובש בגדי הרמה, משום דאותם בגדים שתורם בהן את הדשן פחותין מן הכלים שמשמשין בהן בשאר עבודות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ה מ"ג ובפ"ב מתמידין ה"י, וכ"כ בפירש"י ביומא י"ב ב' ד"ה את השחקין בשם י"מ, והחינוך במצוה קל"א,[[57]](#footnote-57) - אך בפירש"י שם כתב דרק הוצאת הדשן היתה בבגדים פחותין מפני שהבגדים מתבזים ומתלכלכין בהן, אבל תרוה"ד שאינו אלא מלא מחתה ליום ואין שם לכלוך בגדים לא היתה בבגדים פחותין, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והתו"י שם כ"ג ב', והרמב"ן בפר' צו ו' ד', ועמש"כ בזה במ"מ ביומא שם דף מס' 3.

**הזהר שלא תגע בכלי,** הראב"ד כתב דהא דאין לו ליגע בכלי אי"ז משום דהוא פוסל את הכלי במגע, שהרי הי' טהור גמור אף קודם הטבילה וכ"ש עכשיו שטבל, אלא היו מזהירין אותו שלא יגע בכלי ויחתה קודם קידוש, וכ"כ השיטה לרשב"י, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ט"ו סק"ג ובסימן ל"ב סק"א.

הראב"ד כתב דהא דהוצרכו להזהירו הוא משום דנכנס לשם לבדו וגם היו מזרזין הרבה את הכהנים בעבודות שקודם עמוד השחר, וע"כ חששו שיטעה וישכח ויחתה קודם קידוש ואין שם איש שיזכירהו, והמהר"י קורקוס בפ"ב מתמידין הי"ב הוסיף דהוא כדי שלא יחשוב שאינה עבודה חשובה להצריך קידוש ידים ורגלים, וגם שלא יחשוב דכיון שקידש ידיו ורגליו ביום שלא יצטרך עתה לקדש וע"כ מודיעין אותו דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים.

**עד שתקדש ידיך ורגליך מן הכיור,** המפרש כתב דהוא משום דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים וע"כ צריך לחזור ולקדש, - והתוס' בזבחים כ' א' כתבו דלמ"ד דלינה אינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים הא דהוצרך לקדש, הוא בכהני חדתי.

## קידוש ידים ורגלים לתרוה"ד

ביומא כ"ג ב' פליגי תנאי בדין הוצאת הדשן דלת"ק היא פסולה בבעלי מומין ולר"א היא כשרה בבעלי מומין, ודעת ר"ל שם דפלוגתייהו היא אף בהרמת הדשן, דלאו עבודה היא וכדחזינן דכשרה בב' כלים, והתוס' שם כתבו לדעתו דטעמא דת"ק דפסל בבעלי מומין הוא משום דאין זר קרב לגבי מזבח, והגבו"א שם הק' מדתנן הכא דתרוה"ד טעון קידוש ידים ורגלים, ואם תרוה"ד לאו עבודה הוא, ואף לת"ק אין בע"מ פסולין אלא דהו"ל כזר דאינו קרב לגבי מזבח, מ"ט בעי קידוש ידים ורגלים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגבו"א שם כתב דשמא הא דבעי קידוש ידים ורגלים הוא מדרבנן. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמפורש בתורה שלא יקרב אל המזבח ולא לשום עבודה אלא לאחר קידוש ידים ורגלים, וכ"כ המאירי, וכ"כ הקרית ספר בפ"ב מתמידין, ומשמע דהקרב אל המזבח אף שלא לעבודה טעון קידוש ידים ורגלים,[[58]](#footnote-58) וכ"ה להדיא בד' הקרית ספר שם, ונתבאר בדף מס' 4, ולפ"ז הרי דמה"ט הי' טעון קידוש ידים ורגלים לתרוה"ד אף אם לאו עבודה היא. - **ג** דעת הר"ח ורבינו אליקים ביומא שם דהא דלר"ל תרוה"ד לאו עבודה היא, היינו לדעת ר"א, אך לדעת ת"ק עבודה היא, ונתבאר במ"מ שם דף מס' 3, ולדעתם י"ל דהא דתנן הכא דתרוה"ד טעון קידוש ידים ורגלים הוא לת"ק דעבודה היא, אך לר"א דלאו עבודה היא אינו טעון קידוש ידים ורגלים. - **ד** בס' חוקת היום ביומא שם כתב דלדעת ר' יהודה ביומא שם דהיתה תרוה"ד נעשית בד' בגדים מודה ר"ל דעבודה היא, וי"ל דמתניתין דהכא אתיא כוותי', וכמש"כ התוס' שם ט"ז ב' דלרב אדא בר אהבה סתמא דתמיד הוא כר' יהודה.

## טעם הא דלא היו מקדשין ידיהן ורגליהן קודם הפייס לתרוה"ד

ביומא כ"ד ב' פליגי אמוראי במה מפיסין, ודעת רב ששת דהיו מפיסין בבגדי קודש דאי אמרת בבגדי חול אגב חביבותי' מיקרו ועבדי, והגבו"א שם כתב דהדין נותן דה"נ היו מקדשין ידיהן ורגליהן קודם הפייס דילמא אגב חביבותי' מיקרו ועבדי בלא קידוש ידים ורגלים,[[59]](#footnote-59) והק' ע"ז מהא דתנן הכא דאחר שזכה בפייס הי' מקדש ידיו ורגליו, והרי דלא היו מקדשין ידיהן ורגליהן קודם הפייס, וכתב דכיון דפייס דתרוה"ד ל"ה בלשכת הגזית אלא בבית המוקד, דהוא רחוק ממקום המזבח לא חיישינן דילמא אגב חביבותי' מיקרי ועביד בלא קידוש, דאדהכי והכי ממקום שזכה בפייס לתרומת הדשן עד שיגיע למזבח מדכר דכיר ולא יתרום בלא קידוש, ולא חששו לכך אלא בשאר פייסות שהיו בלשכת הגזית סמוך למזבח, ובתשו' דובב מישרים ח"ב סימן י"ז כתב לישב עוד, דכיון דתרוה"ד ל"ה חשיבא להו כ"כ, כמו שאמרו ביומא כ"ב א', ע"כ לא חיישינן בזה דאגב חביבותי' מיקרו ועבדי.

אך אכתי קשיא למש"כ הרא"ש לעיל דהא דהיו טובלין קודם הפייס הוא משום דחיישינן דמחמת חיבת המצוה שמא ימהר ויכנס לעזרה בלא טבילה, וא"כ מ"ט לא היו מקדשין ידיהן ורגליהן קודם הפייס.[[60]](#footnote-60)

## כניסה למקום הכיור כדי לקדש ידיו ורגליו

בזבחים נ"ט א' אמרו דלמ"ד דכולי' מזבח בדרום או דחציו בדרום וחציו בצפון הי' הכיור עומד בין האולם ולמזבח ממש, שלא כנגד פתח ההיכל, (ולמ"ד דקדושת היכל ואולם חד הוא אף לא הי' עומד כנגד פתח האולם), אך לריה"ג דכולי' מזבח בצפון ל"ה הכיור עומד בין האולם ולמזבח ממש, אלא הי' משוך קימעא כלפי הדרום, - והראב"ד בסוגיין הק' דלמ"ד דהי' הכיור עומד בין האולם ולמזבח ממש היאך הי' נכנס לשם לקדש ידיו ורגליו, הרי תניא בתוספתא בכלים פ"א ה"ו דאין נכנסין בין האולם ולמזבח שלא רחוץ ידים ורגלים,[[61]](#footnote-61) וכן הק' התוס' בזבחים נ"ח ב' ד"ה הא מני.[[62]](#footnote-62)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשמא הך תנא דאית לי' דהי' הכיור בין האולם ולמזבח ממש, ס"ל כר"מ בתוספתא שם דנכנסין לבין האולם ולמזבח שלא רחוץ ידים ורגלים. - **ב** הראב"ד כתב די"ל דלא אסרו אלא כשאינו צריך, אך הכא דא"א בענין אחר שרי, כיון דמעלה דרבנן היא שאינו נכנס לשם, וכתב דהוא שינויא דחיקא, ועד"ז כתב הקר"א בזבחים שם דלא גזרו על אותם הנכנסין לקידוש ידים ורגלים כיון דלצורך הם נכנסין. - **ג** הראב"ד כתב דדוקא שלא רחוץ ידים ורגלים כגון שהטיל מים ל"ה נכנס, אך מי שטבל ולא הטיל מים לאחר הטבילה הי' יכול ליכנס, דמה שהי' מקדש ידיו ורגליו אינו משום טהרה אלא משום עבודה.[[63]](#footnote-63) - **ד** הראב"ד כתב עוד דהא דאסור ליכנס שלא רחוץ ידים ורגלים א"צ לזה רחיצה מן הכיור אלא אף משאר כלים, דלענין זה סגי ברחיצה בעלמא,[[64]](#footnote-64) וא"צ קידוש ידים ורגלים אלא לעבודה (ומטיל מים).

## המקום דחשיב כבין האולם ולמזבח

בד' התוס' והראב"ד נתחדש דלא חשיב כבין האולם ולמזבח דאין נכנסין לשם שלא רחוץ ידים ורגלים אלא בהמקום שכנגד המזבח, אך רוחב העזרה לצדדים שאינו כנגד המזבח אינו בכלל בין האולם ולמזבח, וע"כ לא קשיא להו אלא למ"ד דהי' הכיור בין האולם ולמזבח ממש, וכ"ה מבו' גם ממש"כ המפרש לקמן במתניתין בהא דל"ה אדם נכנס עמו בין הכבש ולמזבח, ונתבאר להלן, - אך בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת ס"ט מבו' להדיא דאף רוחב העזרה לצדדים שאינו כנגד המזבח הוי בכלל בין האולם ולמזבח,[[65]](#footnote-65) וכ"נ בסוגיית הגמ' ביומא מ"ד ב',[[66]](#footnote-66) ועמד ע"ז הקר"א בזבחים שם, וצ"ע.[[67]](#footnote-67)

בד' התוס' והראב"ד מבו' דבין הכבש ולמזבח לא חשיב כבין האולם ולמזבח, שהרי אף למ"ד דהי' הכיור משוך קימעא כלפי הדרום הי' כנגד הכבש, וכן צידד החזו"נ בדעת הראב"ד והרמב"ם, - אך המפרש לקמן במתניתין כתב דהא דל"ה אדם נכנס עמו הוא משום דכבש הוא כמזבח לכל דבר וחשיב כבין האולם ולמזבח.

ובטעמא דהתוס' והראב"ד י"ל דהוא משום דאף אם יש על הכבש קדושה כמזבח, מ"מ ל"ה בכלל המזבח, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בזבחים נ"ט א' דלקיום הדין האמור בכיור דונתת אותו בין אהל מועד ובין המזבח בעינן שיהא בין אוהל מועד למזבח עצמו ול"מ מידי מה דהוי בין אוהל מועד לכבש, והיינו משום דשֵם מזבח קאי רק על המזבח עצמו, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ו דעושין במקדש ז' כלים מזבח לעולה וכו' וכבש שעולים בו למזבח וכו', והרי דהוי הכבש כלי בפנ"ע ואינו בכלל המזבח, וע"כ ה"נ המקום שבין האולם לכבש לא חשיב כבין האולם למזבח.

**והרי המחתה נתונה במקצוע בין הכבש וכו',** המפרש כתב דהיינו דהיו אומרים לו כן, ועד"ז כתב הרא"ש דהיו מראים לו מקום המחתה, - והחק נתן כתב דבד' הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"ב משמע דלא היו אומרים לו כן, אלא קמ"ל מתניתין מקום המחתה, וכ"כ החזו"נ בדעת הראב"ד.

הראב"ד כתב דהא דהיתה המחתה מונחת במקצוע שבין כבש למזבח במערבו של כבש ולא הי' במזרח, הוא משום דכל כמה דמצינן לקרובי לגבי פתחא מקרבינן, והוסיף דהוא משום דבפרשת תרוה"ד כתיב בקרא מערכה שני' של קטורת, והאש שלוקחין לקטורת היא ממערבו של מזבח, וה"נ בתרוה"ד בעינן שתהא ממערבו של מזבח, וע"כ היתה נתונה במערבו של כבש כדי שתהא סמוכה לו יותר לצד מערבו של מזבח.

**אין אדם נכנס עמו,** הראב"ד כתב דלאו היינו דאין רשאי אדם אחר ליכנס עמו, אלא היינו דאין צורך לשום כהן להיות נכנס עמו לעשות תרוה"ד מפני שאין שם שום עבודה שלא הי' הוא לבדו יכול לעשות, וקמ"ל דמה"ט לא הי' זוכה בפייס דתרוה"ד אלא כהן אחד,[[68]](#footnote-68) - אך המפרש כתב דלא הי' אדם רשאי ליכנס עמו משום דבין האולם ולמזבח אין אדם יכול ליכנס אלא בשעת עבודה,[[69]](#footnote-69) ובין הכבש למזבח חשיב כבין האולם למזבח, והבאר שבע כתב דהוא משום דאין נכנסין בין האולם ולמזבח שלא רחוץ ידים ורגלים.

בזבחים י"ט ב' פליגי תנאי כיצד מצות קידוש, דלת"ק מניח ידו הימנית ע"ג רגלו הימנית וידו השמאלית ע"ג רגלו השמאלית ומקדש, ולריבר"י מניח ב' ידיו זעג"ז וע"ג ב' רגליו זעג"ז ומקדש, ואמרו דלריבר"י א"א לעשות כן אלא ע"י שהי' חבירו מסייעו, והתוס' שם הק' מהא דתנן הכא דהי' מהלך לתרוה"ד יחידי, וא"כ היאך הי' מקדש ידיו ורגליו, וכתבו דמתניתין דהכא הוא דלא כריבר"י, או דהי' שם דבר שהי' מסייעו, - אך הראב"ד כתב דלפי דבריו אתיא משנתינו אף כריבר"י, דאף שהי' כהן אחר הולך עמו כדי לסייעו, מ"מ לא היו זוכין בזה בפייס משום דמסייע אין בו ממש, ועיקר הא דתנן דאין אדם נכנס עמו היינו דאין אדם אחר זוכה עמו בפייס.

**קול העץ שעשה בן קטין מוכני לכיור,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שעשה כלי חול על הכיור שיהא מלא מים, כדי שלא יפסלו מימיו בלינה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ביומא פ"ג ובפ"ג מביהב"ח הי"ח, ובפיהמ"ש לקמן פ"ג מ"ח פירש דמה שאמרו ביומא ל"ז א' דהיינו גילגלא דהוי משקעה לי', היינו דהמוכני הי' כלי העולה ויורד ע"י גלגל,[[70]](#footnote-70) - אך הרא"ש פירש דהיו משקעין בו את הכיור לתוך בור הגולה שלא יפסלו מימיו בלינה, וכן דעת ש"ר.

הראב"ד לעיל כ"ז א' כתב ללמוד מהא דעשה בן קטין מוכני של עץ, דלא אסרו בנין של עץ בעזרה אלא בבנין שיש בו אהל דדמי לאשירה שיושבין בצילה, אך כל שאין בו אהל שרי, וכתב דמה"ט מותר לעשות בימה בעזרה.

**נטל מחתת הכסף ועלה לראש המזבח,** המפרש כתב דעלה דרך מזרחו של כבש וכו', - אך למש"כ הראב"ד דבתרוה"ד בעינן שתהא ממערבו של מזבח, ומה"ט היתה המחתה נתונה במערבו של כבש כדי שתהא סמוכה לו יותר לצד מערבו של מזבח, לכאו' עלה ממערבו של כבש, וצ"ע.

## תרומת הדשן

**חותה את המאוכלות הפנימיות,** הראב"ד כתב דהוא תרוה"ד שהיו מערבין הדשן והגחלים, וכ"כ השיטה לרשב"י, והחזו"נ כתב דיליף לה מדכתיב והרים את הדשן ולא כתיב והרים את הגחלים אשר תאכל האש, דהוה משמע ג"כ הגחלים המאוכלות, ובע"כ דה"ק והרים את הדשן עם הגחלים אשר תאכל האש דהיינו המאוכלות, - אך המפרש כתב דהי' נוטל מאותן גחלים שנתאכלו ונעשו גחלים דקים דהוו דשן, ועד"ז כתב הרא"ש, והחזו"נ כתב בדעתם דלא הי' נוטל אלא את הגחלים המאוכלות, ולא הי' נוטל עמהם דשן, והא דכתיב את הדשן היינו גחלים הקרובים להיות דשן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ועמש"כ הכס"מ בפ"ב מתמידין הי"ב.

הסמ"ג עשין קצ"א כתב בשם זקינו רבינו חיים כהן דקאי על איברי העולה המאוכלין, שנא' והרים את הדשן אשר תאכל האש את העולה, וכ"כ הריטב"א ביומא כ' ב' בשמו דמצות תרוה"ד היא מאיכול בשר העולה, והביאו הכס"מ בפ"ב מתמידין הי"ב, והוסיף לפרש דהיינו שלא הי' חותה מהגחלים שנעשו מהעצים שבמערכה אלא דוקא מהגחלים של איברים שנשרפו,[[71]](#footnote-71) והקרבן אהרן בפר' צו פ"ב ה"ד פירש כן בהא דתניא בתו"כ שם והרים אשר תאכל האש יכול עצים ת"ל עולה, דהיינו דאינו מרים את דשן העצים אלא את דשן העולה, וכ"נ בפי' רבינו הלל שם, עיי"ש שכתב דחותה מן המאוכלות הפנימיות דאיברי עולה דהוה מפנה להו לגחלים דמן עצים אילך ואילך וחותה במחתה מאיברי עולה דנתאכלו והוו גחלים, וכ"נ קצת בפי' הר"ש שם, - אך בפי' הראב"ד לתו"כ שם פירש דהא דיכול עצים היינו דיכול אפר העצים בלבד ירים ת"ל עולה שאף מן העולה הי' מרים, וכ"נ בתוס' אחרות שם דהי' נוטל עולה ועצים יחד, ועמש"כ האבהא"ז בהל' תמידין שם לפרש לד' הראב"ד, וצ"ע.

## זמן תרומת הדשן

התוס' ביומא כ"ז ב' ד"ה איכא כתבו דזמן תרוה"ד אינו אלא בלילה, ולמדו לזה ממה שאמרו שם כ' ב' דכל הלילה והרים, וכ"כ התוס' שם ל"ג א' ד"ה אביי, וכ"כ הגרע"א שם כ' ב' ללמוד מד' התוס' שם סוד"ה אלא, - אך הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א כתב דזמן תרוה"ד בכל יום הוא משיעלה עמוד השחר, וכ"כ המאירי ביומא כ' א'.

בעיקר מש"כ הרמב"ם והמאירי דתרוה"ד הי' בעלות השחר, קשיא טובא מהא דתנן לקמן ל' א' דשחיטת התמיד היתה בעלות השחר, ולפ"ז הרי דתרוה"ד דקדים לה הי' קודם עלות השחר, והתו"י ביומא כ"ב א' כתבו דמשמע במכילתין דסידור המערכה הי' בלילה, ולכאו' מכוון דבריהם הוא להך מילתא דשחיטת התמיד הי' בעלות השחר וסידור המערכה קדים לה, - והשושנים לדוד לקמן פ"ב מ"א כתב דבע"כ דמש"כ הרמב"ם דזמן תרוה"ד הוא משיעלה עמוד השחר, היינו סמוך לעלות השחר, והביא כן מס' עבודת ישראל, וצ"ע.

## הנחת הדשן

**וירד הגיע לרצפה וכו',** התו"י ביומא כ"ד א' נסתפקו אם הנחת הדשן היתה טעונה כהונה, או היתה כשרה בזר, ועיי"ש שכתבו דאם היתה טעונה כהונה, הרי דהא דזר חייב מיתה על תרוה"ד אף דיש אחרי' הנחה, הוא משום דהוי הכל עבודה אחת,[[72]](#footnote-72) - ועיי"ש שהקשו במה שאמרו דתרוה"ד הויא עבודת סילוק, דאם אף ההנחה בעיא כהונה, מ"ט חשבינן לה כעבודת סילוק, וכתבו דהוא משום דהעיקר הוא הסילוק.

בירושלמי בפ"ב דיומא ה"א פליגי אמוראי בדין תרם והפריחתו הרוח, והפני משה שם פירש דהיינו דהפריחתו הרוח קודם הנחה, ומבו' לפ"ז דפליגי אמוראי אם הנחת הדשן מעכבת, וכ"כ הצ"פ בהשמטות, ופירש דפלוגתייהו היא אם עיקר תרוה"ד הוא ההנחה על הרצפה או ההרמה מן המזבח, ופירש כן בספיקא דהתו"י, - אך בתוס' אחרות לתו"כ צו פ"ב ה"ד פירש דד' הירושלמי קיימי כשתרם את הדשן והניחו במקומו והפריחתו הרוח לאחר שנתנו במקומו, ובזה הוא שנחלקו אם צריך לחזור ולתרום, ואף למ"ד דא"צ לחזור ולתרום היינו כשנשתיירה פרידה אחת, ומבו' דלכו"ע ההנחה מעכבת, וכ"נ מהא דתלי לה בירושלמי שם בפלוגתא דקומץ שהניחו ע"ג האישים והפריחתו הרוח.

## מקום הנחת הדשן

**הולך במזרחו של כבש כעשר אמות וכו',** המפרש הק' דמ"ט הי' מניח את הדשן במקום זה דהוא רחוק מן המזבח כ' אמות, הרי בעינן ושמו אצל המזבח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המפרש כתב בשם רבו דילפינן לה מהא דכתיב במוראה ונוצה והשליך אותה אצל המזבח קדמה אל מקום הדשן, וקים להו לרבנן דלא מיקרי השלכה פחות מכ' אמות וכו', וכ"כ התוס' במעילה י"א ב' ד"ה דישון. - **ב** הראב"ד כתב דקבלה היא למשה מסיני שכך צריך, וכ"כ הבאר שבע דקבלה היתה בידם דאצל המזבח לאו אצל המזבח ממש, אלא רחוק כ' אמות. - **ג** בפי' הראב"ד בריש קנים כתב דמדכתיב ושמו אצל המזבח משמע מיד סמוך לירידתו, והא דאינו נותנו מיד סמוך לירידתו אלא מהלך במזרחו של כבש י' אמות הוא משום דאם הי' מניח בתחילת הכבש לאלתר לא הי' מקום ראוי להשלכת המוראה לשם, שכך שיערו חכמים שמתוך קלות המוראה והנוצה אין כח הכהן מספיק להשליכה כ"כ, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דהי' רחוק מן הכבש ג"ט.

**מקום שנותנין שם מוראת העוף ודישון מזבח הפנימי ודישון המנורה,** המפרש כתב דכל אלו נבלעין במקומן, אבל תרוה"ד לא היתה נבלעת, וכ"כ השיטה לרשב"י בשם רי"צ, וכ"כ התוס' ביומא כ"א א' ד"ה נבלעין ובזבחים ס"ד א' ד"ה דישון בשם ר"ת, - אך השיטה לרשב"י כתב דהיתה תרוה"ד נבלעת במקומה, וכ"כ בפירש"י בפר' ויקרא א' ט"ז וביומא כ' א' ד"ה תורמין ובכ"ד, וכ"כ התוס' ביומא שם בשם הרב פורת ובזבחים שם בשם ריב"א, ובפי' הר"ש לתו"כ צו פ"ב ה"ד, - והריטב"א ביומא שם כתב בשם אחרים דפעמים הי' נבלע ופעמים לא יארע בו נס ולא הי' נבלע או שלא הי' נבלע לאלתר אלא לאחר זמן, וע"כ לא מני לה בכלל אותם הנבלעים במקומן.

## העולה עולה ראשונה

**העולה עולה ראשונה,** הראב"ד הק' בהא דאמר שמואל בעירובין ב' א' דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות ההיכל פסולין, דתיפו"ל דשחטן קודם תמיד של שחר, שהרי קודם שחיטת התמיד היו מדשנין מזבח הפנימי והמנורה, (כמו שהאריך הראב"ד לקמן ל' ב', ויתבאר בעזה"י במקומו), וא"א לדישון מזבח הפנימי והמנורה בלא פתיחת דלתות היכל.[[73]](#footnote-73)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב די"ל דהא דאין דבר קודם לתמיד של שחר היינו בזמן שהי' תמיד של שחר קרב, אבל בזמן שלא הי' יכול להיות קרב, כגון בימי אריסטובלוס, לא היו מניחין שאר הקרבנות מליקרב, ובכה"ג הוא דקמ"ל דמ"מ אם הקריבן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין. - **ב** הראב"ד כתב עוד דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר היינו בהקטרה, אבל שחיטה לית לן בה, דכיון דילפינן לה מדכתיב וערך עלי' העולה, משמע דבר שיש בו עריכה לגבי מזבח, וע"כ לא פסלינן בשחיטה אלא משום קודם פתיחת דלתות היכל, וכ"כ התוס' בעירובין ב' א' ד"ה שלמים וביומא כ"ט א' ד"ה אלא, ועד"ז כתבו התוס' במנחות מ"ט ב' ד"ה ת"ל.[[74]](#footnote-74) - **ג** התוס' בעירובין וביומא שם כתבו לישב עוד דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר אינו אלא למצוה ולא לעכב, וכמו שאמרו במנחות מ"ט ב', וכ"כ התוס' בפסחים נ"ט ב' ד"ה העולה. - **ד** התוס' בעירובין וביומא שם כתבו דאיצטריך קרא היכא שפתחו הדלתות וחזרו וסגרו.

מד' הראב"ד מבו' דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא לעיכובא, וע"כ הוצרך לישב בע"א להא בעינן לפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל, וכ"כ הריטב"א ביומא כ"ט א' בתי' בתרא דה"ז פסול מדאורייתא, וצ"ע דהרי להדיא אמרו במנחות מ"ט ב' דאי"ז אלא למצוה בעלמא, - ושמא י"ל דהתם דהתם הוא דחויא בעלמא דדחי אביי דלא תפשוט מהתם דתרוייהו כי הדדי נינהו, אך לפ"מ דקי"ל דתרוייהו כי הדדי נינהו, כמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מתמידין ה"כ, שפיר י"ל דהא דשלא יהא דבר קודם לתמיד הוא לעיכובא, דבפשוטו הכי ס"ל לרב חסדא במנחות שם.[[75]](#footnote-75)

**להחם חמין לרבוכה,** המל"מ בפ"א מתמידין ה"ג כתב בתו"ד דמשמע דלא התירו אלא להחם חמין לרבוכה אך לקדשה בכלי אסור, ועיי"ש שכתב דאף למש"כ התוס' דבשחיטה לית לן בה, היינו דוקא לפסולא, אך איכא איסורא אף בקידוש כלי וכ"ש בשחיטה, - אך הנה הראב"ד כתב דלהחם חמין ברבוכה היינו לתקן הרבוכה במחבת ולא היו מקטירין אותה קודם עבודת התמיד, ומשמע דכל עשיית החביתין היתה קודם התמיד, ורק הקטרתה היתה לאחר התמיד, וכ"נ בד' המפרש והשיטה לרשב"י, וכ"כ המער"ק בפ"ח מביהב"ח הי"א דלהחם חמין דקאמר היינו שיתחילו להתעסק בה, וכל עשייתה בכלל, וכ"כ המרכה"מ שם.

דף מס' 4

## טעם הא דהעולין לראש המזבח קידשו ידיהן ורגליהן

**כ"ח ב'** **- מיהרו וקידשו ידיהן ורגליהן מן הכיור,** המפרש כתב דקידשו ידיהן ורגליהן לצורך עבודה, וכ"כ הרע"ב, וכ"ה להדיא בפירש"י בזבחים כ' א' ד"ה מיהרו וקידשו, - אך הקרית ספר בפ"ב מתמידין כתב דהא דקידשו ידיהן ורגליהן הוא מפני שצריכין לעלות למזבח וכתיב או בגשתם אל המזבח,[[76]](#footnote-76) וזה כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והמאירי לעיל בספ"ק דלא יקרב אל המזבח ולא לשום עבודה אלא לאחר קידוש ידים ורגלים.

במש"כ המפרש ודעימי' דקידשו ידיהן ורגליהן לצורך עבודה, הק' המקד"ד בסימן ל"ב סק"א דמה עבודה יש בסילוק אברים מן המערכה ובהעלאת אפר ע"ג תפוח, וגם מה שהיו מעלין בגזירין לסדר את המערכה אי"ז עבודה, וכמו שאמרו ביומא כ"ז א' דהולכת עצים למערכה לאו עבודה היא,[[77]](#footnote-77) - ועיי"ש שכתב דבפירש"י בזבחים שם מבו' דהא דהיו מקדשין ידיהן ורגליהן הוא משום הוצאת הדשן או העלאתו לראש התפוח, וכתב לפרש דהיינו משום דהעלאת האפר ע"ג התפוח היא בכלל הוצאת הדשן, דהוצאת הדשן מתחלת כשמסלקן מן המערכה וכל שפא ושפא עבודה היא, ואף העלאתו מהמערכה לתפוח בכלל הוצאת הדשן היא,[[78]](#footnote-78) ועיי"ש במש"כ בזה בדעת התוס', ובמש"כ בכ' הגרי"ז בזבחים שם.

המפרש כתב דהואיל ורצו לקדש ידיהם ורגליהם לצורך עבודה רשאים לילך בין האולם ולמזבח, וזה לטעמי' לעיל בע"א דבין האולם ולמזבח אין אדם יכול ליכנס אלא בשעת עבודה, וע"כ לא הותרו לילך לקדש ידיהם ורגליהם מן הכיור אלא משום דהוא לצורך עבודה.

בזבחים כ' ב' מפרשינן לדעת אביי דהא דהוצרכו הכהנים לקדש ידיהן ורגליהן הוא משום דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים, וע"כ צריכין לקדש לצורך העבודה שיעבדו לאחר עלות השחר, והא דמהני קידוש זה שמקדשין בלילה, הוא משום דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, ולדעת רבא איירי בכהני חדתי שלא שימשו בלילה ולא קידשו ידיהן ורגליהן, ועמש"כ בזה בפי' הראב"ד הכא.

## אם מותר להעלות את הדשן לתפוח קודם תרוה"ד

**ועלו לראש המזבח,** המפרש כתב דקודם תרוה"ד לא היו יכולין לעשות לפי שצריך להרים תרוה"ד קודם שיפנו את הדשן לתפוח, ונתחדש בדבריו דאין רשאין להעלות את הדשן לתפוח קודם תרוה"ד,[[79]](#footnote-79) וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא כ' א' ד"ה אברים ובזבחים פ"ו ב' ד"ה וחציו להרמה דתרוה"ד היא המתרת לאוספם לתפוח,[[80]](#footnote-80) וכ"כ הפי' קדמון במעילה ט' א' דההנה מאפר תפוח בע"כ דהוא לאחר תרוה"ד דליכא תפוח קודם תרוה"ד, וכ"נ בד' המפרש שם ד"ה הנהנה מאפר תפוח, - אך בד' התוס' שהביא השטמ"ק במעילה שם משמע להדיא דהיו תורמין תרוה"ד מהאפר שע"ג התפוח, וכ"נ ממש"כ התוס' שם ט' ב' ד"ה וכולן בתו"ד דעומד הדשן שע"ג התפוח לתרום, וצ"ע.

**האברים והפדרים שלא נתעכלו מבערב סולקין אותן וכו',** בפי' הראב"ד לעיל בספ"ק פירש להמו"מ בזבחים כ' ב', דמעיקרא ס"ד דאותם הכהנים שהיו עוסקין כל הלילה באברים ופדרים יש להם לסלק אותם לצדדים, מפני שהכל כמו עבודה אחת, ומשני דאין הדין כן, דאע"ג דהוי כמו עבודה אחת, מ"מ כיון דכשהגיע זמן תרה"ד שוב לא היו הכהנים רשאין לעסוק בעיכול עברים ופדרים אלא מיד היו מתעסקין בצרכי תמיד של שחר להרים הדשן ואח"כ לסלק האברים והפדרים לצדי המזבח ולהעלות אפר לתפוח וכו',[[81]](#footnote-81) ע"כ אמרינן דסילוק אברים ופדרים יכול ליעשות גם ע"י כהנים אחרים, דחשבינן לי' כמו עבודה אחרת, ואין לכהנים שזכו בתמיד של בין הערבים חלק בהם יותר משאר כהנים.

## אם מותר להעלות גחלים לוחשות לתפוח

**החלו מעלין באפר ע"ג תפוח,** התוס' ביומא כ' א' ד"ה אברים ובזבחים פ"ו ב' ד"ה וחציו להרמה הק' דכשמאספין האפר להעלותו לתפוח אין יכולין ליזהר שלא יהו גחלים באפר ואסור להוריד גחלת מן המערכה וכמו שאמרו במעילה ט' בג' בגחלת דאית בה מששא דיחזיר, וכ"ש דאסור להוציא, וכתבו דהי' נוטל מן המעוכלות הפנימיות וי"ל דהיינו באותן דלי"ב מששא, ובשם הר"י בחור כתבו דתרוה"ד מהני להתיר לאסוף לתפוח אפי' שרירי, ולפ"ז כשהיו אוספין לתפוח אחר תרוה"ד לא היו צריכין ליזהר אף מגחלים לוחשות, וכתבו דכן משמע במשנתינו דלא היו מסלקין אלא את האברים והפדרים שלא נתעכלו, אך לא היו מסלקין גחלים אף גחלים לוחשות, והיינו משום דחשיבי עיכול,[[82]](#footnote-82) - ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ה' סק"א ד"ה והנה בתוס'.

## היאך היו מקטירין את האברים והפדרים אחר סידור המערכות הרי נפסלו בעלות השחר בלינה

בעיקר הא דסולקין את האברים והפדרים ואחר סידור המערכות מקטירין אותן, צ"ב דהיאך מקטירין אותן הרי נפסלו בעלות השחר בלינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המפרש כתב דמה"ט היו סולקין אותן בצידי המזבח או ע"ג הסובב והכבש דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, וכ"כ התוס' ביומא מ"ה ב' בד"ה סודרן בפי' קמא, ונתבאר להלן. - **ב** למש"כ הראב"ד והרא"ש לקמן במתניתין דהיו מקטירין את האברים קודם התמיד, ויתבאר בעזה"י במקומו, י"ל דהיו מחזירין אותן קודם עלות השחר ול"ה נפסלין בלינה,[[83]](#footnote-83) וכאשר כ"ה מבו' בד' המפרש דכל הא דהיו נפסלין בלינה הוא לטעמי' דס"ל דאין מקטירין אותן קודם איברי התמיד, וכ"כ הגבו"א ביומא שם, ועיי"ש שכתב דאע"ג דחזרת האברים היתה אחר סידור ב' מערכות, הרי סידור המערכה כשר בלילה. - **ג** למש"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א דזמן תרוה"ד הוא לאחר עלות השחר, עמש"נ בזה בדף מס' 3, לא נפסלו בלינה אחר שהורידו אותן,[[84]](#footnote-84) ועמד ע"ז השושנים לדוד. - **ד** הרש"ש כתב די"ל דכל שמשלה בהן האור אין לינה פוסלת בהן,[[85]](#footnote-85) וכן צידד הקר"א בזבחים פ"ז א', וכ"כ החזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ד.[[86]](#footnote-86)

**אם אין צדדין מחזיקין סודרין אותן בסובב על הכבש,** נחלקו הראשונים בביאורו, דהראב"ד כתב דהיינו דסודרין אותן על הסובב ואם אינו מחזיק יסדר גם על הכבש,[[87]](#footnote-87) ועד"ז כתב המפרש דסודרין אותן בסובב או ע"ג הכבש, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב מתמידין הי"ג כתב דהיינו דסודרין אותן על הכבש כנגד הסובב,[[88]](#footnote-88) וכ"כ המאירי והרע"ב.

## טעם הא דהיו סודרין את האברים על הסובב ועל הכבש

בטעם הא דהיו סודרין אותן על הסובב ועל הכבש, נחלקו הראשונים, דהמפרש כתב דהוא משום דאל"כ היו נפסלין בלינה וע"כ הי' סודרן על הכבש דאין לינה מועלת במזבח, כמו שאמרו בזבחים פ"ז א', וכ"כ התוס' ביומא מ"ה ב' ד"ה סודרן, - אך התוס' שם כתבו לפרש עוד דהוא משום דאיסור יש להורידו מן המזבח,[[89]](#footnote-89) אבל כשסודרן על הסובב והכבש לא מיקרי ירידה, וכ"נ גם למש"כ לעיל בדעת הראב"ד והרא"ש ובדעת הרמב"ם דלא היו נפסלין בלינה, (משום דהיו חוזרין ומעלין אותן קודם עלות השחר, או משום דהיו מורידין אותן לאחר עלות השחר), ובע"כ דהא דהי' מסדרן על הכבש הוא משום דאסור להורידן מן המזבח.

בעיקר מש"כ התוס' והמפרש דהא דלא היו מורידין אותן מן המזבח הוא כדי שלא יפסלו בלינה, הק' הגבו"א ביומא שם דלפ"ז תיקשי מינה לרבא דס"ל בזבחים פ"ז א' דלינה מועלת בראשו של מזבח, והרש"ש הכא הוסיף דאף דגם למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח כ"ז שלא ירדו מקטירין אותן, מדינא דאם עלו לא ירדו, מ"מ היאך יפסלם לכתחילה ולעבור על לאו דלא ילין,[[90]](#footnote-90) - והחזו"א בזבחים סימן י"ט סוסקמ"ד כתב די"ל דכ"ז שהן על המזבח כיון דדינם הוא דלא ירדו לא עבר בלאו דלא ילין, ועיי"ש שכתב לפרש עוד למש"כ שם בדעת רש"י בפסחים נ"ט א' דאף למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח מ"מ כ"ז שלא ירדו מן המזבח לא חייל עלייהו פסול לינה,[[91]](#footnote-91) אמנם אי"ז מתישב בד' התוס', דבדבריהם שם כ"ט א' ובר"ה ל' ב' ובמנחות מ"ט ב' מבו' להדיא דלמ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח חייל בי' פסול לינה בעודו ע"ג המזבח, עיי"ש, (וכ"ה מבו' גם בדבריהם בזבחים נ"ו א', וכמו שהוכיח החזו"א שם סוסקמ"ו).

## טעם הא דלא היו סודרין את האברים והפדרים ע"ג היסוד

התוס' ביומא שם כתבו דהא דלא הי' סודרן ע"ג היסוד הוא משום דא"כ הי' נפסל בלינה, ומשא"כ בסובב שהוא מחצי המזבח ולמעלה ה"ה כמזבח ואין לינה מועלת בראשו של מזבח וכן כבש, והחזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ד עמד בזה דמ"ש היסוד מן הכבש, דהרי אף היסוד חשיב כמזבח, וכמבו' בזבחים נ"ח א' דאף ע"ג היסוד הוי כצפון.

וי"ל בזה למשמעות ד' התוס' בזבחים כ"ו ב' ד"ה אמר שמואל דהכבש הוי מקום הראוי להקטרה, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז במנחות נ"ז ב', וגם הסובב הוי מקום הראוי הקטרה לת"ק בזבחים ס"ה א', אך היסוד דהוא מחצי המזבח ולמטה אינו מקום הראוי להקטרה, וי"ל דמה"ט ליכא ביסוד לדינא דאין לינה מועלת בראשו של מזבח,[[92]](#footnote-92) - וי"ל עוד למשמעות ד' רש"י בזבחים פ"ח א' ד"ה חטאת העוף פסולה דאין היסוד מקדש פסולין, וכ"כ החק נתן שם פ"ז ב' גם בדעת התוס', ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דליכא ביסוד לדינא דאין לינה מועלת בראשו של מזבח,[[93]](#footnote-93) ול"ד לכבש דמקדש פסולין כדתניא שם פ"ז ב'.[[94]](#footnote-94)

למש"כ התוס' בפי' בתרא דהא סודרן על הסובב ועל הכבש הוא משום דאסור להורידן מן המזבח, מבו' בדבריהם דמה"ט אינו סודרן על היסוד דחשיב כהורדה מן המזבח, וצ"ב דמ"ש דלהורידן על הסובב והכבש לא חשיב כהורדה מן המזבח, ולהורידן על היסוד חשיב כהורדה מן המזבח, - ואי נימא דאין היסוד מקדש פסולין, ניחא, דע"כ חשבינן לה כהורדה מן המזבח, דכל שמוריד מן המזבח למקום דלי"ב קידוש מזבח חשיב כהורדה.[[95]](#footnote-95)

## העלאת האפר ע"ג התפוח

**החלו מעלין באפר ע"ג התפוח,** המפרש כתב דתפוח הוא צבור האפר שבאמצע המזבח שהיו גורפין אפר ע"ג מערכה ונותנין אותן שם ונקרא תפוח על שם שהי' עגול כתפוח, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והראב"ד והרא"ש, וכ"כ הערוך בע' תפוח, ובפירש"י ביומא כ' ב' ד"ה דנפישי קרבנות ובחולין צ' ב' ד"ה חולצו, והרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ז, - אך הראב"ד שם כתב דהיתה שם טבלא מרובעת גבוהה אמה והיא כ"ב על כ"ב, והיא נקראת תפוח על שם שהיתה גבוהה על כל סביבי', וכתב דאפשר שהיתה אותה הטבלא קצוצת קרנות כעין עגולה כדי להרויח מקום המערכה, וכל דבר שהוא גבוה ועגול נקרא תפוח.

הראב"ד שם הק' ע"ד הרמב"ם מהא דתנן הכא החלו מעלין באפר ע"ג התפוח, ואם תפוח הינו ציבור האפר, הרי נמצא דקודם שהעלו אפר ל"ה שם תפוח, שהרי היו מוציאין בכל יום את האפר, והמהר"י קורקוס שם כתב לישב דלא היו מוציאין את הדשן בכל יום, ונמצא דאף קודם שהעלו אפר הי' שם תפוח, וכ"כ הבאר שבע במשנתינו, - והמהר"י קורקוס שם כתב לישב עוד דאף כשהיו מוציאין את הדשן לא היו מוציאין את כולו, והי' משתייר שם אפר, וכ"כ המרכה"מ שם הי"ג, - ועמש"נ בזה להלן.

## אם היתה הוצאת הדשן בכל יום

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאח"כ היו גורפין מאותה הערימה ומוציאין אל שפך הדשן כדי לנקות את המזבח מן האפר וזהו הנקרא דישון המזבח, זולתי במועדים שלא היו מוציאין את האפר, ומבו' בדבריו דבכל יום היו מוציאין את הדשן מן המזבח, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ב מתמידין הי"ג, וכן נקט הראב"ד שם ה"ז, וכן משמע קצת בל' הרגמ"ה במשנתינו ובל' המפרש במעילה ט' א' ד"ה הנהנה מאפר תפוח.

אך הראב"ד במשנתינו כתב דלא היו מוציאין את הדשן בכל יום אלא לאחר שכבר עושין ממנו תפוח ומקבצין הרבה שכבר הי' תופס מקום גדול במזבח ומעכב את המזבח אז היו מדשנין אותו ומוציאין את הדשן, וכ"כ המפרש והרא"ש והמאירי, וכ"כ בפירש"י בפר' צו ו' ד' בחולין צ' ב' ד"ה חולצו, והתוס' ביומא כ"ז ב' ד"ה איכא, והמאירי שם כ"ב א', וכ"נ בד' החינוך במצוה קל"א בסו"ד, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ב מתמידין ה"ז והבאר שבע במשנתינו גם בדעת הרמב"ם.

הרמב"ם בפיהמ"ש ביומא ספ"ק ורפ"ב כתב דתרומת המזבח היא הוצאת האפר ממנו ושיסיר ממנו אפרו, ובסהמ"צ עשין ל' כתב במצות תרוה"ד דהיינו שנצטוו הכהנים להסיר הדשן בכל יום מע"ג המזבח, ומשמעות דבריו דבכלל מצות תרוה"ד היא הוצאת כל האפר מן המזבח, דנצטוו לתרום הדשן ואח"כ להוציאו כולו, והגרי"פ עשין קכ"ח כתב דד' הרמב"ם אלו הם לטעמי' דס"ל דמצות הוצאת הדשן היא בכל יום, והיינו משום דהוי בכלל מצות תרוה"ד שהיא בכל יום.[[96]](#footnote-96)

## אם היו מוציאין את כל האפר מן המזבח

ממש"כ הרמב"ם דהיו גורפין כדי לנקות את המזבח מן האפר, משמע קצת דהיו גורפין ומוציאין את כל האפר מן המזבח, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפ"ב מתמידין ה"ז, וכ"כ המל"מ שם הי"ג, - אך המהר"י קורקוס שם ה"ז כתב בדעת הרמב"ם דלא היו מוציאין את כל הדשן, כי לעולם היו מניחין צבור באמצע המערכה, וכ"כ המרכה"מ שם הי"ג דלמש"כ הרמב"ם שם דהי' גורפין מאותה הערימה בפכסתר המחזיק לתך ומורידין אותו למטה ודאי דנשתייר עדיין דשן ע"ג תפוח,[[97]](#footnote-97) והעולת תמיד במשנתינו כתב להוכיח כן מהא דתנן לקמן דראשי הגזירין הפנימים היו נוגעין בתפוח, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ז דראשי הגזירין הפנימים היו נוגעין בדשן שבאמצע המזבח, ובע"כ דאף אחר הוצאת הדשן הי' נשאר דשן, דאל"כ היאך היו ראשי הגזירין הפנימים נוגעין בדשן שבאמצע המזבח, הרי הוצאת הדשן היתה קודם סידור המערכה.

הראב"ד הוכיח דלא היו מוציאין את הדשן בכל יום, דאם היו מוציאין אותו בכל יום מ"ט הוצרכו לעשות תפוח גדול תחילה ואח"כ להוציאו, הי' להם להוציאו לאלתר מן המזבח, - אך אי נימא דלא היו מוציאין בכל יום את כל הדשן, אלא היו מוציאין כמידת לתך, ניחא, וכ"כ העולת תמיד.

**פעמים שהיו עליו כשלש מאות כור,** בד' המפרש לעיל בד"ה החלו משמע דאף בשאר ימות השנה פעמים שהיו עליו ג' מאות כור, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דאיירי ברגלים שהיו מקבצין אותו באמצע המזבח עד שיתקבץ ממנו שיעור מרובה, ובזה הוא דתנן דפעמים שהיו עליו כג' מאות כור, - ובס' אהבת איתן כתב דאזלי לטעמייהו דהמפרש לטעמי' דלא היו מוציאין את הדשן בכל יום רק כשהי' רבה כ"כ שלא היו יכולין לסדר המערכות, הרי דאף בשאר ימות השנה משכח"ל שהי' מרובה כ"כ, אך הרמב"ם לטעמי' דהיו מוציאין את הדשן בכל יום, לא משכח"ל דהי' מרובה כ"כ אלא ברגלים.

## בהא דלא היו מדשנין ברגלים

**וברגלים לא היו מדשנין אותו מפני שהוא נוי למזבח,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דבמועדים לא היו מוציאין את האפר מן המזבח אלא מקבצים אותו באמצע המזבח עד שיתקבץ ממנו בשיעור מרובה, וכ"כ המפרש והרא"ש והמאירי, וכ"כ התוס' ביומא כ"ז ב' ד"ה איכא דאמרי, והרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"ג, - אך הרגמ"ה כתב דהא דברגלים לא היו מדשנין אותו היינו לא היו מדשנין אותו בְרַגְלַיִם דהוא נוי למזבח שידשנוהו בידם במגרפות ולא ברגלים, וכ"כ הראב"ד, ועיי"ש שכתב דלא קאי על אסיפת הדשן לתפוח אלא קאי על הוצאת הדשן מן המזבח דלא היו מוציאין אותו ברגלים אלא במגריפות.[[98]](#footnote-98)

התוס' ביומא שם הוכיחו מהכא דמצות הוצאת הדשן אינה בכל יום, והמל"מ בפ"ב מתמידין הי"ג פירש דהיינו דאם היא מצוה תמידית בכל יום היאך יבטלו מצות עשה מפני נוי המזבח, - ועיי"ש בסו"ד שכתב בישוב ד' הרמב"ם, דגם לדידי' אין עיקר המצוה להוציא את הדשן בכל יום ואם לא הוציא לא ביטל מצות עשה, אלא דס"ל דכך הוא דרך כבוד שבכל יום יוציאו את הדשן כדי שיהי' מקום המערכה פנוי ויהיו הכהנים מהלכים במזבח כרצונם ולא יעכב אותם הדשן, וכיון דאי"ז אלא דרך כבוד ע"כ הוא דברגלים שהיו באים כל ישראל ומקריבים והי' נוי למזבח כשהי' עליו דשן רב, לא היו מדשנין אותו, והחזו"א בזבחים סימן כ' (א) סוסק"א כתב בדעת הרמב"ם, דמה שמוציאין בכל יום אי"ז חובה אלא הנהגה, ומה"ט הוא דברגלים לא היו מוציאין בכל יום מפני נוי המזבח, ועד"ז כתב החשק שלמה, - אך אי"ז מתישב למש"נ לעיל דמשמעות ד' הרמב"ם דהוצאת הדשן היא בכלל מצות תרוה"ד, דמצות תרוה"ד היא לתרום את הדשן ואח"כ להוציאו כולו, וע"כ הוא דהיו מוציאין את הדשן בכל יום, וצ"ע.[[99]](#footnote-99)

**ומימיו לא נתעצל הכהן מלהוציא את הדשן,** בביאור הרבותא בזה מצינו כמה דרכים, **א** המפרש כתב דהיינו דאע"ג דנוי הוא למזבח כשיש עליו דשן הרבה אפ"ה כשהגיע העת לפנות את הדשן לא נתעצל כהן להוציא את הדשן מי שמוטל עליו לעשות.[[100]](#footnote-100) - **ב** המאירי כתב דהיינו דאף דהוצאת הדשן אינה עבודה, וע"כ לא הי' לה פייס, מ"מ מעולם לא נתעצל אדם בה, ועד"ז משמע בד' הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"ד.[[101]](#footnote-101) - **ג** הרע"ב כתב דהיינו דמה שהי' דשן כ"כ אינו מחמת עצלות הכהנים אלא לנוי להראות שקרבנות היו ע"ג המזבח, וכ"כ הבאר שבע.

דף מס' 5

## העלאת גזירין

**כ"ט א'** **- החלו מעלין בגזירין לסדר את המערכה,** בד' הערוך בע' גזר משמע דקאי על ב' גזירי עצים, והביאו הראב"ד, וכ"נ בד' הרא"ש, וכ"כ הרע"ב,[[102]](#footnote-102) - אך בד' המפרש לקמן ד"ה האברים והפדרים מבו' דלא איירי הכא בסידור ב' גזירין אלא בסידור המערכה עצמה, והיו מעלין גזירין לסדר את המערכה עצמה, וכ"כ התוי"ט בדעת הרמב"ם.[[103]](#footnote-103)

המפרש לקמן ד"ה סידר את המערכה גדולה כתב דהא דתנן דהחלו מעלין בגזירין, דהיו כמה כהנים מעלין, אף דמי שזכה בתרוה"ד זכה בסידור מערכה ובב' גזירין, היינו דהם מסייעין לו שהיו מעלין את העצים והוא הי' מסדרן, - ועד"ז צ"ל למש"כ הערוך ודעימי' דהחלו מעלין בגזירין קאי על סידור ב' גזירין, דאף דהי' נעשה סידור ב' גזירין נעשה בכהן אחד, מ"מ היו הכהנים מסייעין לו להעלותם והוא הי' מסדרן,[[104]](#footnote-104) וכ"כ הבאר שבע,[[105]](#footnote-105) אך התוי"ט עמד בזה דלפי' זה מ"ט תני החלו מעלין בל' רבים.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמי שזכה בתרוה"ד יזכה בסידור המערכה ובסידור ב' גזירי עצים, וב' גזירי עצים הם הקרבים על תמיד של בין הערבים וכן עם תמיד של שחר, ומבו' בדבריו דמי שזכה בתרוה"ד זכה אף בב' גזירי עצים של בין הערבים, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ד מתמידין ה"ח בדעתו דהי' זוכה בו לבדו, אלא דכיון דצריך לכך ב' כהנים הי' הרשות בידו ליתנו לקרובו או לאהובו, וכ"כ הרדב"ז שם פ"ב ה"ג.[[106]](#footnote-106)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכבר נתבאר ביומא דא"א מבלי לערוך את העצים בכל יום ע"ג המזבח בתמיד של שחר ובבין הערבים, והביא מתו"כ דילפינן מדכתיב וערכו עצים על האש דאע"פ שהאש יורדת מן השמים מצוה להביא מן ההדיוט,[[107]](#footnote-107) וכתב דסידור מערכה הוא סידור העצים, והביא להא דכתיב ובער עלי' הכהן עצים בבקר בבקר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ב דבבקר עורכין עצים ועורכין בראש המזבח מערכה גדולה של אש שנא' ובער עלי' הכהן עצים בבקר בבקר, והלח"מ שם הק' דהרי קרא דובער עלי' הכהן עצים בבקר בבקר קאי על סידור ב' גזירין, כמו שאמרו ביומא כ"ו ב', אך עיקר דין סידור המערכה נלמד מקרא דהאש על המזבח תוקד בו לא תכבה, ועיי"ש במש"כ בזה.[[108]](#footnote-108)

**וכי כל העצים כשרים למערכה הן וכו',** המפרש כתב דשואל ומשיב כן לעצמו,[[109]](#footnote-109) וכ"כ המאירי, - אך הגר"א כתב דפעם אחת שאל תלמיד אחד לרב כן והשיב לו, וחייב אדם לומר בלשון רבו, וע"כ קבע רבי במשנה כן.

## זמן סידור המערכה

**סידר את המערכה גדולה,** ביומא כ"ז ב' אמרו דסידור המערכה הויא עבודת לילה, והמאירי שם כתב דהיינו דהיא כשרה אף בלילה, וכ"ה מוכח בד' הרמב"ם דס"ל דסידור המערכה הי' ביום, ונתבאר להלן, - אך התוס' שם ד"ה איכא דאמרי כתבו דסידור מערכה זמנה רק בלילה כדכתיב על מוקדה על המזבח כל הלילה, - והתוס' שם ל"ג א' ד"ה אביי כתבו בדין סידור המערכה דאי בעי למעבדה ביממא הרשות בידם.[[110]](#footnote-110)

הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א כתב דבכל יום הי' תרוה"ד משעלה עמוד השחר, ובפשוטו מכוון דבריו דהי' תרוה"ד אחר עלות השחר, ועמש"נ בזה בדף מס' 3, ולפ"ז נמצא דסידור המערכה שהוא אחר תרוה"ד הי' נעשה ביום, - אך בפירש"י בזבחים פ"ו ב' ד"ה וברגלים כתב דסידור המערכה הי' בלילה, וכ"כ התו"י ביומא כ"ב א', וכתבו דכן משמע בתמיד.[[111]](#footnote-111)

**מזרחה,** המפרש כתב דהיינו דהי' מסדר את המערכה ברוח מזרחית של מזבח דרך ביאתו למזבח, ומשמעות דבריו דהא דהי' מסדר את המערכה במזרח הוא משום דהוי זה דרך ביאתו למזבח ואין מעבירין על המצוות.

**וחזיתה מזרחה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** המפרש כתב דהיינו דהי' עושה למערכה כמין חלון לצד מזרח, וכ"כ הרגמ"ה והראב"ד והשיטה לרשב"י, וכ"כ הרא"ש בפי' קמא. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דכשהיו מניחין את עצי המערכה במזרח המזבח היו מניחין בסידור העצים סימן מצד מזרח שיורה שמצד מזרח החלו בסידור המערכה, וכ"כ המאירי. - **ג** הראב"ד בהל' תמידין שם כתב דהיינו דלא היו הגזירין הולכין צפון ודרום אלא מזרח ומערב, ועמש"כ המרכה"מ שם בזה באורך, וכ"נ ממש"כ בפירש"י ב"ב ד' א' ד"ה מכפיי' לקרנא דחזית היינו ראשי הגזירין, וכ"כ בפירש"י במלכים א' ז' ד' דחזית הוא לשון קצה, והיינו דהי' קצה הגזירין לצד מזרח משום דהיו הולכין מזרח ומערב.

**וראשי גזירין הפנימים היו נוגעין בתפוח,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י ביומא כ"ב א' ד"ה שני גזירי עצים כתב דב' גזירי עצים היו ארוכים כמדת רוחב המערכה ונותן אותן ממעל עצי המערכה,[[112]](#footnote-112) ולפ"ז הרי דמה"ט היו ראשים הפנימים של הב' גזירין נוגעין בתפוח, כיון שהיו מחזיקין כל רוחב המערכה, וכ"נ בד' הרע"ב.[[113]](#footnote-113) - **ב** הרמב"ם בפ"ז מאיסו"מ ה"ג כתב דאף לדורות הוו הגזירין ארכן אמה ורחבן אמה, והמקד"ד בסימן ל"ב סק"ג כתב דלפ"ז הא דראשי הגזירים הפנימים היו נוגעין בתפוח, היינו דהיו שם שורות של עצים, והראשים של הגזירים הפנימים היו נוגעין בתפוח, ופירש כן בד' המפרש. - **ג** הראב"ד בפ"ב מתמידין ה"ז כתב דהי' התפוח כמין טבלא מרובעת גבוהה אמה והיא כ"ב על כ"ב, ולפ"ז נמצא דנשתייר למערכה רוחב אמה, וע"כ היו הגזירין שארכן אמה נוגעין בתפוח,[[114]](#footnote-114) והראב"ד שם הוסיף לפרש דהוא משום דהיו הגזירין הולכין מזרח ומערב וע"כ היו ראשיהן הפנימים נוגעין בתפוח.[[115]](#footnote-115)

**וריוח הי' בין הגזירין שהיו מציתין את האליתא משם,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** המפרש כתב דהיינו שהיו מציתין עצים דקים דרך אותו ריוח, ונדלקים הגדולים ע"י הקטנים, וכ"כ הרגמ"ה והראב"ד והרא"ש והשיטה לרשב"י, וכ"כ הערוך בע' אליתא. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיא הגחלת שהיו מדליקין בה מערכה שני' של קטורת, ועד"ז כתב המאירי דהיא חתיכת עץ גדולה שתעשה ממנה גחלת גדולה שממנה מדליקין מערכה קטנה לקטורת. ­- **ג** השיטה לרשב"י כתב בשם גאון דהיא שפופרת של ברזל שהיו נופחין בו את האש, דהוא גנאי לכהן לשחות ולנפח.

**בררו עצי תאנה,** המפרש כתב דלפי שהיו צריכין עכשיו לגחלים ולישאם על המזבח הפנימי ולהקטיר שם קטורת היו בוררים יפים שיעשו גחלים טובים ולא אפר, - והראב"ד כתב בתו"ד דהא דביררו עצים למערכה זו הוא לפי שהי' צורך פנים וע"כ היא צריכה ברירה יפה יותר ממערכה גדולה ושל קיום האש, וכ"כ הגר"א.

הרא"ש כתב דהא דביררו עצי תאנה הוא לפי שנתקן בה אדם הראשון, וכ"כ בפירש"י בזבחים נ"ח א' ד"ה עצי תאנה דבשל תאנה היו רגילין וטעם אגדה הוא שבו היתה תקנה לאדם הראשון ויעשו להם חגורות.

## טעם הא דלא הזכירו במשנתינו למערכה של קיום האש

**לסדר את המערכה שני' לקטורת,** ביומא מ"ג ב' ומ"ה א' פליגי תנאי כמה מערכות היו בכל יום, דדעת ר' יהודה דהי' ב' מערכות אחת מערכה גדולה ואחת מערכה שני' של קטורת, ודעת ר' יוסי דהיתה ג' מערכות דהי' גם מערכה של קיום האש, ודעת ר"מ דהיו ד' מערכות דהי' גם מערכה לאברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב, והגר"א הכא כתב דמשנתינו אתיא כר' יהודה דלא היו אלא ב' מערכות, וכ"נ גם מהא דתנן בסיפא דהציתו ב' מערכות באש, וכמו שעמדו ע"ז התוס' ביומא.

אך התוס' ביומא מ"ה א' ד"ה ר' יוסי אומר כתבו דאתיא מתניתין כר' יוסי דמוקמינן בזבחים נ"ח ב' למתניתין כוותי', ובטעם הא דלא הזכירו במשנתינו למערכה דקיום דהאש, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דלא חשיב אלא למערכה גדולה ומערכה שני' של קטורת דדמיין להדדי ומציתין אותן ביחד ומחד קרא מפיק להו. - **ב** הראב"ד כתב דהוא משום דבפעם אחת כשהי' מסדר המערכה גדולה הי' מסדר אותה של קיום האש ג"כ דכולה כמו חדא מילתא היא שהרי אותה של קיום האש היא באה בעבור מערכה גדולה וע"כ לא קתני לה הכא, ולא תני בפנ"ע אלא למערכה שני' של קטורת שהיא צורך פנים וצריכה ברירה יפה יותר ממערכה גדולה ומשל קיום האש. - **ג** המאירי כתב דלא חש להזכירה, ומשמעות דבריו דהוא משום דלא היתה משמשת כלום. - **ד** הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ד כתב בד' הרמב"ם דהמערכה של קיום האש אין לה שעה קבועה ואין לה סדר שבכל שעה מהיום יכול לעשותה,[[116]](#footnote-116) ולפ"ז הרי דמה"ט לא הזכירו במשנתינו למערכה זו.

## מקום המערכות במזבח שעשה משה

הראב"ד הביא בשם תוס' שהק' דהיאך היו ב' מערכות במזבח שעשה משה, שהרי במזבח זה לא הי' מקום המערכה אלא אמה על אמה, כמו שאמרו בזבחים ס"ב א', והגזירין הו אמה על אמה, כמו שאמרו זבחים ס"ב ב', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' ביומא מ"ה א' ד"ה ר' יוסי כתבו דהיו המערכות באמה של הילוך רגלי הכהנים. - **ב** הראב"ד כתב דהיו עושין בין הקרנות דבין הקרנות הי' אמה לכל צד וצד. - **ג** הראב"ד כתב בשם תוס' דעל היסוד והסובב היו עושין, וכתב דאינו מתישב יפה.

המקד"ד בסימן ל"ב סק"ג הק' במש"כ התוס' דהיו עושין על היסוד והסובב, דהרי פליגי תנאי בזבחים ס"ה א' אם עושין מערכה ע"ג סובב, ולכו"ע אין עושין מערכה ע"ג יסוד דאי"ז ראשו של מזבח, וכתב דדוקא במערכה גדולה שהיא להקטרה בעינן ראשו של מזבח אך מערכה של קיום האש צריכה להיות רק במזבח ויכול לסדרה על היסוד, והיינו דלאו דינא הוא דמקום המערכה הוא רק בראשו של מזבח, אלא היינו משום דההקטרה הויא בראשו של מזבח, אך מערכה של קיום האש דאינה להקטרה יכול לסדרה על היסוד, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ט מבו' דס"ל דגם מערכה של קיום האש צריכה להיות בראשו של מזבח.

אך יש להעיר דבד' הראב"ד מבו' דד' התוס' קיימי על מערכה שני' של קטורת, ובזה תיקשי דהיאך היו מסדרין אותה על היסוד, הרי היו מקטירין בשבת על מערכה זו ב' בזיכי לבונה, ועל היסוד אינו מקום הקטרה, וצ"ע.

## מקום מערכה שני'

**משוך מן הקרן כלפי צפון ד' אמות,** בזבחים נ"ח ב' מפרש ר' זירא דהוא משום דבעינן ליטול גחלים ממקום שהוא כנגד פתח ההיכל, וס"ל דכולי' מזבח בצפון, ואין מן המזבח כנגד פתח ההיכל אלא ה' אמות, ובד' אמות הדרומיות א"א לסדר את המערכה דהם אמה יסוד ואמה סובב ואמה מקום הקרנות ואמה מקום הילוך רגלי הכהנים, וע"כ מסדרין את המערכה באמה החמישית, וכ"כ המפרש והרא"ש, - אך דעת רב אדא בר אהבה בזבחים שם דמשנתינו אתיא כר' יהודה דס"ל דהמזבח ממוצע ועומד באמצע העזרה, וכ' אמות אמצעיות שלו היו כנגד פתח האולם, דמתקיים בזה דין לפני ד', דס"ל דקדושת אולם והיכל חדא הוא, וע"כ צריך למשוך מן הקרן כלפי צפון לכל הפחות ו' אמות כדי שיהא כנגד הפתח, והא דתני ד' אמות הוא מלבד אמה יסוד ואמה סובב, וכ"כ הגר"א.

הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ח כתב דהי' מסדר מערכה שני' של קטורת מכנגד קרן מערבית דרומית משוכה מן הקרן כלפי צפון ד' אמות, והמהר"י קורקוס שם הק' דלהרמב"ם לטעמי' בפ"א מביהב"ח ה"ו דהמזבח הי' רובו בדרום, נמצא דאם היתה המערכה משוכה מקרן מערבית דרומית ד' אמות לא היתה כנגד הפתח, - והלח"מ שם כתב בדעתו, דאף דדעת ר' יוסי בזבחים שם דבעינן שתהא מערכה שני' כנגד הפתח, לא קי"ל כוותי',[[117]](#footnote-117) וע"כ היו מסדרין את המערכה משוך מקרן מערבית דרומית כלפי צפון ד' אמות אף דאי"ז כנגד הפתח, והא דהיו מרחיקין מן הקרן ד' אמות, הוא משום דא"א לסדר באותם ד' אמות שהם אמה יסוד ואמה סובב ואמה קרנות ואמה הילוך רגלי הכהנים, - והחזו"א בנגעים סימן י"ב סוסק"ז הוסיף לפרש דהא דהיו מסדרין את המערכה שני' במקום זה, הוא משום דאין מעבירין על המצוות, וע"כ היו מסדרין אותה במקום דפגע ברישא הראוי לסידור המערכה.

**באומד ה' סאין גחלים,** המפרש כתב דהוא כדי לחתות ממנו ד' קבין בריוח, והוא כת"ק ביומא מ"ג ב' דבכל יום חותה בשל ד' קבין, והכי תנן לקמן ל"ג א' דעירן לתוך של זהב נתפזר ממנו קב גחלים והוא כת"ק, והרא"ש כתב דהוא כדי לחתות מהן בריוח סאה גחלים, וכ"כ בפירש"י בזבחים נ"ח א',[[118]](#footnote-118) והוא כר' יוסי ביומא שם דבכל יום חותה בשל סאה,[[119]](#footnote-119) - אך הרגמ"ה כתב דהיו דה' סאין גחלים היו מכניסין להיכל, וכ"כ הראב"ד ורבינו שמעי' בתו"ד דמכניסין ה' סאין לקטורת, והגר"א כתב דצריך ליטול משם ד' סאין גחלים, וצ"ע.

**ובשבת באומד ח' סאין גחלים,** הראב"ד כתב דהיינו כדי דכשמכניסין מהן למזבח פנימי ה' סאין לקטורת ישתייר שם ג' סאין גחלי להקטרת בזיכי לבונה, ועד"ז כתבו המפרש והרא"ש, ומבו' דאף בשבת היו ה' סאין לצורך חתיית הגחלים לקטורת, והיינו דכ"ה דבחול היו חותין לת"ק ד' קבין ולר' יוסי סאה, ה"נ היו חותין בשבת, וכ"ה משמעות מתניתין ביומא מ"ג ב', - והגבו"א ביומא מ"ד ב' הק' דהרי בקטורת דיוהכ"פ דנפיש שהי' מלא חפניו סגי במחתה של ג' קבין גחלים, כדתנן שם מ"ג ב', וא"כ בפרס בכל יום דזוטר טובא סגי בפחות מכאן הרבה והאיך התירו בשבת להרבות הבערת עצים בכשיעור זה,[[120]](#footnote-120) ועיי"ש במה שהוסיף להקשות, - וכתב לישב דבכל דבר שהוא צורך גבוה שניתן שבת לידחות אצלו ואין לו שיעור למעלה, אע"ג דיש לו שיעור למטה כל כמה דבעי מוסיף ומרבה ודוחה את השבת דלא ניתנה תורה למלאכי השרת לכוין ולצמצם בשיעורו שלא להוסיף ולא לגרוע מן השיעור וקצבה והמדה שנתנה לו תורה, וע"כ הותר להוסיף בהבערה לצורך גחלים של קטורת כמה שירצה ואין לו שיעור למעלה והכל דוחה שבת.

## אם היו מחזירין את האברים ופדרים למערכה קודם התמיד

**האברים והפדרים שלא נתעכלו מבערב מחזירין אותן למערכה,** המפרש כתב דלא היו מחזירין אותן למערכה אלא לאחר שהקטירו איברי התמיד,[[121]](#footnote-121) דא"א להקטיר במערכה זו קודם איברי התמיד דכתיב וערך עלי' העולה עולה ראשונה, וכ"כ הקרית ספר בפ"ב מתמידין, וכ"כ החק נתן ללמוד ממש"כ הרמב"ן במלחמות ביומא כ"ו ב' דהפייס הרביעי דמי מעלה איברים וכו' הוא בין על איברי תמיד של שחר ובין על איברים שלא נתעכלו מבערב, והרי דלא היו מעלין איברים שלא נתעכלו מבערב קודם התמיד, וע"כ הוו בכלל הפייס הרביעי.

אך הרא"ש כתב דהיו מחזירין אותן למערכה קודם התמיד,[[122]](#footnote-122) ולי"ב משום שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר, דהיינו דוקא בקרבן שקרב היום,[[123]](#footnote-123) ועד"ז כתב הראב"ד דכיון דעיכול אברים ופדרים הוא סוף עבודת לילה ע"כ הוא קודם לתמיד, - והגר"א כתב דהיו מחזירין אותן קודם התמיד משום דדוקא ביום אין רשאין להקטיר קודם התמיד, אבל בלילה שפיר דמי,[[124]](#footnote-124) וכ"כ התוס' במנחות מ"ט ב' דשמא לא איירי קרא קודם זמן התמיד, וכ"כ הריטב"א ביומא כ"ט א' דלא פסלינן משום קודם התמיד אלא כשהגיע זמן התמיד, אבל בלילה לא שייך ה"ט, וכ"כ הגבו"א שם.[[125]](#footnote-125)

## מקום הקטרת אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב

הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין וביומא ספ"ד כתב דהאברים והפדרים שלא נתעכלו מבערב הי' נשרפין בצידי מערכה גדולה, וכ"כ המאירי בפירקין וביומא שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ה, והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו דסברא הוא שעל המערכה היו נותנין אברי התמיד, וא"כ מה שלא נתאכל בלילה נותן אותן בצידי המערכה שתישאר אמצע המערכה פנוי'.[[126]](#footnote-126)

והמקד"ד בסימן ה' סק"א עמד בזה דהיאך הי' נותנן בצידי המערכה, הרי במנחות כ"ו ב' מיבע"ל באברים שסידרן בצידי המערכה אם על העצים על ממש או על בסמוך ולא איפשיטא, והרמב"ם בפ"ב מפסוה"מ הכ"ו כתב דה"ז ספק אם דרך הקטרה בכך, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דכיון שכבר נתקיימה בהן עיקר ההקטרה משיצית האור ברובו ואין בהן אלא מצות עיכול, א"צ לזה דוקא מערכה ויכולין להתעכל אף בצידי המערכה, ועד"ז כתב בכ' הגרי"ז במנחות שם ובזבחים מ"ג א'.

אך בשיעורי הגרמ"ד במנחות שם כתב בשם הגרי"ז דמש"כ הרמב"ם צידי המערכה, היינו שהי' נותנן ע"ג המערכה עצמה בצידי', וכ"כ בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סוסק"ב דעל המערכה גדולה קובע להן מקום בפנ"ע בצידי המערכה ולא באמצע מקום המערכה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, והמאירי ביומא שם כתב דהא דהם נשרפין בצידי המערכה הוא כדי שלא להתערב עם אותם של היום.

**והציתו ב' מערכות באש,**[[127]](#footnote-127)מבו' דלא היו מציתין אש במערכה גדולה אלא אחר סידור מערכה שני' של קטורת, ובחי' רא"ל ח"א סו"ס כ' עמד בזה דכיון דסידור מערכה גדולה קודמת למערכה שני' של קטורת מ"ט לא הקדים הצתתה ג"כ למערכה שני' של קטורת, ועיי"ש במש"כ בזה בכמה אנפי.

## סידור ב' גזירי עצים אם הוי קודם הדלקת האש

המפרש כתב דהציתו את ב' המערכות באש לאחר שסידרו ב' גזירי עצים, ונתחדש בדבריו דסידור ב' גזירי עצים הי' קודם הדלקת האש, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בזבחים ס"ב ב', וכן הוכיח המקד"ד בסימן ל"ב סק"ד מפירש"י ביומא כ"ז ב' ד"ה דאית לי' תקנתא, וכ"כ בסדר עבודת יוהכ"פ לתלמיד הרשב"א.

אך התוס' הרא"ש ביומא כ"ד ב' כתב דמסדר ב' גזירי עצים על המערכה דלוקה, ומבו' בדבריו דנתינת ב' גזירי עצים היתה אחר הדלקת האש, וכ"ה מבו' בד' התו"י שם, וכ"כ הכס"מ בפ"ד מתמידין ה"ה בשם הריטב"א, וכ"כ הכס"מ בפ"ט מביאת מקדש ה"ה בד' הרמב"ם שם, והחזו"א במנחות סימן ל"ו סקי"ב כתב דזהו שאמרו בירושלמי בפ"ב דיומא מצוה להקדים אש לעצים, דאי"ז בכל עצי המערכה, דודאי דהעצים קודמין דאם לא נתן עצים אין לו מה להדליק, וכאשר כ"ה להדיא בפירקין דמסדר המערכות ואח"כ מציתן, אלא היינו דאחר שהצית המערכה מצוה ליתן ב' גזירי עצים.

המקד"ד שם הק' לדעת המפרש ודעימי' דסידור ב' גזירי עצים הי' קודם הדלקת האש, דא"כ מ"ש ב' גזירי עצים משאר עצי המערכה, ומאי הכירא איכא שאלו עצים למערכה ואלו לב' גזירי עצים, והלא יכול לעשות מערכה מכמה שירצה, ודוחק לומר דזה דנותן אותם לשם ב' גזירי עצים עי"ז אינם שייכים למערכה, דלא אשכחן דבעי לשמה, - וכתב דצ"ל למש"כ בפירש"י ביומא כ"ב א' ד"ה ב' גזירי עצים דב' גזירי עצים הם ב' בקעיות עצים ארוכים כמידת רוחב המערכה ונותן אותן ממעל לעצי המערכה כו' והרי דאותם העצים של הב' גזירין משונין משאר עצי המערכה וארוכים ביותר כמדת כל רוחב המערכה וגם סידורן משונה שנותנן לרוחב המערכה, ולפ"ז אפשר דעי"ז הי' ההיכר שהם לב' גזירי עצים ולא למערכה.

## אם סידור ב' גזירי עצים כשר בלילה

ביומא ספ"ב פליגי תרי לישני אם סידור ב' גזירי עצים אינו אלא ביום, והתוס' שם (ד"ה איכא דאמרי) פירשו דהוא מדכתיב ובער עלי' הכהן עצים בבקר בבקר, או דה"ז כשר בלילה, והתוס' שם (ד"ה אף אנן נמי תנינא) כתבו דלהך לישנא הא דכתיב בבקר בבקר היינו דתן בקר לבקרו של לילה, ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, **א** התו"י והריטב"א שם ל"ג א' כתבו דסידור ב' גזירי עצים כשר בלילה, וכ"כ בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל שהביא רי"ו בנתיב ז' ח"ג, וכ"כ המנ"ח במצוה קל"ב דאף דבגמ' דחינן . - **ב** המאירי ביומא שם כתבו דסידור ב' גזירי עצים אינו אלא ביום, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן א' סק"י. - **ג** התבו"ש בסדר הקרבנות סקי"א כתב דיכול לומר פרשת תרוה"ד בלילה משום דאף סידור ב' גזירין כשרה בלילה ללישנא בתרא, והביאו הפמ"ג באש"א סימן א' סק"י, ומבו' דס"ל דלא הוכרעה ההלכה בזה.

בד' התו"י ביומא ל"ג א' מבו' דאף דסידור ב' גזירי עצים כשר בלילה, מ"מ בפועל הי' סידור ב' גזירין ביום, וכ"כ התו"י שם כ"ב א', אך בד' הר"א בן אסמעאל שם משמע דלא כן, עיי"ש, - ולפ"ז נמצא דלדעת הסוברים דסידור ב' גזירין הי' קודם הדלקת האש, היתה הדלקת האש ביום.[[128]](#footnote-128)

**ירדו ובאו להן ללשכת הגזית,** בטעם הא דקרו לה לשכת הגזית מצינו כמה דרכים, **א** הערוך בע' גזת כתב דהוא משום דהיתה עשוי' מאבני גזית, וכ"כ השיטה לרשב"י לקמן ל' א' בפי' קמא, וכ"כ הריטב"א ביומא י"ט א', ועיי"ש שהוסיף דלא נאסר גזית אלא במזבח אבל בשאר מקומות מותר ובלבד שיגררוה בחוץ כדכתיב כל כלי ברזל לא נשמע בבית בהבנותו. - **ב** הערוך שם כתב בשם י"מ דהוא מל' ויגז שלוים, משום דבדולה היתה לשכה זו מן הלשכות האחרות ולא היתה נראית עד שיבא אדם לתוכה, וכ"כ השיטה לרשב"י לקמן שם בפי' הב'. **ג** הריטב"א ביומא שם כתב בשם תשו' הגאונים דהוא מפני ששם דנים את הכהנים ומסלקין את הכהנים הפסולין מלשון ויגז שלוים. - **ד** רבינו בחיי בפר' דברים א' י"ז כתב דהוא משום דשם היו חותכין את הדין וגזית הוא מלשון חיתוך, וכ"כ השיטה לרשב"י לקמן שם בפי' בתרא.

דף מס' 6

**כ"ט א'** **- אמר רבא גוזמא,** הערוך בע' גוזמא כתב דענין גוזמא הוא כאדם שמגדל את הדבר הרבה ומוסיף בגידולו, והא דתני דהיו עליו ש' כור הינו דלא נראה כמה הן והיו נראין לעינים כאשר יראו כורין הרבה.

ובפירש"י בחולין צ' ב' כתב דהא דהוי גוזמא הוא משום דמעולם לא הגיע לג' מאות כור, וכ"כ המפרש, והוסיף דמקום המערכה ל"ה יכולה להחזיק ג' מאות כור,[[129]](#footnote-129) - אך בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ע"ג כתב דהא דתני ג' מאות כור, היינו דאף דאין מדשנין ברגלים מפני שהוא נוי למזבח, מ"מ א"א להיות עליו יותר מש' כור, דטפי מהכי אינו נוי למזבח אלא מטריד במקום המערכה וצריך לפנותו, ומ"מ כיון דא"צ להגבי' את התפוח כ"כ עד שנצטרך לדשנו מחמת דוחק שלא יצר המקום למערכה גוזמא או הבאי קרינן לה.

**דברה תורה לשון הבאי דכתיב ערים גדולות ובצורות בשמים וכו',** הערוך בע' גוזמא פירש דהיינו דהא דכתיב גדולות ובצורות בשמים בתורת משל הוא, כשם שהשמים אתה מגבי' ראשך בכל יכולתך עד שתראה המקום שלמעלה הימנו, כך ערים האלה אי אתה רואה את ראש המבצר עד שתגבי' ראשך ותשא עינך בכל יכולתך, ועמש"כ בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ע"ג בשם מרי דאגדתא.

**בג' מקומות דיברו חכמים בלשון הבאי,** הערוך בע' גוזמא כתב בשם רב שרירא ורב האי שנשאלו מ"ש הני מדדמי להו, והשיבו דבאלו שפורש בהן כך או שנודע שהוא כך כענין מגדל הפורח באויר וכיו"ב הרי הוא כמותו, וכל מה שלא נגלה בו כך אין לומר בו כן, שהרי אף במקרא יש לומר כן מאי שנא כי ד' אלקיך אש אוכלה הוא מן כי ד' אלקיך הוא האלקים, אלא שאין לך להוציא דבר ממשמעו אלא בראי', אף כן דברי חכמים וכל דברי בנ"א כך, - ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ע"ג נשאל דמהו שאמרו דדיברו חכמים בלשון הבאי הרי אפי' שיחתן צריכה שינון, ומהו הלימוד בלשון הבאי, ועיי"ש במש"כ לפרש לכל הני שאמרו דהם לשון הבאי.

**דתנן השקו את התמיד בכוס של זהב וכו' אין עניות במקום עשירות,** המפרש כתב דהא דאין עניות במקום עשירות הוא משום דכל מעשיהן בעושר ובשררה, והרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל' א' כתב דהוא כדי להראות עשירות ויכולת, והמאירי שם כתב דהוא להפלגת הדור ולהראות כבוד המקום וגודל ענינו, והרע"ב בשקלים פ"ד מ"ג כתב דהוא משום דגנאי הוא להקדש.

הראב"ד הק' דכיון דאמרינן אין עניות במקום עשירות אף לענין להשקות את התמיד בכוס של זהב, א"כ הי' להם לעשות המחתה של זהב, ולעיל כ"ח ב' תנן דנטל מחתה של כסף, וכתב דבכסף נמי שייך אין עניות, ולא אמרינן דאין עניות במקום עשירות אלא בעץ דוקא או בנחושת, והא דאמר רבא דגוזמא היינו דאף לא השקוהו בשל כסף, וע"ז אמרינן לאפוקי מדרבא שהי' סבור שלא השקוהו אלא בכלי עץ, ועמש"כ בתשו' תשובה מאהבה סימן ד' באורך בכלל הדברים אימתי אמרינן דאין עניות במקום עשירות ואימתי אמרינן דהתורה חסה על ממונם של ישראל, ובתשו' הנוב"י שם סימן ז'.

## פרוכת של מקדש

**פרוכת דתנן וכו',** בפירש"י בחולין צ' ב' ד"ה ושלש מאות כהנים כתב דהא דדיברו לשון הבאי הוא הא דתנן דג' מאות כהנים מטבילין אותה דלא בעי כולי האי, וכ"כ הערוך, ופירש דהא דאמר ג' מאות כהנים היינו דהמטבילין נראין כאשר יראה קהל גדול והוא כמשל בעלמא, וכ"כ הרגמ"ה והרא"ש והמאירי בסוגיין, - אך המאירי בשקלים פ"ח פירש דהלשון הבאי הוא הא דתנן דמפ"ב ריבוא היתה נעשית, - ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם משמע דקאי גם על הא דמפ"ב ריבוא היתה נעשית וגם הא דג' מאות כהנים מטבילין אותה.

בפירש"י בחולין שם ד"ה ארכה מ' כתב דקאי על הפרוכת המבדלת בין ההיכל לבין קה"ק, והי' ארכה מ' אמה כגובה ההיכל ורחבה כ' אמה כרוחב ההיכל, וכ"כ המפרש והרא"ש בסוגיין,[[130]](#footnote-130) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מכלי המקדש הט"ז, - אך בפירש"י שם כתב די"מ דהיינו פרוכת שהיתה בפתח האולם, והי' ארכה מ' כרוחב פתח האולם ורחבה כ' אמה כגובה פתח האולם, וכ"כ הרא"ש בשם י"מ, וכ"כ השיטה לרשב"י בסוגיין והריבב"ן והרע"ב בשקלים פ"ח מ"ה, - ועמש"כ בזה המהר"ם שיף בחולין שם.

**על ע"ב נימין נארגת,** הראב"ד כתב דנירין היינו עליית השתי, והא דהיו בה ע"ב נירין היינו דנחלק הפרכות לע"ב נירין שחלק אחד של ע"ב הי' נארג מדמות אחד יפה וחלק אחר מדמות אחר כדי שיהא בה ע"ב דמויות יפין, ועמש"כ בזה בפי' הרש"ס בשקלים פ"ח בע"א בטעם הא דהי' בה ע"ב נירין, - אך הגר"א כתב דהיינו שהיו גודלין ע"ב נימין ולכך הי' עוביו טפח.[[131]](#footnote-131)

**ועל כל נימא כ"ד חוטין,** הראב"ד כתב דהיינו דהא דהיתה מתחלק לע"ב דמויות היינו לרחבה, אבל לארכה היו בכל נימא כ"ד חוטין ואותן החוטין הן שמעלין ומורידין את הנימין שהם שתי, דע"י אותם החוטין נעשין הציורין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דהיו בכל נימא כ"ד חוטין נפרדים, - אך הרמב"ם בפ"ז מכלי המקדש הט"ז כתב דכ"ד חוטין היינו שהיו בה ד' מינים שש ותכלת וארגמן ותולעת שני וכל אחד מהן כפול ששה,[[132]](#footnote-132) וכ"כ המאירי בשקלים פ"ח, וכ"נ בד' המפרש בסוגיין.

**ומשמונים ושתים ריבוא נעשית,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בחולין שם ד"ה ומשמנים ושתים רבוא כתב בפי' קמא דהיינו מפ"ב ריבוא חוטין, וכ"כ הריבב"ן והרע"ב בשקלים פ"ח מ"ה. - **ב** בפירש"י בחולין שם כתב בפי' בתרא דהיינו דהיו עוסקות בה פ"ב ריבוא נערות, וכ"כ הערוך בע' רב בפי' בתרא, וכתב דלפ"ז גרסינן בפ"ב ריבות, וכ"כ המפרש והרא"ש בפי' קמא בסוגיין,[[133]](#footnote-133) והמפרש הוסיף דנערות שלא באו עדיין לכלל נדות מתעסקות בה שרוצים לעסוק בה בטהרה. - **ג** הערוך שם כתב בפי' קמא דהיינו דהיו מוציאין עלי' פ"ב ככרי זהב.[[134]](#footnote-134) - **ד** הרא"ש כתב בפי' בתרא דהיו מוציאין עלי' פ"ב ריבוא דינרי זהב, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והמאירי בשקלים שם, ואך דבד' המאירי משמע דהוא בדינרי כסף, וכ"כ הגר"א הכא ובשקלים שם.

**ושתים עושין בכל שנה ושנה,** בטעם הא דהיו עושין ב' פרוכות בכל שנה מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש הוכיח מזה דקאי על הפרות המבדלת בין ההיכל לבין קה"ק והיו ב' פרוכות כנגד אמה טרקסין, והא דהיו עושין בכל שנה הוא משום דהיו משחירין מחמת עשן הקטורת, וכ"כ המפרש. - **ב** השיטה לרשב"י כתב דהיו עושין ב' פרוכות מפני כבוד המשכן, והפסקי תוס' באות י"ט כתבו דהיו ב' פרוכות אחת פרוסה ואחת מקופלת דאם נטמאת הפרוסה פורסין את המקופלת, ובערב יוהכ"פ מוציאין הישנה ומכניסין החדשה, וכ"כ הבאר שבע. - **ג** המהר"ם שיף בחולין צ' ב' כתב די"ל דהיינו דאחת לדביר ואחת לפתח האולם.

**וג' מאות כהנים מטבילין אותה,** בלקט הקוצרים כתב בשם הגר"א דהוא משום דכל אחד מהכהנים רצה לזכות בה ולהחזיקה בשעת הטבילה, והי' מחזיק בה בב' ידיו והי' ק"נ כהנים מצד זה וק"נ כהנים מצד זה ובמ' אמה יש ר"מ טפחים וכל טפח ה' אצבעות וכל יד הוא רק ד' אצבעות כדרך אחיזה, וע"כ היו צריכין ג' מאות כהנים להחזיק בה כל אחד בב' ידיו, ועמש"כ התפא"י בבועז בשקלים פ"ח מ"ה בשמו בע"א.

## טעם הא דהיתה הפרוכת טעונה טבילה

**ושלש מאות כהנים מטבילין אותה,** הרא"ש הק' ממה שאמרו בביצה י"ד ב' דמפני אמרו וילון טמא מפני שהשמש מתחמם כנגדו אך בלא"ה לא הי' מקב"ט, והכא ליכא לה"ט, והתוס' בחולין צ' ב' הוסיפו לפרש דהכא ליכא למיחש שיהנו בה שהרי אסורה בהנאה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דהא דמטבילין אותה היינו לאחר עשייתה דכלים הנגמרין בטהרה צריכין טבילה לקודש,[[135]](#footnote-135) וכתב דאי"ז מתישב בהא דתניא בתוספתא דאחד פרוכת שנטמאה באב הטומאה ואחד שנטמאה בולד הטומאה מטבילין אותה, וכ"כ השיטה לרשב"י. - **ב** הרא"ש כתב דכיון דמיכף כייפי' עלוי' דארון, הויא אהל של פשתן ואהל פשתן מקבל טומאה,[[136]](#footnote-136) והתוי"ט בשקלים פ"ח מ"ד כתב דלפ"ז רק הפרוכת שהיתה לדביר מקב"ט, אך שאר הפרוכות שהיו במקדש ל"ה מקב"ט, (ועיי"ש במשה"ק ע"ז). - **ג** הרא"ש מסיק דגרסינן התם מפני מה וילון אסור, וכ"כ התוס' בביצה שם ובחולין צ' ב' בשם הבה"ג, אך הא דהוא מקב"ט הוא אף כשאין השמש מתחמם כנגדו, וכ"כ המכתם והמאירי ושיטה לחכמי איורא בביצה שם, ועמש"כ הצל"ח שם בטעם הא דהוא מקב"ט אף דאין השמש מתחמם כנגדו.[[137]](#footnote-137) - **ד** הראב"ד כתב דאף דהפרוכת אסורה בהנאה, מ"מ כיון שאם היתה חול היתה ראוי' לשמש להתחמם, ע"כ תורת כלי עלי', וכתב לדמותו לכלי של איסוה"נ, דאף שאסור להשתמש בו, אפ"ה הוא מקב"ט, מפני שראוי לתשמיש אם ל"ה אסור בהנאה.[[138]](#footnote-138) - **ה** התוס' בביצה שם כתבו בשם הר"ש מאיוורא דכשהיו נושאים הפרכת ממקום למקום נותן הכלים לתוכה וע"כ יש עלי' תורת כלי.[[139]](#footnote-139) - **ו** הרא"ה בביצה שם כתב דאף דעיקר טומאת וילון הוא משום דהשמש מתחמם כנגדו, מ"מ לא פלוג רבנן וטימאו אף בהני דלא שייך ה"ט, ועד"ז כתבו הר"נ בן הרמב"ן והריטב"א והשטמ"ק שם.

המפרש כתב דהא דהיו מטבילין אותה הוא משום דא"א לארגה בטהרה שלא תהא נדה אחת מן הנשים האורגות בה, ושמא פירסה נדה ולאו אדעתה, וע"כ מטבילין אותה קודם שיפרסוה, והבאר שבע הק' דאף דא"א שלא תהא נדה אחת מן הנשים האורגות בה, מ"מ אין להצריכה טבילה, שהרי כ"ז שלא נגמרה אינה מקבלת טומאה, וכמו שאמרו בחגיגה כ"ג ב', ובע"כ דהא דצריכה טבילה הוא משום חשש צינורא דע"ה וכמש"כ הרא"ש, וכתב דשמא מכוון דבריו הוא דא"א שלא תהא נדה אחת מן הנשים האורגות בה עם גמר מלאכתה, ושמא פירסה נדה תיכף לאחר שנגמרה מלאכתה ונעשית כלי ועדיין הפרוכת היתה בידה ולאו אדעתה, וכתב דאי"ז במשמעות לשונו כלל, ועוד דא"כ העיקר חסר מן הספר.

## טעם פסול עצי זית וגפן

**חוץ משל זית ומשל גפן וכו' משום דקטרי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הראב"ד כתב דהיינו משום דעושין אפר מרובה ואיכא אפר יותר מדאי ע"ג המזבח ואיכא טירחא יתירא לכהנים להוציא את הדשן, וכ"כ הרא"ש בפי' בתרא והשיטה לרשב"י. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו משום דהן ממהרין להתעכל, ועד"ז כתב בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ו ה"ד דהוא משום דנעשין אפר לאלתר, ובתוס' אחרות שם כתב דהוא משום דמכבין את הגחלים משום רוב אפרם, וכ"נ בד' הראב"ד שם. - **ג** המפרש כתב דהיינו משום דיש בהן קשרים ובשביל הקשרים אינם שורפין יפה ומעלין עשן ואי"ז כבודו של מקום להעלות עצים שאין שורפין יפה למזבח, ועד"ז כתב בפי' הר"ש לתו"כ שם, אלא שלא הזכיר להא דמעלין עשן, אלא להא דאין נדלקין היטב. - **ד** הרגמ"ה כתב דהיינו משום דעושין עשן הרבה, וכ"כ הרא"ש בפי' הב'. - **ה** הרא"ש בפי' הא' כתב דהיינו משום דיש בהן קשרים ומוציאין שם מים ואין מתייבשין יפה וגם אינם חלקים.

**רב אחא בר יעקב אמר משום ישוב א"י,** המפרש כתב דמודה דהן פסולין משום קשרים, כדמוכח בברייתא דמייתינן לה לקמן, אלא דגם בלא"ה הן פסולין משום ישוב א"י, ונפ"מ דאף מורביות של תאנה אין מביאין אלא בתאנה דלא עבדא פירי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובד' המאירי שהביאו לב' הטעמים, - אך הנה גירסת השטמ"ק דאיכא בינייהו דאייתי קני מעלמא, דלרב אחא בר יעקב כשרים דלי"ב משום ישוב א"י, ומבו' לפ"ז דלרב אחא אין פסולין אלא משום ישוב א"י, וזהו שכתב השטמ"ק דהמפרש לא גריס כן, וכ"כ הלח"מ בפ"ו מאיסו"מ בדעת הרמב"ם בהלכותיו שם דאין הטעם אלא משום ישוב א"י, וכל הא דאין מביאין של גפן ושל זית הוא היכא דעבדי פירי,[[140]](#footnote-140) ועמש"כ בזה המל"מ שם באורך,[[141]](#footnote-141) ומש"כ המרכה"מ וההר המורי' שם.

בויק"ר פ"ז אמרו דאמר משה לפני הקב"ה חלקת כבוד לעצים בשביל בניהן דתנינן תמן כל העצים כשרים למערכה חוץ משל זית ושל גפן, והרמב"ן בס"פ נח כתב דהיינו דכיון שהשמן והיין קרבין לגבי מזבח הצילו הפירות האילנות, וכ"נ בד' הר"ש והתוס' אחרות בתו"כ שם, ועמש"כ ההר המורי' בפ"ז מאיסו"מ ה"ג, והיפה תואר שם הק' דהוא דלא כמו שאמרו הכא דטעם פסולן הוא משום דקטרי או משום ישוב א"י, ועוד, דמה הוא זה הכבוד אדרבה טוב להן לישרף במזבח ד'.[[142]](#footnote-142)

**ומאי נינהו דוקרי שפודי דלא קטרי ואזלי מקטר,** הראב"ד כתב דאינו מן הברייתא, והוא פי' הפרשנים שכתבו בגליון הגמ' והמעתיקים העתיקו וכתבו על סדר לשון הגמ', וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דרב אחא לי"ל לטעמא דקיטרי, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ז מאיסו"מ ה"ג.

**ר"א מוסיף אף של מייש וכו',** הראב"ד כתב דהיינו דר"א מוסיף לפסול אף מינים אלו, וכ"כ המפרש והרא"ש והשיטה לרשב"י, וכ"כ בפי' הראב"ד והר"ש והתוס' אחרות לתו"כ שם, והתוס' אחרות שם הביא דכ"ה להדיא בתוספתא במנחות פ"ט ה"ד דר"א מוסיף ה' עצים פסולין, - אך הרגמ"ה כתב דהיינו דר"א מוסיף דהיו מביאין אף מינים אלו, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ שם, וכ"כ הקרבן אהרן שם והבאר שבע בסוגיין.[[143]](#footnote-143)

**אע"ג דלא קטרי מגואי כיון דקטרי מבראי לא מייתינן,** נחלקו הראשונים בביאורו, ותליא בפלוגתייהו בביאור ענין קטרי, דהראב"ד כתב דהיינו דכיון דמבחוץ הן נעשין אפר מיד לא מייתינן, וכ"כ הרא"ש בפי' בתרא, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ שם, ועד"ז כתב בפי' הראב"ד שם דהוא מפני קליפתן שהיא ונעשית אפר מיד ומכבין את הגחלים, - אך הרא"ש בפי' קמא כתב דהיינו משום דיש בהן קשרים מבחוץ, וכ"כ המפרש ובפי' הר"ש לתו"כ שם.

**אלא למ"ד משום ישוב א"י וכו',** המפרש הוכיח מהכא דכו"ע אית להו טעמא דקיטרי, דאל"כ מ"ט לא פריך דלמ"ד דמשום ישוב א"י במאי פליגי ת"ק ור"א, - והמל"מ בפ"ז מאיסו"מ ה"ג כתב לישב ד' הרמב"ם, למש"כ שם בדעתו דמ"ד משום ישוב א"י לי"ל לטעמא דקיטרי, דכל הא דפליגי רב פפא ורב אחא הוא לתנא דמתניתין, אך ר"א דפסל בשל חרוב ושל שקמה, לכו"ע אית לי' טעמא דקיטרי, דאין לפרש דהא דפסל בהו הוא משום ישוב א"י דלא שייך ה"ט דישוב א"י אלא באילנות שנשתבחה בהן א"י, ולדעת רב אחא בהא גופא פליגי ת"ק ור"א, דת"ק לי"ל לטעמא דקטירי, וע"כ לא פסל אלא בגפן וזית משום ישוב א"י, דאם הוה ס"ל לטעמא דקטירי אין לחלק אם הקשר הוא מגואי או מבראי, ור"א אית לי' גם לטעמא דקטירי, וע"כ פסל אף באילנות אלו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה החס"ד במנחות פ"ט ה"ד בע"א,[[144]](#footnote-144) ומש"כ ההר המורי' בהל' איסו"מ שם.

**דקל מי לי"ב משום ישוב א"י,** המפרש כתב דלא פריך אלא מדקל משום דלא שייך ישוב א"י אלא בדקל ותאנה וזית וגפן המנויין בקרא דאגב דחשיבי מנאן הכתוב בשבח א"י, אבל בשאר פירות ליכא איסור משום ישוב א"י,[[145]](#footnote-145) והמל"מ בפ"ז מאיסו"מ ה"ג כתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם דהיו רגילים במורביות של תאנה של חרשים שאינם בישוב ובשל אגוז ובשל עץ שמן, וממה שלא כתב לתנאי זה שאינם בישוב אלא בתאנה, מבו' דבאגוז אף שהוא בישוב מביאין ממנו, משום דלא שייך בו שוב א"י כיון שאינו מז' המינים,[[146]](#footnote-146) - ועמש"כ החס"ד במנחות פ"ט ה"ד בע"א.

**אלא מאי אית לך למימר בתאנה דלא עבדא פירי,** מבו' דלדעת רב פפא היו מביאין אף מתאנה דעבדא פירי, והבאר שבע הק' דמ"ט אי"ז אסור משום לא תשחית את עצה, כמבו' בב"ק צ"א ב' דה"ז אסור אף שלא במצור, וכתב דשמא י"ל דלצורך מצוה גדולה כי הכא מותר, - והמל"מ בפ"ז מתמידין ה"ג תמה על עיקר הקו', דלא נאסר משום לא תשחית את עצמה אלא לקצץ האילן עצמו משרשו, אך לקצץ ענפים וחריות לי"ב איסורא, - ועמש"כ בזה הרנן לבקר באורך.

**סידר את המערכה גדולה וכו' מ"ט וכו',** הראב"ד וש"ר פירשו דמפרש טעם הא דהיו עושין לה חזית לצד מזרח, וזה לטעמייהו דמפרשי דחזיתה מזרחה היינו שהיו עושין לה כמין חלון לצד מזרח, - והלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ז כתב דלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דמפרש להא דחזיתה מזרחה בע"א, לא באו הכא לפרש טעם הא דחזיתה מזרחה, אלא לפרש טעם הא דסידור המערכה הוא במזרח, וחד אמר דהוא כדי שתהא הרוח מנשבת ותדלוק מהרה כדי לשרוף איברי התמיד, וחד אמר דלא איכפת לן בהדלקתה מהרה אלא הוא מפני שצריך להדליק מהרה מערכה שני' של קטורת וכדי שנקח משם אליתא להדליק מהרה שמו כנגד המזרח ויתחילו להדליק מהרה, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' הכא לדעת הראב"ד בהשגות דהא דחזיתה מזרחה היינו דהיו הגזירין הולכין מזרח ומערב, - ועמש"כ המרכה"מ שם בע"א, ומש"כ ההר המורי' שם.

**כדי שתהא הרוח מנשבת בה,** המפרש לעיל כ"ט א' פירש דהא דהיתה החזית למזרח הוא משום דהרוח באה דרך שער מזרח, וכ"כ הרא"ש, והוסיף עוד דרוח מזרחית קשה וחזק, - אך הראב"ד כתב דרק עיקר הא דהיו עושין חזית הוא כדי שתהא רוח מנשבת, אך מה שהיו עושין אותה כלפי מזרח יותר משאר מקומות הוא משום דבכל עניני עסיקת התמיד כלפי מזרח אנו עוסקין לעשות, כמו שאמרו לקמן ל"א ב' שנים ליום כנגד היום.

**מיתיבי ריוח הי' בהן בין גזירין שהיו מציתין את האליתא משם, מקומות מקומות עבדי,** בד' הרגמ"ה והמפרש והרא"ש מבו' דהיינו דפרכינן מינה למ"ד דהיו עושין חזית כדי שיהיו מציתין את האליתא משם, דהרי תנן דהיו מציתין את האליתא בין הגזירין, וע"ז משני דמקומות מקומות עבדי, דהיו מציתין גם בין הגזירין וגם בחזית, - אך בד' הראב"ד מבו' דהינו פריך מינה למ"ד דהיו עושין חזית כדי שתהא הרוח מנשבת בה, דהרי תנן דהריוח שבין הגזירין הוא לצורך הצתת האליתא, וס"ד דריוח היינו החזית שהיו עושין, וסיפא דמתניתין אתא לפרושי לרישא וע"ז משני דמקומות מקומות עבדי דחזית היו עושין כמין חלון גדול בעבור נישוב הרוח, ובעבור הצלת האלתא היו עושין מקומות מקומות בריוח דבר מועט כדי כניסת האליתא כדי שתהא המערכה נבערת מכל צד וזה לא הי' נקרא חזית, - ועמש"כ הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ז לפרש להמו"מ בגמ' לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ולדעת הראב"ד בהשגות.

דף מס' 7

## טעם הא דהיו מפייסין על השחיטה אף דכשרה בזר

**ל' א'** **- אמר להם הממונה בואו והפיסו מי השוחט,** הרא"ש עמד בזה בטעם הא דהיו מפייסין על השחיטה אף שהיא כשרה בזר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דאע"ג דהיא כשרה בזר, שחיטה זו חשובה (בענינים) [בעיניהם] שהיא תחילת עבודת התמיד ומפיסין עלי', ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ הרע"ב דתיקנו בה פייס משום משום דתחילת עבודת התמיד היא וחביבה להו ואם לא יטילו פייס אתו לאינצויי עלה ואתו בה לידי סכנה, וכ"כ הבאר שבע. - **ב** הריטב"א ביומא כ"ה א' כתב דהא דהיו מפייסין על השחיטה הוא משום דמצותה בכהן לכתחילה, והמאירי שם כתב דאף דכל שחיטה כשרה בזר לכתחילה, מ"מ שחיטת התמיד צריכה כהן לכתחילה.[[147]](#footnote-147) - **ג** השיטה לרשב"י כתב דאף דהיא כשרה בזר מ"מ במקום שהכהן שוחט צריך פייס.

**מי הזורק,** הרא"ש כתב דהמקבל הוא הזורק, כמו שאמרו ביומא כ"ה ב', ומשום דזריקה היא עיקר הכפרה הזכירה על הפייס, - והמפרש כתב דמה שתיקנו דהמקבל הוא הזורק הוא משום דקבלת תחילת זריקה היא ונאה למקבל שיהא זורק.

**מי הי' זוכה בשחיטה ובשאר י"ב עבודות**

ביומא כ"ה ב' תני ר' חייא דלא לכל עבודה ועבודה מפייסין, אלא כהן שזכה בתמיד י"ב אחיו הכהנים נמשכין עמו, ובפירש"י שם בע"א ד"ה לעבודה אחת מפייסין כתב דהיינו דמפייסין מי שוחט, ולכשיזכה מי שזכה לשחיטה שוב אין פייס לשאר י"ב עבודות אלא כהנים שמוקפין לימינו נמשכין אחריו כסדר משנתינו, שני לזריקה שלישי לדישון מזבח הפנימי וכו', וכ"כ ש"ר שם והרמב"ם בפיהמ"ש והמפרש והמאירי במשנתינו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ביומא שם כתב דאותו שזכה בפייס זורק והסמוך לו שוחט וכו',[[148]](#footnote-148) וכתב דמה שהקדמנו זורק לפני שוחט הוא לפי שהזריקה חשובה טפי דשחיטה כשרה בזרים, וכ"כ הרע"ב במשנתינו וביומא שם, והבאר שבע תמה ע"ז, עיי"ש.

**טעם הא דנקט שחיטה וזריקה קודם דישון מזבח הפנימי והמנורה**

**מי מדשן מזבח הפנימי ומי מדשן את המנורה,** הראב"ד כתב דמשמע דדישון מזבח הפנימי ודישון המנורה הי' אחר זריקת דם התמיד, ולקמן ל' ב' הק' דממתניתין דהתם משמע דשחיטת וזריקת התמיד היתה אחר דישון מזבח הפנימי והמנורה,[[149]](#footnote-149) ועיי"ש שכתב דהוא מוכח כן, שהרי בפ' בתרא תנן דאחר הטבת ב' נרות הי' מקטיר קטורת, ובע"כ דס"ל כאבא שאול דבדם התמיד הי' מפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, והרי דדם התמיד הוא אחר דישון המנורה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד שם כתב בשם תוס' שנתייסדו לפני ריב"א הלוי דאף דשחיטת וזריקת התמיד היתה אחר הטבת ה' נרות, מ"מ היו מפייסין עליהן תחילה משום דתחילת עסיקת התמיד היתה קודמת לכולם, כדתנן בפירקין דאמר להם צאו והביאו טלה מלשכת הטלאים, וגם השקו את התמיד ומבקרין אותו לאור האבוקות, ומי שזכה תמיד מושכו והולך לו, וכיון שעסיקתו תליא במי שזכה בשחיטה קתני לה ברישא, ואיידי דתנא שוחט תנא נמי זורק,[[150]](#footnote-150) ועד"ז כתבו המפרש והשטה לרשב"י בפירקין, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא כ"ה א' בשם רשב"ם, והתור"פ והריטב"א שם ט"ו א'. - **ב** הראב"ד שם כתב לפרש עוד דאף דזריקת דם התמיד לא היתה אחר הטבת ה' נרות, מ"מ שחיטתו היתה לאלתר, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וע"כ היו מפייסין תחילה על התמיד, וכ"כ בחי' הגר"א במשנתינו, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ג** התו"י ביומא שם כתב בשם רבו דכיון דשחיטה וזריקה הן עיקר עבודות היום היו מפייסין להם קודם,[[151]](#footnote-151) וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ועד"ז כתב הריטב"א שם י"ד ב' בשם רשב"ם, וכ"כ הרע"ב בפירקין.[[152]](#footnote-152) - **ד** הרש"ש ביומא ט"ו א' כתב די"ל דאע"ג דדישון מזבח הפנימי והמנורה היו קודם לדם התמיד, מ"מ גמר מצותן דהיינו הנחתם במקומן היו אחריו ואין המצוה נקראת אלא בגמרה, - ועמש"כ הגבו"א שם כ"ה א' לפרש עוד בזה.

## טעם הא דהי' פייס בדישון מזבח הפנימי והמנורה ובהעלאת אברים לכבש

המפרש הק' דמ"ט הי' פייס בדישון מזבח הפנימי והמנורה ובהעלאת אברים לכבש, הרי אמרו ביומא כ"ז ב' דאין מפייסין אלא בעבודה תמה,[[153]](#footnote-153) ודישון מזבח הפנימי והמנורה והעלאת אברים לכבש אינה עבודה תמה,[[154]](#footnote-154) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד ביומא שם הוכיח מזה דהי' פייס אף בעבודה שאינה עבודה תמה, וגריס התם בע"א. - **ב** המפרש כתב דכ"ה דהי' פייס על שחיטה משום דתחילת עבודה היא, ה"נ הוא בדישון מזבח הפנימי דהוא תחילת עבודת המזבח הפנימי ובדישון המנורה דהוא תחילת עבודת המנורה ובהעלאת אברים לכבש דהוא תחילת הקטרה,[[155]](#footnote-155) וכ"כ התוס' וש"ר ביומא שם.[[156]](#footnote-156) - **ג** התוס' ביומא שם כתבו די"מ דהא דאין מפייסין על עבודה שאין זר חייב עלי' מיתה, היינו פייס בפנ"ע, ומשא"כ בהולכת אברים דעיקר הפייס הוא בשביל השחיטה וי"ב אחיו הכהנים נמשכין עמו.[[157]](#footnote-157)

בעיקר קו' המפרש תמה החק נתן דביומא שם אמרו דאף עבודה שאינה עבודה תמה מפייסין עלי', אלא דאין מפייסין עלי' בפנ"ע, וכן הק' המלא הרועים, - וצ"ב, דאמנם כ"ה ללישנא בתרא ביומא שם, אך ללישנא קמא דהתם כל עבודה דאין זר חייב עלי' מיתה אין מפייסין עלי' כלל.

## מי הי' מקטיר את הקטורת

הרע"ב כתב דהמדשן מזבח הפנימי הוא המקטיר קטורת, וכ"כ הרע"ב בהמש"ד דהשלישי מדשן מזבח הפנימי ומקטיר הקטורת, והתוי"ט תמה ע"ז דהרי תנן לקמן ל"ב ב' דאמר להם חדשים לקטורת בואו והפיסו,[[158]](#footnote-158) וכן תנן ביומא כ"ו א' דהפייס השלישי חדשים לקטורת בואו והפיסו, - והחק נתן כתב לישב, דכל הא דתיקנו פייס בפנ"ע לקטורת הוא משום דלא היו זוכין בה אלא חדשים, אך בגונא שכבר הקטירו כולן מימיהן ל"ה מפייסין על הקטורת, אלא הזוכה בדישון מזבח הפנימי הי' מקטיר, ודלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"ח דאם כבר הקטירו כולן מימיהן מפיסין להן כולן בשחרית בפייס שלישי, ועמש"כ בזה החזו"נ ובתשו' נובי"ת או"ח סימן ק"ל והרנן לבקר.

**והגרה,** הראב"ד כתב דהוא מקום שמעלה בו גרה דהיינו הצואר, ובו מחובר הקנה והכבד והלב, וכ"כ הרגמ"ה, וכ"כ בפירש"י ביומא כ"ה א', וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והמאירי שם, וכ"כ הרע"ב בפירקין ובתמיד שם, - והתוי"ט בפירקין וביומא שם תמה ע"ז דלהדיא תנן לקמן ל"א א' דהכבד היתה תלוי' בדופן הימנית, ובגרה היו תלוין הקנה והלב והריאה, וצע"ג.[[159]](#footnote-159)

**אמר להם צאו וכו',** כ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, אך גירסת הראב"ד והרא"ש והמפרש והשיטה לרשב"י אמר להם הממונה, - והראב"ד הביא מפירש"י ביומא כ"ח א' דהממונה הוא הסגן, וכ"כ השיטה לרשב"י, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והר"א מן ההר והריטב"א ביומא שם, - אך התו"י ביומא ט"ו ב' וכ"ח א' כתבו דאינו הסגן אלא אדם אחר שהי' ממונה על כך, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וכ"כ התוס' במנחות ק' א' ד"ה אמר להם הממונה, וכתבו דשמא הי' הממונה על הפייסות דמיקרי ממונה סתם, וכן גריס הח"נ בד' המפרש במשנתינו, - ועמש"כ בזה הבאר שבע.

**צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה,** הראב"ד כתב דשחיטה פסולה בלילה מדכתיב ביום זבחכם, וכ"כ בפירש"י ביומא כ"ח א', וכ"ה להדיא במגילה כ' ב', והתוס' במגילה שם (ד"ה לקמיצה) כתבו דהא דלא ילפינן לה מדכתיב ביום צוותו הוא משום דשחיטה לאו עבודה היא דכשרה בזר, והך קרא משתעי בעבודה, (דכתיב להקריב את קרבנותיהם), ועד"ז כתבו הרשב"א שם, והתוס' במנחות ב' א' (סוד"ה כל), והר"י מלוניל והריטב"א ביומא שם,[[160]](#footnote-160) - אך בפי' ר"ח שם כ"ט א' כתב דהא דכששחטו את התמיד בלילה הוציאוהו לבית השריפה הוא משום דכתיב בי' את הכבש אחד תעשה בבקר, - ועמש"כ בזה בקונט' הגרי"ז ביומא שם, ונתבאר במ"מ שם דף מס' 1.

במגילה כ' א' תנן דאין קורין את המגילה ולא מלין וכו' עד שתנץ החמה וכולן שעשו משעלה עלות השחר כשר, ובפירש"י שם כתב דהיינו דמשום דמעלות השחר יממא הוא והא דלכתחילה צריך להמתין עד הנה"ח הוא משום דאין הכל בקיאין בעלות השחר, וצ"ע דא"כ מ"ט היו מקריבין את התמיד כשהאיר המזרח ולא הצריכו להמתין עד הנה"ח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות בברכות ח' ב' כתב דהוא משום דלא הצריכו להמתין עד הנה"ח אלא בשאר מצוות דאם הקדים פסל והמאחר אינו מפסיד כלום שאין הקדמתן מצוה וזמנן כל היום, אך בהקרבת התמיד דכתיב בי' בקר והקדמתו מצוה קבעו האיר המזרח. - **ב** המנחת כהן בשער מבא השמש מאמר א' פ"ב כתב דהוא משום דהכהנים בקיאין וזריזין הן ולא יטעו בזמן עלות השחר, וכ"כ המנ"ח במצוה ת"א.[[161]](#footnote-161) - **ג** המנחת כהן שם כתב לפרש עוד דהיו עושין כן מפני הצורך כדי שיהא להם פנאי להקריב שאר קרבנות היום שאסור להקדימן לתמיד של שחר, וכ"כ הפר"ח בסימן פ"ט ס"א בתו"ד.

**מתיא בן שמואל אומר וכו',** הראב"ד והשיטה לרשב"י כתבו דמתיא בן שמואל שהי' ממונה על הפייסות הי' שואל את הרואה שאמר ברקאי אם האיר פני כל המזרח עד שבחברון, וכ"כ בפי' רבינו שמעי', ועד"ז כתבו בפירש"י והתוס' במנחות ק' א',[[162]](#footnote-162) ועמש"כ בזה בחי' הגר"א, - אך המפרש תמה ע"ז מסוגיית הגמ' ביומא כ"ח ב',[[163]](#footnote-163) ועד"ז הק' התור"פ ביומא כ"ח א' דבגמ' שם בע"ב מפרש לחד לישנא דמאן דקאי אאיגרא אומר האיר המזרח, והממונה מסתמא ל"ה סליק לאיגרא מדקאמר אמר להם הממונה צאו וראו, משמע שהי' מצוה לאחרים צאו וראו והאחרים עולים לאיגרא ואומרים האיר המזרח,[[164]](#footnote-164) ועד"ז הק' התו"י והתוס' הרא"ש שם,[[165]](#footnote-165) וכתבו לפרש דמתיא בן שמואל אומר דהיו אומרים במקדש האיר פני כל המזרח עד שבחברון.

**האיר פני כל המזרח,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דת"ק דאמר דהרואה אומר ברקאי, היינו שהופיע ברק האור ברוח מזרח, ולמתיא בן שמואל הוי הזמן כשיאיר כל אופק המזרח ולא סגי שיופיע האור באיזו נקודה בו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ביומא כ"ח א' דהזמן שהזכיר מתיא בן שמואל הוא אחר הזמן שהזכיר ת"ק, וכ"כ המפרש במשנתינו, וכ"כ המאירי והרע"ב בפירקין וביומא שם, - אך בפירש"י ביומא שם כתב דהא דצאו וראו אם הגיע זמן השחיטה היינו אם האיר המזרח, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים שם, ומבו' דגם לת"ק הוי זמן השחיטה כשהאיר פני המזרח ולא פליגי מתיא בן שמואל ות"ק, וכ"כ רבינו אליקים ביומא שם בע"ב דכולהו תנאי לא פליגי אלא בשינוי לשון גרידא, וכ"כ הבאר שבע בפירקין בדעת רש"י, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד ביומא שם.

ועמש"נ במ"מ ביומא שם דף מס' 1 באורך בפלוגתת רבוותא אם הא דזמן התמיד הוא משעה שהאיר פני המזרח היינו משום דזהו זמן עלות השחר, או דהוא אחר עלות השחר והצריכו להמתין עד שעשה זו משום חשש טעות, ואכמ"ל.

**עד שבחברון,**[[166]](#footnote-166)הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין וביומא כ"ח א' כתב דהיינו שהגיע האור לפי ראות עיניו עד חברון, וכ"כ רבינו אליקים והר"א מן ההר ביומא שם, וכ"נ בפירש"י והר"י מלוניל שם, - אך הרגמ"ה כתב דהיינו דהאיר עד שאדם יכול להכיר עיר חברון, וכ"כ הראב"ד והמפרש והשיטה לרשב"י ורבינו שמעי', וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי ביומא שם, ושמא גם מכוון הרמב"ם ודעימי' לכך.

**אמר להם צאו והביאו טלה וכו',** ביומא ט"ו ב' גרסינן אמר להם הממונה, ובפירש"י שם כתב דהממונה הוא הסגן, וכ"כ רבינו אליקים והמאירי שם והשיטה לרשב"י במשנתינו, - אך התו"י שם כתבו דאי"ז הסגן אלא הוא אחר שהי' ממונה ע"ז, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ שם.

בהא דתנן אמר להם בל' רבים, כתב המפרש דהיינו דאמר כן לאותם שזכו בעבודת התמיד בין בשחיטה ובין בהעלאת אברים שכולם מתעסקין בהכנתו,[[167]](#footnote-167) - אך הראב"ד לקמן בפירקין כתב דהא דתני הכא צאו והביאו בל' רבים הוא משום דבאותו שירות היו מתעסקין כולם, ומבו' דלא אמר כן לאותם שזכו בעבודת התמיד אלא לכל הכהנים.[[168]](#footnote-168)

המפרש כתב דאמר להם כן לאחר שהפיסו ועדיין הי' לילה, והיינו משום דמיד כשהאיר המזרח היו שוחטין את התמיד, וע"כ היו מביאין את התמיד קודם לכן, וכ"כ בחי' הגר"א,[[169]](#footnote-169) - אך המאירי כתב דכשהיו יודעים שהגיע זמן השחיטה הי' אומר להם כן, וכסדרא דמתניתין, וכ"נ בדבריו ביומא ט"ו ב', וכ"נ בפי' רבינו אליקים שם.

**בית המוקד**

**והלא לשכת הטלאים היתה במקצוע צפונית מערבית,** המפרש והרא"ש כתבו דהיינו דהיתה במקצוע צפונית מערבית של בית המוקד, וכ"כ בפירש"י ביומא ט"ו ב', - ונחלקו הראשונים למה הי' בית המוקד משמש, **א** בפירש"י שם כתב דהיו מסיקין בו מדורות גדולות להתחמם שם הכהנים שהולכים יחפים על רצפת עזרה שהיא של שיש,[[170]](#footnote-170) וכ"כ בפי' רבינו אליקים שם, וכ"כ בפירש"י בשבת י"ט ב' ד"ה בית המוקד ובפי' רבינו פרחי' שם והרא"ש בריש מכילתין. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקרי לה בית המוקד משום דאחת מהלשכות שהיו בה היא לשכת בית המוקד, עמש"נ להלן למה היתה לשכה זו משמשת. - **ג** בפי' ר"ח ביומא שם כתב דמשם היו נוטלין האש, והתוס' וש"ר פירשו לדבריו דהיינו לצורך קיום האש, דאם יכבו גחלים שבמערכה יוסיפו עליהם מגחלים שבמדורה זו לאכול האברים שבמזבח,[[171]](#footnote-171) ואך דבד' הריטב"א מבו' דד' ר"ח קיימי רק על לשכת בית המוקד הקטנה, (ונתבאר להלן).

**מקום לשכת הטלאים**

ביומא ט"ו ב' רמינן אהא דתנן הכא דלשכת הטלאים היתה במקצוע צפונית מערבית, מהא דתנן במדות פ"א מ"ו דמערבית דרומית היתה לשכת טלאי קרבן, ומשני רב אדא ברי' דרב יצחק דהאי לשכה אקצויי מקציא ודאתי מצפון מתחזיא לי' בדרום ודאתי מדרום מתחזיא לי' בצפון,[[172]](#footnote-172) וכ"כ הראב"ד הכא ובפיהמ"ש להרמב"ם במדות שם ובפי' הרא"ש ובפי' רבינו שמעי' מכת"י שם, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י ביומא שם כתב דהיינו דהיתה ארוכה ועומדת במערב ומארכת לצד הצפון ודרום עד קרוב למקצועות שמכאן ומכאן, ומי שבא מצפון נראה לו שמשוכה לצד דרום יותר ומי שבא מצפון נראה לו שמשוכה לצד צפון יותר,[[173]](#footnote-173) וכ"כ הראב"ד הכא והרא"ש במדות שם. - **ב** הערוך בע' קץ כתב בשם רבינו משה הדרשן כתב קצת בע"א, דהיתה באמצע רוח מערבית, ומי שבא מצפון כיון שאינו מוצאה בצפון נראה לו שהיא בדרום ומי שבא בדרום כיון שאינו מוצאה בדרום נראה לו שהיא בצפון, וכ"כ המאירי ביומא ובמדות שם, ובפי' רבינו שמעי' מכת"י במדות שם, וכ"נ בד' הריטב"א ביומא שם. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש במדות שם כתב דהיינו דמקומה בבית המוקד היתה מערבית דרומית, והא דתנן הכא דהיתה צפונית מערבית היינו דהיתה צפונית מערבית לעזרה,[[174]](#footnote-174) ועמש"כ ע"ז החזו"א באו"ח סימן קכ"ו סוסקי"ז, והמאירי במדות שם הוסיף בשם י"מ דהא דהיתה צפונית מערבית לעזרה, היינו משום דהי' הבית מתאלכסן, וע"כ כשהיו משערים אותה בהיקש לעזרה תהא לה צפונית דרומית.[[175]](#footnote-175)

ביומא שם אמרו דמסתברא דבדרומית מערבית הואי, ולפירש"י ודעימי' היינו דהיתה עומדת יותר ברוח דרומית של בית המוקד, ולפי' הרמב"ם היינו דהיתה כולה בדרומית מערבית של בית המוקד, והראב"ד הכא כתב לפ"ז דהו"ל למיתני הכא והרי לשכת הטלאים היתה בקרן מערבית דרומית מערבית, והא דתני דהיתה בקרן צפונית מערבית הוא משום דבענין אחר ל"ה מצי לאשמועינן דאקצויי מקציא אלא בכה"ג דנקיט בלישנא דסתרא הך בבא למתניתין דמדות כדי לאשמועינן דהך לישנא ל"ד ממש, - ובחי' הגר"א כתב דהא דתני הכא דהיתה בצפונית מערבית, הוא משום דפתיחתה לבית המוקד היתה בצד צפונית, דכיון דבית המוקד הי' חצי' בקדש וחצי' בחול, הי' צד דרומי דבית המוקד בקודש וצד צפוני בחול, וע"כ היתה לשכה זו פתוחה לצפון כדי שתהא חול שלא ירביצו גללים בעזרה, ועמשה"ק ע"ז העזרת כהנים במדות פ"א מ"ו.

התוס' ביומא י"ז ב' ד"ה והא אמר מר כתבו בשם ריב"א שהק' דמ"ט לא משני דהא דתנן הכא דהיתה במקצוע צפונית מערבית היינו בקרן צפונית מערבית של עזרה דהיינו מערבית דרומית של בית המוקד, שהרי בית המוקד היתה לצפון העזרה, ונמצא דלשכה זו שהיא בדרומו הויא בצפון העזרה, וזה ע"ד פי' הרמב"ם לשינויא דגמ', ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ שם י"ז א', והתור"י הלבן והריטב"א שם ט"ו ב', והראב"ד הכא.

**לשכת בית המוקד**

**ואחת לשכת בית המוקד,** נחלקו הראשונים למה היתה לשכה זו משמשת, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיתה בה המדורה שבה מתחמם מי שטבל, וכ"כ המפרש דהיא לשכה שיורדין בה לבית הטבילה והכהן הטובל שם מיד כשעולה מבית הטבילה הי' מתחמם באותה לשכה.[[176]](#footnote-176) - **ב** הראב"ד כתב דהיו גונזין שם צרכי בית המוקד ככלים שהיו צריכין לתיקון המדורה שהיו עושין בבית המוקד וכסות של כהנים שהיו ישנים שם. - **ג** הרא"ש כתב דהיתה שם מדורה תמידית שאם יכבה האש בבית המוקד הגדול לוקחין משם אש, והיינו דהיו לוקחין משם אש להבעיר את המדורות שבבית המוקד הגדול שמתחממין שם הכהנים. - **ד** הריטב"א ביומא ט"ו ב' כתב לדעת רש"י דבבית המוקד היו מדורות גדולות להתחמם שם הכהנים שהיו הולכין יחף, ובלשכת בית המוקד הקטנה היו מדורות להתחמם שם הצנועין, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש שם דלדעת רש"י גם בית המוקד הקטן הי' עשוי לצורך כן. - **ה** התוס' ביומא שם כתבו בשם ר"ח דהיו עושין מדורות ליטול מהן אש לצורך המזבח ושנים היו שאם יכבה האחד יביאו מן השני. - **ו** הסמ"ג עשין קצ"א כתב לדעת רש"י דבבית המוקד גדול הי' אש לחמם רגלי הכהנים, ובלשכת בית המוקד קטן הי' אש להביא משם אש למערכה כשהיתה כבוי' ע"י גשמים או ע"י דבר אחר, וכ"כ הריטב"א בשם ר"ח. - **ז** הריטב"א ביומא כתב בשם הערוך דבלשכת בית המוקד הי' אש דממנה היו מדליקין האש במזבח החיצון, ועיי"ש שהסכים לפי' זה, וכ"כ המאירי שם.

**לשכות דבית המוקד**

בהא דתנן הכא דהיו לבית המוקד ד' לשכות אחת לשכת הטלאים ואחת לשכת החותמות ואחת לשכת בית המוקד ואחת לשכת לחם הפנים, עמדו הראשונים מהא דתנן במדות פ"ו מ"ו דד' לשכות היו בבית המוקד וכו' ב' בקודש וב' בחול וכו', מערבית דרומית היא היתה לשכת טלאי קרבן דרומית מזרחית היא היתה לשכת עושי לחם הפנים מזרחית צפונית בה גנזו בני חשמונאי את אבני המזבח ששקצום מלכי יון צפונית מערבית בה יורדים לבית הטבילה.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** התוס' ביומא ט"ז א' ד"ה דרומית מזרחית וי"ז א' ד"ה ומר קחשיב כתבו דלשכת החותמות ולשכת בית המוקד הם אותם הלשכות שגנזו בהם וכו' ושיורדים בה לבית הטבילה, וכ"ה מבו' בתשו' הגאונים הרכבי סימן ר"צ ובפי' ר"ח ביומא י"ז א', וכ"כ התורי"ד ביומא שם והמפרש הכא והרמב"ם בפיהמ"ש ורבינו שמעי' מכת"י והרא"ש והמאירי במדות שם.[[177]](#footnote-177) - **ב** הראב"ד כתב דהיו בבית המוקד ו' לשכות, דד' הלשכות דחשיב במידות היו בד' קצות בית המוקד ממש, ב' בקודש וב' בחול, וב' הלשכות דחשיב הכא היו בסוף חומת העזרה במקום שכלה חציו, והכא לא חשיב לב' הלשכות שבהן גנזו אבנים של מזבח וירידת הטבילה, משום דהיו חוץ לעזרה, דבית המוקד הי' חציו בחול חוץ לחומת העזרה, וכיון דהכא במילי של גוואי עסקינן משום דהעומד בעזרה נראה לו שסוף חומת העזרה הוא סוף בית המוקד, ע"כ לא חשיב לאותם שהם חוץ לחומת העזרה, אך במדות במילי דבראי עסקינן, שהרי מבראי לגואי קחשיב בנין הר הבית ואח"כ העזרה, ע"כ לא חשיב לב' לשכות אלו שאצל חומות העזרה מבפנים, מפני שאותו שנכנס מבית המוקד אינו רואה להדיא כולי האי אלא מה שלפניו אבל מה שלצדדין דהינו לשכות אלו שהיו בפנים בסוף חומת העזרה לא חזי להו כולי האי להדיא.[[178]](#footnote-178) - **ג** בד' המאירי ביומא ט"ו ב' מבו' דמתניתין דהכא פליגא על מתניתין דמדות, וכתב דאין הלכה כמתניתין דהכא.

**לשכת הכלים**

**נכנסו ללשכת הכלים,**[[179]](#footnote-179)הראב"ד לקמן בפירקין עמד בזה דלא תני היכן היתה עומדת, וגם במס' מדות לא קחשיב לה בהדי שום לשכה, ולקמן ל"ג א' כתב דהיתה במקדש דהיינו או דסמוך לחומת ביהמ"ק היתה בנוי' או בעובי חומת ביהמ"ק, - ובס' דרך הקודש קדושה ו' סימן ג' כתב בתחילת דבריו דשמא הא דלא חשיב לה במס' מדות הוא משום דלא היתה בנוי' בתוך חלל העזרה אלא בקיר החומה היתה יושבת, או משום דהיתה קטנה אע"ג דנפישי כלי שרת שבתוכה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ועמש"כ בזה העזרת כהנים במדות פ"ה מ"ג.[[180]](#footnote-180)

**השקו את התמיד,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דהשקוהו הוא משום דה"ז מיקל על הפשטתו, וכ"כ הרא"ש והמאירי, וכ"כ בפירש"י בחולין צ' ב', והרגמ"ה והראב"ד והמפרש והשיטה לרשב"י לעיל כ"ט א', והרמב"ם בפ"א מתמידין ה"ט, - אך בחי' הגר"א כתב דהשקו אותו כדי שיהיו נמשכין הסירכות כדי שלא יהא ח"ו בספק טריפה.[[181]](#footnote-181)

**מכוס של זהב,** דעת רבא לעיל כ"ט א' א' דגוזמא הוא ולא השקוהו בכוס של זהב, ואמרו שם דשמואל פליג ע"ז וס"ל דלאו גוזמא הוא משום דאין עניות במקום עשירות, והרע"ב כתב דלדידי' השקוהו בכוס של זהב ממש, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והמאירי ופירש"י בחולין צ' ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"א מתמידין ה"ט, אך הראב"ד לעיל שם כתב דהשקוהו בשל כסף, ונתבאר בדף מס' 6.

**אע"פ שהוא מבוקר מבערב,** הראב"ד כתב דהוא משום דהיו מבקרין אותו ד' ימים קודם שחיטתו, וכ"כ השיטה לרשב"י ורבינו שמעי' והרע"ב,[[182]](#footnote-182) והוא כדילפינן מקרא במנחות מ"ט ב' ובערכין י"ג ב' דתמיד טעון ביקור ד' ימים קודם שחיטה, - ונחלקו הראשונים בזה, דבפירש"י בפסחים צ"ו א' ד"ה למשמרת מבו' דדין ד' ימים הוא דבכל יום מן הד' ימים יבקרו אותו, אך בל' הרמב"ם בפ"א מתמידין מבו' דלא היו מבקרין אותו תחילה אלא פעם אחת בתחילת הד' ימים,[[183]](#footnote-183) ולכאו' לישנא דמתניתין דהוא מבוקר מבערב, משמע טפי כדעת רש"י, (והרמב"ם בהל' תמידין שם כתב דהיו מבקרין אותו "תחילה", ולא כתב דהוא מבוקר מבערב, וזה לטעמי'), וצ"ע.

**מבקרין אותו לאור אבוקות,** בתשו' תורה לשמה סימן ה' כתב דהיינו משום דאף שכבר ביקרוהו בכל הד' ימים כדינו חוששין שמא אח"כ נפל בו מום, וע"כ חוזרין ומבקרין אותו, - והמאירי בסוכה מ"ב א' כתב דדין ביקור זה הוא לעיכובא, ואף אם הביא התמיד מלשכת המבוקרין מ"מ כל שלא ביקרו בשעת שחיטה פסול,[[184]](#footnote-184) וכתב דיש פוסקין דאף אם לא ביקרו בשעת שחיטה כשר כיון דהביאו מלשכת המבוקרין.[[185]](#footnote-185)

**היו מקדימין וד' כלים בידם,** הראב"ד כתב דהא דשנה לשון הקדמה הוא משום דעדייין ל"ה מזומן ליכנס ולדשן עד שהיו פותחין את ההיכל, וע"כ נקט לשון הקדמה דהיו מזמנין הכלים בידיהם לכשיפתח ההיכל שיהו מזומנין בידם, - אך הרא"ש כתב דהא דהיו מקדימין הוא משום דעבודתם קודם התמיד, וכ"כ המאירי.

דף מס' 8

**ל' א'** **- לא הי' שוחט השוחט עד ששומע שער גדול שנפתח,** התוס' בעירובין ב' א' ד"ה שלמים ששחטן וביומא כ"ט א' ד"ה אלא אפי' ובזבחים ס"א א' ד"ה קודם שיעמידו פירשו דהיינו משום דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין וה"ה בשאר הקדשים, וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין והראב"ד הכא, וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל.

אך הרא"ש כתב דלא הי' שוחט מיד כששומע קול השער שהרי דישון מזבח הפנימי והמנורה קודמין לדם התמיד ולא נכנסו לדשן עד שנפתח השער, אלא קול השער הי' לו לסימן לכניסתו והי' שוהה כדי דישון ושוחט, ולפ"ז הא דל"ה שוחט עד ששומע שער גדול אי"ז כלל מכח דינא דפתיחת דלתות היכל, אלא משום דהשחיטה הויא אחר הדישון, ומתישב היטב בזה מה שתמהו התוס' בזבחים שם מהכא על מש"כ בפירש"י שם דדוקא בשלמים בעינן פתיחת דלתות היכל ולא ילפינן שאר קדשים מינייהו.[[186]](#footnote-186)

**מי שזכה בדישון מזבח הפנימי וכו' והי' חופן ונותן לתוכו,** המקד"ד בסימן ט"ו סק"ב נסתפק בדין עבודות שאינם שייכות לכפרה כלל כדישון המנורה והמזבחות וסידור המערכה, אם הן כשרות בשמאל, דכיון דלא שייכי לכפרה הו"ל כהולכת אברים לכבש דכשרה בשמאל משום דאינה מעכבת כפרה, וכמו שאמרו בזבחים כ"ד ב', או דשאני הולכת אברים לכבש דסוף עבודת הקרבן היא וכיון שאינה מעכבת הכפרה של הקרבן כשר בשמאל, אבל כל שהיא עבודה בפ"ע אעפ"י שאינה לכפרה ג"כ בעי ימין,[[187]](#footnote-187) ועיי"ש שכתב דבפירש"י במנחות כ"ו א' ד"ה ועצים מבו' דסידור עצי המערכה כשר בשמאל, אך בירושלמי בפ"ב דיומא מבו' דתרוה"ד דמיא לעבודות המעכבות כפרה ופסולה בשמאל.

ועיי"ש שהק' דאי נימא דעבודות אלו פסולות בשמאל, א"כ היאך הי' חופן ונותן לתוכו, הרי חפינה היא בב' ידיו, וכל דבעי ימין פסול בב' ידיו, כדתניא בתוספתא בפ"ק דזבחים ה"ה דקיבל בב' ידיו פסול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ח, וכתב לישב למש"כ התוס' ביומא נ"ט ב' דדישון מזבח הפנימי ל"ב בגד"כ, וי"ל דמה"ט אף ל"ב ימין דלאו עבודה גמורה היא.

**ובאחרונה כיבד את השאר לתוכו והניחו,** הרגמ"ה כתב דהינו דהי' מכבד את שאר הדשן לאמצעיתו של מזבח ולוקחו משם ומניחו בתוך הטני, וכ"כ הראב"ד והשיטה לרשב"י ורבינו שמעי', ועמש"כ המקד"ד בסימן ל"ב סק"ה בטעם שהי' עושה כן.[[188]](#footnote-188)

**ויצא,** הרא"ש כתב דהא דהי' מניח את הטני שם ולא הי' מוציאו מיד, הוא כדי להוציא את ב' הדישונים כאחד משום דהם ניתנים במקום אחד, - והשיטה לרשב"י לקמן ל"ג א' כתב דהוא משום דביוהכ"פ היתה כניסתו לפני ולפנים בשביל הוצאת כף ומחתה, וע"כ עושין כן בכל יום בדישון מזבח הפנימי והמנורה.

**מקום עמידת המנורה**

**נכנס וכו',** לביאור דינא דמתניתין יש להקדים להא דפליגי תנאי במנחות צ"ח ב' בהעמדת המנורה, דדעת רבי דהיתה עומדת ממזרח למערב, ודעת ר"א ב"ר שמעון דהיתה עומדת מצפון לדרום.

ובמגילה כ"א ב' מבו' דלמ"ד דהיתה עומדת מצפון לדרום הוי נר מערבי הנר האמצעי שפניו כלפי שכינה, ושאר הנרות היו פניהם כלפי הנר האמצעי, - ולמ"ד דהיתה עומדת ממזרח למערב, דעת רש"י בשבת כ"ב ב' ד"ה נר מערבי וד"ה ובה הי' מסיים וביומא ל"ט א' ד"ה והי' נר מערבי דהנר המערבי הוא הנר השני שמצד מזרח, וכן דעת רבים מקמאי, - אך בפירש"י במנחות צ"ח ב' ד"ה מדכתיב כתב דהנר החיצון של צד מערב קרי נר מערבי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"ג א', וכ"כ גם בפיהמ"ש מהדו"ק במשנתינו.

**הטבת הנרות**

עוד יש להקדים לפלוגתת הראשונים בדיני הטבת הנרות, חדא, הוא מה שנחלקו בעיקר דין הטבה, דבפירש"י ביומא י"ד א' כתב דהטבת הנרות היינו דהוא מדשן את הנרות מאפר הפתילות שכבו, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין פ"ג א' ובזבחים קי"ב ב', וכ"כ הרמב"ן בשבת כ"ב ב', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, והחינוך במצוה צ"ח,[[189]](#footnote-189) - אך הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"י כתב דדישון המנורה אינו בכלל הטבת הנרות, ושם הי"ב כתב דהדלקת הנרות היא הטבתם, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ביומא כ"ו ב', ובד' הרמב"ן שם מבו' דגם נתינת השמן והפתילות הויא בכלל ההטבה.

**אם היו מדליקין בבוקר את הנרות שכבו**

עוד נחלקו בזה, דבד' הרמב"ם בהל' תמידין שם שם מבו' דגם בבוקר הי' מדליק את כל הנרות שכבו, וזה לטעמי' דהטבת הנרות היא הדלקתן, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בשבת שם, וזהו שכתב שם דכל שכבה שום נר ביום מדשנהו ומדליקו לאלתר ונותן בו שמן עד בין הערבים, - אך הרמב"ן בשבת שם כתב דלא הי' מדליק את הנרות בבוקר, דזמן הדלקת הנרות הוא בין הערבים, וכ"כ בתשו' הרשב"א שם, וכ"כ הראב"ד לקמן ל"ג א',[[190]](#footnote-190) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם, וכ"ה מבו' בפירש"י בכ"ד, וכ"כ הכס"מ בהל' תמידין שם בדעתו ובדעת הראב"ד, ועיי"ש שכתב ללמוד כן גם ממש"כ אונקלוס בס"פ תצוה.

**זמן הטבת הנרות**

עוד נחלקו בזה, דהרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"י כתב דמצות הטבת הנרות היא בשחרית ובין הערבים, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב, וכ"כ הריטב"א ביומא י"ד ב', וזה לטעמייהו דבבוקר היו מדליקין את הנרות שכבו, וע"כ היו צריכין לחזור ולהטיבן בין הערבים, - והרמב"ן בשבת כ"ב ב' כתב דנרות שכבו בשחרית לא היו מטיבין אותן בין הערבים, כיון שכבר הטיבו אותן בשחרית, וזה לטעמי' דלא היו מדליקין בבוקר את הנרות שכבו, אך נרות שלא כבו בשחרית ונר המערבי היו מטיבין אותן בין הערבים, וזה לטעמי' דלא היו מטיבין בשחרית נרות שלא כבו, (ונתבאר להלן), וע"כ היו מטיבין אותן בין הערבים, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, - והראב"ד בהל' עיוהכ"פ שם כתב דבבין הערבים לא היתה הטבה אלא לנר המערבי שהי' דולק מערב לערב, ולכאו' הוא משום דס"ל דהיו מטיבין בשחרית אף נרות שלא כבו, וס"ל דלא היו מדליקין אותן, וע"כ א"צ לחזור ולהטיבן בין הערבים.

**אם היו מטיבין אף את הנרות שלא כבו**

עוד נחלקו אלו נרות היו מטיבין, דהראב"ד הכא כתב בדין הטבת ה' נרות דאף אם מצאן דלוקין הי' מכבה אותן ומדשנן, וכ"כ השיטה לרשב"י ורבינו שמעי', וכ"כ הריטב"א ביומא י"ד ב' דדעת כל המפרשים דגם בשחרית חייב לדשן ולהטיב את כל הנרות אף שלא כבו,[[191]](#footnote-191) וכ"כ המאירי בשבת כ"ב ב' בשם י"מ, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט בשם יש מן המפרשים - אך הרמב"ן בשבת שם כתב דבשחרית לא היו מדשנין ומטיבין אלא את הנרות שכבו, ופירש כן למה שאמרו בספרי דיכול יכבה את הנרות ת"ל לפני ד' תמיד, וכ"כ הריטב"א שם, וכתב דגם הי' מתקן נרות שהי' אורם עמום מכפי מה שהיו צריכין, וכ"כ הריטב"א ביומא שם בשם הרמב"ן והרא"ה, וכ"כ בתשו' הרשב"א שם ובסימן ש"ט,[[192]](#footnote-192) וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ב דלא היו מדשנין ומטיבין אלא את הנרות שכבו, ונרות שלא כבו מתקנין אותן.

**אם היו מטיבין ומדליקין בבין הערבים נרות שלא כבו**

הרמב"ן בשבת שם כתב דאף דבבוקר אינו מכבה ומדשן אלא אותן שכבו, מ"מ בבין הערבים הוא מכבה ומדשן ומדילק, דאל"כ נמצא דנר מערבי לא הודלק אלא פעם אחת מעולם, וכן דעת ש"ר, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ב מבו' דאף בבין הערבים ל"ה מדשנין ומטיבין נרות שלא כבו,[[193]](#footnote-193) ועמש"כ בחי' הגרי"ז בהל' תמידין בדעתו.

**אם הי' מדליק בבוקר נר מערבי שכבה**

בתשו' הרשב"א שם כתב דנר מערבי שכבה הי' מדליקו בבוקר משום דמצותו שיהא דלוק תמיד, ולמ"ד דמזרח ומערב היו עומדין הי' מדליק את ב' הנרות המזרחיים, דאם לא יהא הנר המזרחי דלוק אין חשוב הנר השני כנר מערבי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בשבת שם, וכ"כ בחי' המיוחסים להר"ן בשבת שם בשם הרא"ה, - אך בד' הראב"ד לקמן ל"ג א' מבו' דאף נר מערבי שכבה ל"ה מדליקו בבוקר, עיי"ש, וכ"כ הרא"ש שם דלא הי' מדליקו אלא בערב, - ועמש"כ בזה התוס' במנחות פ"ו ב' ד"ה ממנה הי' מדליק.

**הפסקה בהטבת הנרות בשחרית**

ביומא י"ד ב' ול"ג א' אמרו דהי' מפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, ונחלקו תנאי במה הי' מפסיק, דלרבנן הי' מפסיק בקטורת ולאבא שאול הי' מפסיק בדם התמיד, ושם ל"ג ב' פליגי בטעם הא דהי' מפסיק, דלר' יוחנן ילפינן לה מדכתיב בבקר בבקר חלקהו לב' בקרים, ולר"ל הוא כדי להרגיש את העזרה.

והרמב"ם בפיהמ"ש והראב"ד הכא פירשו דגם תנא דמכילתין ס"ל כן דהי' מפסיק בהטבת הנרות, וכ"כ התורי"ד ותור"י הלבן ביומא י"ד ב', וכ"ה מבו' גם בד' התו"י והתוס' הרא"ש שם,[[194]](#footnote-194) - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט וש"ט צידד דתנא דמכילתין ס"ל דלא ילפינן מקרא להפסיק בהטבת הנרות,[[195]](#footnote-195) והשיטה להר"נ בשבת כ"ב ב' כתב בשם הרא"ה דתנא דמכילתין ס"ל דלא הי' מפסיק כלל בהטבת הנרות, וכ"כ הריטב"א ביומא י"ד ב' ד"ה אמר אביי בשם תוס'.[[196]](#footnote-196)

**הפסקה בהטבת הנרות בין הערבים**

בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט כתב דאף למש"כ בדעת תנא דמכילתין דלא יליף מקרא להפסיק בהטבת נרות בשחרית, מ"מ בבין הערבים ילפינן מקרא להפסיק בהטבת הנרות בקטורת, והוא מדכתיב ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים יקטירנה, ובע"כ דהיינו דבשעת ההעלאה יקטיר, דלא מצינו למימר דהיינו דאחר ההעלאה יקטיר, שהרי אין עבודה לאחר הנרות, כמו שאמרו ביומא ט"ו א',[[197]](#footnote-197) - אך דעת החכם ר' ששת בתשו' הרשב"א שם סימן ע"ט דבבין הערבים לא היו מפסיקין כלל בהטבת הנרות, דלר"ל דההפסקה היא כדי להרגיש את העזרה, היינו בתחילת העבודות, אבל בשל בין הערבים כבר גמרו כל העבודות ובטלו כל ההרגשות ואין עוד עבודה אחרת, ולר' יוחנן דילפינן לההפסקה מדכתיב בבקר בבקר חלקהו לב' בקרים, היינו רק בבוקר, והא דכתיב ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים יקטירנה, היינו דמקטיר קודם הטבת הנרות, - ועמש"כ הרשב"א שם להשיב ע"ז באורך.

**דין הטבת הנרות כשמצא ב' נרות דולקין**

**ומצא ב' נרות מזרחיות דולקין**, כן גירסת הרגמ"ה והראב"ד, וכן גירסת התוס' ביומא ע"א א' ד"ה ולהטיב ובמנחות פ"ו ב' ד"ה ממנה הי', והראב"ד בפ"ג מתמידין הי"ג, והרמב"ן בפר' תצוה כ"ז כ', והרמב"ן והריטב"א והר"ן והמאירי בשבת כ"ב ב', והתורי"ד ביומא ל"ט א', והתו"י שם י"ד ב', והרשב"א בתשו' ח"א סימן ע"ט וסימן ש"ט, ועפי"ז כתבו דאתיא מתניתין כרבי דהיתה המנורה עומדת ממזרח למערב, דלראב"ש דהיתה עומדת מצפון לדרום ליכא ב' נרות מזרחיות.

אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס ומצא ב' נרות דולקות, ובפיהמ"ש מהדו"ב כתב דאתיא מתניתין כראב"ש דהיתה המנורה עומדת מצפון לדרום, ומצא את ב' נרות הדרומיות דולקות, - אך בפיהמ"ש מהדו"ק כתב דאתיא כרבי דהיתה המנורה עומדת ממזרח למערב ואיירי כשמצא את ב' הנרות המזרחיות דולקות.

**מדשן את השאר ומניח את אלו דולקין במקומן,** בטעם הא דלא הי' מדשן אלא את השאר והי' מניח את אלו דולקין במקומן כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דצריך להפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, וע"כ הי' מדשן תחילה את ה' הנרות ומניח את אלו דולקין, ואח"כ עושה עבודה אחרת, וחוזר ומטיב את ב' הנרות שהניח, ובפיהמ"ש מהדו"ב כתב דהי' מניח את ב' הנרות הדרומיות למ"ד דהיתה המנורה עומדת מצפון לדרום, ולקמן ל"ג א' כתב דלמ"ד דהיתה המנורה עומדת ממזרח למערב הי' מניח את ב' הנרות המזרחיות, וכ"כ בפיהמ"ש מהדו"ק הכא, וכ"כ התוס' במנחות פ"ו ב' ד"ה ממנה הי' מדליק, וכ"כ הראב"ד והרע"ב, ואזדי הרמב"ם והראב"ד לטעמייהו דס"ל דהי' מדשן אף את הנרות שלא כבו, וע"כ כל הא דמניח את אלו דולקין במקומן הוא משום דצריך להפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות.

אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט כתב דתנא דהכא ס"ל דל"ה מפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, ונתבאר להלן, והא דתנן דמדשן את השאר ומניח את אלו דולקין במקומן, אי"ז משום שצריך להפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, אלא הוא משום דאינו מדשן נרות שמצאן דלוקין, וה"נ הוא בשאר הנרות שאם מצאן דלוקין אינו מדשן אותן, ואי"ז דין מסוים באותם ב' נרות, והא דתני לה בב' נרות מזרחיים הוא משום סיפא דמצאן שכבו מדשנן ומדליקן, דהוא דין מסוים באותן ב' נרות, (ונתבאר להלן).[[198]](#footnote-198)

לקמן ל"ג א' תנן דנכנס ומצא ב' נרות מזרחיות דולקין מדשן את המזרחי ומניח את המערבי דולק שממנו הי' מדליק את המנורה של בין הערבים, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט וסימן ש"ט עמד בסתירת המשניות דהכא תנן דכשמצא ב' נרות מזרחיות דולקין מניחן דלוקין במקומן, והתם תנן דמדשן את המזרחי ומניח את המערבי דולק, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הריטב"א בשבת כ"ב ב', ויתבאר בעזה"י במקומו.

**דין הטבת הנרות כשמצא ב' נרות שכבו**

**מצאן שכבו מדשנן ומדליקן מן הדולקין ואח"כ מדשן את השאר,** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב כתב דהיינו דאם מצא את ב' הנרות הדרומיות שכבו מטיב את ה' הנרות הצפוניות, ואחר שמפסיק בעבודה אחרת מדשן את ב' הנרות הדרומיות, ולפ"ז הא דתני מדשנן, לא קאי על אותם ב' הנרות שמצאן שכבו, אלא על שאר הנרות, והא דתני ואח"כ מדשן את השאר הוא אחר שהפסיק בעבודה אחרת.[[199]](#footnote-199) - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק כתב דהיינו דאם מצא את ב' הנרות המזרחיות שכבו הי' מטיב את ה' הנרות המזרחיות ומניח את ב' הנרות המערביות, ואחר שמפסיק בעבודה אחרת הי' מדשן ב' נרות אלו,[[200]](#footnote-200) וכ"כ המאירי, - **ג** הראב"ד כתב דהיינו דאם מצא את ב' הנרות המזרחיות שכבו הי' מדשנן ומדליקן מן הדולקין, ואח"כ הי' מדשן את שאר הנרות, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, ועד"ז כתב הרע"ב בשם ה"ר ברוך ב"ר יצחק.

**בהא דהי' מדשן את ב' הנרות שכבו אף דבעינן להפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות**

לפי' הראב"ד ודעימי' דהי' מדשן את ב' הנרות המזרחיות ואח"כ הי' מדשן את שאר הנרות, צ"ע, דהרי בעינן להפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב דאחר שהי' מפסיק בעבודה אחרת הי' חוזר ומדשן את ב' הנרות המזרחיות, ואף דנמצא שדישן את ב' הנרות המזרחיות ב' פעמים אין בכך כלום, דכיון דאחר שהדליק את ב' המזרחיות חזר ודישן את ז' הנרות והפסיק ביניתים מקיים מצות הטבה. - **ב** הרע"ב כתב בשם ה"ר ברוך ב"ר יצחק דהא דתנן דהי' מדשנן ומדליקן מן הדולקין לאו היינו דהי' נותן פתילה חדשה ושמן חדש כדרך הטבת הנרות, דאין מטיבין ב' נרות אלא לאחר התמיד כדי להפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, אלא מדשנן היינו שמסיר הדשן שבראש הפתילה הישנה ומגביהה ומדליקה. - **ג** בתשו' הרשב"א שם כתב דל"ה חוזר ומדשן ב' נרות אלו אח"כ,[[201]](#footnote-201) ואף דנמצא שלא הפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, ס"ל לתנא דהכא דלא ילפינן לדין ההפסקה מקרא אלא הוא כדי להרגיש את העזרה, ומוטב שנקדים ונדשן ונדליק את אלו השנים מזרחיים כדי לקיים לפני ד' תמיד. - **ד** הרשב"א שם כתב די"ל דאף תנא דהכא יליף לדין ההפסקה מקרא, ומ"מ בכה"ג דצריך להדליק ב' נרות אלו לקיים לפני ד' תמיד הי' מקדים הטבת ב' נרות להקדמת ה' נרות, דכדי לקיים לפני ד' תמיד לא אמרינן כיון דאתחיל עביד רובא.[[202]](#footnote-202)

**טעם הא דהי' מדליק את ב' הנרות שכבו**

הרשב"א שם כתב דהא דהי' מדשנן ומדליקן מן הדולקין הוא משום דנר מערבי מצותו שיהא דולק והולך תמיד, ולצורך כן הי' מדליק את הנר המזרחי, כדי שיהא הנר שבצידו חשוב כמערבי, וכ"כ הרמב"ן בפר' תצוה כ"ז כ', וכ"ה מבו' בדבריו בשבת כ"ב ב', וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה.

אך הרע"ב כתב בשם ה"ר ברוך ב"ר יצחק דהא דהי' מדליקן כדי שיהא ניכר יפה הפסק שבין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט בשם אחד מן המפרשים דהא דמדליקן הוא כדי שתהא ההפסקה ניכרת ואי"ז דבר תורה אלא מדרבנן,[[203]](#footnote-203) - ולכאו' כ"ה מוכרח גם בד' הראב"ד והרא"ש, דבדבריהם לקמן ל"ג א' מבו' דל"ב שיהא נר מערבי דולק כל היום,[[204]](#footnote-204) ובע"כ דהא דאם מצא את ב' הנרות שכבו הי' מדליקן הוא משום היכר.[[205]](#footnote-205)

הרשב"א שם הק' על פי' זה דהא דמדליק את ב' הנרות הוא משום היכר, דא"כ ל"ה לו לדשנו עדיין, אלא ידליקנו באותו שמן ישן ובאותה פתילה ישנה ויחזור ויכבה לאחר זריקת דמים וידשן את הפתילה,[[206]](#footnote-206) - ואמנם הנה הרע"ב כתב דאה"נ דהא דתנן דהי' מדשנן לאו הינו דהי' נותן פתילה ושמן חדש, אלא היינו שמסיר את הדשן שבראש הפתילה הישנה ומגביהה ומדליקה, - ועמש"כ בזה בחי' הגרי"ז בהל' תמידין בע"א.

**ואבן היתה לפני המנורה ובה ג' מעלות שבה כהן עומד ומטיב את הנרות,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דעשו לה מעלות הוא משום דגובה המנורה י"ח טפח והיא כגובה האדם, וע"כ הי' צריך להגבי' עצמו מן הארץ ואז יוכל להטיב את הנרות ולהדליקן,[[207]](#footnote-207) וכ"כ המאירי, - אך הראב"ד הביא מספרי בר"פ בהעלותך דילפינן לה מדכתיב בהעלותך את הנרות עשה לה מעלות, וכתב דלא נתפרש שם מ"ט היו ג' מעלות ולא היו יותר או פחות, - והרע"ב כתב דהיו בה ג' מעלות כנגד ג' העלאות שכתובות במנורה בהעלותך את הנרות והעלה את נרותי' להעלות נר תמיד, ועמש"כ בזה החזו"נ.

המקד"ד בסימן כ"א סק"ד הק' דהיאך הי' יכול לעמוד על האבן בשעת הטבה, הרי אמרו בזבחים כ"ד א' דהי' עומד ע"ג האבן עבודתו פסולה, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דילפינן לה בספרי מקרא י"ל דגזה"כ הוא דאינו חוצץ, אך קשיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שלא הביא לד' הספרי וכתב דהא דעשו לה מעלות הוא מפני שהמנורה היתה גבוהה כקומת איש, וכתב די"ל למש"כ המל"מ בפ"ג מתמידין הי"ב בדעת התוס' דדישון המנורה א"צ בגד"כ, וכיון דא"צ בגד"כ י"ל דאף א"צ לקידוש רצפה,[[208]](#footnote-208) ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם מבו' דגם בשעת הדלקת הנרות הי' עומד ע"ג האבן, (ועמש"כ בזה הבאר שבע), וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' בפ"ט מביאת מקדש ה"ז דהדלקת המנורה כשרה בזר.

**והניח את הכוז ע"ג מעלה שני',** הראב"ד כתב דלא נתפרש מ"ט הניח את הכוז ע"ג מעלה שני' ולא ע" גקרקע או על מעלה שלישית או למעלה ע"ג האבן במקום שעמד להדליק, ועמש"כ בזה התפא"י.

דף מס' 9

**ל' ב'** **- לא היו כופתין את הטלה אלא עוקדין אותו,** בד' המפרש והרא"ש משמע דהיינו דלא היו קושרין ד' ידיו ורגליו יחד, אלא היו קושרין יד ורגל יחד, וכ"נ בד' הרגמ"ה והראב"ד והשיטה לרשב"י ורבינו שמעי', - אך הרמב"ם בפ"א מתמידין ה"י כתב דהיינו דלא היו כופתין את ידיו ורגליו כלל, אלא אוחזין ידיו ורגליו בידיהן, וכ"נ בדבריו בפיהמ"ש.[[209]](#footnote-209)

**ראשו לדרום ופניו למערב,** המפרש כתב דהא דפניו למערב הוא משום דבעינן שיהא בית שחיטתו כלפי מערב דכתיב ושחט אותו לפני ד', והא דראשו לדרום הוא משום דכל כמה שיכולין לקרב צד הראש אצל המזבח מקריבין אותו דכתיב ושחט אותו על ירך המזבח צפונה, אצל המזבח, - אך הרע"ב כתב דהא דהי' ראשו לדרום ולא הי' ראשו למערב ואחוריו למזרח הוא כדי שאם ירביץ גללים לא יהי' סמוך למזבח, וזה כמו שאמרו ביומא ל"ו א' בפר כה"ג, - ועמש"כ בזה השושנים לדוד.

**והשוחט עומד במזרח ופניו למערב,** המפרש כתב דהמקבל עומד כנגדו באלכסון ומצדד כדי שיהא פניו כלפי דרום, ובחי' הגר"א תמה ע"ז דמי הזקיקו לכך שיהיו פני המקבל כלפי דרום, ועמש"כ בזה התפא"י והעולת תמיד.

**על טבעת שני',** הרא"ש כתב דהא דלא שחטו אותו על טבעת ראשונה, הוא משום דהמזבח הי' מאפיל על טבעת ראשונה, ובעינן לשחוט כנגד היום כמו שאמרו לקמן ל"א ב', וכ"כ המפרש, ועמש"כ בזה בפירש"י ותוס' וש"ר ביומא ס"ב ב', ומש"כ התוי"ט והשושנים לדוד והרש"ש.

והגר"א כתב דהא דשחטו אותו על טבעת שני' ולא יותר, הוא כדי להקריבו למזבח מה דאפשר לקיים ירך המזבח.[[210]](#footnote-210)

**סדר התמיד ודישון מזבח הפנימי והמנורה**

**שחט השוחט וקיבל המקבל וכו',** ביומא י"ד ב' פליגי רבנן ואבא שאול, דדעת רבנן דדם התמיד הי' קודם הטבת הנרות, והי' מפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות בקטורת, ודעת אבא שאול דהי' מפסיק ביניהם בדם התמיד, והקטרת הקטורת היתה אחר הטבת ב' נרות.

והרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"ג א' ובפ"ו מתמידין ה"ג פסק כדעת רבנן דדם התמיד הי' קודם הטבת הנרות, וכ"כ הסמ"ג עשין קצ"ב והמאירי ביומא ל"ג א', - אך בד' הפסקי תוס' במכילתין אות כ"א מבו' דקי"ל כאבא שאול דבדם התמיד מפסיק להו, וכ"נ בד' הטור בסימן מ"ח, שכתב דטוב לומר סדר המערכה דמסדר אביי משמי' דגמ' ואליבא דאבא שאול.[[211]](#footnote-211)

לדעת רבנן דהי' דם התמיד קודם הטבת הנרות, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"ג א' דהי' אחר דישון מזבח הפנימי, ואין זורקין דמו ע"ג המזבח עד שיגמר דישון המזבח הפנימי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין ה"ג והסמ"ג עשין קצ"ב והריטב"א ביומא ל"ד א' והמאירי שם ל"ג א', וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות ביומא כ"ו ב', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ע"ט,[[212]](#footnote-212) - אך התוס' ביומא י"ד ב' ד"ה אמר אביי ושם ט"ו א' ד"ה אימא סיפא כתבו דלתנא דיומא הי' שחיטת וזריקת התמיד קודם דישון מזבח הפנימי, ולכאו' הוא כרבנן דפליגי על אבא שאול.[[213]](#footnote-213)

ובטעמא דהרמב"ם ודעימי' דדם התמיד הוי אחר דישון מזבח הפנימי, אף שאמרו לקמן ל"ג ב' דמכפר עדיף, מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שם דהוא משום דכתיב בי' בדישון תרי בבקר בבקר וחד דאייתינן לי' מדרשא ובתמיד לא כתיב בי' אלא את הכבש האחד תעשה בבקר וחד דרשא ויקדום דבר שכתוב בו ג' בבקר לדבר שאין כתוב אלא שנים, ועיי"ש שכתב דכן אמרו בגמ', ולכאו' מכוון דבריו הוא למה שאמרו שם ל"ג ב' דא"ל רב פפא לאביי ואימא חד שדיי' לדישון מזבח הפנימי דנקדמי' לדם התמיד דהכא תלתא והכא תרי וחד שדיי' לדם התמיד דנקדום להטבת ה' נרות וכו', ומשני דא"כ אפסוקי במאי מפסקת להו, והיינו לדעת אבא שאול דבדם התמיד מפסיק להו, אך לדעת רבנן דבקטורת מפסיק להו קיימינן בהא דחד שדיי' לדישון מזבח הפנימי דנקדמי' לדם התמיד משום דהכא תלתא והכא תרי, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א שם, וכ"כ הליקוטי הלכות בפירקין וביומא שם והחזו"א במנחות סימן ל"ו סק"ד.

לדעת אבא שאול דבדם התמיד מפסיק להו נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י ביומא י"ד ב' ד"ה כאן בהטבת ב' נרות ול"ג א' ד"ה לדם התמיד, דאף שחיטת התמיד היתה בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, וכ"כ הראב"ד הכא בתחילת דבריו ובסו"ד והמפרש לעיל בע"א והפסקי תוס' במכילתין אות כ"א, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בפירקין דלעיל ד"ה עד שהי' שומע, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ביומא כ"ו ב', והתו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א שם כ"ה א', והתור"פ והריטב"א שם י"ד ב'. - **ב** הראב"ד בתו"ד כתב די"ל דשחיטת התמיד היתה קודם דישון מזבח הפנימי,[[214]](#footnote-214) וזריקתו היתה אחר הטבת ה' נרות, וכ"כ בחי' הגר"א לעיל ברפ"ג דשחיטת וקבלת הדם היתה קודם דישון מזבח הפנימי.[[215]](#footnote-215) - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"ג א' כתב דדישון מזבח הפנימי הי' במשך זמן שחיטת התמיד וקבלת דמו במזרק,[[216]](#footnote-216) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין ה"ב דהמדשן את המזבח מדשנו בשעה שהשוחט שוחט את התמיד, וכ"כ בחי' הגר"א לקמן שם והלח"מ בפ"ו מתמידין ה"א בדעתו דדישון מזבח הפנימי הי' נעשה עם השחיטה,[[217]](#footnote-217) וכ"כ המאירי ביומא ל"ג א', וכ"ה מבו' בדבריו לעיל בספ"ג.

הרמב"ן במלחמות שם כתב דאין לומר דשחיטת התמיד קודמת לדישון מזבח הפנימי, ורק זריקתו הויא אח"כ, דהרי הא דדישון מזבח הפנימי קודם לדם התמיד הוא משום דכתיב בי' בדישון תרי בבקר בבקר וחד דאייתינן לי' מדרשא ובתמיד לא כתיב בי' אלא את הכבש האחד תעשה בבקר וחד דרשא ויקדום דבר שכתוב בו ג' בבקר לדבר שאין כתוב אלא שנים,[[218]](#footnote-218) ומזה יש ללמוד דהוא קודם אף לשחיטת התמיד, דהא לא כתיב בי' אלא ההוא בבקר דאת הכבש האחד תעשה בבקר שא"א להוציא שחיטה מכללו.

אך הראב"ד הכא כתב דשאני שחיטה דהיא כשרה בזר וע"כ אינה בכלל סדר העבודות, וכמו שמשיכת התמיד לבית המטבחיים היתה קודמת כמו"כ שחיטה ולא חיישינן לה בהקדמה ואיחור,[[219]](#footnote-219) וכתב דמ"מ צריך ביום כיון דמ"מ עבודה היא לענין פיגול והרבה דברים,[[220]](#footnote-220) - ועיי"ש שהוסיף דכיון דלאו עבודה היא ע"כ כל כמה שהי' יכול למהר בה הי' עושה כדי שיוכל אח"כ להקריב קרבנות הרבה אם יבואו לידו מנדרים ונדבות וחטאות והאשמות, ועוד דזריזין מקדימין למצוות ואין מעבירין על המצוות וכו'.

בחי' הגר"א לעיל הוכיח דשחיטת דם התמיד היתה קודם דישון מזבח הפנימי והמנורה מהא דתנן לעיל בפ"ג לא הי' שוחט השוחט עד וכו' ואח"כ תני לדישון מזבח הפנימי, והחזו"א במנחות סימן ל"ו סק"ד הוסיף להוכיח כן, דאם לא הי' שוחט עד שדישן המדשן את המזבח ואת המנורה לא שייך להזכיר פתיחת השער בשחיטה, שהרי נפתח השער קודם לכן לצורך דישון מזבח הפנימי והמנורה,[[221]](#footnote-221) ואף דפתיחת השער מעכב בדיעבד, מ"מ לשון סדר המשנה לכתחילה נשנה, - ועיי"ש שכתב דהא דבמשנתינו תני לשחיטת התמיד אחר דישון מזבח ומנורה, אפשר דמשום דסידר התנה שחיטתו וזריקתו כאחת סידרו אחר דישון, וכתב דאפשר דמה"ט התחיל הכא לא היו כופתין וכו', ולא התחיל מי שזכה בשחיטה וכו'.

הגר"א שם כתב לפרש בזה להא דתנן לעיל שם דהיו מפייסין מי שוחט מי זורק מי מדשן מזבח הפנימי ומי מדשן את המנורה, ומשמע דהתמיד קודם לדישון מזבח הפנימי ולדישון המנורה, וכ"כ הראב"ד הכא בתו"ד, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דהקדימו בפייס גם לזריקת התמיד קודם דישון מזבח הפנימי והמנורה, - ולדעת ש"ר דשחיטת התמיד היתה אחר דישון מזבח הפנימי ודישון המנורה מצינו כמה דרכים בהא דנקטו בפייס תחילה לשחיטת וזריקת התמיד, ונתבאר בדף מס' 7.

הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם כתב דעם דישון מזבח הפנימי מדשנין את המנורה, והיו מדשנין מזבח הפנימי והמנורה בשעת שחיטת התמיד וקבלת דמו במזרק, ואחר זריקת דם התמיד מתעסק בהטבת ה' נרות, - ולכאו' דבריו הם לטעמי' בפ"ג מתמידין ה"י והי"ב דדישון המנורה והטבת הנרות תרי מילי נינהו, וע"כ אף דלרבנן היתה הטבת הנרות אחר זריקת דם התמיד, מ"מ הי' רשאי להקדים דישון המנורה קודם זריקת דם התמיד,[[222]](#footnote-222) אך לדעת ש"ר דדישון המנורה והטבת הנרות חד מילתא הוא, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 8, הי' דישון המנורה אחר זריקת דם התמיד.

התוס' ביומא י"ד ב' ד"ה ורמינהו הק' בהא דקתני הכא לשחיטת דם התמיד וזריקתו אחר דישון המנורה, ובמתניתין דהתם תנן דכל שבעת הימים הוא זורק את הדם וכו' ומטיב את הנרות, והרי דשחיטת התמיד וזריקתו קודמין להטבת הנרות, וכתבו דלשנויא דרב הונא שם פליגי בה תנאי, דתנא דהכא ס"ל דשחיטת התמיד וזריקתו היתה אחר הטבת הנרות, ותנא דיומא הוא ר"ש המצפה וס"ל דשחיטת התמיד וזריקתו היתה קודם הטבת הנרות.[[223]](#footnote-223)

אמנם הנה לדעת רבים מקמאי דהא דתנן לקמן ל"ג א' דמי שזכה בדישון המנורה נכנס ומצא ב' נרות וכו', הוא הטבת ב' נרות דשחרית, ויתבאר בעזה"י במקומו, נמצא דלא היתה שחיטת התמיד וזריקתו אחר הטבת כל הנרות, אלא היתה בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, וכדעת אבא שאול דבדם התמיד מפסיק להו,[[224]](#footnote-224) ולפ"ז ל"ק ע"ז מהא דתנן התם דזורק את הדם ומטיב את הנרות, שהרי זריקת הדם קודמת להטבת ב' נרות,[[225]](#footnote-225) וכ"כ הרש"ש ביומא שם.

הראב"ד הכא האריך לדון אלו עבודות היו נעשות ביוהכ"פ בכה"ג, ומסיק דתרוה"ד ודישון מזבח הפנימי היו נעשין בכה"ד והטבת הנרות היתה נעשית בכה"ג, ומשמעות דבריו דהוא משום דתרוה"ד ודישון מזבח הפנימי הוו עבודות לילה והטבת הנרות הויא עבודת יום, והראשונים נחלקו בזה, ונתבאר בזה באורך במ"מ ליומא פ"ג דף מס' 7, ואכמ"ל.

**בא לו לקרן מזרחית צפונית ונותן מזרחה צפונה מערבית דרומית ונותן מערבה דרומה,** בטעם הא דהי' נותן על קרנות אלו, אמרו ביומא ט"ו ב' דהוא משום דעולה טעונה יסוד וקרן דרומית מזרחית לא הי' לה יסוד, וכ"כ הראב"ד והמפרש והרא"ש הכא.

בטעם הא דהי' נותן תחילה בקרן מזרחית צפונית ואח"כ הי' נותן בקרן מערבית דרומית, אמרו ביומא שם דהוא משום דכל פנות שאתה פונה לא יהיו אלא אלא דרך ימין וברישא בההוא פגע, ובפירש"י שם כתב דהיינו ברישא דכשעולה בכבש ופונה לימין פוגע בקרן מזרחית דרומית תחילה ושם א"א ליתן משום דאין לה יסוד ומקיף ובא עד מזרחית צפונית ונותן, ואע"ג דבמתן דם דתמיד אינו עולה בכבש שהרי עומד על הרצפה והכלי בידו וזורק למרחוק, אפ"ה כיון שבחטאת שניתנה בעליונה של קרן צריך לעלות בכבש דרך הדרום ופונה למזרח, ה"נ בכל הדמים אע"פ שנותנן למטה מתחיל להקיף מדרך הדרום שהוא פניו של מזבח כפתח כניסת הבית, ומשם פונה לימין, וכ"כ המפרש הכא, - אך הרא"ש כתב דהא דמתחיל בקרן מזרחית צפונית הוא לפי שהיא סמוכה למקום שחיטה וגם מסיים בקרן מערבית דרומית לפי ששיירי הדם ניתנין על יסוד דרומי.[[226]](#footnote-226)

ביומא ט"ו מייתינן למתניתין הכא ואמרו דתני עלה ר"ש איש המצפה משנה בתמיד, בא לו לקרן מזרחית צפונית נותן מזרחית צפונית, מערבית דרומית נותן מערבה ואחר כך נותן דרומה, ומפרשינן דיליף לה מדכתיב ושעיר עזים אחד לחטאת על עולת התמיד דעולה היא ואמר רחמנא עביד בה מעשה חטאת, והראב"ד הכא פירש דהיינו דבקרן מזרחית צפונית הי' נותן מתנה אחת כמין גאם ובקרן מערבית דרומית הי' נותן וחוזר ונותן, וכ"כ בפירש"י ביומא י"ד ב' ד"ה ותני עלה, ולפ"ז מבו' דס"ל כמ"ד בזבחים נ"ג ב' דב' מתנות שהן ד' היינו דנותן מתנה אחת כמין גאם, וכמש"כ כן הראב"ד.

אך בד' התור"י הלבן ביומא שם מבו' דאתיא אף כמ"ד דב' מתנות שהן ד' היינו דנותן וחוזר ונותן, דהא דנותן וחוזר ונותן הוא בלא ריוח ביניהם, ור"ש המצפה מצריך ליתן בקרן מערבית דרומית בב' מקומות ממש וריוח ביניהם.

**שפיכת שירים בעולה ושאר קדשים**

**שיירי הדם הי' שופך על יסוד דרומי,** הראב"ד כתב דיש מקשין בפ' איזהו מקומן דמ"ט לא קתני בעולה דשיירי הדם הי' שופך על יסוד דרומי כדקתני בחטאות הציבור והיחיד ובפרים ושעירים הנשרפין דמגיד לנו היכן הי' שופך שיירי הדם, ועיי"ש במש"כ בזה בכמה אנפי, ובמש"כ התוס' בזבחים נ"ג ב' ד"ה העולה.

הראב"ד כתב בסו"ד בשם ה"ר אפרים דעולה וכל הקדשים חוץ מחטאות ופרים ושעירין הנשרפין לי"ב דין שפיכת שירים, וע"כ לא תני לה בפ' איזהו מקומן, וכתב לפ"ז דהא דתני הכא בתמיד לדין שפיכת שירים, הוא משום דמקשינן לי' לחטאת, וכמו שאמרו ביומא ט"ו א' לדעת ר"ש המצפה, ורבנן לא פליגי עלי' אלא דלא מקשינן להו לענין מתנות, משום דנראה להו סברא משונה קצתלעשות במקום אחד לדמים חציין מעשה עולה וחציין מעשה חטאת, אבל לענין שפיכת שירים מקשינן להו.

אך בפירש"י בזבחים ל"ז א' מבו' דאף עולה וכל הקדשים יש בהן דין שפיכת שירים ליסוד, וכ"כ התוס' שם ד"ה מתן דם ליסוד ושם נ"ג ב' ד"ה העולה, והרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"ו, וכן דעת ש"ר.

הראב"ד כתב בתו"ד דבעולה שהוא זורק בכלי פעמים שהי' זורק כל הדם ולא הי' נשאר דם ליסוד, וע"כ לא תני לה, וכ"כ התוס' בזבחים נ"ג ב' ד"ה העולה בשם הר"מ מפונטייזא, ומבו' דא"צ לשייר דם לשפיכת שירים, וכ"ה מבו' בד' רש"י בזבחים ל"ז א' ד"ה מנין שכל וד"ה לימד על, - אך התוס' שם נ"ג ב' נחלקו ע"ז וכתבו דכולה שמעתין דהתם מוכח דמצוה בשפיכת שירים, - ובחי' הגר"א בפ' איזהו מקומן מ"ד מבו' דבחטאת דכתיב שירים בקרא מצוה להניח דם לשפיכת שירים, ובעולה ושאר הקדשים דלא כתיב בהו שפיכת שירים, אין מצוה להניח דם לשפיכת שירים, ופירש כן בד' רש"י, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד בזבחים פ"ט ב'.

הראב"ד כתב בתחילת דבריו בכור ומעשר ופסח לי"ב דין שפיכת שירים משום דהי' שופך שפיכה אחת, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק הי"ז, וכמש"כ השפ"א בזבחים ל"ז א', והאג"מ בחו"מ ח"א סימן ק"ח, - אך בד' התוס' בזבחים נ"א ב' ד"ה תן לה יסוד מבו' כמש"כ השפ"א והאג"מ שם דיש בהן דין שפיכת שירים, וכ"כ התוס' שם פ' ב' ד"ה בל תוסיף.

**לא הי' שובר בו את הרגל וכו',** הרע"ב כתב דהוא משום דאף הכרעים בכלל הפשט הן, וע"כ לא הי' עושה כדרך הטבחין שמחתכין את הרגל עם העור שבו, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד לקמן וכתב דמתחילין מהן את ההפשט, ובד' המפרש בד"ה ונתנו למי שזכה בו, - אך עמש"נ להלן דמד' הפי' המיוחס להר"ש בתו"כ מוכח דאין הכרעים טעונין הפשט, וכ"כ העולת תמיד והמקד"ד בסימן ט"ז סק"ו דאין הכרעים בכלל הפשט, עיי"ש.

**הגיע לחזה חתך את הראש ונתנו למי שזכה בו חתך את הכרעיים וכו' מרק את ההפשט,** הראב"ד כתב דהא דהי' חותך את הראש קודם גמר ההפשט, הוא משום דא"כ לא הי' הדם יוצא מן הלב כשהי' קורעו, עיי"ש, - אך בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ה ה"א כתב דהוא משום דלאחר הפשט דרך בזיון הוא להפשיט הראש מן העור, והא דל"ה חותכו קודם שהפשיט את החזה, הוא משום דג"ז דרך בזיון, שהי' נראה שרוצה לנתח כולו בלא הפשט.

בתו"כ שם ילפינן מדכתיב והפשיט את העולה ונתח דאינו מפשיט אבר אבר ומנתחה אלא מפשיט כולה ואח"כ מנתחה, ובפי' המיוחס להר"ש שם כתב דהא דהי' חותך את הראש קודם גמר ההפשט, הוא משום דכל הא דמפשיט כולה ואח"כ מנתחה הוא באברים שטעונין הפשט, אך הראש א"צ הפשט, וע"כ הי' חותכו קודם גמר ההפשט, ולפ"ז הרי דמהא דתנן דהי' חותך את הכרעים קודם גמר ההפשט, יש ללמוד דאף הכרעים אין טעונין הפשט, וכ"כ העולת תמיד.

אך בחי' הגר"א כתב דהא דהי' חותך את הראש והכרעים קודם שסיים את ההפשט, הוא משום דהא דמפשיט כולו ואח"כ מנתח ילפינן לה מדכתיב והפשיט את העולה ונתח, וכתיב את הנתחים ואת הראש וגו' וקרבו וכרעיו, והרי דהראש והכרעים אינם בכלל הנתחים, משום דהם נחתכים קודם גמר ההפשט, וגם שכן יפה להפשיט.

**קרע את הלב והוציא את דמו,** הרא"ש כתב דהא דהי' מוציא את דמו היינו משום דכשהבהמה גונחת בשעת השחיטה ממשכת את הדם מבית השחיטה והוא הדם הקרוש הנמצא בלב והו"ל כדם שנשפך ולא נתקבל בכלי דפסול למזבח,[[227]](#footnote-227) וזה כמש"כ התוס' בפסחים ס"ה א' (ד"ה שמא) דדם שלא נתקבל בכלי חשיב כדם פסול דאסור להעלותו ע"ג המזבח, והמקד"ד בסימן ל"ג סק"ג הוסיף לפרש דהיינו דאע"ג דהכא אין זורקין הדם על המזבח רק מקטירין אותו עם הלב, מ"מ אסור להעלות פסולין אף שלא באופן מצותן.[[228]](#footnote-228)

**והקרביים היא מדיחין אותן ג' פעמים במעוטה,**[[229]](#footnote-229)נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דהיו מדיחין אותו במים ג"פ לכל הפחות, ומוסיפין על כך ככל שהן טעונין רחיצה,[[230]](#footnote-230) וכ"כ הרא"ש והבאר שבע והגר"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ו. - **ב** הראב"ד פירש דהיינו דהיו מדיחין אותה בתוך מעוטה, והוא מל' מעטן של זיתים, ונסתפק אם היתה כלי המטלטל, או היינו דמצד אחד שבשלחן עצמו הי' עשוי בית קבול, והרא"ש כתב בשם י"מ דהיו מדיחין אותה בכלי, וכ"כ המאירי והשיטה לרשב"י. - **ג** המפרש כתב דהיינו דהיו מדיחין אותה בשלחן הקטן של שלחנות של שיש שבבית המטבחיים, והא דיכולין להדיח אותה בשלחן קטן הוא משום דהתמיד הי' כבש, וכ"כ הרא"ש בשם י"מ.

**על שלחנות של שיש שבין העמודים,** הראב"ד הק' מהא דתנן במדות פ"ה מ"ג דלשכת מדיחין היו מדיחין בה קרבי קדשים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב דקרבי קדשים דהתם היינו הכרס שהיו מדיחין אותו בלשכת המדיחין, כדתנן הכא, וכ"כ המפרש והרא"ש,[[231]](#footnote-231) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ו, כמש"כ השיח יצחק ביומא י"ט א'. - **ב** הרא"ש כתב לפרש עוד דאת הקרבים של התמיד היו מדיחין על השלחנות, ואת הקרבים של שאר קדשים כשהיו להם רוב זבחים היו מדיחין בלשכת המדיחין. - **ג** הפסקי תוס' בשלהי מדות כתבו דהיו מדיחין את הקרבים פעם ראשונה בלשכחת המדיחין בצינעא לפי שמלוכלכין הרבה בפרש ואחכ מדיחין ג"פ עוד במיעוט שלחנות להדיחן יפה. ­- **ד** השיח יצחק ביומא שם הביא משיטה כת"י שכתב דבשלחנות היו מדיחין קרבי קד"ק ששחיטתן בצפון, ובלשכת המדיחין היו מדיחין קרבי קק"ל.

המפרש כתב דהיו מדיחין אותן על שלחן שבבית המטבחיים ואי"ז שלחנות שבין העמודים שעליהן היו מפשיטין, וכ"כ התוס' ביומא ט"ז ב' ד"ה מן השלחנות בשם ר"י ב"ר ברוך דגרסינן הכא על שלחנות שבבית המטבחיים, ואי"ז השלחנות דבין העמודים, וכ"כ השיטה לרשב"י בשם י"מ, - אך גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש והראב"ד והרא"ש על שלחנות שבין העמודים,[[232]](#footnote-232) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ו, וכ"כ השיטה לרשב"י דהם אותם השלחנות שבין העמודים דתנן לעיל ל' ב' דהי' מפשיט עליהן, וכ"כ הגר"א, - ועמש"כ בזה התוס' ביומא שם.

**הלכו ונתנום מחצי כבש ולמטה,** בטעם הא דהיו נותנין אותן ע"ג הכבש, אף למ"ד דהמוליך אברים לכבש הוא מעלה ע"ג המזבח כתב בפירש"י ביומא כ"ו א' ד"ה הוא מעלה דהוא כדי שלא יצטרך להוליכם אח"כ את כל הכבש.

ובטעם הא דלא היו נותנים אותם מחצי כבש ולמעלה מצינו כמה דרכים, **א** המפרש כתב בפי' קמא דהוא משום דאחר הקטרת הקטורת חוזרין ומוליכין אותן למזבח, ואם היו קרובים למזבח לא תראה הולכה, וע"כ צריך להניחן מחצי כבש ולמטה שאח"כ כשיחזירו ויוליכום תראה הולכה חשובה, והוסיף דהכי יפה לעשות שאם קרובים למזבח נראה כמוקטרים. - **ב** המפרש כתב בפי' בתרא דהוא משום דחיישינן שאם יהיו קרובים כ"כ למזבח יבואו להקטירם קודם הקטורת, ועד"ז כתב הרא"ש בפי' קמא דחיישינן שיבואו להקטירם קודם שילכו ללשכת הגזית לקרוא קר"ש ולהתפלל. - **ג** הרא"ש כתב בפי' בתרא דהרחיקום מן המזבח כדי שתהא העלאתם למזבח חשובה בעיניהן דאיכא למ"ד דהיא צריכה פייס.[[233]](#footnote-233)

ביומא נ"ד ב' מייתינן להא דתנן בשלהי שקלים דחלבי תמיד של שחר ניתנין מחצי כבש ולמטה במזרח ושל מוספין ניתנין מחצי כבש ולמטה במערב, ובפירש"י שם כתב דהא דקאמר חלבי תמיד ה"ה לכל אבריו דכל אברי עולה קרי חלבי, והראב"ד הכא הק' דהוא דלא כמו דתנן הכא דנתנו את אברי התמיד מחצי כבש ולמטה במערבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' והתוס' הרא"ש בסוכה כתבו דל"ג הכי, אלא גרסינן דאברי תמיד היו ניתנין מחצי כבש ולמטה במערב ושל מוספין ניתנין מחצי כבש ולמטה במזרח, וכאשר כ"ה הגירסא לפנינו בשקלים שם, וכן גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ו מתמידין ה"ג, וכ"כ הראב"ד. - **ב** הראב"ד כתב דלולי פירש"י י"ל דהתם איירי באיברי תמיד שנטמאו, ובזה הוא דקתני דהיו ניתנין ונשרפין במזרח. - **ג** הראב"ד כתב די"ל עוד דמתניתין דהכא היא כר"ח בן עקשיא דס"ל בתוספתא דשקלים פ"ג דנותנין את איברי התמיד מחצי כבש ולמטה במערב. - **ד** הרא"ש כתב דאף דבחול היו נותנין את אברי התמיד במערבו של כבש, מ"מ בשבת שיש גם מוסף והוא עיקר שהוא חובת היום היו מסרין את המוסף במערב כלפי שכינה והתמיד במזרח.[[234]](#footnote-234)

1. הביה"ל בח"א סימן ה' סוסקט"ז כתב די"ל דלפ"מ דמסקינן ביומא ס"ט א' דבגד"כ לא ניתנו ליהנות מהן במדינה, ה"נ לא ניתנו ליהנות מהן בשעת שינה, ומה"ט הוא דלא היו ישנים בהן, וכתב דלפ"ז י"ל דליכא איסור כלל להפיח בבגד"כ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. צ"ב דא"כ מ"ט לא היו ישנים בכל הבגדי קודש, הרי הוה סגי שיפשטו את האבנט, - ואין לומר דלא ניתנו בגד"כ ליהנות בהן אלא כשהוא לבוש כל הבגדים, שהרי מבו' בסוגיין דמכח הא דניתנו ליהנות בהן אף מותר לישן עליהן, וה"נ יש להתיר ליהנות מהן בלבישה אף כשאינו לבוש כל הבגדים. [↑](#footnote-ref-2)
3. בד' הריטב"א שם משמע בע"א דמכח הא דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, עשאו הכתוב כאותם הקדשים שאין בהן מעילה משום דלאו קדשי ד' נינהו. [↑](#footnote-ref-3)
4. בפירש"י שם כתב דהוא משום דנוהג בהן דרך חול, ומשמע דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ הבעה"מ והריטב"א בביצה ט"ו א', וכ"כ הריטב"א ביומא שם בשם אחרים, - אך בד' התוס' ביומא שם מבו' דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, דלא הותר אלא להניחן עליו לאחר עבודה משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וכ"כ הריטב"א שם בשם י"מ. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה אמנם בד' התוס' ביומא שם מבו' דלא הותר אלא להניחם עליו לאחר עבודה, דכיון דא"א להסירן מיד לאחר עבודה דלא ניתנה תורה למלאכי השרת הותר להניחן עליו, אך לא הותר ללבשם לכתחילה שלא בשעת עבודה, ומה"ט הוא דבמדינה אסור, אך אכתי הוא דלא כמש"כ התוס' בקידושין דמיד שהיו יכולין להפשיטן היו זקוקין להפשיטן, - ושמא י"ל בדעת התוס' למש"כ החק נתן לקמן בסוגיין די"ל דרב דאמר בקידושין דהא דניתנו ליהנות בהן הוא משום דלא ניתנה תורה למלאכי השרת, תנא הוא ופליג על הא דתניא דהותר ליהנות בהן במקדש אף שלא בשעת עבודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. הריטב"א שם כתב דלא הותר מכח הא דלא ניתנה תורה אלא למלאכי השרת אלא בשוגג ולא במזיד, ואפי' למ"ד ביומא דאפי' במזיד ניתנו ליהנות בהן היינו במקדש אבל במדינה אסור, וכ"כ המפרש בסוגיין דפלוגתא היא במס' יומא אם ניתנו ליהנות בהן, - וצ"ב דלפנינו ביומא שם לא פליגי בה, אלא מיבע"ל אם ניתנו ליהנות בהן ופשיט מברייתא דניתנו ליהנות בהן, - וביותר צ"ע במש"כ הר"ש בפ"ק דכלים מ"ט דבגד"כ אסורין בלבישה שלא בשעת עבודה דלא ניתנו ליהנות בהן כדאמרינן בפ' בא לו. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ביומא שם, ואך דס"ל דלא הותר מכח זה אלא להניחן עליו אחר עבודה, אך אסור ללבשן תחילה שלא לצורך עבודה. [↑](#footnote-ref-7)
8. התור"פ ביומא שם הק' במה שאמרו דהותרו ליהנות בהן אף שלא בשעת עבודה, ממה שאמרו בקידושין שם דהמקדש בבגד"כ במזיד מתחללין, וכתב לישב דאף דניתנו ליהנות בהן אפי' במזיד, מ"מ כל שמקדש בהן במזיד מתחללין שהרי מתכוין להוציאן לחולין, ול"ד למקדש בשוגג דאין מתחללין מפני שאינו מתכוין לחללם בקידושין הללו שהרי שוגג הוא, ובכה"ג דמי ללבישת שוגג ואין מתחללין. [↑](#footnote-ref-8)
9. והיינו דאף דביומא ס"ט א' תניא דהיוצא בהן במדינה אסור ולא הותרו ליהנות אלא במקדש, יש בכלל זה אף הר הבית, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא שם, ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דמדייקינן שינה הוא דלא הא הלוכי מהלכי בהו, ומשמע דאם ניתנו ליהנות בהן מותר להלך בהן במקום שיכול לישן, והיינו בהר הבית, ולכאו' מוכח כן גם ממה שאמרו דאם ניתנו ליהנות בהן מותר להניחן תחת ראשיהן, והרי דאף בהר הבית שהיו ישנים בו הותרו ליהנות בהן, - אך הגבו"א שם כ"ד ב' כתב דלא הותר אלא במקדש שהוא מקום עבודה ולא בהר הבית, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז שם ס"ט א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך בד' השיטה לרשב"י משמע דכ"ה דהאיסור בתפילין אי מיגנדר ונפיל עלייהו הוא משום בזיון ה"נ האיסור בבגד"כ הוא משום בזיון, וזהו דמדמינן תפילין לבגד"כ דדבר מצוה הן ויש בהן קדושה, - וצ"ל דאף דלהצד דבגד"כ ניתנו ליהנות בהן מותר ליתנן תחת ראשו ואין בזה משום בזיון, מ"מ להצד דלא ניתנו ליהנות בהן, הרי דאף דאם מיגנדר ונפיל עלייהו לי"ב לאיסור מעילה משום דהוי דבר שאינו מתכוין, מ"מ יש בזה משום בזיון. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך האבנ"ז שם סק"ז וביו"ד סימן ר"כ סקי"א הביא מד' הרמב"ם בפ"ו ממעילה ה"א דאינו חייב משום מעילה אלא כשנתכוין ליהנות, וכן עמד בזה הטו"א בר"ה שם, וכ"ה להדיא בתוספתא במעילה רפ"ב דלא מעל עד שיהנה ויתכוין ליהנות, - ושמא י"ל דלא נתמעט בזה אלא הנאה שלא מדעתו, אך הכא דיודע דאפשר דמיגנדר ויבא לידי הנאה מעל אף שאינו מתכוין לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. הראב"ד בסוגיין פירש בדעתו דהוא משום דהואיל ואישתרי אישתרי, וכ"כ הריטב"א ביומא ס"ט א', - והראב"ד תמה ע"ז מהא דכהן שחילל שבת במקדש שלא לצורך עבודה חייב ואף הקרבת נדרים ונדבות אסורה ביו"ט ולא אמרינן דהואיל ואישתרי אישתרי, וכן אמרו בדין יבום בחייבי לאוין דלא הותרה אלא ביאה ראשונה אך ביאה שני' אסורה ולא אמרינן דהואיל ואישתרי אישתרי, - והשאג"א בסימן ל' כתב בדעת ר"ת דכ"ה דלא אמרינן הואיל ואישתרי אישתרי אלא באותה טלית של מצוה דהותר בה כלאים אך לא הותר כלאים בבגד אחר, ה"נ לא הותר מלאכה אחרת בשבת והקרבת נדרים ונדבות, והא דביבום בחייבי לאוין בביאה שני' לא אמרינן הואיל ואישתרי אישתרי משום דאחר ביאה ראשונה אזלא לה מצות יבום לגמרי מיבמה זו, ומשא"כ בכלאים בציצית דאף דאין מצות ציצית נוהגת בלילה הרי מ"מ כשיאור היום תחזור למצוה ולא פקע מצות ציצית מכאן והו"ל כבמקום מצוה וע"כ אמרינן הואיל ואישתרי אישתרי, ועיי"ש במש"כ עוד בד' הראב"ד בזה. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויש שפירשו בד' התוס', דכיון דלבישת בגד"כ אינה להנאתו, לי"ב איסור כלאים כלל, וליכא היתר בפנ"ע דכלאים בבגד"כ, - אך זה נסתר ממה שאמרו לקמן מ"ג א' ובערכין ג' ב' דאישתרי כלאים לגבי כהנים, וכ"כ התוס' ביבמות ה' ב' ד"ה כולה משעטנז דהא דהותר כלאים בבגד"כ הוא משום דעדל"ת. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובטעם הא דלא הותר בבגד"כ אלא לבישה ולא הצעה, כתב הרא"ש בהל' ציצית שם דשאני לבישה שלא ניתנה תורה למלאכי השרת דכשיגמור עבודתו יפשיטו מיד ולא ישתהו עליו כלל, הלכך כשהתירה תורה לבישה לגמרי הותרה אפי' שלא בשעת עבודה, והתו"י והתוס' הרא"ש ביומא שם כתבו דהוא משום דבגד"כ אינם אלא ללבישה דצורך עבודה, וע"כ לא הותרו אלא דרך לבישה כמו בשעת עבודה אבל בהצעה לא, ומשא"כ בטלית דעיקר עשייתה להנאתו ולהשתמש בה כל שעה שירצה וקאמר רחמנא דליעביד בה ציצית וישתמש בה כל שעה שירצה, וע"כ הותר אף להציע תחתיו, - ועיי"ש שכתבו דמ"מ לא הותר כלאים אלא במקדש ולא במדינה, ועיי"ש בתוס' הרא"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דהוה ניח"ל הא דהיו מהלכין בהן ולא קשיא לי' משום כלאים אלא בהצעה, ובע"כ דלבישה הותרה במקדש אף שלא בשעת עבודה, - אך המפרש בסוגיין כתב דאה"נ דהו"מ למיפרך הכי, ועמש"כ הריטב"א ביומא שם לדחות עוד בע"א. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכ"כ האמרי ברוך בהגה' לטו"א חגיגה ב' ב', דלבישת בגד"כ היא מ"ע ונחשבה במנין המצות והיא הדוחה, והביא כן מל' התוס' ביבמות ה' ב' ד"ה כולה, וע"כ אף לדעת הרמב"ם הותרה הלבישה אף דהיא קודם העבודה, דמצות הלבישה היא בלבישה שלצורך העבודה, ועיי"ש בהגהתו בדף י"ז א' שכתב דמה"ט בכה"ג הותר כלאים אף שלא בשעת העבודה, כיון דהוא צריך ללבוש הבגד"כ לצורך לבישת הציץ, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן ג', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
17. משמעות דבריו דאבנטו של כה"ד לא הי' מעשה רוקם, וכ"נ גם בד' הרא"ש ובד' התוס' ותוס' הרא"ש ביומא שם, - ואמנם כ"ז הוא למ"ד דאבנטו של כה"ג לא זהו אבנטו של כה"ד, אך למ"ד דזהו אבנטו של כה"ד, בפשוטו אף אבנטו של כה"ד הי' מעשה רוקם, וכמש"כ כן הרמב"ן בפר' פקודי ל"ט כ"ט והסמ"ג עשין קע"ג, אך בדעת הרמב"ם בזה נחלקו רבוותא, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ח מכלי המקדש ה"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. החק נתן עמד בד' המפרש דמ"ט הוצרך לה"ט אף שפירש דהוא מתחמם באותה נימא, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך בפשוטו מכוון ד' המפרש הוא דאף דהוא מתחמם באותה נימא, הרי אותה נימא ל"ה כלאים, ואפ"ה ה"ז אסור משום דכל דבגד שארוג בו כלאים מצד אחד הוי כולו כלאים. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דלא שייך ביטול ברוב בבגד שאבד בו כלאים, וכ"נ בד' התוס' שם, וכ"כ המאירי בע"ז ס"ה ב' דהוא משום שהבגד שיש בו כלאים בראשו האחד אף ראשו האחר אסור להתחמם בו אע"פ שבודאי אין שם כלאים. [↑](#footnote-ref-19)
20. וזה מתפרש אי נימא דהא דבעינן לבישה שיש בה הנאה, לאו היינו דעיקר האיסור הוא בההנאה, אלא הוא תנאי בעלמא בלבישה שיהא בה הנאה, והואיל והוי זה חדא לבישה ובלבישה זו איכא הנאה, יש לאסור גם משום חלק הלבישה שעל בשרו, אף דבחלק לבישה זה בפנ"ע ליכא הנאה. [↑](#footnote-ref-20)
21. הדברות משה בשבת סימן מ"ה ענף ה' כתב דזהו גם מכוון ד' רש"י בביצה בפי' בתרא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובטעם פלוגתת ב' הלשונות בפירש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובתו"ד כתב דאין לפרש דחיישינן כשתכרך נימא על בשרו שמא יתכוין לחימום, דא"כ כ"ש דבמוכרי כסות הי' לנו לחוש לכך, ועוד דמה יכול אדם לכוין לחימום מועט כזה שהוא נימא בלבד. [↑](#footnote-ref-22)
23. נתחדש בדבריו דכיון דהוא מתכוין להציע את הטלית תחתיו חשיב כמתכוין, אף שאינו מתכוין ללבישה אלא להצעה, וצ"ע ממה שמצינו בכ"ד דאף דהוא מתכוין למעשה זה, מ"מ כיון דאינו מתכוין לעשי' האסורה חשיב כדשא"מ, ונתבאר במ"מ לעניני דשא"מ דף מס' 1, - ושמא מכוון דבריו דחיישינן דידע דנכרכה נימא על בשרו, וכיון דהוא מתכוין להציע הטלית תחתיו אף שנכרכה נימא על בשרו, חשיב כמתכוין ללבישה. [↑](#footnote-ref-23)
24. לכאו' מכוון דבריו דחיישינן שמא תכרך נימא על בשרו וידע מכך והו"ל כמתכוין, ואף דאינו מתכוין להנאת חימום, מ"מ ה"ז אסור משום דפס"ר הוא. [↑](#footnote-ref-24)
25. ושמא מכוון דבריו הוא דהיינו משום דהוא מתכוין ליהנות בטלית זו שהוא מציע תחתיו, אלא דאי"ז לבישה האסורה, אך כל שתיכרך נימא על בשרו וידע מכך, חשיב כמתכוין ליהנות מלבישת כלאים. [↑](#footnote-ref-25)
26. הריטב"א בביצה י"ד ב' כתב דאע"ג דהוי כגזירה לגזירה כולה חדא גזירה היא דאי לא הא לא קיימא הא. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בהא דאסרו להציע תחתיו שמא תיכרך נימא, אף דבלא"ה יש לאסור מגזירה שמא יעלה עליו, הוא דבי' מצעות לא אסרו אלא בדבר שדרכו בהעלאה, דיש לגזור בזה שמא יעלה עליו, אך בדבר שאין דרכו בהעלאה שרי, ולהציע תחתיו בלא הפסק אסור אף בדבר שאין דרכו בהעלאה שמא תיכרך נימא, וכ"כ הרי"ד והריא"ז שם, - ועיי"ש שפירשו כן להא דתנן בכלאים פ"ט מ"ב דהכרים והכסתות אין בהן משום כלאים ובלבד שלא יהא בשרו נוגע בהן, והיינו דכיון דאין דרכן בהעלאה ע"כ לי"ב לאיסורא די' מצעות, אך מ"מ כל שבשרו נוגע בהן אסור משום שמא תיכרך נימא, אך הרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ג וש"ר פירשו דהא דאין בכרים וכסתות משום כלאים הוא משום דקשים הן, וכ"כ הר"ן גופי' בפי' הרי"ף בפסחים מ' ב'. [↑](#footnote-ref-27)
28. ומשה"ק הבאר שבע ע"ד הר"ן דמ"ט לא משני הגמ' בביצה דכלאים חזו כשאין עשויין להעלאה, כבר עמד ע"ז הר"ן גופי' בביצה שם, ועיי"ש במש"כ בזה, והשעה"מ בפ"י מכלאים הי"ב תמה ע"ד הבאר שבע דלא הביא לד' הר"ן אלו. [↑](#footnote-ref-28)
29. כן פירשו התוס' והתו"י שם בדעתו, דלי"ב איסור כלאים אף בלבישה, - והשיח יצחק שם עמד בזה, דהוא דלא כדבריו בסוגיין ד"ה בקשין וד"ה שריא דמשמע להדיא דלבישה אסורה אף בבגדים קשין, ולא הותר אלא להציע תחתיו, ולכאו' י"ל שדעתו כמשמעות ד' הראב"ד בכתוב שם, דמדאורייתא שרי אף בלבישה, ומדרבנן אסרו בדרך לבישה, ובהצעה תחתיו לא גזרו. [↑](#footnote-ref-29)
30. וי"ל דזהו מש"כ התוס' בביצה שם דכיון דאף ברכין אין האיסור אלא מדרבנן לא גזרו בקשין, והיינו משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה. [↑](#footnote-ref-30)
31. והיינו דהא דאסרינן בכריכת נימא הוא משום הנאת חימום, ובקשין דאין דרך חימום בכך ליכא איסורא, אך לבישה גמורה אסורה משום הנאת כבוד, וע"כ ה"ז אסור אף בקשין. [↑](#footnote-ref-31)
32. הקה"י בביצה סימן י"א סק"א ד"ה אך צריך תמה ע"ד המתירים לבישת כלאים בגדים קשים משום דלי"ב הנאת חימום, דמ"ט אי"ז אסור משום דיש בזה הנאה דמגין על האדם בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, וכן מצילו מבזיון, ואף הנאת לבישה מפני החמה ומפני הגשמים חשיבא כהנאת לבישה לאיסור כלאים, כדתנן במוכרי כסות דבלבד שלא יתכוין בחמה מפני החמה ומפני הגשמים, - ועיי"ש שכתב דשמא אע"פ דל"ד הנאת חימום אסור אלא אפי' הנאת הגנה מן החמה ומן הגשמים, מ"מ בעינן עכ"פ שיהא ראוי להנאת חימום, דאל"כ אינו בשם בגד של לבישה, ולגבי כלאים בגד כתיב, - ובזה ניחא גם משה"ק הגרע"א ביומא ס"ט א' ממה שאמרו בירושלמי והביאוהו הרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ז והשו"ע ביו"ד סימן ש"ב סי"ג דאסול ליטול ביצה חמה בבגד כלאים בידו, דכיון דניצול בכך מחום הביצה חשיב הנאה כמניעת קור, וא"כ בקשין דנהנה במניעת חימום בשרו ביום חום או שלא יטפטפו הגשמים על בשרו אמאי מותר. [↑](#footnote-ref-32)
33. הראב"ד בכתוב שם בביצה שם תמה ע"ז, דהחשן ואפוד היו קשין יותר מהאבנט, וזה לפ"מ שנקט שם דהא דהאבנט הי' קשה הוא משום דהי' חוטו כפול ששה, (וכמש"כ כן בפי' ר"ח ביומא שם והרגמ"ה והראב"ד והרא"ש והשיטה לרשב"י בסוגיין), וע"כ כ"ש דחשן ואבנט היו קשין, אך בד' הבעה"מ מבו' דהא דהאבנט הי' קשה הוא משום דהיו חוגרין בו מתניו, וע"כ עשאוהו קשה, ומשא"כ בחושן ואפוד דלא היו קשין, ובתשו' הרדב"ז סימן אלף ת"ע כתב לישב עפי"ז, דמה שאמרו דבגדי כהונה קשין הם הוא בחשן ואפוד, ומה שאמרו דהותר לכהנים כלאים הוא באבנט, וכ"כ הרדב"ז בפ"י מכלאים הל"ב, והמהר"י קורקוס בפ"ח מכלי המקדש הי"א, אך קשיא טובא ע"ז, דמה שאמרו בגמ' ביומא דבגדי כהונה קשין הן, קאי על האבנט, עיי"ש, ותמה ע"ז הביה"ל בח"א ר"ס ג'. [↑](#footnote-ref-33)
34. אך הוא דלא כמש"כ רש"י גופי' ביומא דליכא איסור כלאים כלל בקשים, וכבר עמד הב"י ביו"ד סימן ש"א ס"ב בסתירת ד' רש"י, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"א סימן ג' סק"ז ובס' מנחת פתים יו"ד בשיירי מנחה סימן ש"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-34)
35. וצ"ל דאף דבגמ' הכא מבו' דאם ניתנו ליהנות בהן שרי להניחן תחת ראשיהן, מ"מ לפ"מ דמפרשינן דכנגד ראשיהן י"ל דלא הותר להניחן תחת ראשיהן גם משום איסור הנאה בבגד"כ, וכ"כ החק נתן. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועיי"ש שכתבו דמקור ד' הרמב"ם דקי"ל דבגד"כ לא חשיבי כקשין, הוא מסוגיית הגמ' בערכין ג' א' דיש בבגד"כ משום כלאים, - וצ"ב דלמש"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים דהא דשרי להציע בגדים קשין תחתיו הוא משום דאין לחוש בהן לכריכת נימא, אי"ז טעם כלל להתיר בלבישת בגדי כלאים קשין, ואין ללמוד מההיא דערכין דבגד"כ לא חשיבי כקשין, ואף אי נימא דליכא איסור כלאים מדאורייתא בבגדים קשין משום דאין בהן הנאת חימום, ובע"כ דבגד"כ לא חשיבי כקשין, מ"מ שפיר י"ל דלענין חששא דכריכת נימא חשבינן להו כקשין, (דתורת קשין לענין הנאת חימום ותורת קשין לענין חשש כריכת נימא לא תליין זב"ז). [↑](#footnote-ref-36)
37. וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דבגד"כ שיש בהם שעטנז דוקא אסור ליהנות בהם זולתי בשעת עבודה, ולאו היינו משום איסור שעטנז, דאיסור שעטנז אינו איסור הנאה, אלא איסור לבישה או העלאה, אלא היינו דכל שיש בהן שעטנז לא הותרו כלל ליהנות בהן שלא בשעת עבודה. [↑](#footnote-ref-37)
38. אך בסו"ד כתב דיש לדחות דד' התוס' שם קיימי במחילות שתחת הר הבית הפתוחה חוץ להר הבית דאין בה קדושה כלל. [↑](#footnote-ref-38)
39. ואמנם נפ"מ בדינא דר' יוחנן הוא גם במחילות שתחת העזרה, דכל שהן פתוחות להר הבית הוו חול, ול"ד ללשכות הפתוחות להר הבית דקדושות בקדושת הר הבית, אך בד' הרשב"י מבו' דעיקר הא דקמ"ל ר' יוחנן הוא דאין בהן לקדושת עזרה, וכ"נ גם מד' רש"י, וע"כ העמידה במחילות שתחת העזרה. [↑](#footnote-ref-39)
40. צ"ע דאם ראב"י ס"ל דמחילות נתקדשו, א"כ היאך הי' הולך במחילה שתחת החיל הרי גם מחילה זו קדושה בקדושת הר הבית ובע"ק משתלח חוץ לב' מחנות, - וצ"ל דהוא משום דנטמא בפנים ומאי הו"ל למעבד, אך מ"מ כיון דמחילות נתקדשו לא הותר לו לילך במחילה שתחת העזרה הקדושה בקדושת עזרה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ושמא י"ל דמחילות עדיפי מלשכות, דכיון דהמקום שעליהן הוא קודש, ע"כ י"ל דגם הן הוו קודש אף שהן פתוחות לחול, וניחא בזה קו' הדרך הקדש דמאי רבותייהו דמחילות הפתוחות לחול דהוו חול, הרי אף לשכות הפתוחות לחול הוו חול, ולהנ"ל הרי חזינן דראב"י פליג וס"ל דמחילות הפתוחות לחול הוו קודש ול"ד ללשכות, - וי"ל עוד דהמסיבה ההולכת תחת הבירה היתה פתוחה לקודש ולחול וכמש"כ הדרך הקדש דמחילה הפתוחה לקודש ולחול הוי חול, וע"ז הוא דפליג ראב"י וס"ל דדין מחילות הוא כדין לשכות וכל דפתוחות לקודש ולחול הוו קודש. [↑](#footnote-ref-41)
42. ובאמת דלדעת המפרש בלא"ה הוא כן, שהרי לדעתו עיקר דינא דר' יוחנן דמחילות לא נתקדשו הוא דאין עליהן אפי' קדושת הר הבית, ולא אתא לאשמועינן דאין עליהן קדושת עזרה, דהרי כל שהן פתוחין לעזרה יש עליהן קדושת עזרה, וכל שאינם פתוחין לעזרה פשיטא דאין עליהן קדושת עזרה דלא עדיפי מלשכות הפתוחות לחול דהוו חול, וא"כ כל הא דמסייעינן מהכא להא דמחילות לא נתקדשו הוא רק משום דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, ומהא דהי' הולך במסיבה בע"כ דאין עלי' קדושת הר הבית, אך אם ל"ה בעל קרי משתלח אלא חוץ למחנה שכינה, ליכא למשמע מהכא דמחילות לא נתקדשו בקדושת הר הבית. [↑](#footnote-ref-42)
43. אך בקו"א שם פקפק בזה, וכתב לפרש דלעולם משום חשש סכנה מותר לדבר כשהוא נפנה, ומש"כ הרמב"ם דאסור לדבר אף לצורך גדול הוא בדליכא חשש סכנה, ולמד לזה ממשמעות הגמ' הכא דלא הותר אלא משום חשש סכנה. [↑](#footnote-ref-43)
44. הבאר שבע תמה מהכא על מה שנהגו לשפוך מכוס של יין הבדלה על הארץ לסימן טוב, שהרי חמירא סכנתא מאיסורא ואפ"ה אמרו הכא דאסור לשפוך מכוס של יין כדי להעביר הרוק משום בזיון אוכלין אע"פ שיש בו משום סכנה, וכ"ש דאסור לשפוך משום סימן טוב בעלמא, ועמש"כ בזה המג"א בסימן רצ"ו סק"ג. [↑](#footnote-ref-44)
45. אך לקמן בסוגיין כתב הראב"ד דמה שאמרו דמי שטבל יבא ויפייס, הוא משום דאין אדם נכנס לעזרה אא"כ טבל, ומשמע דאף כשנכנס שלא לעבודה צריך טבילה, ומה"ט הוא דמי שלא טבל ל"ה בכלל הפייס כיון דהפייס הי' בחצי הלשכה שבקודש ומי שלא טבל אסור ליכנס לשם, ועד"ז יש להעיר בד' המפרש לעיל כ"ו א', דבדבריו בסוד"ה מי שהוא רוצה משמע דהי' צריך לטבול כדי ליכנס לעזרה לפייס, ובדבריו בד"ה אמר להם משמע דלא הי' צריך לטבול אלא כדי להכין עצמו לתרומת המזבח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. ועיי"ש שכתב בשם התוס' שכתבו דכיון דלר"א ב"ר שמעון אין לינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים וכהני עתיקי א"צ קידוש ידים ורגלים, כ"ש דא"צ טבילה, שהרי יותר מהרה נפסל קידוש ידים ורגלים מטבילה, כדקי"ל דהמטיל מים צריך קידוש ידים ורגלים וטבילה אינו טעון עד שיסך רגליו, ויש ללמוד מדבריו דהמיסך רגליו טעון אף קידוש ידים ורגלים, ועמש"נ בזה במ"מ ליומא פ"ג דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-46)
47. צ"ע דא"כ מאי פריך מסיפא דתני יבא ויפייס אלמא בפייס תליא מילתא, הרי בסיפא גופה תנן מי שטבל יבא ויפייס, והרי דאף דבפייס תליא מילתא מ"מ הי' צריך לטבול קודם הפייס, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-47)
48. וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דמשני דה"ק מי שהוא רוצה לפייס משכים וטובל, ומשמע דהא דפריך הוא מכח לישנא דמי שהוא רוצה לתרום, וע"ז הוא דמשני דה"ק מי שהוא רוצה לפייס, דלמש"כ הרא"ש דהא דפריך הוא משום דמה לו למהר לטבול, הו"ל לשנויי דאף דהיו מפייסין מ"מ הי' טובל כדי שיהא מזומן וכו', ומאי משני דה"ק מי שהוא רוצה לפייס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. שו"ר בלחם שמים ביומא פ"ג מ"ג שכתב דהנכנס ללשכה אינו טעון טבילה, והשיח יצחק שם ל' א' נחלק ע"ז והק' מהא דתנן הכא דהיו טובלין קודם הפייס, אף דהי' הפייס נעשה בלשכה, עיי"ש, - אך למש"כ הרא"ש הרי אדרבה מבו' בסוגיין דמדינא ל"ה צריך טבילה קודם הפייס, ובע"כ כמש"כ הלחם שמים דחיוב טבילה הוא רק בנכנס לעזרה עצמה ולא בנכנס ללשכות. [↑](#footnote-ref-49)
50. אך לפ"ז צ"ל דגם הי' מקדש ידיו ורגליו קודם, והא דתנן לקמן דאחר שזכה בתרוה"ד הי' מקדש ידיו ורגליו ונוטל את המחתה, הוא משום דאיירי בזוכה בתרוה"ד ע"י הפייס, - וצ"ע דמהא דתנן דהי' משכים וטובל ולא תנן דהי' מקדש ידיו ורגליו, משמע דלא הי' מקדש ידיו ורגליו קודם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
51. בפי' הר"ש במדות פ"א מ"ה כתב דבית המוקד הי' כולו בחול, והגבו"א ביומא כ"ד ב' כתב לפ"ז דהי' הפייס לתרוה"ד בחול, - אך העזרת כהנים במדות שם מ"ו כתב דלדעת הר"ש בע"כ דהי' גם הפייס לתרוה"ד בלשכת הגזית, כיון דבעינן בפייס שיהא בקודש כדילפינן לה ביומא כ"ה א' מדכתיב בבית אלקים נהלך ברגש. [↑](#footnote-ref-51)
52. הקרית מלך בספ"ח מביהב"ח כתב לסייע לזה ממה שאמרו בירושלמי בספ"ק דר"ה על משנתינו דזה סדר תמיד לעבודת בית אלקינו בין בחול ובין בשבת. [↑](#footnote-ref-52)
53. החזון נחום כתב דמ"מ אם אירע הדבר שלא היו שם נרות דולקין מער"ש מותר לילך בהן אף בלילי שבת, כדתנן בשלהי עירובין דחותכין יבלת במקדש, והרי דאף שהי' אפשר לחתוך מער"ש מ"מ כל שאירע שלא חתכו מער"ש מותר לחתכה בשבת. [↑](#footnote-ref-53)
54. ועיי"ש שכתב דכך לי מטה השעוה או הזפת או חלב שבאבוקה כמו מטה השמן שבנר, - אך החזון נחום כתב דיש לחלק ביניהם, וכאשר כ"ה מבו' בד' הב"י והרמ"א בסימן רע"ז ס"א דבנר של שעוה ליכא איסור בהטייתו, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן רע"ו סק"י, ומש"כ הפתח הבית והרש"ש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-54)
55. הרא"ש לעיל כ"ו ב' פירש להא דתנן במדות שם דהיו נכנסין לבלוש את העזרה דהיינו דהי' נכנסין לחפש על השומרים בעזרה אם היו ישנים על משמרתם וילקו אותם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
56. בשלהי פירקין מפרשינן דהא דהעמידו עושי חביתין לעשות חביתין היינו להחם מים לרבוכה, והמקד"ד בסימן כ"ה סק"ב עמד בזה דלמש"כ שם דבמכשירין עבדינן טצדקי כדי למעט באיסור שבת, א"כ מ"ט דמ"ט הותר לחלל ע"ז את השבת הרי אפשר ליטול מים שכבר נתבשלו מער"ש דאין בישול אחר בישול, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-56)
57. ונחלקו במקור הך דינא דבגדי תרוה"ד היו בגדים פחותין, דהרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכותיו והמאירי ביומא כ"ד ב' מבו' דילפינן לה מקרא דופשט וגו', ובפירש"י שם כתב בשם י"מ דילפינן לה מקרא דילבש לרבות את השחקים, והחינוך שם כתב דהוא מסברא דכ"ה דבהוצאת הדשן בעי בגדים פחותין, גם בתרוה"ד אין ראוי לעשותה באותן בגדים שהוא משמש. [↑](#footnote-ref-57)
58. המקד"ד בסימן ל"ב סק"א כתב דדמי להא דאין זר ובע"מ קרבין לגבי מזבח, וה"נ בלא קידוש ידים ורגלים הוי כמו זר ואסור ליקרב למזבח, אך המקד"ד שם כתב דילפינן לה מדכתיב או בגשתם אל המזבח. [↑](#footnote-ref-58)
59. אמנם הנה בד' הריטב"א ביומא שם מבו' דהא דחיישינן דאגב חביבותא מיקרי ועבדי, הוא משום דאינם בגדי חול ממש, אלא כדרב שמואל בר יהודה שהן ראויין לעבודת יחיד, וע"כ חיישינן דיעבוד בהן גם עבודת ציבור, ולפ"ז ניחא דל"ב קידוש ידים ורגלים קודם הפייס, דלא חיישינן דמיקרי ועביד בלא קידוש ידים ורגלים כלל, - ובתשו' דובב מישרים ח"ב סימן י"ז כתב להוכיח דלא היו מקדשין ידיהן ורגליהן קודם הפייס, ממה שאמרו ביומא ל"ז א' דהא דעשה בן קטין י"ב דד לכיור הוא כדי שיהיו שנים עשר אחיו הכהנים העסוקין בתמיד מקדשין ידיהן ורגליהן בב"א, והרי דלא היו כל הכהנים הבאים לפייס מקדשין ידיהן ורגליהן, אלא רק אותן י"ב כהנים שזכו בפייס היו מקדשין ידיהן ורגליהן, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
60. י"ל למש"נ בדף מס' 2 בדעת הרא"ש דהנכנס לעזרה אף שלא לעבודה טעון טבילה, והא דמדינא ל"ה טעון טבילה כשנכנס לבית המוקד, הוא משום דלשכות אין קדושתן כעזרה, ולפ"ז י"ל דהא דהיו טובלין קודם הפייס ול"ה מקדשין ידיהן ורגליהן, הוא משום דבלא טבילה איכא איסורא בכניסתו לעזרה וחששו שיכנס ממקום הפייס לעזרה בלא טבילה, וכמש"כ הרא"ש, ומשא"כ בקידוש ידים ורגלים דכל האיסור הוא בעבודה, לא חששו שיעבוד בלא קידוש ידים ורגלים דאדהכי והכי מידכר. [↑](#footnote-ref-60)
61. בד' הראב"ד משמע דלא קשיא לי' אלא אהא דתנן הכא עד שתקדש ידיך ורגליך "מן הכיור", דהיאך הו"מ לקדש מן הכיור, אך לא קשיא לי' מעיקר דין קידוש ידים ורגלים, די"ל דמקדש מכלי שרת אחר. [↑](#footnote-ref-61)
62. הקר"א שם עמד בזה דמ"ט הוצרכו להביא מהתוספתא, הרי במתניתין בספ"ק דכלים פליגי בה תנאי ודעת ר' יוסי דאין נכנסין, - ושמא ניח"ל להביא מד' התוספתא דהתם דעת ת"ק דאין נכנסין ודעת ר"מ דנכנסין, ומזה נלמד דתנא דפליג במתניתין על ר' יוסי הוא ר"מ ור"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים שם כתב דאין הלכה כר' יוסי אף שהתוספתא ייחס מאמרו לחכמם והמאמר הקודם לר"מ. [↑](#footnote-ref-62)
63. לכאו' מבו' מדבריו דדין קידוש ידים ורגלים להתיר כניסה, אינו חד דינא עם דין קידוש ידים ורגלים לעבודה, אלא הוא דין בפנ"ע משום טהרה, וע"כ כל שטבל א"צ קידוש ידים ורגלים, וכ"ה מבו' גם ממש"כ לישב עוד דלענין זה סגי ברחיצה בעלמא ול"ב קידוש מן הכיור. [↑](#footnote-ref-63)
64. לכאו' אין מכוון דבריו דמהני לזה קידוש משאר כלי שרת אף שלא מן הכיור, שהרי גם לעבודה מהני קידוש מכלי שרת, ודעת הרמב"ן בפר' כי תשא (ל' י"ט) דאף לכתחילה מקדשין מהן, וכ"כ בד' התוס' ביומא מ"ד ב' (ד"ה והיום מקיתון), ואף לדעת הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"י דמצוה לקדש ממי הכיור, מ"מ בדיעבד מהני קידוש משאר כלי שרת, ובד' הראב"ד הכא משמע להדיא דלעבודה ל"מ קידוש זה כלל, אלא היינו דלדין קידוש זה סגי אף ברחיצה בעלמא ומהני אף קידוש מכלי חול, וא"צ קידוש מכלי שרת אלא בקידוש לעבודה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א ביומא ל"א ב'. [↑](#footnote-ref-64)
65. ועיי"ש שכתב דהי' ראוי לאסור אף ל"ב אמות שבצידי המזבח, אלא דכיון דאי"ז אלא מעלה דרבנן, ע"כ לא אסרו בצידי המזבח דכיון דאיכא מזבח אית לי' הכירא, ולכאו' מקור דבריו הוא מסוגיית הגמ' ביומא מ"ד ב' בהא דפורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה. [↑](#footnote-ref-65)
66. דבהא דפורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה אמרו ביומא שם דהיינו דילמא מיקרי ועיילי, והא דאין פורשין מכולה עזרה, הוא משום דרק מבין האולם ולמזבח דלא מפסיק מידי לא מינכרא מילתא אך בעזרה כיון דאיכא מזבח החיצון דמפסיק מינכרא מילתא, ולפ"ז הדין נותן דפורשין מכל רוחב העזרה שבין האולם ולמזבח אף שלא כנגד המזבח, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם מ"ג ב' (ד"ה א"ר יהודה) והריטב"א שם, ולכאו' ה"נ הוא בהא דאין נכנסין לשם שלא רחוץ ידים ורגלים דג"כ הוא משום דחיישינן שמא יכנס, - ועוד, דבספ"ק דכלים א"ר יוסי בה' דברים בין האולם ולמזבח שוה להיכל שאין וכו' ושלא רחוץ ידים ורגלים נכנסים לשם ופורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה, וכ"ה דהא דפורשין בשעת הקטרה הוא בכל רוחב העזרה שבין האולם ולמזבח, ה"נ הא דאין שלא רחוץ ידים ורגלים נכנסין לשם הוא בכל הרוחב העזרה שבין האולם ולמזבח. [↑](#footnote-ref-66)
67. בחי' מהרי"ח בספ"ק דכלים הק' דמ"ט תני בין האולם ולמזבח והו"ל למיתני בין המזבח ולאולם, עיי"ש, אך אי נימא דאף רוחב העזרה לצדדים הוי בכלל בין האולם ולמזבח, ניחא, דאי הוה תני בין המזבח לאולם, הי' מתפרש דרק המקום שכנגד המזבח עצמו הוי בכלל, וע"כ תני בין האולם ולמזבח, דנכלל בזה כל המקום שכנגד האולם אף שאינו כנגד המזבח. [↑](#footnote-ref-67)
68. ועיי"ש שכתב דזהו גם הא דתנן דלא נר בידו, כיון דל"ה נר בידו אלא הי' מהלך לאור המערכה, ע"כ א"צ לכהן אחר להוליך נר, דאם הי' נר בידו הי' צריך כהן אחר שיתפוס לו הנר כשיקדש מהכיור, ואם הי' צריך כהן אחר להולכת הנר, הי' כהן זוכה עמו בפייס בהולכת הנר דהיא עבודה ניכרת בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
69. הרש"ש תמה ע"ז דבכלים ספ"ק תנן דאין בע"מ ופרועי ראש נכנסין לשם, משמע דשארי כהנים רשאים, ויש להוסיף דכ"ה בתוספתא בפ"ק דכלים ר' יוסי אומר כשם שהכל פורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה כך פורשין בשעת מתן דמים וכו' מה מעלה בין האולם ולמזבח ולהיכל אלא שלבין האולם ולמזבח נכנסין לעבודה ושלא לעבודה ולהיכל אין נכנסין אלא לעבודה בלבד, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש ביומא מ"ד א' דאיסור ביאה ריקנית הוא רק בהיכל ולא בבין האולם ולמזבח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
70. הכס"מ בהל' ביהב"ח שם עמד בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ד דמי כיור נפסלין בלינה וכיצד היו עושין משקעין אותו במי מקוה או במעין ולמחר מעלין אותו וכו', וזה כדעת ש"ר, ועמש"כ בזה המער"ק והמרכה"מ והאבהא"ז שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-70)
71. יש להעיר בזה ממה שאמרו במעילה ט' א' דהנהנה מאפר תפוח קודם תרוה"ד לכו"ע מועלין בו דאכתי לא נעשה מצותו, ומשמע דהוא אף בנהנה מאפר העצים, ותיקשי דהרי אפר העצים אינו ראוי לתרוה"ד, ומ"ט מועלין בו קודם תרוה"ד, - וצ"ל דמצות תרוה"ד היא בכל הדשן, ואף דדין התרומה הוא שתהא מאיכול בשר העולה, מ"מ מתקיים בזה מצות תרוה"ד בכל הדשן ואף בהדשן דהעצים, וע"כ מועלין אף בדשן העצים קודם תרוה"ד דעדיין לא נעשית מצותו. [↑](#footnote-ref-71)
72. לכאו' יש ללמוד מזה דעיקר העבודה דתרוה"ד אינה משום לתא דהמזבח, לתרום ממנו את הדשן, אלא הוא משום לתא דהדשן, וע"כ י"ל דהנחת הדשן היא בכלל העבודה דתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-72)
73. התוס' בכ"ד הק' משום דגם התמיד ל"ה נשחט קודם פתיחת דלתות היכל, כדתנן לקמן ל' ב' דלא הי' השוחט שוחט עד שהי' שומע שער הגדול שנפתח, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ובד' הראב"ד שלא הק' מכח זה, י"ל דהוא משום דע"ז י"ל כמש"כ התוס' הרא"ש והר"ן בעירובין ב' א' די"ל דשמואל דרשא דפתח אהל מועד אתא לאשמועינן, שהרי אף הא דתמיד אינו נשחט אלא לאחר פתיחת דלתות ההיכל לא ידעינן אלא מהאי קרא. [↑](#footnote-ref-73)
74. התוס' במנחות שם כתבו דדינא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא אף בשאר עבודות וילפינן לה מדכתיב מלבד עולת הבקר תעשו, אך מ"מ בשחיטה ליכא להך דינא דשחיטה לאו עבודה היא ול"ה בכלל עשי', ועמש"כ לפרש בזה בחי' הגר"ש פסחים נ"ח ב' (אות קס"ח). [↑](#footnote-ref-74)
75. שו"ר במל"מ בפ"א מתמידין ה"ג שכתב דמה שדנו התוס' במנחות שם בדין זה אם מיפסל משום קודם התמיד, אף דלהדיא אמרו במנחות שם דהוא למצוה בעלמא, הוא משום די"ל דלא קי"ל הכי, וכמו שאמרו בפסחים ע"ג ב' דכל שהקריב אחר תמיד של בין הערבים מיפסל, וי"ל כן גם בדעת הראב"ד והריטב"א. [↑](#footnote-ref-75)
76. המקד"ד בסימן ל"ב סק"א הק' דאי"ז מתישב לדעת אביי דמוקי לה בזבחים כ' א' בכהני עתיקי שכבר קידשו ידיהם ורגליהם והא דחוזרין ומקדשין ידיהן ורגליהן הוא משום דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-76)
77. למש"כ הרמב"ם דבכל יום היו מוציאין את הדשן מן המזבח, ונתבאר להלן, י"ל דע"כ היו מקדשין ידיהן ורגליהן, וזה ניחא אי נימא דמש"כ הרמב"ם שם הט"ו דהוצאת הדשן ל"ה עבודה, היינו הוצאתו לחוץ, אך הורדתו מן המזבח הויא עבודה, (ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ ליומא פ"ב דף מס' 3), - אך לכאו' אי"ז מתישב, דמשמעות הדברים דכל הכהנים שעלו לראש המזבח כדי לגרוף את הדשן היו מקדשין ידיהן ורגליהן, ולא רק אותו הכהן שהי' גורף את הדשן מן התפוח. [↑](#footnote-ref-77)
78. צ"ע דא"כ הדין נותן דהעלאת הדשן לתפוח תהא נעשית בבגדים פחותין, ובפירש"י ביומא כ"ג ב' ד"ה ה"ג משמע להדיא דרק הוצאתו מן התפוח היתה נעשית בבגדים פחותין, וכ"ה להדיא בפי' המפרש במעילה ט' א' ד"ה הנהנה מאפר תפוח, ועמד בזה בס' שמועת חיים ביומא שם סימן ט', - ובס' דברות אריאל שם סימן י"א כתב דהא דצריך קידוש ידים ורגלים להעלאת הדשן לתפוח, הוא משום דחששו חכמים שמא טמונים בתוך האפר אברים שלא נתעכלו לגמרי ובלקיחת האפר יהפו אברים אלו וימהר את הקטרתן, וקרובי עבודה עבודה היא, כמו שאמרו בשבועות י"ז ב'. [↑](#footnote-ref-78)
79. שמא הטעם בזה הוא משום דמצות תרוה"ד היא מאפר שע"ג המערכה ולא מאפר התפוח, וע"כ לא הותר לסלק את האפר לתפוח קודם תרוה"ד, כדי שיתקיים בכל האפר מצות תרוה"ד, וזה ניחא אי נימא דמצות תרוה"ד היא בכל הדשן שיתרום ממנו שיעור תרומה, (עמש"נ בזה במ"מ ביומא פ"א דף מס' 33). [↑](#footnote-ref-79)
80. אך י"ל דדבריהם שם קיימי רק בשרירי, דבהו בעינן להתרוה"ד להתיר לאוספן לתפוח, אך אפר גמור מותר לאספו לתפוח אף קודם תרוה"ד. [↑](#footnote-ref-80)
81. נתחדש בדבריו דתרוה"ד וסילוק אברים ופדרים והעלאת אפר לפתוח חשבינן להו כצרכי תמיד של שחר, ולכאו' היינו דהוו לצורך סידור המערכה, והמערכה היא לצורך התמיד. [↑](#footnote-ref-81)
82. בס' חוקת היום ביומא שם כתב דכיון דחצות הוא דעושה עיכול, ע"כ כל הא דלא היו צריכין ליזהר מגחלים לוחשות, היינו כשהיו תורמין את הדשן אחר חצות, אך ברגלים דהיו תורמין את הדשן באשמורה הראשונה היו צריכין ליזהר בגחלים לוחשות, - אך אי"ז מתישב דא"כ תיקשי דלפ"מ שאמרו בזבחים פ"ז א' דשעת חצות הוא דעושה עיכול, וכל דבחצות לא נעשה עיכול אינו נעשה עיכול לאחר חצות, א"כ מ"ט לא היו צריכין ליזהר בגחלים לוחשות, הרי יש לחוש דלא נעשו שרירי אלא לאחר חצות ולא נעשו עיכול, - ובע"כ דגחלים שאני, וזה כמש"כ התוס' ביומא שם לעיל מינה דבגחלת לא מפליג ובכל ענין חשיבא עיכול, וכ"ה להדיא בד' התוס' בזבחים שם דהא דהיו מסלקין את הגחלים הוא משום דעיכול חשיבי ואפי' קודם חצות, וע"כ אף אם נעשו שרירי לאחר חצות הוו עיכול, וה"נ אף ברגלים שהיו תורמין באשמורה הראשונה הוו הגחלים עיכול ומותר לאוספן לתפוח. [↑](#footnote-ref-82)
83. וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"א לקמן במתניתין דהיו חוזרין ומעלין אותן ע"ג המערכה קודם עלות השחר, ועמד ע"ז החזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ד. [↑](#footnote-ref-83)
84. והיינו משום דבעודן ע"ג המערכה לא נפסלו בלינה, כדתניא במכילתא בפר' משפטים פ"כ דאין האברים נפסלין בלינה ע"ג המערכה, וכ"כ בפירש"י שם כ"ג י"ח, וכשהורידו אותן כבר הוי לאחר עלות השחר ואינם נפסלין. [↑](#footnote-ref-84)
85. אך מד' התוס' ביומא והמפרש מוכח דלינה פוסלת אף באברים שכבר משלה בהן האור וירדו מן המזבח, ועמדו ע"ז האחיעזר בח"ב סימן כ"ו סק"ט והמקד"ד בסימן ו' סק"ב ד"ה מיהו בתוס'. [↑](#footnote-ref-85)
86. ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי באברים שלא משלה בהן האור, דזימנין דהוי הכי כמו שאמרו ביומא מ"ו א'. [↑](#footnote-ref-86)
87. גירסת הרא"ש סודרין אותן בכבש ע"ג הסובב, ופירש דהיינו דאם אין הכבש מחזיקן סודרין אותן ע"ג הסובב, וזה להיפך ממש"כ הראב"ד דסודרין אותן על הסובב ואם לא יחזיק הסובב יסדר גם על הכבש, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-87)
88. בשיעורי הגרי"ד בזבחים ד' א' כתב לדון בזה דהא דסודרן בכבש כנגד הסובב, הוא משום דמחצי הכבש ולמעלה חשיב כהעלאה שהיא תחילת הקטרה, - אך עיי"ש שכתב בשם הגרי"ז דליכא חילוק מקומות בכבש, ואם ע"ג הכבש חשיב כהעלאה הוא אף מחצי הכבש ולמטה. [↑](#footnote-ref-88)
89. וזה כדעת הרמב"ם בפ"ג מפסוה"מ ה"ג דאף כשרים שעלו לראש המזבח לא ירדו, - אך בד' רש"י בזבחים פ"ה א' ד"ה ומשני מבו' דמותר להוריד כשרים מע"ג המזבח, ורק פסולין לא ירדו, כיון דאם ירדו ל"מ לחזור ולהעלותן, ולדעתו צ"ל דהא דהי' סודרן ע"ג הסובב והכבש הוא שלא יפסלו בלינה. [↑](#footnote-ref-89)
90. ויש שפירשו בזה דהוא משום דכיון דכשהם ע"ג המערכה אין נפסלין בלינה לכו"ע, וכמש"נ לעיל בהערה, ע"כ כל שמשלה בהן האור ועדיין הן בראשו של מזבח, הוי כמו שהן ע"ג המערכה עצמה ואין נפסלין בלינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
91. אך אכתי קשיא משה"ק הגבו"א ביומא שם דהיאך הוא מעלה אותן מן הסובב למזבח ומקטירן לפ"מ דמיבע"ל בזבחים פ"ז ב' דאויר מזבח לאו כמזבח דמי והו"ל כירוד, אך לפ"מ דמסקינן התם דכל דעומד ע"ג המזבח ונקיט להו ל"ה כירוד, ניחא. [↑](#footnote-ref-91)
92. אך הנה בכ' הגרי"ז במנחות נ"ז ב' הוכיח מסוגיית הגמ' בזבחים פ"ז ב' דאין מקטירין ע"ג הכבש, וכ"כ הקר"א במנחות שם, וכן צידד החזו"א בזבחים סימן י"ט סקכ"ג, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-92)
93. וכ"נ בד' הגבו"א ביומא שם שפירש כן, ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' דלא מצינו דסובב מקדש פסולין, דלא מרבינן מקרא אלא דכבש מקדש פסולין, וכתב די"ל דאתיא כמ"ד דעושין מערכה ע"ג סובב דלדידי' הוי סובב כמזבח לכל דבר. [↑](#footnote-ref-93)
94. ואמנם הנה בד' התוס' שם פ"ז ב' ד"ה עולת העוף מבו' דהיסוד מקדש פסולין, וכמו שהוכיח החזו"א בזבחים סימן י"ב סוסק"א, ולפ"ז לא א"ש, - אך י"ל דאין היסוד מקדש אלא דם פסול, אך אינו מקדש אימורין פסולין, כיון דאינו כמזבח כלל לענין הקטרה. [↑](#footnote-ref-94)
95. אך לכאו' בל' התוס' משמע טפי דהסובב והכבש אינם מקום חלוק מראשו של מזבח, והיינו דהסובב אינו מקום חלוק משום דהוא מחצי המזבח ולמעלה והכבש אינו מקום חלוק משום דהוא כבש דראשו של מזבח, וע"כ לא חשיב כהורדה מן המזבח, ומשא"כ היסוד דהוא מקום חלוק מראשו של מזבח, וע"כ חשיב כהורדה מן המזבח, - ובזה מתפרש בע"א מש"כ התוס' דלינה מועלת ע"ג היסוד ואינה מועלת ע"ג הסובב והכבש, והיינו משום דהסובב והכבש חשיבי כמקום אחד עם ראשו של מזבח, וע"כ הוו בכלל ראשו של מזבח דאין לינה מועלת בו, אך היסוד הוא מקום לעצמו, ואינו בכלל ראשו של מזבח, וע"כ לינה מועלת בו. [↑](#footnote-ref-95)
96. הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ז בסו"ד כתב בדעת הרמב"ם, דאף דהורדת הדשן מן המזבח למטה היתה בכל יום, אך הוצאתו אל מחוץ למחנה לא היתה בכל יום אלא כשהי' רבה למטה, וכ"כ השיח יצחק ביומא כ"ג ב' בדעתו, עיי"ש, והמל"מ שם הי"ג בסו"ד תמה ע"ד הלח"מ דמנ"ל הך מילתא, ובס' דקה מן הדקה סימן י"ב כתב להוכיח דלא היו מוציאין אל מחוץ למחנה בכל יום, שהרי ודאי דל"ה מוציאין בשבת משום מלאכת הוצאה, דאי"ז עבודה דזמנה קבוע דדוחה שבת, שהרי חזינן דברגלים ל"ה מוציא, (ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ל"ב סק"ב בהך מילתא אם היו מוציאין בשבת), - אך למש"נ דהא דמוציאין את הדשן בכל יום הוא משום דהו"ל בכלל מצות תרוה"ד שהיא להסיר את הדשן מע"ג המזבח, י"ל דרק הורדת הדשן מן המזבח היא בכלל מצות תרוה"ד, אך הוצאתו אל מחוץ למחנה הויא מצוה בפנ"ע, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם שם הי"ג והי"ד דהוצאת הדשן נעשית בב' מעשים דתחילה מורידין את הדשן מן המזבח ולמטה ואח"כ מוציאין את הדשן שהורידו למטה אל מחוץ למחנה, ובדבריו שם הט"ו משמע דרק הוצאתו אל מחוץ למחנה ל"ה עבודה אך הורדתו מן המזבח הויא עבודה, (וכמש"כ הרדב"ז שם הי"ג), והיינו משום דהורדתו מן המזבח הויא בכלל העבודה דתרוה"ד, והוצאתו לחוץ הויא מצוה בפנ"ע, וע"כ לא היתה הוצאתו אל מחוץ למחנה בכל יום. [↑](#footnote-ref-96)
97. וכ"כ החק נתן במשנתינו דמהא דהיו גורפין בפסכתר המחזיק לתך מבו' דלא היו מוציאין את כל הדשן, וכתב דיש לפרש כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, אך בסו"ד כתב דאי"ז מוכרע, די"ל דהיו מוציאין את כל האפר והיו גורפין בפסכתר ומורידין אותו וחוזרין ועולין וגורפין עד שיכלה האפר. [↑](#footnote-ref-97)
98. וכתב דכיון דלא היו מוציאין את הדשן בכל יום, נמצא דבשעה שהיו מוציאין אותו כבר הי' הדשן מצונן, וע"כ שפיר הי' בידם לדשן ברגלים, אלא דלא עשו כן משום דנוי הוא למזבח, דאם היו מוציאין את הדשן בכל יום אחר שאספוהו לתפוח, הרי עדיין הי' האפר חם ורותח, ואף אם ל"ה בזה איסור לא היו יכולין לדשן ברגלים מפני שהיו רגליהן נכוין. [↑](#footnote-ref-98)
99. ושמא י"ל בזה דעיקר המצוה להסיר את הדשן בכל יום מע"ג המזבח מתקיימת במה שמסיר את הדשן ממקום המערכה לתפוח, דעיקר מצות ההוצאה היא לנקות את המזבח ולהוציא את הדשן המעכב במזבח, ולזה סגי במה שמסירו ממקום המערכה, ואך דכיון דאף כשהוא על התפוח הוא מעכב במעט את המערכה, ע"כ בכלל המצוה היא גם להוציא את הדשן מן התפוח, ובזה מתפרש הא דסגי במה שמוציאין מקצת מן הדשן, שכבר אינו מעכב את המערכה, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דברגלים דהתפוח הוי נוי המזבח, אין בכלל המצוה להוציא את הדשן מן התפוח, דברגלים לא חזינן לריבוי הדשן שבתפוח כקלקול במזבח, אלא אדרבה הוא נוי למזבח. [↑](#footnote-ref-99)
100. החק נתן עמד בזה דהרי לא הי' פייס להוצאת הדשן, ועל מי הי' מוטל לעשות, וכתב דצ"ל כמי שהי' מוטל עליו לעשות, והיינו שהיו זריזין בו כ"כ והי' דומה לכל אחד כאילו המצוה מוטלת עליו חובה לעשותה, ועמש"כ בזה הבאר שבע והלחם שמים. [↑](#footnote-ref-100)
101. ובד' הרמב"ם שם מבו' דלא קאי על הורדת הדשן מן המזבח, אלא על הוצאתו אל מחוץ למחנה, ועמדו ע"ז החק נתן במשנתינו וההר המורי' בהל' תמידין שם, וכ"נ קצת גם בשיטה לרשב"י. [↑](#footnote-ref-101)
102. הבאר שבע עמד בזה שהרי סידור המערכות הי' קודם לסידור ב' גזירי עצים, כמו שאמרו ביומא ל"ג א', וא"כ מ"ט נקט החלו מעלין קודם סידור המערכה, וכתב דהכא איירי בהעלאת הגזירין על המזבח, דבזה לא הי' הכהן מעלה לבדו אלא היו מסייעין לו, ואח"כ היו מסדרין את המערכות ואח"כ היו מסדרין את הב' גזירין. [↑](#footnote-ref-102)
103. וכ"נ בד' התו"י ביומא ל"ג א' שהק' דמ"ט לא תני בסדר תמיד לסידור ב' גזירי עצים, והרי דהא דתנן הכא דהחלו מעלין בגזירין לא קאי על ב' גזירי עצים, אלא על כל עצי המערכה. [↑](#footnote-ref-103)
104. אמנם הנה הערוך שם כתב דנכנסין ב' כהנים בב' גזירי עצים ומשימין אותן על המערכה, והביאו הראב"ד, ומשמע דמפרש דזהו הא דתני החלו מעלין בגזירין דב' כהנים היו מסדרין אותן, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-104)
105. אמנם הנה בל' הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ב וה"ג ופ"ד ה"ה ופ"ו ה"א משמע דאותו כהן שהי' מסדר הב' גזירי עצים הוא בעצמו הי' מעלה אותן, וההר המורי' בפ"ב שם הביא מס' עבודת ישראל שתמה ע"ז ממשנתינו דמשמע דהיו שאר הכהנים מעלין אותן, ועיי"ש שכתב לישב דהרמב"ם מפרש למשנתינו על הגזירין שהיו מעלין למערכה גדולה, וכמש"כ התוי"ט בדעתו, אך הב' גזירי עצים הי' מעלה אותן אותו שהי' מסדרן, וכ"כ החזון נחום הכא, - והך מילתא דהכהן המסדר את הב' גזירין הוא הי' מעלה אותן, כ"ה מבו' גם [↑](#footnote-ref-105)
106. אך התו"י ותוס' הרא"ש ביומא כ"ו א' כתבו דהכהן שזכה בתרוה"ד וזכה בב' גזירי עצים הי' זוכה בו ערבית והי' אומר לכהן שעמו זכה עמי בשני, וכ"כ הריטב"א שם כ"ו ב', - והתוס' שם כתבו דהיו מפיסין בבקר גם על ב' גזירין של בין הערבים, וכ"כ התורי"ד שם. [↑](#footnote-ref-106)
107. לפנינו בתו"כ שם ילפינן לה מדכתיב ונתנו בני אהרן הכהנים אש על המזבח, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"א, - ומד' הרמב"ם הכא משמע דעיקר דין סידור המערכה הוא מכח דין נתינת האש, דהאופן ליתן אש הוא לערוך עצים ולהצית בהן אש, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"ט דמצות הבערת האש בכל יום היא במה שציוה להתמיד להשים עצים בבקר ובין הערבים, וכ"נ מד' הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ה שהשמיט למה שאמרו ביומא כ"ד ב' דאין זר חייב מיתה על סידור המערכה, ובע"כ דהוא בכלל מש"כ שם דהמצית אש במזבח פטור. [↑](#footnote-ref-107)
108. אך הנה צ"ע במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דא"א מבלי לערוך את העצים בכל יום ע"ג המזבח בתמיד של שחר ובתמיד של בין הערבים, והביא מזה לדינא דסידור המערכה, וכ"ה גם בדבריו בסהמ"צ עשין כ"ט, דהרי הא דצריך לערוך עצים בבין הערבים הוא ב' גזירי עצים, אך סידור המערכה הי' רק בשחרית, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין הי"א, וכ"כ הריטב"א ביומא ל"ט א' ללמוד מד' רש"י שם, וכתב דכ"כ התוס' והסכימו לדבריהם, (אך כתב די"מ דבכל קרבן תמיד איכא חובת מערכה והיו עושין בבין הערבים מערכה לצורך תמיד של בין הערבים), - ומשמע מד' הרמב"ם דדין סידור ב' גזירי עצים הוא מכלל דין סידור המערכה, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין ה"א דמעלה ב' גזירי עצים ומניחן ע"ג מערכה גדולה להגדיל האש, - ולפ"ז י"ל דזהו שהביא הרמב"ם מקראי דב' גזירי עצים לדין סידור המערכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-108)
109. הראב"ד הוסיף לפרש דהא דשואל כן הוא משום דקתני סתם מעלין בגזירין לסדר המערכה ומשמע בכל מיני עצים, וכ"כ הרע"ב. [↑](#footnote-ref-109)
110. והגרע"א בגהש"ס ציין לד' התוס' שם כ"ז ב', ולכאו' מכוון דבריו הוא להעיר בסתירת ד' התוס' דהתם כתבו דזמנה רק בלילה, וכן עמד בזה בגל' הגרע"א בפ"ב מתמידין ה"ב. [↑](#footnote-ref-110)
111. לכאו' מכוון דבריהם הוא להא דתנן לקמן ל' א' דשחיטת התמיד היתה בעלות השחר, ונמצא דסידור המערכה דהי' קודם התמיד הי' בלילה, ועמש"נ בדף מס' 4 בהערה בדעת הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-111)
112. השפ"א שם כתב בדעתו, דאף שאמרו בזבחים ס"ב ב' דגזירין שעשה משה ארכן אמה, היינו משום דבמזבח שעשה משה הי' רוחב המערכה אמה, אך בביהמ"ק שהיתה המערכה גדולה, הי' אורך הגזירין כמידת רוחב המערכה. [↑](#footnote-ref-112)
113. ובשיטה לרשב"י משמע דקאי על כל עצי המערכה שהיו ארוכין עד שהיו ראשיהן נוגעין בתפוח. [↑](#footnote-ref-113)
114. ונמצא לפ"ז דלדעת רש"י והראב"ד הא דתני הפנימים קאי על הראשים, דהראשים הפנימים של הגזירין היו נוגעין בתפוח, אך לדעת הרמב"ם הא דתני הפנימים קאי על הגזירים, דהראשים של הגזירים הפנימים היו נוגעין בתפוח. [↑](#footnote-ref-114)
115. ועיי"ש שכתב דאף דכבר תנן דחזיתה מזרחה, ולדעתו היינו דהיו הגזירין הולכין מזרח ומערב, קמ"ל הכא דהיו ראשי הגזירין נוגעין בתפוח שלא ידחקו מהלך רגלי הכהנים שהי' אמה שלא יקרעו ולא ישרפו בגדיהם. [↑](#footnote-ref-115)
116. ועיי"ש שכתב דמה"ט לא הזכיר הרמב"ם שם פ"ו ה"א בסדר העבודות התמידות שבכל יום אלא למערכה גדולה ומערכה שני' וסידור ב' גזירין ולא הזכיר לסידור מערכה של קיום האש, וכתב די"ל דמה"ט לא הזכירה אביי ביומא ל"ג א' בסדר המערכה. [↑](#footnote-ref-116)
117. העולת תמיד הוסיף בזה דמקור ד' הרמב"ם הוא מסוגיית הגמ' ביומא מ"ו א' דאמרינן דאף בגחלים דיוהכ"פ ל"ב בדוקא מלפני ד' אלא אף מהאי גיסא ומהאי גיסא, ולא ס"ל כמש"כ התוס' שם (ד"ה אבל) דהיינו רק בדיעבד, וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים נ"ח ב'. [↑](#footnote-ref-117)
118. בפירש"י שם כתב דכך שיעורו לחתות בתוכו בראש המזבח שהוא חלק מחתה של סאה, והרש"ש שם פירש לדבריו דהיינו שאילו היו הגחלים מונחים צבורים בגומא הי' בנקל לחתות מחתה של סאה אף בפחות מה' סאין, ורק משום דראש המזבח הוא חלק, ע"כ הי' צריך שיהא ה' סאין גחלים. [↑](#footnote-ref-118)
119. לכאו' טעם הא דפירשו רש"י והרא"ש למשנתינו כר' יוסי, הוא משום דמוקמינן בגמ' שם למשנתינו כר' יוסי, ונתבאר להלן, וכ"כ הגבו"א ביומא מ"ד ב', - וצ"ל דאף דמתניתין דלקמן אתיא כת"ק, מ"מ משנתינו אתיא כר' יוסי. [↑](#footnote-ref-119)
120. המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד כתב דג' קבין גחלים הוא שיעור כשער שיעורים שבתורה, ומשום דבעינן מלא המחתה גחלי אש וקים להו לרבנן דהאי מחתה היא מחתה של ג' קבין שהיתה במקדש שבה הי' מכניס, והוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-120)
121. הבאר שבע תמה ע"ז, שהרי אמרו בסנהדרין מ"ט ב' בהא דתנן בשלהי מכילתין דזהו סדר התמיד, דדוקא קתני דאם הקדים מעשה לחבירו לא עשה ולא כלום, ומשמע דכדרך שהם סדורים כאן במשנתנו הם נעשים בלא קדימה ואיחור מעשה לחבירו, וא"כ היאך נימא דהא דתנן הכא דמחזירין אותן למערכה נשנה שלא כסדר, - והחק נתן כתב דמה שאמרו דדוקא קתני היינו במאי דקתני בענין התמיד של היום, אך במאי דקתני בענין הקטרת אברים ופדרים של אתמול לאו דוקא קתני. [↑](#footnote-ref-121)
122. וכ"ה מוכח ממשה"ק התוס' בכ"ד דמ"ט בעינן קרא דהעולה עולה ראשונה תיפו"ל מקרא דמלבד עולת הבקר, ואי נימא דאף אברים ופדרים שניתותרו מאתמול אין קרבין קודם התמיד, הרי דלזה הוא דבעינן לקרא דהעולה עולה ראשונה ללמד דאף אברי התמיד שניתותרו מאתמול אין קרבין קודם התמיד, אף דליכא בי' לדין הקדימה דמלבד דהוא משום דתדיר ושאינו תדיר תדיר קודם, ועמד ע"ז המקד"ד בסימן ט' סק"א. [↑](#footnote-ref-122)
123. בדעת המפרש דפליג ע"ז, נתבאר במ"מ ליומא פ"ג דף מס' 12 דאזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דדינא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא דינא במערכה שלא יהא דבר מוקטר במערכה קודם התמיד, וכ"נ בפירש"י ביומא ל"ג ב' ובפסחים נ"ח ב', וע"כ אין להקטיר במערכה זו אף אברים ופדרים של קרבן הקרב אתמול, וכ"כ הרנן לבקר לעיל כ"ח ב' ד"ה סודרין אותן, וכ"ה מבו' בד' החק נתן, וביומא שם נתבאר לפ"ז דכל מש"כ דהיו מקטירין אותן אחר התמיד, הוא רק לפ"מ דקי"ל ביומא מ"ה א' דאברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב מחזירין למערכה גדולה, (וכאשר כ"ה בל' המפרש דל"מ להקטיר "במערכה זו" קודם התמיד), אך למ"ד התם דעושה להן מערכה בפנ"ע שפיר הי' מקטירן קודם התמיד, וכ"כ הרנן לבקר (ד"ה האברים והפדרים), - ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סוסק"א בע"א. [↑](#footnote-ref-123)
124. מבו' בדבריו דהחזרת האברים היתה בלילה, וי"ל דהיינו דבע"כ הי' להחזירן בלילה, דאל"כ היו נפסלין בלינה, ועמש"נ בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-124)
125. אך מד' המפרש הכא מבו' דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא אף בלילה, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא כ"ט א' שהק' דמ"ט לא פסלו במליקה וקמיצה בלילה משום קודם התמיד, וכ"ה מבו' בד' התו"י ביומא ל"ד א' שדנו בהא דתרוה"ד וסידור המערכה היו קודם תמיד של שחר, אף שהיו בלילה, ועמש"נ בזה במ"מ ביומא פ"ג דף מס' 2. [↑](#footnote-ref-125)
126. החק נתן כתב בדעת הרמב"ם דכיון שהיו מחזירין אותו קודם התמיד, ע"כ היו מחזירין אותן לצידי המערכה, דאסור להקטיר במערכה עצמה קודם התמיד, וזה כמש"נ לעיל בהערה בד' רש"י והמפרש דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר היינו שלא יהא נקטר במערכה גדולה קודם התמיד, וכ"כ בהגה' היעב"ץ בסו"ד, ובתחילת דבריו כתב דלי"ב משום קודם התמיד כיון דכבר נעשו לחמו של מזבח מבערב וכו' וגם מיקרו עיכולי עולה ולא עולה ולא מבטיל בהכי העולה עולה ראשונה. [↑](#footnote-ref-126)
127. בס' רנן לבקר עמד בזה בהא דתני הציתו בלשון רבים, שהרי הזוכה בתרוה"ד הי' זוכה בסידור המערכה, ובפשוטו אף הי' מצית את האש, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-127)
128. אמנם הנה ממש"כ הגר"א דליכא בהחזרת אברים ופדרים למערכה משום קודם התמיד משום דהי' בלילה, מבו' בפשוטו דהדלקת האש היתה בלילה, אך שמא יש לדחות דהרי משמעות מתניתין דהיו מחזירין אותן למערכה קודם הדלקת האש, וי"ל דאף אם הדלקת האש היתה ביום, מ"מ החזירום למערכה קודם היום, וכיון דכבר הוו במערכה אף דאינם נקטרים אלא ביום, ל"ב משום קודם התמיד. [↑](#footnote-ref-128)
129. ומבו' דס"ל דהא דגוזמא היינו דא"א שיהא כן, וכ"ה גם בדבריו לקמן בסוגיין בהא דאמרינן בגפן שנמנו עלי' ג' מאות כהנים לפנותה דהוא גוזמא, וכתב המפרש דהינו משום דאם היתה טעונה כ"כ שצריכה ג' מאות כהנים לפנותה תשבר וכל כך לא היו ממתינין. [↑](#footnote-ref-129)
130. המפרש הק' דאם היו ב' פרוכות אלו עביין ב' טפחים, היאך הי' הולך הכהן ביניהם, והרש"ש כתב דמכוון דבריו להוכיח מזה דלא קאי על פרוכת המבדלת בין ההיכל לקה"ק אלא על פרוכת דהאולם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בהגה' היעב"ץ והרנן לבקר, ומש"כ היעב"ץ דהא דתנן עביו טפח קאי על ב' הפרוכות, הנה בביאור הגר"א כתב דקאי על כל אחת מן הפרוכות שעדיין לא הזכיר שהיו ב' פרוכות. [↑](#footnote-ref-130)
131. ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהינו דרוחב אריגה הי' ע"ב נימין דצריכין היו הרבה יותר כמה פעמים. [↑](#footnote-ref-131)
132. ומד' ש"ר יש להוכיח דפליגי ע"ז, דהנה לפ"ז נמצא דהיתה הפרוכת של כלאים והי' אסור להתחמם בה משום איסור כלאים, ובד' הראב"ד בסוגיין והתוס' בחולין מבו' דכל הא דהי' אסור להתחמם בה הוא משום דהיא קדש ואסורה בהנאה, וגם מש"כ הראב"ד דאף דהיא אסורה בהנאה היא מקב"ט, לכאו' היינו רק משום דאין האיסור בגופה אלא מכח קדושתה, אך אם הויא של כלאים הדין נותן דלא יהא עלי' תורת כלי לקב"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
133. אך נחלקו בזה דלדעת הערוך והרא"ש היינו דהיתה נעשית בפ"ב נערות, וכדגרסינן בפ"ב ריבות, אך בד' המפרש נראה דהיינו דהיתה נעשית בפ"ב ריבוא נערות, לגירסת דפו"י בפ"ב ריבוא נערות, וכן גירסת הב"ח. [↑](#footnote-ref-133)
134. והיינו תצ"ב אלפים דינרי זהב, דככר הוא ס' מנה ומנה הוא ק' דינרים, ואם המכוון הוא לככר של קדש דהוא כפול היינו תתקפ"ד אלפים דינרי זהב. [↑](#footnote-ref-134)
135. צ"ב דהא דכלים הנגמרין בטהרה צריכין טבילה לקודש, היינו בכלים המקבלין טומאה, אך כלים שאינם מקב"ט מ"ט יהיו צריכין טבילה לקודש, וכבר כתבו כן התוס' והתוס' הרא"ש בחולין צ' ב', - אמנם הנה בד' השיטה לרשב"י בסוגיין והמכתם והר"נ בן הרמב"ן בביצה שם י"ד ב' מבו' דכל הא דפרוכת אינה מקב"ט הוא אחר שפרשוה, אך קודם שפרשוה ה"ה מקב"ט, ולפ"ז ניחא, אך צ"ב דמ"ט היא מקבלת טומאה קודם שפרשוה, הרי כיון דעשייתה היא לשם כך הדין נותן דלא תהא מקב"ט כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
136. בד' הרא"ש מבו' דמה"ט אינה נטמאת אלא במת, והק' ע"ז דהיאך משכח"ל דנטמאה בולד הטומאה, וכ"כ השטמ"ק בביצה שם, - אך התוס' בביצה שם דמכח זה יש תורת כלי עלי' ונטמאת אף בולד הטומאה, וכ"נ בד' התוס' בסוכה י"ט ב' דדבר הנטמא טומאת אהלים נטמא אף בשאר טומאות, וכמש"כ הפנ"י שם, - ועמש"כ בזה החזו"א באהלות סימן ט' סק"ז, ובנגעים סימן א' סקכ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-136)
137. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה בוילון הנעשה לתלות גבוה למעלה מתשמיש אדם, דאין השמש מתחמם בו, דלדעת רש"י ותוס' ודעימייהו אינו מקב"ט כיון שאין השמש מתחמם כנגדו, אך לדעת הבה"ג הוא מקב"ט, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דממה שלא הביא הרמב"ם להא דוילון טמא משום שהשמש מתחמם כנגדו, ורק לענין כלאים הביאה בפ"י מכלאים הי"ד, נראה דגריס כגירסת בה"ג, דאם הי' גורס כגירסתינו שטומאתו הוא משום שהשמש מתחמם כנגדו, הי' לו להביאו, כיון דאיכא נפ"מ לדינא בטעם זה, - אך לכאו' למש"כ הרא"ה ודעימי' דגזרו חכמים טומאה אף בוילון שאין השמש מתחמם כנגדו, מסתבר דאף וילון התלוי למעלה מקומת אדם מקב"ט, וגם לדעת הראב"ד דאף וילון האסור בהנאה שאין השמש מתחמם כנגדו, מ"מ תורת כלי עליו כיון שאם הי' חול הי' ראוי להשתמש, יש מקום לדון דה"נ הוא בוילון התלוי למעלה מקומת אדם, ויש לחלק, - ובד' הט"ז ביו"ד סימן שע"ג סק"ג משמע דאף וילון התלוי בגובה מקב"ט, והחזו"א בכלים סימן כ"ה סקכ"ה נחלק ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-137)
138. בדעת התוס' וש"ר שלא תירצו כן, יש להסתפק אם הוא משום דפליגי בעיקר הדין, וס"ל דכלי של איסוה"נ אינו מקב"ט משום שאינו ראוי לתשמיש, או דס"ל דבוילון גרע, כיון דאין עיקרו עומד לתשמיש זה, וע"כ אינו מקב"ט רק אם הוא משמש בפועל לכך, גם י"ל דכל שאינו משמש בפועל לכך, הוא בטל לבית, וחשיב כמחובר, (וזה לפ"ד החזו"א בכלים בסימן כ"ה סקכ"ד, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-138)
139. צ"ב מה מהני טעם זה בפרוכת שהיתה בבית עולמים, שלא נשאו אותה ממקום למקום, ועמד בזה התו"ח בשקלים פ"ח מ"ד, ועמש"כ בזה הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-139)
140. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט נקט במתניתין חוץ מגפן וזית ולא הזכירו דקל ותאנה, הרי אי עבדי פירי כולהו אסירי ואי לא עבדי פירי כולהו מותרין, וכתב די"ל דהזכיר המינים החשובים שבז' המינים וה"ה לאינך. [↑](#footnote-ref-140)
141. ועיי"ש שכתב דמקור ד' הרמב"ם לכך הוא משום דאי נימא דלדעת רב אחא פסלינן לגפן וזית מתרי טעמי גם משום דקטירי וגם משום ישוב א"י, מ"ט נקט התנא גפן וזית דאיכא תרתי לריעותא, לישמעינן רבותא דאף דליכא אלא חדא לריעותא פסול, ועוד, דמנ"ל לרב אחא לטעמא דישוב א"י, דכיון דמפלוגתא דת"ק ור"א בברייתא בע"כ דפסלינן משום דקטירי, מ"מ דאיכא גם לטעמא דישוב א"י. [↑](#footnote-ref-141)
142. בביאור מהרי"פ שם הביא בשם הראנ"ח דמה שאמרו דחלק להן כבוד, היינו דמה"ט לא נתפרש פסול שלהן בתורה אלא ברמז בעלמא. [↑](#footnote-ref-142)
143. בד' הקרבן אהרן והבאר שבע שם מבו' דד"ז תליא אם טעם הא דאין מביאין הוא משום דיש בהן קשרים, דלפ"ז ר"א לחומרא פליג, וכמש"כ המפרש, או דטעם הא דאין מביאין הוא משום דעושין אפר לאלתר, ולפ"ז ר"א לקולא פליג, והמל"מ בפ"ז מאיסו"מ ה"ג תמה ע"ז דמ"ט תלי זב"ז, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם. [↑](#footnote-ref-143)
144. ובד' הלח"מ בהל' איסו"מ שם מבו' ג"כ דמפרש בדעת הרמב"ם דגם לדעת ר"א אין הטעם אלא משום ישוב א"י, וס"ל דגם באלון וכו' כיון דצריכין לא"י אית בהו קצת משום ישוב א"י. [↑](#footnote-ref-144)
145. הרנן לבקר עמד בזה דבב"מ ק"א ב' מבו' דבכל אילנות איכא משום ישוב א"י, וכתב דצ"ל דדוקא הכא בעצי מערכה שהוא מצוה רבה לא חששו אלא לז' מינים, משא"כ בעלמא חששו לכל דבר מאכל משום ישוב א"י. [↑](#footnote-ref-145)
146. אך הרע"ב כתב דהא דהיו מביאין של עץ שמן אע"ג דעץ מאכל הוא, הוא משום דאין בו צורך כמו בגפן וזית וע"כ לא אסרוהו משום ישוב א"י כדרך שאסרו הגפן והזית. [↑](#footnote-ref-146)
147. ובדבריו שם ל"א ב' ומ"ב א' משמע להדיא דשחיטת כל קרבנות ציבור כשרה לכתחילה בזר, ורק שחיטת התמיד נעשית לכתחילה בכהן, אך הגרי"פ עשין ק"י בסו"ד פירש לדבריו שם דבכל קרבנות ציבור בעינן כהן לכתחילה, ועמש"כ לפרש בס' מנח"א ביומא כ"ה א'. [↑](#footnote-ref-147)
148. וזה כפי גירסתו במתניתין דהתם מי זורק מי שוחט, ודלא כגירסא דילן מי שוחט מי זורק, - אך בפיהמ"ש במשנתינו כתב דהא דהקדים התם זורק לפני שוחט ביארו בתלמוד דהוא משום דשחיטה כשרה בזרים. [↑](#footnote-ref-148)
149. התוס' ביומא י"ד ב' ד"ה אמר אביי כתבו דדעת תנא דמכילתין הוא דדישון מזבח הפנימי והמנורה קודמין לשחיטת וזריקת התמיד, ותנא דיומא דתני דהפייס השני מי שוחט מי זורק מי מדשן מזבח הפנימי וכו' פליג ע"ז וס"ל דשחיטת וזריקת התמיד היו קודם דישון מזבח הפנימי והמנורה, וכ"כ התוס' שם ט"ו א' (ד"ה אימא סיפא) דלתנא דיומא הי' דישון מזבח הפנימי והמנורה אחר שחיטת וזריקת התמיד, - והלח"מ בפ"ו מתמידין ה"א בסו"ד תמה ע"ז דהרי גם במכילתין תני להא דהיו מפייסין מי שוחט מי זורק מי מדשן מזבח הפנימי וכו', ולפ"ד התוס' קשו מתניתין דמכילתין אהדדי, וכן הק' הרש"ש ביומא ט"ו א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
150. ובסו"ד כתב דהא דתני נמי זורק, הוא משום דעסיקת הזריקה דהיינו קבלת הדם היתה צריכה להיות לאלתר לאחר שחיטה, וע"כ תני לה תחילה כמו שחיטה, דכיון דקבלה תליא בשחיטה וזריקה היא גמר קבלה קתני לה ברישא. [↑](#footnote-ref-150)
151. הגבו"א שם כתב דצ"ל דמה"ט לא הקדימו לפייס התמיד אלא שחיטתו וזריקתו שהן עיקר ומעכבין כפרה, אבל לא הולכת איברין והקטרתן דאי"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-151)
152. ועד"ז כתב הרא"ש בפירקין דלא חשש התנא לשנות העבודות על הסדר אלא התחיל הפייס בדם התמיד ואח"כ הפסיק בהקרבת התמיד ושנה דישון מזבח הפנימי והמנורה. [↑](#footnote-ref-152)
153. המפרש כתב דאמרו כן על הא דאמר ר' יוחנן דזר שסידר את המערכה חייב מיתה הואיל ועבודה תמה היא, ומתקיף לה רבא אלא מעתה תיבעי פייס, ואמרינן אישתמיטתי' וכו' אלמא בעי פייס דהא לא אמר כל שרוצה יסדר אלא אותו שזכה בתרוה"ד יסדר וכו', - ולכאו' ט"ס נפלה בדבריו, דאדרבה אמרו שם דזר שסידר את המערכה פטור, ואי איתמר הכי איתמר זר שסידר ב' גזירי עצים חייב, וע"ז מתקיף רבא דאלא מעתה תיבעי פייס וכו', - ואמנם אף אם נפלה ט"ס בדבריו, אכתי תיקשי במש"כ דמהא דלא אמרו דכל כהן שירצה יסדר מוכח דבעי פייס, ותיקשי דא"כ מ"ט בסידור המערכה אין כל כהן שרוצה מסדר, אף דאינה עבודה תמה, (ואלמלי ד' המפרש י"ל דהא דלא אמרו כל כהן שירצה יסדר, הוא כמו שאמרו ביומא כ"ב א' דכיון דחזו דלא אתו אמרו מי שזכה בתרוה"ד יזכה בסידור המערכה וכו'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-153)
154. כ"ה משמעות ד' המפרש דדישון מזבח הפנימי והמנורה ל"ה עבודה תמה, וזה דלא כמש"כ בפירש"י ביומא כ"ד ב' ד"ה עבודת סילוק בהיכל דהוו עבודה תמה והא דאין זר חייב עליהן מיתה הוא משום דהוו עבודת סילוק, ושמא יש לדחוק כן גם בד' המפרש דמכוון דבריו דכ"ה דאין מפייסין על עבודה שאינה עבודה תמה משום דאין זר חייב עלי' מיתה, ה"נ הי' בדין דלא יפייסו על דישון מזבח הפנימי והמנורה דאין זר חייב עליהן מיתה משום דהוו עבודת סילוק. [↑](#footnote-ref-154)
155. והוסיף דהא דהי' פייס על קבלה, הוא משום דהיא תחילת עבודה האסורה לזרים, - אך בד' התוס' וש"ר ביומא מבו' דלא קשיא להו מהא דהי' פייס על קבלה, וצ"ל דהוא משום דל"ה פייס בפנ"ע על קבלה אלא הזורק הי' מקבל. [↑](#footnote-ref-155)
156. ואך דהתוס' שם נקטו דבהולכת אברים לכבש ליכא לה"ט, וכתבו דהא דהי' בה פייס הוא משום דאין אחרי' עבודה אלא מענין גמר הולכת אברים וע"כ לא גריעא בהכי לענין פייס, וצ"ב דהרי יש אחרי' הקטרה, אך התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א כתבו דגם בהולכת אברים לכבש איכא לה"ט דהי' תחילת הקטרה, וכמש"כ המפרש, ובדעת התוס' דלא ניח"ל בזה, לכאו' הוא משום דס"ל דמה שאמרו דשחיטה בעיא פייס משום דתחילת עבודה היא, היינו משום דהיא תחילה לכל עבודת הקרבן, וע"כ חשיבא בהכי לענין פייס, וה"נ הוא בדישון מזבח הפנימי ובדישון המנורה, אך בהולכת אברים לכבש דאינה תחילה לכל עבודת הקרבן, אף דהיא תחילת הקטרה אי"ז מועיל דתהא טעונה פייס, ועמש"כ בזה השיח יצחק שם. [↑](#footnote-ref-156)
157. התוס' שם כתבו ע"ז דלא נהירא, ולכאו' הוא משום דרק בלישנא בתרא דהתם מפרשינן להא דרבא דהיינו דיפייסו עלי' בפנ"ע, אך להך לישנא מכוון ד' רבא הוא דאין מפייסין עלי' כלל, וזהו שאמרו שם דאישתמיטתי' הא דתניא מי שזכה בתרוה"ד זכה בסידור המערכה ובסידור ב' גזירי עצים, והרי דאין מכוון רבא לפייס בפנ"ע, ועד"ז כתב השיח יצחק שם. [↑](#footnote-ref-157)
158. בהגה' הרא"ש טרויב כתב דט"ס נפלה בד' הרע"ב, עיי"ש, ועד"ז כתב העולת תמיד. [↑](#footnote-ref-158)
159. הקול הרמ"ז ביומא שם כתב דמכוון ד' רש"י ודעימי' הוא לפרש דגרה הוא מקום כל הצואר שבו מחוברים ריאה וכבד ולב, אך אה"נ דלא היו מוליכין את הכבד עם הגרה אלא עם הדופן הימנית, וכ"כ השושנים לדוד והלחם שמים שם, - אך אי"ז מתישב במש"כ רבינו אליקים שם כ"ו ב' דהא דבפר הי' הגרה בשלשה היינו הכבד באחד והלב באחד והריאה באחד, ועד"ז כתב המאירי שם. [↑](#footnote-ref-159)
160. הראב"ד לקמן ל' ב' כתב בתו"ד דכיון דשחיטה כשרה בזר אינה בכלל הפסקת הנרות ואינה בכלל סדר העבודות דמסדר אביי משמי' דגמרא, ולא חיישינן לה בהקדמה ובאיחור, ומ"מ אינה אלא ביום שהרי מ"מ עבודה היא לענין פיגול והרבה דברים, וצ"ב דמ"ט הוצרך לה"ט, הרי ילפינן מקרא דביום זבחכם דאינה אלא ביום, וכמש"כ הראב"ד הכא, - וצ"ל דמכוון דבריו הוא לפרש טעמא דקרא, והוצרך לזה למש"כ שם דבשחיטה לא חיישינן בהקדמה ואיחור דלא תיקשי ע"ז מהא דאינה כשרה אלא ביום, ונתחדש לפ"ז דהא דילפינן מקרא דביום זבחכם דשחיטה אינה אלא ביום, אי"ז דין בפנ"ע בשחיטה, אלא מהך קרא ילפינן דדמי דין שחיטה לדין שאר העבודות דאינם אלא ביום. [↑](#footnote-ref-160)
161. אך הטו"א במגילה כ' א' כתב דבכל הדברים דתנן שם דאין כשרים אלא ביום צריך להמתין לכתחילה עד הנה"ח, והרש"ש שם כתב דלפ"ז מבו' דגם במוספין ובשאר עבודות הכהנים צריך להמתין עד הנה"ח ולא אמרינן דכהנים זריזין הן. [↑](#footnote-ref-161)
162. אך פליגי בזה, דהראב"ד והשיטה לרשב"י ורבינו שמעי' פירשו דתחילה הי' הממונה אומר צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה, והרואה אומר ברקאי, והממונה על הפייסות שואל את אותו שאמר ברקאי האיר פני כל המזרח עד שבחברון והצופה אומר אין, וכ"ה מוכרח לפ"מ שפירשו הראב"ד והשיטה לרשב"י דהממונה דרישא הוא הסגן, ואינו הממונה על הפייסות, ובע"כ דב' מילי נינהו, - אך בפירש"י ותוס' במנחות שם מבו' דמעיקרא כשהי' שואל את הגיע זמן הי' אומר לאותו שעולה על הגג אמור אם האיר פני כל המזרח, ואזלי התוס' התם לטעמייהו שפירשו דאמר להם הממונה היינו הממונה על הפייסות, (ואמנם בפירש"י ביומא פירש דהממונה הוא הסגן, וכנראה זהו מש"כ הריטב"א שם דמפירושו שם משמע דמפרש שלא כפירושו במנחות). [↑](#footnote-ref-162)
163. והק' ע"ז עוד דמה ענין פייסות לכאן הרי פייס ראשון בלילה הוה וזה כבר הי', וצ"ב, דאף דהפייס הראשון כבר הי' בלילה, מ"מ הי' שואל לצורך הפייס השני, - אך צ"ב דמשמעות מתניתין דגם הפייס השני הי' בלילה ואחר הפייס השני הי' אומר צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה, וא"כ מה ענין שאלה זו לממונה על הפייסות, ואמנם בפירש"י ותוס' במנחות שם נראה להדיא דל"ה הפייס השני אלא כשהאיר היום, וע"כ הי' הממונה על הפייסות שואל אם הגיע זמן השחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-163)
164. הריטב"א שם כתב דאי"ז קו' כ"כ לפ"מ שפירש"י התם דהממונה היינו סגן, ואילו מתיא בן שמואל ל"ה סגן אלא ממונה על הפייסות, ואולי בזמנו הוא עצמו הי' הרואה, - אך בפירש"י ובתוס' במנחות שם מבו' להדיא דמתיא בן שמואל הממונה על הפייסות הוא אותו הממונה שהי' שואל הגיע זמן השחיטה. [↑](#footnote-ref-164)
165. התו"י והתוס' הרא"ש שם נקטו דלפירש"י במנחות גרסינן מתיא בן שמואל אומר הממונה על הפייסות אומר וכו', - אך התוס' במנחות שם כתבו דאדרבה לפי' זה גרסינן מתיא בן שמואל הממונה על הפייסות אומר, דהוא עצמו שהי' ממונה על הפייסות הי' אומר. [↑](#footnote-ref-165)
166. בד' הרגמ"ה משמע דהיינו דהי' שואל האיר פני כל המזרח עד שבחברון, וכ"נ בד' התוס' במנחות ק' א', וצ"ע דהוא דלא כמו שאמרו ביומא כ"ח ב' דאחד הי' אומר האיר פני כל המזרח והשני הי' משיב עד שבחברון, ופליגי תרי לישני אם הך דקאי אאיגרא אמר האיר פני כל המזרח והך דקאי בארעא אמר לי' עד שבחברון או איפכא. [↑](#footnote-ref-166)
167. המאירי ביומא ט"ו ב' כתב דאמר כן לבני הפייס השני, ושמא מכוון דבריו הוא כמש"כ המפרש דאמר כן לאותם שזכו בפייס השני בעבודות התמיד. [↑](#footnote-ref-167)
168. והראב"ד לקמן בע"ב כתב בתו"ד דעסיקת התמיד תליא במי שזכה בשחיטה, וכתב כן על הא דתנן הכא דאמר להם צאו והביאו טלה מלשכת הטלאים ועל הא דתנן לקן השקו את התמיד ומבקרי אותו לאור האבוקה, ומי שזכה בתמיד מושכו והולך לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
169. ועיי"ש שכתב דאמר להם כן בעוד שהלכו לראות אם הגיע זמן השחיטה, כדי שיהא מוכן לשחוט מיד בבואם מלראות דמיד שהאיר המזרח היו שוחטין התמיד, והוצרך לפרש כן, משום דכ"ה סדרא דמתניתין דתחילה הי' אומר להם צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה ואח"כ הי' אומר להם צאו והביאו טלה מלשכת הטלאים, ומבו' בסנהדרין מ"ט ב' דמתניתין דתמיד נשנית על הסדר וכדרך שהם סדורים כאן במשנתנו הם נעשים בלא קדימה ואיחור מעשה לחבירו. [↑](#footnote-ref-169)
170. התוס' שם הק' ע"ז ממה שהתירו בשבת כ' א' להבעיר במדורת בית המוקד, משום דבכל מושבותיכם אי אתה מבעיר אבל אתה מבעיר במדורת בית המוקד, ומשמע דהוא צורך מזבח וע"כ יכול להבעיר בשבת, ונתבאר בזה במ"מ ביומא שם דף מס' 29. [↑](#footnote-ref-170)
171. התו"י ותוס' הרא"ש שם הק' ע"ז דלא מצינו בשום מקום שהי' לקיום האש אלא המערכה שהיו עושין לקיום האש, והריטב"א הק' ע"ז דלקיום האש מערכות אחרות היו שם ולא שכיח שיכבו אותן מערכות לגמרי שהרי לא כיבו הגשמים את אש המערכה. [↑](#footnote-ref-171)
172. אך רב הונא משני התם דתנא דמדות הוא ראב"י, ופליג על סתם מתניתין דהכא, - ולפירש"י שם י"ז א' ד"ה אלא לאו ש"מ רב אדא בר אהבה משני דמתניתין דהכא היא ר' יהודה דמצינו דפליג על מתניתין דמדות. [↑](#footnote-ref-172)
173. בפי' רבינו אליקים שם הוסיף לפרש דהוא משום דמי שבא מצפון ורואה את הכותל בצד צפון ורואה שאינה נוגעת בצפון כלל, אך אינו רואה כ"כ את הכותל שבצד דרום, וע"כ נראה לו כמו שעומדת רובה בדרום, וה"נ הוא במי שבא מדרום דנראה לו כמי שעומדת רובה בצפון. [↑](#footnote-ref-173)
174. ומבו' בדבריו שם דהיינו משום דהכא קאי על הא דאמר להם צאו והביאו טלה מלשכת הטלאים, וכיון שהי' עומד בעזרה, ע"כ זהו דתנן דהיתה לשכה זו במקצוע צפונית מערבית לעזרה. [↑](#footnote-ref-174)
175. בפי' ר"ח ביומא שם כתב דהא דאיקצויי מיקציא היינו דעומדת במצוע משוכה מן הזויות כמעט ומאן דקאי לדרומה חזי לה בצפון ומאן דקאי בצפון חזי לה בדרום, והאי דקרי לה צפונית צפונית לעזרה, והא דקרי לה דרומית דרומית לחיל, וכ"כ בתשו' הגאונים שבאוצה"ג שם, וצ"ב דבתחילת דבריו פירש כפירש"י, ובסו"ד פירש ע"ד פי' הרמב"ם, אלא שפירש דהא דקרי לה דרומית אי"ז משום דהיתה דרומית בבית המוקד עצמו, אלא משום דהיתה דרומית לחיל, (וצ"ב דמ"ט הוצרך לפרש כן, הרי אמרו שם דבדרומית מערבית הואי, והרי שהיתה בדרומית מערבית של בית המוקד עצמו). [↑](#footnote-ref-175)
176. אך נחלקו בזה, דהרמב"ם כתב דמכח לשכה זו נקרא הבית בכללותו בית המוקד, אך המפרש בריש מכילתין כתב דבבית המוקד היו מתחממין הכהנים שהולכין יחפים. [↑](#footnote-ref-176)
177. ונחלקו בזה, דהרמב"ם והמפרש והמאירי שם כתבו דלשכת החותמות היא הלשכה שגנזו בה בני חשמונאי את אבני המזבח, ולשכת בית המוקד היא הלשכה שבה יורדים מבית הטבילה, וזה לטעמייהו דלשכת בית המוקד הי' מתחמם בה העולה מן הטבילה, אך התורי"ד שם כתב דלשכת החותמות היא הלשכה שבה יורדין לבית הטבילה, ולשכת בית המוקד היא הלשכה שגנזו בה בית חשמונאי את אבני המזבח, והוא לפ"מ שאמרו ביומא שם דתנא דהא חשיב להו דרך שמאל, - והתוי"ט במשנתינו ובמדות שם תמה כן על פי' הרמב"ם ודעימי', דלפ"מ שאמרו ביומא שם דתנא דהכא חשיב להו דרך שמאל נמצא דלשכת החותמות היתה בקרן צפונית מערבית ולשכת בית המוקד היתה בקרן מזרחית צפונית, וכמש"כ כן בפירש"י והבעה"מ ביומא י"ז ב', וכ"כ השיטה לרשב"י ורבינו שמעי' הכא, וכתב דצ"ל לדעתם דגרסינן הכא איפכא ואחת לשכת בית המוקד ואחת לשכת החותמות, וכ"כ בחי' הגר"א הכא, אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ם, דבנוסה"מ שבפיהמ"ש גריס כגירסא דילן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
178. התור"י הלבן ביומא י"ז א' כתב קצת בע"א דלשכת החותמות ולשכת בית המוקד היו בקודש אך לא היו פתוחות לבית המוקד, ותנא דמדות לא חשיב אלא לד' הלשכות שהיו פחוחות לבית המוקד, ותנא דהכא לא חשיב אלא לד' הלשכות שהיו בקודש, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם ט"ו ב'. [↑](#footnote-ref-178)
179. הראב"ד כתב דהא דתני לה בלשון רבים הוא משום דהיו כל הכהנים מתעסקין בזה. [↑](#footnote-ref-179)
180. בשקלים פ"ה מ"ו תנן דב' לשכות היו במקדש אחת לשכת חשאים ואחת לשכת הכלים, והראב"ד הכא נסתפק אם לשכת הכלים דהתם היא לשכת הכלים דהכא, ולקמן ל"ג א' נקט דהיא אותה הלשכה, ועמש"כ בזה הדרך הקודש שם ובביאור חזון נחום שם ובס' שלטי הגבורים פכ"ה ובס' תבנית היכל ספר שני אות קמ"ט והעזרת כהנים שם. [↑](#footnote-ref-180)
181. בביצה מ' א' אמרו דלשקי אינש בהמתו והדר לשחוט משום סרכא דמשכא, ובפירש"י שם כתב דהיינו שתהא נוחה להפשיטה, שהוא נדבק יותר מדאי בבשר, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ן שם, וכ"כ בפירש"י בשבת מ"ה ב' ובפסחים כ' א' ובחולין ל"ו ב', - אך הר"ח שם כתב דהוא משם דכי איתא סירכא משתמטא, והראב"ן שם כתב דגריס הכי בגמ', וכ"כ הרי"ף שם והרמב"ם בפיהמ"ש שם, וכ"כ הערוך בע' כס דאם היו סירכות בריאה מחמת הצמא שמדבקת בלב ובצלעות נפרדות כששותה, וכ"כ המאירי בביצה שם בשם י"מ, והראבי"ה בסימן תת"ד בשם רבותיו, וכ"נ בד' השו"ע ביו"ד סימן ל"ט סי"ב.

     ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ל"ט עמד בסתירת ד' הרמב"ם בפיהמ"ש דהתם פירש דהוא משום סירכא, והכא פירש דהוא כדי שתהא נוחה להפשיטה, אך בפיהמ"ש מהדו"ב בביצה שם כתב גם להא שההשקאה לפני השחיטה מקילה את ההפשטה וגם להא דאם היתה שם סירכא קלה היא ניתקת, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה בתשו' עין יצחק יו"ד סימן ט' ענף ב' וג' ובתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן מ"ט. [↑](#footnote-ref-181)
182. ולפלא מש"כ בס' שקל הקדש בביאוה"ל בפ"א משקלים ה"ט דמהא דתנן הכא דהוא מבוקר מבערב ולא תני דהוא מבוקר מג' ימים הוא כמאן דפליג על בן בג בג וס"ל דתמיד אינו טעון ביקור ד' ימים קודם שחיטה, והוא דלא כמש"כ הראשונים דאתיא כבן בג בג, וגם עיקר הדברים צ"ע, דלמאן דפליג על בן בג בג ולא יליף דין ביקור בתמיד מפסח מצרים, אף אינו טעון ביקור יום אחד קודם שחיטה, ומ"ט הי' מבוקר מבערב, (אך י"ל דהיו מבקרין אותו מבערב כדי שיהא מזומן מיד בבוקר טלה הראוי להקרבה). [↑](#footnote-ref-182)
183. ובפשוטו יסוד הפלוגתא בזה הוא דלדעת רש"י דין ביקור ד' ימים הוא שחששה תורה שיהא בו מום והצריכה התורה שיבקרו אותו ממומין ד' ימים, אך בל' הרמב"ם שם מבו' דדין ביקור ד' ימים הוא שיהא מוכן קודם יום הקרבה ד' ימים, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בערכין פ"ב דצריך שיהא התמיד מזומן לפני שחיטתו ד' ימים, וע"כ הוא דבעינן לבקר אותו מן המומין ד' ימים קודם כדי שיהא מוכן לשחיטה, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם, וע"כ סגי במה שמבקר אותו ד' ימים קודם השחיטה דעי"ז הוא מוכן לשחיטה. [↑](#footnote-ref-183)
184. ועיי"ש שכתב דהיינו אף אם נמצא תם לאחר שחיטה, שהרבה מומין יש שאין להם בדיקה אחר מיתה שסימנין עשויין להשתנות, ונתחדש בדבריו דאף דאם ה' מועיל ביקור אחר שחיט הי' התמיד כשר, מ"מ כיון דאין מתקיים דין ביקור אחר שחיטה, ה"ז פסול בודאי, אף אם כלפי שמיא גליא דאין בו מום. [↑](#footnote-ref-184)
185. ומבו' דמודו דאם לא ביקרוהו כלל פסול, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל כד' המאירי דדין הביקור קודם השחיטה מעכב, אלא דס"ל דבדיעבד מתקיים דין ביקור זה במה שביקרוהו תחילה, או היינו משום דאף דדין הביקור קודם שחיטה אינו מעכב, מ"מ דין ביקור ד' ימים מעכב, וכמש"כ כן התוס' והתוס' הרא"ש בסוכה שם, וכ"כ האו"ז בפסחים סימ רט"ז וסימן רכ"ח. [↑](#footnote-ref-185)
186. התוס' במנחות צ"ה א' סוד"ה מר אמר כתבו לישב בע"א, דהא דל"ה שוחט את התמיד עד ששומע שער גדול שנפתח הוא למצוה בעלמא. [↑](#footnote-ref-186)
187. בהגה' מנחת מרדכי שם כתב להוכיח דדישון מזבח החיצון א"צ ימין, מהא דתנן לעיל כ"ח ב' דברגלים לא היו מדשנין אותו, ופירשו הרגמ"ה והראב"ד דהיינו דלא היו מדשנין אותו בְרַגְלַיִם דהוא נוי למזבח שידשנוהו בידם במגרפות ולא ברגלים, והרי דהוצאת הדשן מן המזבח כשרה אף ברגלים, וכל הא דלא היו עושין כן הוא משום דאי"ז נוי למזבח. [↑](#footnote-ref-187)
188. אך משמעות לישנא דמתניתין דהי' חופן כמה פעמים ונותן לתוך הטני, ורק באחרונה הי' מכבד את השאר ונותן לתוכו, והטעם בזה נראה דהוא משום דאחר שחפן כמה פעמים נשתייר מעט דשן בכל מקום דא"א לחפנו, וע"כ הי' מכבד את כל הדשן שנשתייר לאמצעו של מזבח ונוטלו ומניחו בתוך הטני. [↑](#footnote-ref-188)
189. אך נחלקו בזה, דבד' התוס' בסנהדרין פ"ב ב' סוד"ה היוצק מבו' דרק דישון הנרות הוי בכלל ההטבה, אך נתינת השמן והפתילה לצורך ההדלקה אינה בכלל ההטבה, - אך הרשב"א שם כתב דבכלל ההטבה הוא דישון השמן והפתילה ונתינת השמן כמידתה ופתילה חדשה, וכ"כ החינוך שם. [↑](#footnote-ref-189)
190. ובד' הראב"ד שם מבו' דאסור להדליק את הנרות בבוקר, מדכתיב ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים יקטירנה, ואך דאין האיסור בזה אלא כשמדליק כל הנרות ולא כשמדליק נר אחד או שנים. [↑](#footnote-ref-190)
191. אך בדבריו לקמן ל"ג א' מבו' דהיינו רק בה' נרות, אך ב' הנרות המזרחיים ל"ה מדשן ומטיב אותם אלא אם כבו, עיי"ש, וזה דלא כמש"כ הריטב"א דאת כל הנרות הי' מדשן ומטיב אף אם לא כבו, ובד' הראב"ד בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב משמע קצת דגם את הנר המזרחי הי' מדשן ומטיב גם אם לא כבה, וזהו שכתב דבבין הערבים ל"ה הטבה אלא לנר מערבי בלבד שהי' דולק מערב לערב. [↑](#footnote-ref-191)
192. הריטב"א בשבת שם כתב בשם הרמב"ן דנר מזרחי הי' מדשנו בכל בקר אף אם לא כבה, וזה בזמן שהי' הנס בנר השני המערבי, והיינו משום דע"י הנר הראשון המזרחי הי' השני מערבי, וע"כ הי' צריך להעלות את הראשון בבקר שמא יכבה ביום ונר מערבי נעשה מזרחי, אך בד' הרמב"ן שלפנינו לא נתפרש אלא דאם כבה הנר המזרחי הי' מדליקו בבקר, וכ"כ בתשו' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-192)
193. ולפ"ז נמצא דבזמן שהי' הנס לא הדליקו נר מערבי אלא פעם אחת, ובחי' הגר"ח בפ"ט מביאת מקדש מבו' בדעתו דבהדלקת הנרות אין המצוה בעצם מעשה ההדלקה אלא עיקר מצותה הוא שיהיו הנרות דולקים תמיד ובזה שהנרות דולקים הוא דהוי יסוד קיום מצוה זו, ועיי"ש שכתב דמה"ט מבו' בד' הרמב"ם דאין זמן קבוע להדלקת הנרות. [↑](#footnote-ref-193)
194. והרמב"ם והראב"ד לקמן ל"ג א' פירשו כן למתניתין דהתם, וכ"כ התורי"ד וש"ר ביומא שם, - אך הריטב"א בשבת כ"ב ב' כתב בתו"ד דלא נתפרש במכילתין הא דמפסיק בהטבת הנרות, אלא דמסתבר דלא פליג תנא דמכילתין על דין זה מדלא רמו להו במס' יומא, אלא דהכא סתם התנא דבריו. [↑](#footnote-ref-194)
195. בסימן ש"ט שם כתב דתנא דמכילתין ס"ל כר"ל דלא ילפינן מקרא להפסיק, ואף דמטיבין וחוזרין ומטיבין כדי להרגיש כל העזרה, מ"מ כל שכבו ב' המזרחיים מוטב שנקדים ונדשן ונדליקם כדי לקיים לפני ד' תמיד, - אך בסימן ע"ט כתב די"ל דתנא דמכילתין ס"ל דלא הי' מפסיק כלל בהטבת הנרות. [↑](#footnote-ref-195)
196. ועיי"ש שכתב דהוא משום דס"ל דצפון ודרום היו עומדין, ונתחדש בדבריו דכל הא דהי' מפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות הוא רק למ"ד דמזרח ומערב היו עומדין, אך למ"ד דצפון ודרום היו עומדין לא הי' מפסיק ביניהם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-196)
197. והך מילתא דגם בהטבת נרות בין הערבים הי' מפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, כ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין הט"ז, שהרי הרמב"ם שם ה"י כתב דדישון המנורה והטבת הנרות בבוקר ובין הערבים מצות עשה, ומש"כ בהט"ז בסתמא דלא הי' מטיב כל הנרות בפעם אחת וכו' קאי גם על הטבה דבין הערבים, וכ"כ הריטב"א בשבת כ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-197)
198. וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בשבת כ"ב ב' שכתב דלא נתפרש במכילתין הא דמפסיק בהטבת הנרות, והיינו משום דלדעתו שם דלא הי' מדשן את הנרות שלא כבו, אך צ"ע בד' הריטב"א ביומא י"ד ב' בשם תוס' דלתנא דמכילתין לא הי' מפסיק בהטבת הנרות, ולכאו' אי"ז מתישב למש"כ לעיל מינה דדעת כל המפרשים דהי' מדשן ומטיב בשחרית אף את הנרות שלא כבו, ולפ"ז נתפרש להדיא במשנתינו דמפסיק בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות. [↑](#footnote-ref-198)
199. לא נתפרש בד' הרמב"ם דא"כ מהו דתני תרי בבי דאם מצא ב' נרות דולקות וכו' ואם מצאן שכבו וכו', הרי בב' האופנים הוי הדין אחד דמדשן את ה' הנרות הצפוניות ומניח את ב' הנרות הדרומיות ואחר שעושה עבודה אחרת חוזר ומטיב את ב' הנרות הדרומיות. [↑](#footnote-ref-199)
200. ולפ"ז זהו דתני הכא תרי בבי, דאם מצא את ב' הנרות המזרחיות דולקות הי' מדשן את ה' המערביות ומניח את ב' המזרחיות במקומן, ואחר שהפסיק בעבודה אחרת הי' חוזר ומטיב אותן, ואם מצא את ב' הנרות המזרחיות שכבו, הי' מדשן את ה' המזרחיות ומניח את ב' המערביות במקומן, ואחר שהפסיק בעבודה אחרת הי' חוזר ומטיב אותן, וכ"כ הרמב"ם גם בפיהמ"ש לקמן ל"ג א', - ועמש"כ המקד"ד בסימן כ"א סק"ד לפרש הטעם בזה, ומש"כ בטעמא דהרמב"ם בהלכותיו שלא פירש אלו מן הנרות הי' מטיב תחילה, אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ב שכתב דהי' מטיב תחילה את ה' הנרות הצפוניות. [↑](#footnote-ref-200)
201. וזה לטעמי' דנרות דולקין את מכבין ומדשנין אותן, וע"כ כיון דהי' מדשן ומדליק את ב' הנרות המזרחיים, לא הי' מכבה אותם אח"כ ומדשן אותם. [↑](#footnote-ref-201)
202. צ"ב דמ"ט לא אמרינן דיטיב תחילה את ה' הנרות המזרחיים דכיון דאתחיל עביד רובא ואח"כ יטיב את ב' הנרות המערביים, ומ"ט צריך להטיב את ה' הנרות המערביים יחד. [↑](#footnote-ref-202)
203. הרשב"א שם תמה ע"ז דאטו מה שהנר דולק מגלה על ההפסקה, ואדרבה יותר הי' חיוב ההפסקה ניכר כשהי' הוא כבה כאותן ה' הנרות האחרים ועכ"ז הוא מסלק ידו ממנו ואינו מדשנו, אך כשרואה שמדשן את השאר ומניח זה דולק סבור דאי"ז מניחו מלהטיבו עכשיו אלא מפני שהוא דולק, אבל כשהוא כבה ואפילו הכי מטיב את השאר ומניח את זה עכשיו ניכר ונגלה שאינו מניחו אלא מחמת חיוב ההפסקה.

     ולכאו' קו' זו היא להרשב"א לטעמי' דדין הטבה הוא בנרות שכבו, אך להאחד מן המפרשים לטעמי' דדין הטבה הוא אף בנרות שלא כבו, י"ל דע"כ כשמניח את ב' הנרות דולקין ניכר טפי שלא הטיב אותם, אך בד' הרשב"א לא משמע כן, וי"ל דהוא משום שפירש דלדעה זו הי' מדשן תחילה את ב' הנרות המזרחיים ואחר הפסק עבודה הי' מדשן את ה' הנרות, (ונתבאר להלן בהערה), ונמצא דהדליק את ב' הנרות אחר הטבתן, וממילא דמה שהן דולקין אינו היכר שלא הטיב אותן. [↑](#footnote-ref-203)
204. והראב"ד שם עמד בטעם הא דשרי להדליק את ב' הנרות המזרחיות שכבו אף דבקרא כתיב ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים, וכתב דרק להעלות את כולם אינו רשאי עד בין הערבים, אך להעלות אחד או שנים רשאי, [↑](#footnote-ref-204)
205. וזהו דקשיא לי' להראב"ד דכיון דמדאורייתא א"צ להדליקן, היאך תיקנו חכמים להדליקן משום היכר, הרי אינו רשאי להדליק את הנרות בשחרית, אך צע"ק בל' הראב"ד הכא שכתב דכיון דא"א בלא הפסקה הי' צריך על כרחו לשנים שמצאן שכבו לדשנן "ולהדליקן מן הדולקים" ואח"כ לכבות ולדשן באותה שעה אותן ה' וכו', ומשמע דה"ז לעיכובא שידליקם. [↑](#footnote-ref-205)
206. הרשב"א שם נקט דלדעה זו אינו חוזר אח"כ ומדשן את ב' הנרות המזרחיים, דלא נשמע מעולם ולא נזכר בשום מקום שידשן את המזרחי פעמיים, ונמצא דתחילה הי' מדשן את ב' הנרות המזרחיים ואחר הפסק עבודה הי' מדשן את ה' הנרות, והק' ע"ז דצריך להקדים את הטבת ה' נרות דכיון דאתחיל עביד לי' רובא, והק' דא"כ נמצא מדליק את המזרחי לערב בשמן ופתילה ישנים, ועמש"כ בזה בחי' הגרי"ז בהל' תמידין, ועוד דא"כ הרי נחסרה המדה לערב ממידת חברותי' כשיעור מה שדלק בבוקר משעה שדישנו והדליקו ועד גמר שחיטת התמיד וקבלת דמים והולכה וזריקה והעלאת אברים לכבש, וזה שיעור גדול והשמן מתחסר הרבה בשיעור גדול כזה, - אך למש"כ הראב"ד והרע"ב דהי' חוזר אח"כ ומדשן את ב' הנרות המזרחיים, ניחא. [↑](#footnote-ref-206)
207. הבאר שבע כתב דד' הרמב"ם אינם מתישבים למש"כ התוס' בכ"ד דהא דגובה אדם הוא ג' אמות היינו בלא הראש, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-207)
208. ועיי"ש שכתב דהוא לפ"מ שאמרו בזבחים שם דהא דלא יעמוד על האבן הוא משום דרצפה מקדשת וכ"ש מקדשין, מה כ"ש בעינן שלא יהא דבר חוצץ כו', וכתבו התוס' שם דהא דכ"ש מקדשין היינו בגד"כ שמקדשין את האדם לעבודה, וכן הרצפה מקדשת האדם לעבודה, ומשו"ה בעינן שלא תהא חציצה כמו בבגד"כ, וע"כ י"ל דכיון דלדישון המנורה א"צ בגד"כ שיקדשו את האדם ה"נ לא בעינן רצפה שתקדשו, וכנראה מכוון דבריו דכיון דחזינן דמדמינן הא דרצפה מקדשת להא דבגד"כ מקדשין, ע"כ י"ל דבעבודה דל"ב לקידוש בגד"כ אף ל"ב לקידוש רצפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-208)
209. ובסו"ד כתב דיוחנן כה"ג התקין טבעות במקום השחיטה שבעזרה והיו קבועות בארץ לתפוס בהן את רגלי הבהמה וידי' בעת השחיטה הואיל וא"א לכפתה. [↑](#footnote-ref-209)
210. בס' יאיר נתיבות כתב לפרש לדבריו דאף דמדינא כל הטבעות חשיבי כירך המזבח, וע"כ בכל הקרבנות שחט כל משמר בטבעת שלו, מ"מ בתמיד שקבעו לו טבעת קבועה הקריבוהו מה דאפשר דיהא טפי ירך המזבח. [↑](#footnote-ref-210)
211. הב"י שם כתב במה שנהגו לומר סדר המערכה דאביי, דאף דהרמב"ם והסמ"ג פסקו כרבנן, מ"מ מאחר שמצאו העולם שאביי סידר הסדר אליבא דאבא שאול משמע דס"ל דהכי הלכתא, ולכן לא רצו לשנות הסדר ההוא. [↑](#footnote-ref-211)
212. ואמנם פליגי בזה, דלדעת הרמב"ם ודעימי' אף דזריקת דם התמיד היתה אחר דישון מזבח הפנימי, מ"מ שחיטתו היתה קודם לכן, ולדעת הרמב"ן אף שחיטת דם התמיד היתה אחר דישון מזבח הפנימי, דכיון דיוקדם דישון מזבח הפנימי שכתוב בו ג' בבקר לתמיד דכתיב בי' ב' בבקר, יש להקדימו אף לשחיטת התמיד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-212)
213. וכ"ה משמעות ד' התוס' שם ט"ו א' שכתבו דשמא רב פפא פליג על אביי וס"ל דאף לאבא שאול הי' דם התמיד קודם דישון מזבח הפנימי, והרי דלרבנן דפליגי על אבא שאול ודאי דהוי דם התמיד קודם דישון מזבח הפנימי, וכ"ה מבו' בדבריהם שם י"ד ב' ד"ה ההיא לאבא שאול דמתניתין דיומא הוא כרבנן דפליגי על אבא שאול, והרי דלרבנן הוי דם התמיד קודם דישון מזבח הפנימי. [↑](#footnote-ref-213)
214. אך בדבריו מבו' דאי"ז בהכרח שהיתה השחיטה קודם דישון מזבח הפנימי, אלא יתכן שהתה קודם דישון המזבח ויתכן שהיתה יחד עם דישון המזבח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-214)
215. ועיי"ש שכתב דבעוד שהי' שוחט ומקבל ואח״כ הי' הולך יותר מק' אמה עד שהוא חוזר לקרן מזרחיח צפונית הי' נגמר דישון מזבח והמנורה, - והרש"ש תמה ע"ז דכיון דהשחיטה והקבלה היו קודמין לדישון המזבח והמנורה, היאך אפשר שיהא שהות לדישון ולהטבה בכדי הילוך ק' אמה דהוא זמן מועט מאד, והיאך אפשר בזמן זה לדשן מזבח הפנימי ולהיטיב את המנורה שהיו בזאח"ז, והטבת ה' נרות לבדן צריכין שהות הרבה אף למ"ד דשל פרקים היו, וכ"ש למ"ד דשל חוליות היו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-215)
216. ומשמעות דבריו שם לעיל מינה דהך מילתא דשחיטת התמיד היתה תחילה הוא גם לדעת אבא שאול, דהא דבדם התמיד מפסיק להו הוא בזריקת דם התמיד. [↑](#footnote-ref-216)
217. אך בפיהמ"ש שם בתחילת דבריו כתב דאחר שחיטת התמיד מדשנין מזבח הפנימי, וכ"כ החזו"א במנחות סימן ל"ו סק"ד דמש"כ הרמב"ם בהלכותיו דמדשנו בשעה שהשוחט שוחט את התמיד היינו אחר שכבר שחט, וכאשר כן מתפרש מש"כ הרמב"ם שם ה"א דבשעת פתיחת השער שוחטין את התמיד, דהיינו אחר פתיחת השער, דהשחיטה היא מהירה וא"א לדשן בשעה קלה זו וגם א"א לכוין בב"א ולא מצינו ב' עבודות בב"א. [↑](#footnote-ref-217)
218. הרמב"ן שם כתב דכן איתא בגמ', וצ"ב דבגמ' שם ל"ג ב' לא אמרו כן על הא דדישון מזבח הפנימי קודם לדם התמיד אלא על הא דהטבת הנרות קודמת לדם התמיד, ועמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-218)
219. צ"ע דאף אם משום השחיטה אין לחוש בהקדמה ואיחור, מ"מ כיון דעם השחיטה היתה נעשית הקבלה והקבלה הויא עבודה, מ"ט א"צ לאחרה אחר דישון מזבח הפנימי והמנורה. [↑](#footnote-ref-219)
220. והיינו דאף דהא דשחיטה אינה אלא ביום ילפינן לה מקרא דביום זבחכם, וכמו שאמרו במגילה כ' ב', וכמש"כ הראב"ד גופי' לעיל בע"א, מ"מ הוצרך הראב"ד לפרש דטעם הא דאינה אלא ביום הוא משום דעבודה היא לגבי פיגול ושאר דברים, דלא תיקשי דכ"ה דאינה אלא ביום ה"נ נחוש בה להקדמה ואיחור. [↑](#footnote-ref-220)
221. אך כבר נתבאר לעיל שם מש"כ הרא"ש לעיל שם דלא הי' שוחט מיד כששומע קול השער, אלא קול השער הי' לו לסימן לכניסתו והי' שוהה כדי דישון ושוחט, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-221)
222. הרמב"ם בהלכותיו בפ"ו מתמידין ה"ב וה"ג כתב דהמדשן את המזבח מדשנו בשעה שהשוחט שוחט את התמיד, ואח"כ זורק הדם זה שקיבלו ואחר שזורקין את הדם מטיב זה שבהיכל ה' נרות, ולא כתב אימתי מדשנין את המנורה, ובד' המהר"י קורקוס שם ה"ג מבו' דדישון המנורה הי' אחר זריקת דם התמיד, וההר המורי' שם כתב לדחוק כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-222)
223. והתוס' שם ד"ה אמר אביי ושם ט"ו א' ד"ה אימא סיפא כתבו דלתנא דיומא הי' שחיטת וזריקת התמיד אף קודם דישון מזבח הפנימי, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-223)
224. וכ"כ התורי"ד והתור"י הלבן והתו"י ביומא י"ד ב' דתנא דמכילתין הוא כאבא שאול דבדם התמיד מפסיק להו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"ג א'. [↑](#footnote-ref-224)
225. והתוס' שעמדו בזה הוא משום דס"ל דהא דתנן לקמן דמי שזכה בדישון המנורה וכו' קאי על הטבת הנרות בין הערבים, וכדעת הרשב"א בתשו' ח"א סימן ע"ט וסימן ש"ט והחי' המיוחסים להר"ן בשבת כ"ב ב' בשם הרא"ה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז לא נתפרש במשנתינו דהיתה שחיטת התמיד וזריקתו בין הטבת ה' נרות להטבת ב' נרות, - ואמנם מבו' בד' התוס' שם ד"ה ההיא לאבא שאול דמשנתינו אתיא כאבא שאול, ולפ"ז הרי דלפ"מ דקאמר אביי התם דלאבא שאול הי' מפסיק בדם התמיד, הרי דהא דתנן הכא דשחיטת התמיד וזריקתו היתה אחר הטבת הנרות היינו אחר הטבת ה' נרות, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' שם (ד"ה אמר אביי) די"ל כן בהא דמייתינן התם ממתניתין דתמיד דהטבת הנרות היתה קודם הקטורת, דהיינו רק בהטבת ה' נרות. [↑](#footnote-ref-225)
226. ובמ"מ ביומא שם דף מס' 29 נתבאר בדעתו דס"ל כדעת התוס' שם דפירכת הגמ' שם דמ"ש דיהיב מזרחית צפונית והדר מערבית דרומית הוא לדעת ר"ש המצפה, דלדידי' דבעיא מעשה חטאת הי' ראוי ליתן ברישא מערבית דרומית שהיא קרן הסמוכה לכבש שהי' בדרום שהי' עולה בו לתת מתנות דחטאת וקרובה לו טפי ממזרחית צפונית, וגם הא דמשני הגמ' דהוא משום דכל פנות וכו' הוא מתישב רק לדעת ר"ש המצפה, וכמו שפירשו התוס' שם (ד"ה ניתיב ברישא) דאיהו דס"ל כל חצי העזרה עד הפתח הוי צפון, אך הא דלרבנן נותן תחילה מזרחית צפונית הוא מטעמא אחרינא. [↑](#footnote-ref-226)
227. המקד"ד בסימן ט"ו סק"א ובסימן ל"ג סק"ג כתב לדון לפרש בזה בע"א, דהוא משום דאסור להקטיר דם ע"ג המזבח משום ממשקה ישראל, ואף דגלי רחמנא בדם דליכא משום ממשקה ישראל וכמו שאמרו בחולין צ' ב', היינו רק בדם הראוי לזריקה דבהכי גלי רחמנא, אבל דם שאינו ראוי לזריקה אסור משום ממשקה ישראל, - אך מד' הרא"ש שהוצרך לפרש טעם אחר בזה מבו' דבכל דם ליכא משום ממשקה ישראל. [↑](#footnote-ref-227)
228. ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' בזבחים כ"ו א' דאסור לזרוק דם שנתערב בו שמנונית שנפסלה ביוצא, אף דדין הבשר אינו בזריקה אלא בהקטרה, וה"נ אסור להקטיר דם פסול אף דאין דין הדם בהקטרה אלא בזריקה [↑](#footnote-ref-228)
229. הראב"ד כתב די"ל דמכאן סמכו להדיח הבשר לקדירה ג"פ וגם ליטול הידים ג"פ, דכ"ה דמצינו הכא דהדחה בעיא ג"פ ה"נ הוא בשאר הדחות, ועיי"ש שכתב דאי"ז אלא זכר לדבר, שהרי חזינן דהכא צריך להדיח במעוטה ובשאר הדחות א"צ, והיינו דמפני הזבל שבקרביים צריך הדחה מעולה יותר, וי"ל דמה"ט גם צריך ג"פ. [↑](#footnote-ref-229)
230. צ"ב דאם גם בקרביים לאו כללא הוא דהיו מדיחין אותן ג"פ, א"כ מ"ש הקרביים מהכרס דתני בה דמדיחין אותה כל צרכה, - ובד' המהר"י קורקוס בפ"ו ממעה"ק ה"ו מבו' דהיינו דבכרס לא קבעו כלל כמה פעמים מדיחין אותן דיש צריכה הרבה ויש שאינה צריכה כ"כ וע"כ אמרו כל צרכה, ובקרביים דאין בהן כ"כ טינוף היו מדיחין אותן ג"פ, ורק אם היתה צריכה יותר היו מדיחין אותה יותר. [↑](#footnote-ref-230)
231. ואך דהראב"ד כתב דהא דהיו מדיחין את הכרס בלשכת מדיחין ואת הקרביים בשלחנות הוא משום דהכרס יש זבל הרבה בתוכו ואינו דרך כבוד להדיחו בחוץ, אך הקרביים שאין בהן זבל כ"כ היו מדיחין אותן בשלחנות, וכ"נ בד' הרא"ש, - אך המפרש כתב דהיינו משום דבכרס יש בה יותר טינופת ואם יודחו יחד יתלכלכו זמ"ז, וע"כ לא היו מדיחין אותן במקום אחד. [↑](#footnote-ref-231)
232. וצ"ע בד' הרא"ש דהוא דלא כמש"כ לעיל ל' ב' דרק השלחנות שמפשיטין עליהן היו בין העמודים אך השלחנות שמדיחין עליהן הקרבים לא היו בין העמודים אלא רחוקין מהן ד' אמות. [↑](#footnote-ref-232)
233. המקד"ד בסו"ס ד' כתב טעם אחר בזה, דהוא משום דהעלאת האברים מחצי הכבש ולמעלה הוי תחילת ההקטרה, עמש"כ בזה בדבריו שם ובסימן ה' סק"ב, וכיון דקודם הקרבה רוצים להתפלל בלשכת הגזית שיתקבל קרבנם, ע"כ היו נותנים תחילה מחצי כבש ולמטה. [↑](#footnote-ref-233)
234. יש להעיר ע"ז ממה שאמרו בירושלמי בספ"ק דר"ה על כל שנשנה במתניתין דתמיד דזה סדר התמיד בין בחול ובין בשבת, ולמדו מזה דאף בשבת היו עושין את החביתין בלילה, ולפ"ז הרי דהא דתנן הכא דהיו נותנין את האברים מחצי כבש ולמטה במערבו הוא אף בשבת. [↑](#footnote-ref-234)