28 על מה הציץ מרצה ואימתי
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' צום הרביעי תשס"ג

**בדין רצוי ציץ - על מה הוא מרצה ואימתי הוא מרצה**

**א', בדין רצוי ציץ על העולין, ב', בדין רצוי ציץ על אכילות, ג', בהפלוגתא אי הציץ מרצה כשאינו על מצחו, ואם בעי' שיהא לבוש כל הבגדים**

**א'**

א] תניא בברייתא, והובא בפסחים דט"ז: ובכ"ד, דהציץ מרצה על הדם ועל הבשר ועל החלב שנטמא, והיינו דהציץ מרצה בין על טומאת הדם ובין על העולין ובין על האכילות.

ובדינא דהציץ מרצה על העולין, פירש"י במנחות דכ"ה: ד"ה דמרצה, דאעולין כו"ע מודו דהציץ מרצה, והתוס' שם כתבו דלא דק, דבעולין נמי אשכחן פלוגתא בפ' כיצד צולין, עכ"ל, וכבר כתבו האחרונים שם בדעת רש"י, דס"ל דלמסקנת הסוגיא בפסחים שם, לא מצינו דפליגי תנאי בזה.

והנה למ"ד דהציץ מרצה על העולין, בפשוטו היינו דאף מקטירין האימורין בטומאה, וכ"ה להדיא בתוס' פסחים דנ"ט: ד"ה עשאום, וכ"ה להדיא גם בד' הרמב"ם פ"א מפסוהמ"ק הל"ד .

אמנם הנה המקד"ד בסי' כ"ו סק"ג דקדק מד' רש"י בפסחים דט"ז: ד"ה לא, שכתב דהו"מ לשנויי בטומאת בשר וחלב ואליבא דר"י בעי ציץ דאמר אם אין בשר אין דם, עכ"ל, וצ"ע דמה הוצרך לזה ולכאו' הומ"ל כדברי הכל דאף לר"א דדם אע"פ שאין בשר, מ"מ בעי' לרצוי ציץ על האימורים להתיר להקטירם ע"ג המזבח, וכתב המקד"ד דמזה נ' דס"ל לרש"י דל"מ רצוי ציץ רק לענין הזריקה, אבל לענין הקטרת אימורים ל"מ ציץ, דרצוי ציץ שייך רק על הכפרה, ויש לציין לל' רש"י בשבועות ד"ט: ד"ה מה להלן, "שאין הציץ מרצה וכו' אלא על הדם או על החלב או על הבשר וכו', ומרצה ציץ על הקרבן שמכשירו לרצון, שאין הבעלים צריכין להביא עוד קרבן אחר", וזה דמרצה ציץ על העולין ועל האכילות הוא רק לענין דיחשב יש בשר שתועיל הזריקה, אבל על הקטרת העולין עצמן ל"מ ציץ, וכן נ' ג"כ מל' רש"י שם שכתב דהא דמרצה ציץ על הקומץ הוא משום שהקומץ מתיר את המנחה כדם המתיר את הזבח וכל הכפרה תלוי בו, אלמא זה דמרצה ציץ הוא רק משום דהקומץ במנחה חשיב כדם בזבח, ולא בהקטרת אימורים, וזה דלא כשי' התוס' בפסחים דנ"ט: דמהני רצוי ציץ להקטיר האימורים, עכ"ד, והנה לפי דבריו, הרי נמצא שלדעת רש"י הא דבנטמאו האימורים זוכין הכהנים בחו"ש, הוי זה דינא דאורייתא, (ודלא כמש"כ התוס' בפסחים הנז'), כיון דאין הציץ מרצה להקטיר האימורים בטומאה, (וע' גם בחזו"א או"ח סי' קכ"ו סק"ל שנסתפק אי מהני רצוי ציץ להקטיר אימורים טמאים, והביא מד' התוס' בפסחים דנ"ט: הנז', עיי"ש).

אמנם באמת נלע"ד שמעולם לא כיון רש"י לכך דל"מ רצוי ציץ להקטיר האימורים, וראי' ברורה לזה, ממה שפי' רש"י שם לעיל מינה בד"ה על הדם ועל הבשר ועל החלב, ז"ל, בין שנטמא הבשר בין שנטמא החלב הציץ מרצה, ולא שיהא בשר טמא נאכל דאין ציץ מטהר ודוחה ל"ת דוהבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, אלא לר' יהושע איצטריך וכו', עכ"ל, והרי דכל מה דל"מ הציץ להתיר הבשר באכילה, הוא משום דל"מ ציץ להתיר איסור ל"ת, ועמש"נ בזה עוד להלן סק"ה, וממילא פשיטא דלגבי הקטרת אימורים דליכא לה"ט שפיר מהני הרצוי ציץ, וכן מוכח גם ממה שכתב רש"י רק לענין הרצוי שעל הבשר דלר"י איצטריך, והרי דהא דתניא דמרצה על החלב איצטריך לכו"ע, והיינו משום דמהני הרצוי להכשיר האימורים להקטרה, וגדולה מזו מצינו בד' התוס' פסחים ד"פ:, שמבו' במש"כ שם לדעת רש"י, דאף מקטירין האימורין לכתחילה מכח רצוי ציץ, (ועחזו"א או"ח סי' קכ"ד, שפי' הטעם בזה, דלא אסרו חכמים להקריב מכח רצוי ציץ, רק בעיקר רצוי הקרבן, עיי"ש), ועמש"נ בפרט זה ב?? סק"א בהערה.

ומה שפירש"י בד"ה לא דהו"מ לשנויי בטומאת בשר וחלב ור"י היא, אשר מזה דקדק המקד"ד דלר"א ליכא נפ"מ בהרצוי ציץ כיון שאי"ז מועיל להכשיר האימורים להקטרה, נ' דהוא משום דלישנא דקרא מ' דמהני הרצוי ציץ להכשיר להקרבן, וע"כ בעי' לאשכוחי דיהני הרצוי להכשיר עיקר הקרבן, וז"ש רק לדעת ר"י דאם אין בשר אין דם ובעי' להרצוי להכשיר עיקר הקרבן, וזהו גם מה שפירש"י דהקומץ מתיר המנחה כדם לזבח וכו', והיינו דמה"ט הוי הרצוי להכשיר עיקר הקרבן, וז"ב בדעת רש"י, וע' שעה"מ פ"ד מביאמ"ק ה"ז, שכתב כעי"ז בטעם מה שפירש"י שם לעיל מינה, דהא דהציץ מרצה על החלב ועל הבשר הוי לר"י דאם אין בשר אין דם, והתוס' כתבו דאף לר"א איצטריך לאקבועי בפיגול ולהוציא מידי מעילה, וכ' השעה"מ דל"ה משמע לרש"י לפרש כן, דלישנא דברייתא מ' דהרצוי ציץ מהני להכשיר הקרבן, דומיא דרצוי ציץ על הדם.

ב] והנה בפשוטו הי' נראה, דאף אי אין הציץ מרצה על העולין, היינו רק על הקטרת אימורין שאינה עיקר רצוי הקרבן, אך בהקטרת הקומץ דדמיא לזריקה, והויא עיקר רצוי הקרבן, ודאי דהציץ מרצה ע"ז.

אמנם באמת מד' רש"י ותוס' מבו' דאי אין הציץ מרצה על העולין, אף אינו מרצה על הקטרת הקומץ, דהנה ז"ל רש"י בפסחים דע"ח. ד"ה בזיכים, לבונה של להם הפנים, וכתיב בקומץ והקטיר הכהן את אזכרתה, וציץ מרצה עלייהו דהא עולין נינהו, עכ"ל, ולהדיא דכל מה דמרצה הציץ על הקטרת הבזיכין הוא משום דהציץ מרצה על העולין, ואי אין הציץ מרצה על העולין, אף אינו מרצה על הקטרת הבזיכין, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' מנחות דט"ו. ד"ה והא עולין, ז"ל, ואפי' למ"ד בפ' כיצד צולין דאין הציץ מרצה על העולין, ה"מ ביחיד, אבל בציבור מודה דמרצה ציץ על העולין, עכ"ל, והנה התם הרי קאי על הקטרת הבזיכין, ומבו' מד' התוס' דה"ז תלוי בפלוגתא אי הציץ מרצה על העולין, ואך דבציבור לכו"ע מרצה הציץ על העולין, וערש"ש בפסחים שם וטה"ק במנחות שם וחזו"א שעמדו בזה דלכאו' הי' לנו לומר דודאי מרצה הציץ על הקטרת הבזיכין דדמי לזריקת הדם דמרצה הציץ ע"ז.[[1]](#footnote-2)

ושמעתי לבאר בטעם שי' רש"י ותוס', עפ"מ שהביא רש"י במנחות דכ"ה: ד"ה דמרצה, ז"ל, דקתני בריש תו"כ, ונרצה לו לכפר עליו, בדם כתיב וכו', טמא מנין ת"ל ונשא אהרן וגו', והוא בדם קמיירי דכתיב לרצון להם והכא כתיב ונרצה, מה הכא דם אף התם דם, ואין לי אלא דם מנין לרבות כל העולין ת"ל לכל מתנות קדשיהם וגו', עכ"ל.

והנה מבו' בזה, דילפי' מלישנא דלרצון דקאי קרא על הדם, ואך דמרבויא דלכל מתנות קדשיהם ילפי' דאף מרצה הציץ על העולין, והנה לפ"ז הרי דמ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, פשוט דהיינו משום דלא דריש לקרא דלכל מתנות קדשיהם, וממילא דלא קאי קרא אלא על הדם, וכדילפי' לה מדכ' לרצון להם, ולפ"ז הרי דה"נ אין הציץ מרצה אף על הקטרת הקומץ, כיון דלא כתיב רצוי ציץ בקרא רק על דם, ולי"ל קרא למילף מיני' דהציץ מרצה אף על הקטרת הקומץ, דהגם דהקטרת הקומץ הויא דומיא דזריקה, אך מ"מ אי"ז דם אלא קומץ, ואין הציץ מרצה רק על דם, והיינו דאין טעם הך מ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, כמו שפירשו האחרונים הנז' שהוא משום דאין הציץ מרצה רק על עיקר רצוי הקרבן, (ודלפ"ז בדין דירצה הציץ על הקטרת הקומץ), אלא הטעם בזה משום דלא נאמר רצוי ציץ בקרא רק על דם ולא על עולין, וכדילפי' לה מקרא דלרצון להם, (ונ' פשוט לפ"ז, דבדם מרצה הציץ אף על מתנות שאינן מעכבות), וע"כ אף אין הציץ מרצה על הקטרת הקומץ.

ג] והנה לפי המבו' בד' רש"י ותוס', דאי אין הציץ מרצה על העולין, אף אינו מרצה על הקטרת הקומץ, הנה נמצא לפ"ז, דלמ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, הרי דאי ס"ל דטומאה דחוי' בציבור, ובעי' ציץ לרצויי, ולדעת רש"י ודעימי' נת' בדברינו ב??? דס"ל דהיכא דליכא ציץ, ל"מ להקריב בלא רצוי ציץ, ודלא כדעת התוס' דהיכא דליכא ציץ מהני אפי' בלא ציץ, א"כ הרי דלדידי' אין מקטירין מנחת ציבור הבאה בטומאה, כיון דאין הציץ מרצה על טומאת העולין, וכל הנידון בזה הוא לדעת ר"א דיש דם אע"פ שאין בשר, דלר"י דאם אין בשר אין דם, הרי בלא"ה אין מקטירין מנחת העומר בטומאה, שהרי אם אין הציץ מרצה על העולין ודאי דאף אינו מרצה על האכילות, וממילא דליכא שירים, ואם אין שירים אין קומץ, (ואך דאכתי נפ"מ, במנחת העומר שנטמא הקומץ לבדו).

אמנם לדעת הרמב"ם דס"ל דאף דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, מ"מ בציבור הציץ מרצה על טומאת הגוף, ומכח זה הוא דהותרה טומאת הגוף בציבור, הרי לכאו' י"ל דה"נ בטומאת העולין, אף למ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, מ"מ בציבור מרצי הציץ עלייהו.

אך למה שפירשו האחרונים בד' הרמב"ם, ל"ש לחלק בין יחיד לציבור, רק לענין הא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, ולא לענין הא דאין הציץ מרצה על העולין, דבין אם נפרש כד' הגר"ח, דהא דבציבור מרצה הציץ על טומאה"ג, הוא משום דדינא דאין הציץ מרצה על טומאה"ג הוא דלא סגי לי' ברצוי, הרי ל"ש ה"ט לגבי הא דאין הציץ מרצה על העולין, דלכאו' אי"ז משום דהוי עוון דחמור טפי, אלא משום דלאו בר ציץ נינהו, ובין אם נפרש דהטעם הוא כד' האבהא"ז, דאף ביחיד הציץ מרצה על פסול טומאה"ג, ואף דאינו מרצה על האיסור ומכח זה הוא נפסל, אך בהא דאין הציץ מרצה על העולין הרי אין לפרש כן, וז"פ, ועמש"נ להלן סק"?? לענין אי מרצה הציץ על האכילות בציבור, ולפ"ז צ"ל דאה"נ למ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, הרי דאי טומאה דחוי' בציבור אין מנחת העומר באה בטומאה.

אמנם הנה התוס' במנחות דט"ו. ד"ה הוא עולין כתבו, דאף למ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, ה"מ ביחיד, אבל בציבור מודה דהציץ מרצה על העולין, עכ"ל, והרי שחילקו התוס' כן דבציבור מודו כו"ע דהציץ מרצה על האכילות, וממילא דאף אי טומאה דחוי' בציבור, מ"מ מקטירין מנחת העומר בטומאה, לר"א דקומץ אע"פ שאין שירים, או היכא שנטמא הקומץ לבדו, כיון דמרצה ציץ ע"ז.

אמנם בעיקר ד' התוס', צ"ע הטעם בזה, דמ"ש מהא דאין הציץ מרצה על האכילות שאינו מרצה אף בציבור, כמבו' בסוגיא דמנחות שם ובפסחים דע"ז., וכן מ"ש מהא דאין הציץ מרצה על טומאה"ג, דפשיט"ל להתוס' גופייהו במנחות שם ד"ה והכא, דאף בציבור אין הציץ מרצה ע"ז, עיי"ש, וצ"ע רב בזה.

**ב'**

ד] בדין רצוי ציץ על האכילות, פירש"י בפסחים דט"ז: ד"ה על הדם, ושם דע"ח. ד"ה ומשוי לי', ובמנחות דט"ו. ד"ה רבנן סברי, דאף למ"ד דהציץ מרצה על האכילות, מ"מ לא שרי לי' לאכול בטומאה, ול"מ רצוי ציץ על האכילות, רק למחשבי' דיש בשר, וכ"ה בתוס' מנחות שם ד"ה רבנן סברי, וכ"ה מבו' בד' הרבה מן הראשונים.

וע' בחי' הגרע"א יומא ד"ז. דהק' ע"ד התוס' שם, דמ"ט צריך הש"ס לדחוקי לשנויי אבריתא דעל מה הציץ מרצה וכו' דכי קתני הציץ מרצה איחיד, (ומשום דבציבור ל"ב לרצוי ציץ למ"ד דטומאה הותרה בציבור), ולא משני דנפ"מ היכא דאיטמו שיריים גופיהו לענין היתר אכילה, עכ"ל, ולא זכיתי להבין דברי רבינו, שהרי ל"מ רצוי ציץ להתיר לאכול הבשר, וכמש"כ רש"י ותוס', ומצוה לישב דברי רבינו הגרע"א.

אך הנה המאירי ביבמות ד"צ. כתב דמדאוריתא שרי לאכול, וסותר לדבריו בפסחים דע"ז שכתב דל"מ להתיר באכילה, וכ"ה בתשב"ץ ח"ג סי' ל"ז, הובא במנח"ב סי' ק"ח.

והאמנם דבד' התשב"ץ מבו' דאף מדרבנן שרי באכילה, שכתב דמתני' דה' דברים באין בטומאה ואין נאכלין בטומאה אתיא כמ"ד דאין הצמע"א, וזה צ"ע רב מסוגיא דפסחים דע"ז שדנו שם אי מתני' אתיא כמ"ד דאין הצמע"א, עיי"ש, ולא הוכיחו מהא דתנן דאין נאכלין בטומאה, אך בד' המאירי מפורש דמדרבנן אסור לאכול, ולפ"ז ניחא הא דתנן דאין נאכלין בטומאה, וניחא נמי הא דתנן במנחות די"ד: דנטמא א' מן הבזיכין הטמא בטומאתו והטהור בטהרתו, ומפרשי' בגמ' דס"ל דהצמע"א, ואפ"ה הטמא בטומאתו, והוכיח מזה השעה"מ בפ"ד מביא"מ ה"ז, דל"מ רצוי ציץ להתיר לאכול, ולד' המאירי ניחא, כיון דמדרבנן מיהא אסור לאכול.

ועיקר ד' המאירי, דאף דהצמע"א ומדאוריתא שרי הבשר באכילה, מ"מ מדרבנן אסור לאכול, לכאו' הוא פשוט כן, שהרי מדרבנן אף אין זורקין דם טמא מכח רצוי ציץ, ולא עבדי' לכתחילה מכח רצוי ציץ, וא"כ ה"נ אסור לאכול מכח רצוי ציץ, וצ"ע ד' התשב"ץ שנקט דלמ"ד דהצמע"א שרי לאכול לכתחילה, וזה צ"ע, דהרי מדרבנן אסרו לזרוק דם טמא מכח רצוי ציץ, וא"כ ה"נ יהא אסור לאכול דבר טמא מכח רצוי ציץ, וי"ל בזה עדש"כ החזו"א בפסחים ד"פ: בדעת התוס' שם, דלא אסרו רק להכשיר הקרבן מכח רצוי ציץ, אך כל שקרב הקרבן בהכשר, מקטירין את אימוריו בטומאה לכתחילה מכח רצוי ציץ, וי"ל דה"נ מה"ט מותר לאכול הבשר לכתחילה מכח רצוי ציץ, וי"ל עוד בדעת התשב"ץ, דודאי מודה דבקרבן יחיד אסור לאכול לכתחילה מכח רצוי ציץ, וכל מה שנקט דשרי לאכול הוי רק בקרבן ציבור שנדחית בו הטומאה, והטעם בזה יל"פ ע"ד מש"כ אאמו"ר שליט"א ביד אליעזר ח"א, עיי"ש בסק"ג.

וע' גם בפי' ר"ח פסחים?????ויל"ע עוד בביאור דבריו, וצ"ע לישב בזה כל הקו' שהביא אאמו"ר ביד אליעזר, ויל"ד לישב גם לפי הדרכים שכ' שם ביד אליעזר, עיי"ש.

ה] והנה בפשוטו לדעת רוב הראשונים דאף למ"ד דהצמע"א מ"מ לא שרי באכילה, הרי היינו דאכתי קאי הבשר בפסולו, ול"מ רצוי ציץ רק לענין דיהא חשוב דיש בשר, ובכ' הגרי"ז מנחות דט"ו, הוכיח מסוגיא שם דאף לא חייל על הבשר היתר זריקה, אך החזו"א בנזיר סי' קל"ט סוסקי"ד נקט דלמ"ד דצמע"א לי"ב איסור קודם זריקה, עיי"ש, אך אף להחזו"א לכאו' איכא פסול טומאה על הבשר.

אמנם באמת יל"ד בזה, דהנה דעת רש"י ביומא דמ"ו., דלדעת ר"ח שם אין מקטירין אימורי ק"צ בטומאה, ונת' בזה באורך ב???, ועיי"ש בתו"י שכתב דאין להקשות לשי' רש"י, דאם אין הקרבתו דוחה טומאה איך יזרוק הדם לר"י דאם אין בשר אין דם, דמצינו למימר דנטמא חלב קודם זריקה אז דוחה טומאה אפי' הקרבתו, אבל נטמא אחר זריקה שנגמרו עבודות הדם אז לא ידחה טומאה, עכ"ל.

ולכאו' קו' התו"י צ"ב, שהרי מבו' בסוגיא דפסחים דע"ז, דלמ"ד דצמע"א זורקין הדם בשנטמא הבשר, והגם דל"מ הרצוי ציץ להתיר לאכול הבשר, מ"מ חשיב "יש בשר", ולכאו' ה"נ י"ל דהגם דאין מקטירין האימורים בטומאה, מ"מ כיון דהציץ מרצה על העולין חשיב דיש בשר, וע' בחזו"א או"ח סי' קכ"ו סק"ל שכתב לישב כן, דהגם דציץ מרצה על העולין וחשיב יש בשר, מ"מ ל"מ הרצוי ציץ להקטירן, דומיא דצמע"א דל"מ להתיר באכילה, וע' גם בחזו"א קמא סי' ל"ט סק"ז, שנקט כן בפשיטות, דק"צ הבא בטומאה אין מקטירין אימוריו, ומ"מ חשיב שפיר דיש בשר, ולא הזכיר שם כלל לסוגיא דיומא, ולפלוגתת רש"י ותוס' בזה, ובסו"ד ציין למש"כ בזה ביומא.

ונ' ברור בדעת התו"י, דס"ל דאי ל"מ להקטיר האימורים בטומאה, ודאי דיש לנו לחשבו ד"אין בשר", ומשום דדינא דאם אין בשר אין דם, הוא דכל שהבשר פסול אין דם, וע"כ אם האימורים פסולין להקטרה אין דם, ול"ש למימר דמהני הרצוי ציץ לחשבו ד"יש בשר", אף דל"מ להקטיר האימורים בטומאה, דזהו דבר שא"א כלל, דכיון דסו"ס לא הוכשר פסול האימורים להקטרה, ל"מ לחשבן ד"יש בשר", ול"מ ע"ז רצוי ציץ כלל.

ומה דמצינו דלמ"ד דהצמע"א, אף דל"מ רצוי ציץ להתיר הבשר באכילה, מ"מ מהני לחשבו ד"יש בשר", נ' בדעת התו"י דמפרשי דהתם שאני, ומשום דאף דלמ"ד דהצמע"א לא שרי הבשר באכילה, מ"מ מרצה הציץ על פסול הטומאה, ולי"ב בהבשר פסול טומאה, ואך דמ"מ אסור הבשר באכילה.

וגדר הדברים הוא, משום דאיסור אכילת בשר טמא אינו כלל מכח פסולו, אלא הוי זה איסור בפנ"ע לאכול בשר טמא, וכ"ה דאסור לאכול בשר קודש בטומאה"ג, ה"נ אסור לאכלו בטומאת בשר, וע"כ הוא דל"מ רצוי ציץ להתיר לאכול הבשר, ומשום דרצוי ציץ ל"מ רק להכשיר פסולי טומאה, ול"מ כלל להתיר איסורי טומאה, וע"כ ל"מ רצוי ציץ רק להתיר לזרוק דם טמא ולהקטיר קומץ ואימורין טמאים, דכל האיסור שבזה הוי מכח פסולן, שאסור לזרוק דם פסול ואסור להקטיר פסולין ע"ג המזבח, וע"כ כיון דמהני הציץ להכשיר פסולן, ממילא דמותר לזרוק ולהקטיר,[[2]](#footnote-3) ומשא"כ באיסורא דאכילת בשר טמא דאיכא ע"ז ל"ת דוהבשר אשר יגע בכל טמא, ואין איסור האכילה בתוצאה מפסול הבשר, אלא הוי זה איסור אכילת קדשים בטומאה, ע"כ אף דהציץ מרצה על האכילות ומכשיר להבשר, מ"מ ל"מ להתיר איסור האכילה, וכ"נ להדיא ל' רש"י פסחים דט"ז: הנז', ז"ל, ולא שיהא בשר טמא נאכל, דאין ציץ מטהר ודוחה ל"ת דוהבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, עכ"ל, וזה נ' להדיא כמש"נ, וז"ל רש"י פסחים דע"ח. ד"ה ומשוי לי' כי טהור, ואע"פ שאסור לאכלו בטומאה, מיהו לכל שאר מילי הוי כי טהור וכו', עכ"ל, והפי' בזה הוא כמש"נ, דלכל שאר מילי משוי לי' ציץ כי טהור, ומשום דהוכשר פסול טומאה שעליו, ואך דאכתי אסור לאכול קדשים בטומאה, ול"מ הציץ להתיר איסורי טומאה.

ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דהגם דאסור הבשר באכילה, מ"מ מהני הרצוי ציץ למחשבי' ד"יש בשר", והיינו משום דמהני הרצוי ציץ להכשיר להפסול טומאה, והוי הבשר מכלל הקרבן, ומה שאסור לאכלו משום איסור אכילה בטומאת בשר, ה"ז כמו דאיכא ע"ז איסור אכילה דבשר בחלב, דאי"ז מונע מלחשוב ד"יש בשר".[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז ניחא ד' התו"י, דלמש"נ הרי נמצא דכל מה דמצינו דהגם דאסור לאכול הבשר בטומאה, מ"מ חשיב ד"יש בשר", היינו רק בבשר, דשפיר מצינו למימר דהגם דליכא עלי' פסול טומאה ודע"כ חשיב ד"יש בשר", מ"מ אסור לאכלו בטומאה, משא"כ לענין הקטרת אימורים, הרי ל"ש לפרש דהגם דהציץ מרצה ע"ז ומשוי לי' כי טהור, מ"מ אי"ב איסור הקטרה בטומאה, שהרי ליכא איסור בפנ"ע על הקטרת דבר טמא, וכל האיסור שבזה הוא משום דאסור להקטיר פסולין, ואי מרצה הציץ ע"ז ומשוי לי' כי טהור, אין מקום לאסור להקטירן, וכמש"נ בדברינו ב??, דמה"ט דעת רש"י ותוס' דמדאוריתא מהני רצוי ציץ להתיר לזרוק ולהקטיר לכתחילה, עיי"ש, ומדאסור להקטירן הרי בע"כ דאכתי אי"ב לפסול טמא, וא"כ אף אין לנו לחשבו ד"יש בשר", וז"ב בדעתם.

ועמש"נ עוד ב?? לפ"ז, דה"נ הוא בהא דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה, דקשיא דהגם דנימא דבציבור מרצה הציץ על אכילות, הרי ל"מ הרצוי ציץ להתיר לאכול בטומאה, ולפמש"נ ניחא בפשיטות, והוא למש"נ בדברינו שם דלהתיר לאכול בטומאה ל"ב כלל להרצוי ציץ, דלהתיר איסורים סגי בהדחי' דטומאה בציבור, ומה דל"מ הדחי' בלא רצוי ציץ הוי רק לגבי להכשיר פסול הקרבן, וע"ז הרי איכא רצוי ציץ, ולמש"נ בדברינו כאן, הרי כיון דהצמע"א מהני הציץ גם להכשיר פסול הבשר, (וע"כ שפיר בא קרבן פסח בטומאה, או משום דהצמע"א, או משום דבציבור מרצה הציץ על אכילות, או דעכ"פ בפסח שעיקרו לאכילה מרצה הציץ על אכילות), וז"פ.

ו] ועיקר מש"נ דלמ"ד דהצמע"א, הרי שהגם דלא שרי הבשר באכילה, מ"מ מהני הציץ להכשיר להפסול טומאה, מצינו כן בד' האחרונים, דהנה בקוב"ש פסחים אות קנ"ט, הביא שהמנ"ח נסתפק באוכל יוצא או טמא, אם יש בזה מצות אכילת קדשים אלא דהוי מצהבב"ע, וכעת לא מצאתי לזה במנ"ח, וכתב ע"ז הקוב"ש, דביוצא פשוט דכיון דהוא פסול לי"ב מצות אכילת קדשים כלל, וחקירת מנ"ח אין לה מקום אלא בטמא, דמרצה ציץ על אכילות ומשוי לי' כי טהור, בזה י"ל דאף דאיסור איכא, מ"מ יש באכילתן מצוה אלמלי הא דמצהב"ע, וגם באופן זה יש לפקפק טובא, עכ"ד, והרי שדן הקוב"ש דלמ"ד דהצמע"א לי"ב פסול טומאה, ודע"כ שפיר איכא בזה מצות אכילת קדשים.

וע' גם בקה"י ח"ג סי' י"ז, שדן לומר דלמ"ד דהצמע"א, לי"ב משום כל שבקודש פסול בא הכתוב ליתן ל"ת על אכילתו, כיון דהציץ מרצה על פסולו ומכשירו, וזה כמש"נ.

ואי נימא כן דלי"ב משום כל שבקודש פסול, ניחא בזה מה שעמד המנ"ח במ' קמ"ה, במש"כ הרמב"ם בפי"ח מפסוה"מ דהאוכל בשר טמא לוקה משום הל"ת דוהבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, ותמה המנ"ח, דל' הרמב"ם נ' להדיא שאינו לוקה אלא א', ומ"ט לא ילקה משום הא דכל שבקודש פסול, (וע' או"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דהל"ת דכל שבקודש פסול, הוי היכא דהוי הפסול בעיקר הקרבן, וכ"ה בכתבי הגרי"ז, אך בחי' מרן הגרי"ז ריש הל' פסוה"מ מבו' להדיא לא כן, אלא אף ביוצא לוקה משום הא דכל שבקודש פסול), ולהנ"ל הרי דאי נימא דהרמב"ם פסק דהציץ מע"א, (עמש"נ בזה להלן סק"ח), ניחא דע"כ אינו לוקה משום הא דכל שבקודש פסול, (אך אכתי היכא דאין הציץ על מצחו ילקה משום כל שבקודש פסול).

ואמנם הנה בד' התוס' במכות די"ח: ד"ה כל, מפורש דהל"ת דכל שבקודש פסול כולל גם טמא, אך אי"ז סותר לדברינו, די"ל דהתוס' אזלי כמ"ד דאין הציץ מע"א.

אך בעיקר הדברים שנתבאר, דאף דהוכשר הפסול טומאה, מ"מ אי"ב איסור אכילה, ומשום דאיסור אכילה בטומאה אינו תלוי בהפסול שעל הבשר, אלא הוי זה איסור בפנ"ע לאכול קדשים בטומאה, העירוני ע"ז, ממש"א בזבחים דמ"ג: דפקע איסור טומאה ע"י משילת האור, ואי הוי איסור בפנ"ע מלבד הפסול, היאך פקע האיסור ע"י משילת האור, וצ"ע בזה, וע' בכ' הגרי"ז שם שכתב דאיירי רק בטומאה שמכח חיבת הקודש, דאי הוי טומאה גמורה, הרי ל"מ מידי משילת האור, כיון דאכתי טמא הוא, (ול"מ משילת האור להכשיר רק פסול דלשעבר), ורק בטומאה שמכח חיבת הקודש דכל דינו הוא פסול טומאה, הרי דכל שמשלה בו האור פקע מיני' פסול הטומאה, עיי"ש בדבריו, (וע' חזו"א שם מש"כ בישוב קו' זו), ולפ"ז נ' דל"ק משם על דברינו.

צ"ע עמש"נ מסוגיא דמנחות דט"ו דהוכיח הגרי"ז דל"מ רצוי ציץ על אכילות דיחול ע"ז היתר זריקה, עיי"ש

ויל"ד עוד בזה, בפלוגתת רש"י ותוס' בפסחים ד"פ: אם מהני רצוי ציץ בפסח לחשבו כראוי לאכילה, ודעת הרמב"ם בזה כרש"י, וע' חי' הגר"ח וחזו"א נזיר סי' קל"ט סוסקי"ד, וע' בזה גם בתורי"ד פסחים דע"ח: וע' גם בליקוטי הלכות לפסחים שם שכתב בדעת הרמב"ם, דאי הציץ מרצה על האכילות, כשר הפסח הגם דאכילת פסחים מעכבא,

ובזה י"ל השיטות שהביא רש"י בפסחים דט"ז: דאירי לענין נותר ממש, ורש"י תמה עליהם טובא, ולהנ"ל י"ל דרק בטמא יש איסור מבלעדי הפסול, (ויל"פ לפ"ז, דע"כ הק' רש"י רק מהכרת, דהכרת הוי על הנותר ול"מ מה שפקע פסולו, אך אה"נ י"ל דלאו דכל שבקודש פסול לא יהא בזה כיון שהוכשר פסולו),

ח] בדעת הרמב"ם בדין רצוי ציץ על אכילות, הרבה נתחבטו האחרונים, ונבאר בס"ד הדברים בקצרה.

בליקו"ה פסחים ד"פ: חידש בדעת הרמב"ם דמדאוריתא חלוק שוגג ממזיד, לענין לרצות על אכילות, וסובר הרמב"ם דסוגיות חלוקות בזה, וצ"ע רב בגדר הדברים.

**ב'**

] למ"ד דהיכא דאין הציץ על מצחו אינו מרצה, יש להסתפק היכא שלבש הציץ לבדו, אם בכה"ג הציץ מרצה כיון שהוא על מצחו, או דנימא דכיון דאין לבוש כל הבגדים, לא מתקיים בלבישת הציץ דין לבישה, ואינו מרצה.

והנה בהגה' אמ"ב לטו"א חגיגה די"ז, ובספרו עטרת חכמים יו"ד סי' כ"ג, כתב דמד' התוס' קידושין דס"ו. ויומא דס"ט. נ' דלרצוי די בשהציץ לבדו על מצחו, וזה ממה שהביאו פי' ר"ת, דהגם דבגד"כ אסור ללבשן במדינה, וגם במקדש אין ללבשן שלא בשעת עבודה, מ"מ מותר ללבוש הציץ, משום דכתיב בי' והי' על מצחו תמיד, ומשמע דמותר אף שלא בשעת עבודה, ומ' מזה דמתקיים דינא דוהי' על מצחו, אף בשלובש הציץ לבדו, (וע' ברמב"ן רשב"א וריטב"א בקידושין שם, וריטב"א יומא ד"ז. ודס"ט. דפליגי ע"ד ר"ת, אך מ"מ נ' מדבריהם דבהך מילתא מודו לי' דמתקיים דינא דוהי' על מצחו בלבישת הציץ לבדו), ובתוס' יומא מוכח כן טפי, שכתבו דלמ"ד דדוקא עודהו על מצחו מרצה יכול ללבשו כל שעה, ומוכח דסגי בלבישת הציץ לחודי' לרצות, (ובתוס' הרא"ש קידושין שם, כתב דלמ"ד דוקא בעודו על מצחו מרצה, הי' "צריך" ללבשו כל שעה, וזה דלא כתוס' יומא שכתבו דהי' "יכול" ללבשו כל שעה, וצ"ב הפלוגתא בזה), אך שו"ר בביה"ל ח"א סי' ג' סק"ה שדחה הראיות מד' התוס', עיי"ש.

אך בדעת הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ופ"י מכלאים, שנ' דעתו דכה"ג הי' מותר לו ללבוש האבנט דכלאים אף שלא בשעת עבודה, כתב האמ"ב דס"ל דהכה"ג לא הי' לובש הציץ בלא שאר הבגדים, דרצוי הציץ לא הי' רק כשהוא על המצנפת כדכ' בקרא, ולפי סדר הלבישה הי' לבישת שאר הבגדים תחילה ואח"כ המצנפת והציץ, וכיון שפסק הרמב"ם דכשאינו על מצחו אינו מרצה, א"ש מה שהי' מותר לכה"ג לילך בח' בגדים אף שלא בשעת עבודה, והביא כן גם מד' הרלב"ג והאברבנאל בפ' תצוה, וכדבריו בדעת הרמב"ם, כתבו ג"כ בס' ושב הכהן ערכין ד"ג:, והארצה"ח סו"ס י"ח, והביה"ל ח"א סי' ג', והדב"א ח"ב סי' כ"ד סק"ד, (ואך דהושב הכהן והביה"ל כתבו שהטעם דצריך ללבוש כל הבגדים הוא משום דבאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם, והדב"א כתב כד' האמ"ב שהטעם הוא משום שכ"ה סדר הלבישה, ועיי"ש שתמה ע"ד הושב הכהן שהטעם הוא משום דאין בגדיהם עליהם וכו', דזה הוי רק לענין עבודה, וע"כ אי ל"ה בעינן לבישת כל הבגדים לצורך רצוי ציץ, ל"ה שיך ע"ז הא דאין בגדיהם עליהם וכו', עיי"ש בדבריו).

והנה בירושלמי חגיגה פ"ב ה"ד, אמרי' דלמ"ד דדוקא בעודו על מצחו מרצה, הי' כה"ג בכל יום מתלבש בכליו ובא ומקריב תמיד של שחר, ואם יש נו"נ הוא מקריבן, והולך ואוכל בתוך ביתו, ובא ומקריב תמיד של ביה"ע, ובא ולן בלשכת פלהדרין, וע' בטו"א בחגיגה שם שפי' ד' הירושלמי, דלמ"ד דבעי' שיהא הציץ על מצחו כדי שירצה, בע"כ צריך לעבוד בכל יום כדי שיהא הציץ מרצה על טומאת הקדשים, ובהגה' האמ"ב שם פי' דהיינו משום דצריך ללבוש כל הח' בגדים, וכמש"פ שם בדעת הרמב"ם, וכ"כ הושב הכהן והארה"ח הנז', ולא הבנתי מנלי' דצריך ללבוש כל הח' בגדים, הרי לכאו' לעולם י"ל דסגי ללבוש הציץ לבדו, ואך דס"ל להירושלמי דאסור ללבוש הציץ שלא בשעת עבודה, וע"כ הי' עליו לבא לעבוד כ"ה שיהא רשאי ללבוש הציץ, ועכ"פ קשיא מד' הירושלמי על שי' ר"ת דשרי ללבוש הציץ בכל שעה ואף במדינה, ומתקיים בזה דינא דוהי' על מצחו, וא"כ מ"ט הי' צריך לבא לעבוד, וכן קשיא מזה עמש"כ תוס' ביומא ותוהרא"ש בקידושין, דלמ"ד דדוקא על מצחו מרצה הי' יכול ללבשו כל שעה, וא"כ מ"ט אמרי' בירושלמי דלהך מ"ד הי' צריך לבא לעבוד, וצ"ע בזה, ושו"ר שעמד בזה הביה"ל ח"א סי' ג' סק"ה, (וכ' שם ג"כ שאין להוכיח מד' הירושלמי דבעי' לבישת כל הבגדים).

ואמנם דלכאו' ד' הירושלמי אינם מתישבים עם מש"כ האמ"ב לדעת הרמב"ם, דמה"ט דכשאין הציץ על מצחו אינו מרצה, ודבעי' לזה לבישת כל הבגדים, הי' מותר כה"ג ללבוש כל הבגדים אף שלא בשעת עבודה, וא"כ מ"ט הוצרך הכה"ג לעבוד כל יום, הרי הי' מותר לו ללבוש הבגדים והציץ אף שלא בשעת עבודה, וצ"ע בד' הארצה"ח הנז', שכתב עפ"ד הירושלמי דלמ"ד דדוקא על מצחו מרצה, מותר לו ללבוש בגד"כ אף שלא בשעת עבודה, ולכאו' הרי אי"ז מתישב בד' הירושלמי גופי', וכן ק' על הרמב"ן וש"ר בקידושין שם שנקטו דהאמנם במדינה אסור ללבוש הציץ, אך במקדש מותר ללבשו אף שלא בשעת עבודה, והיינו משום דס"ל דבגד"כ הותרו ליהנות בהן שלא בשעת עבודה, ורק במדינה אסור ללבשן, וכ"ה דעת הראב"ד בסוף הל' כלאים ובפ"ח מביאמ"ק, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך הכה"ג לעבוד בכל יום, ואולי אה"נ הוה סגי שיבא הכה"ג לעזרה וילבש הציץ, ואך דכיון דהי' בעזרה כבר הי' עובד, ומשא"כ לאידך מ"ד לא הי' כלל בא לעזרה, וצ"ע בזה.

] מד' תוס' יומא דס"ט. ותוהרא"ש קידושין דס"ו. יש ללמוד, דאף היכא שלובש הכה"ג הציץ במדינה, חשיב דעודו על מצחו ומרצה, דמסברא הי' מקום לומר, דדוקא לבישת הציץ במקדש אי"ב קיום דין דלבישה, ומתקיים בזה דין והי' על מצחו דמרצה, וזה ממש"כ שם בהא דלבש ינאי הציץ במדינה, דלמ"ד דדוקא עודהו על מצחו מרצה ניחא, והיינו דמה"ט לובשו אף במדינה כ"ה שיהא מרצה, ומבו' מזה להדיא דאף כשהוא לובש הציץ במדינה ה"ה מרצה, וכ"נ גם מד' התוס' בקידושין ס"ו. וש"ר שם, שהביאו פיר"ת דמותר ללבוש הציץ אף שלא בשעת עבודה ואף במדינה, משום דכ' בי' והי' על מצחו תמיד, עיי"ש בדבריהם, ועכ"פ חזי' מזה דאף כאשר הוא במדינה מתקיים בלבישתו דינא דוהי' על מצחו, וממילא מסתברא דאף ה"ז מרצה, ושו"ר בכ' הגרי"ז לתמיד, שעמד בזה דמד' התוס' ביומא נ' דהציץ מרצה בכל מקום, ועמד שם עוד, דלמש"כ הביה"ל בטעם שהתיר הרמב"ם לכה"ג ללבוש כל הבגדים, דהוא משום שה"ז נצרך לרצוי הציץ, הרי דלפ"ז מוכח דאף בשאינו בעזרה ה"ז מרצה, שהרי כה"ג הי' בלשכתו שבהר הבית, כמבו' ברמב"ם, עכ"ד.

בדין ציץ קודם קידוש כלי, כ' מקד"ד סי' כ"ו ג', דבציבור ודאי מהני, וע' חזו"א כ"א ג', ל"ב ל"ד, וצ"ע בחזו"א קמא כ"ו י"ב במה שהוכיח מסוגיא דפסחים.

1. אמנם באמת מצי' עד"ז גם לענין דינא דאין הציץ מרצה על האכילות, דמבו' בסוגיא דפסחים דע"ז: ודע"ח., דלהך מ"ד אין שתי הלחם באין בטומאה, והתוס' שם בד"ה עומר, פירשו דבשתה"ל ל"מ באין בטומאה משום תנופה דאית בהו, עיי"ש, ועמד בזה החזו"א בסי' ל"ב סקל"ב, דלכאו' תנופה במקום הקטרה, וכיון דציץ מרצה על המתירין לכו"ע, א"כ ה"נ לענין תנופה הי' ראוי לדונן כמתירין, עיי"ש מש"כ בזה, (ומש"כ התוס' דהא דבאין בטומאה הוא משום תנופה דאית בהו, היינו דא"א להניפן כיון דאח"כ לא יותרו באכילה).

   אך לכאו' לפי המבו' בד' רש"י ותוס' דלמ"ד דאין הציץ מרצה על העולין, אף אינו מרצה על הקטרת הקומץ הגם דהוי מתירין, הרי נ"פ דה"נ למ"ד דאין הציץ מרצה על האכילות, אינו מרצה אף על תנופת שתה"ל הגם דהוי זה כמתירין, ודו"ק בזה, (ועיי"ש בחזו"א שכתב, דכל מה דתלי להו בגמ' בדין צמע"א, אתיא כמ"ד במנחות דמ"ו דלאכילות אתיין, אך למ"ד שם דלשריפה קאתי א"צ כאן לרצוי ציץ על אכילות, ואפשר דהוי כרצוי ציץ על עולין, עכ"ד, וכ"ז הוא לפמש"כ שם דהגם דבשעת תנופה מרצה הציץ עלייהו, מ"מ כיון דאח"כ אינן ניתרין לאכילה, הו"ל כדין שירים שנטמאו וכו', וע"כ ל"ש כ"ז רק למ"ד דלאכילה קאתו, אך אי נפרש דגם בהתנופה גופה תלי' לה אי הציץ מרצה על האכילות, משום שאי"ז דבר הקרב לגבי מזבח, הרי לכאו' י"ל דאתי אף כמ"ד דלשריפה קאתי, וצ"ע כעת). [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לציין בזה, למש"כ רש"י בשבועות ד"ט:, ז"ל, אי מה להלן עולין מה הציץ אינו מכפר על שום חטא אלא מרצה על העולין וכו', עכ"ל, ויל"פ שכונתו כמש"נ, דאין בכח הציץ כלל לרצות ולכפר על חטא, והא דהציץ מרצה על העולין היינו דמכשירן ליקרב, וממילא דלי"ב חטא כלל, (אך אי"ז מוכרח בכונתו). [↑](#footnote-ref-3)
3. ונ' עוד לפ"ז, דזהו גם מש"א במנחות דט"ו., בנטמא א' מן הבזיכין, דטעמא דרבנן דהטהור בטהרתו הוא משום דהציץ מרצה על האכילות, וטעמא דר"י דשניהם יצאו לבית השריפה הוא משום דאין הצמע"א, והנה הרי ר"י ס"ל דטומאה הותרה בציבור ול"ב ציץ לרצויי, וא"כ מה נפ"מ אי הצמע"א, והרי אף למ"ד דהצמע"א ל"מ למשרי באכילה, ועיי"ש בתוס' בזה, אך בל' רש"י שם נ' ע"פ האמור, דלמ"ד דהצמע"א חשיב כטהור ולי"ב פסול טומאה, וע"כ הגם דאיהו גופי' אסור לאכלו בטומאה, מ"מ כיון דלי"ב פסול טומאה שפיר שרי לאכול את הטהור, אך למ"ד דאין הצמע"א, הרי שהגם דטומאה הותרה בציבור, מ"מ לגבי אכילה דלא הותרה הטומאה בציבור, הרי דקאי הבזך הטמא בפסולו, וע"כ אף הטהור יצא לבית השריפה, (וע' בדברינו להלן סק??, מש"נ עוד בסוגיא דמנחות). [↑](#footnote-ref-4)