חבורה מלאכת צד סי שטז ג זבובים ודבורים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

חבורה מלאכת צד. 4 טושו"ע סי' שט"ז סעיף ג'.

בטור בסי שט"ז סעיף ג' מובא חידושו של בעל התרומות. דחי' דמכיוון דנאסרה צידה מדרבנן גם בדברים שאין במינם ניצוד אשר על כל כן. יאסר לסגור תיבה שיש בה זבובים גם כשאינו מתכוון לצודם משום דהוי פס"ר. ולכן צריך שישאיר כף או איזה דבר שימנע מהתיבה ליסגר. והטור פליג עליה וסובר דמכיוון שכשיפתח את התיבה יברחו הזבובים לא נאסרה הצידה. והטור הקשה מהסוגיא בביצה לו. לגבי כוורת של דבורים שמבואר שם שנאסר לכסות אותה באופן שאין לזבובים לאן לברוח. ותי' הטור שני חי' א. דשם איירי בכוורת קטנה וכאן איירי בתיבה גדולה. ב. דגם שם לא נאסר רק במתכוון ובאינו מתכוון מותר.

והנה מצינו חידוש של בעל התרומת הדשן שסובר שלא נאסר פס"ר לר"ש. בדברים שאיסורם רק מדרבנן. ומבואר בדברי הבעל התרומות והטור דהם פליגי על חי' של התרומה"ד. דהרי כאן איירי רק באיסור דרבנן ומכל מקום מבואר דהיה צריך להיות איסור. ואפילו הטור לא פליג אלא מטעם דהתיבה קטנה וגם שהזבובים יכולים לברוח בפתיחת התיבה. והנה משמע מדברי הטור דלולי סברא זו שהזבובים יכולים לברוח בפתיחת התיבה היה נאסר ואע" ג דלא הוי אלא פס"ר באיסור דרבנן, דהרי כאן איירי בזבובים דאין במינם ניצוד וחזינן שגם באיסור דרבנן נאסר פס"ר.

אלא דעצם דברי הטור צ"ב. והב"י התקשה בהבנת דברי הטור. א.דזה דוחק לחלק בין גודל התיבות ובאמת באופן שיהיה תיבה קטנה יהיה אסור. ב. וזהו קושיתו העיקרית. דלא מובן חילוקו השני של הטור שכתב שאינו מתכוון. והקשה מה אכפת לן הרי הוי פס"ר. והרי שם מבואר מדברי התוס' דבאופן שהוא פס"ר נאסר גם לר"ש ושם רק איירי שיש חור קטן שהדבורים יכולים לברוח דרכו ולא הוי פס"ר אמנם אם הוי פס"ר גמור מבואר בתוס' דאפילו לר"ש נאסר והגם שאין מתכוון וכאן איירי באופן שאינו יכול לברוח. ונשאר בצ"ע גדול בהבנת דברי הטור.

אלא דכתב דמטעם אחר ניתן לחלוק על הטור. וזהו משום שבאמת צידה היא להביא הדבר תחת ידו אלא אם כן הוא ניתן במקום צידתו. וכמו אריה לגרוזקי שלו ובדבורים שכך הוא צורת השימוש להכניסם לכוורת ולא תחת ידו אז ממילא זה נקרא מקום שהם ניצודים בו שהרי זהו צורת השימוש בהם וזה כנראה נחשב השליטה בהם. [וכנראה שהב"י למד שענין צידה הוא שימוש ושליטה. ולא שלילת החירות דאם למד כן אין הבנה דמה אכפת לן שזה צורת השימוש בהם ומאי נפק"מ לגבי שלילת החירות.] משא"כ זבובים שאין לו שימוש בהם כשהם בתיבה ואין הם נחשבים ניצודים אלא כשהם תח"י וכל הענין של שימתם במקום קטן הוא משום. שיכול לתופשם אבל הזבובים יברחו וממילא לא נחשב צידה. עוד כתב הב"י דיש ליישב דדין דבורים שהוא נאסר זה משום שיש במינם ניצוד אבל בזבובים דאין במינם ניצוד הם מותרים. ולכאורה כוונתו היא לסברת התרומה"ד דפס"ר במילתא דרבנן לא נאסר. ויתכן דהב"י דיבר דווקא במקום דהוי פס"ר דלא ניחא ליה במילתא דרבנן דהוא מותר. והנה במה שנקט הב"י דדבורים חשיבי במינם ניצוד שאר הפוסקים פליגי עליה וסברי דהסוגיא בביצה מתפרשת דהנושא היה דסד"א דמשום שאין במינם ניצוד יהיה מותר מדרבנן קמ"ל דגם דבר שאין במינו ניצוד נאסר מדרבנן. ועכ"פ מבואר דדבורים אין במינם ניצוד ומבואר בתוס' דאם הוי פס"ר יהיה נאסר ומבואר דלא כדברי התורמה"ד בתוס' אמנם בגמ' עצמה יתכן דלא מבואר דלא כדבריו. דיתכן דלכן הגמ' לא הקשתה לר"ש והא הוי פס"ר משום שבאמת הוי פס"ר רק באיסור דרבנן. דהרי בתוס' שם לא נראה דהם גרסו שם והרי הוי פס"ר אמנם בתוס' מבואר דלא כדברי התרומה"ד.

והב"ח סבר ליישב את הטור דהוא סבר דהסוגיא בכירה סברא דאפילו באופן דהוי פס"ר מותר דשם הגמ' לא גרסא ותסברא ר"ש היא הרי הוי פס"ר כמו הגי' לפנינו במסכת ביצה. [כמבואר דהמהרש"א ביאר בדברי התוס' שלא גרסו כן בגמ'.] אם כן סבר הטור דהוי מחלוקת הסוגיא ולסוגיא בשבת אפילו דהוי פס"ר ר"ש התיר. והוי פס"ר דלא ניחא ליה [באיסור דרבנן] ומשום כן התיר ר"ש וביאר דלא ניחא ליה זהו משום שהוא רוצה שהדבורים ילכו לאכול את הפרחים ולפי"ז באופן שסוגר רק לזמן שיורדים גשמים בימות הגשמים דאז אדרבה לא ניחא ליה שהדבורים ילכו אז באמת יהיה אסור וזה דוחק.

והנה מכל מקום הכרעת הב"י והב"ח היא כהבעל התרומה אלא דנחלקו בטעמם דדעת הב"י היא דכיון שבעל התרומות אסר הגם שיש כמה צדדים להתיר והמרדכי גם הביאו לכן צריך להחמיר כך היא סברת הב"י, והב"ח סובר דעיקר ההלכה היא כדברי בעל התרומה.

אמנם השו"ע לא הביא את דברי בעל התרומה לא לאסור ולא להתיר ורק הרמ"א שם הביאו בהג"ה ויל"ע בזה. אמנם לגבי מחצלת על גבי כוורת פסק השו"ע דמותר רק באופן שלא הוי פס"ר. והרמ"א שם לא חלק בזה.

והרמ"א הביאו, דבתיבה קטנה יש ליזהר שלא לסוגרו משום שהוי פס"ר וכתב בשם הטור דיש מקילין. כיוון שאם יפתח הם יברחו. והנה נראה שהבין שעיקר סברת הטור היא הסברא השנייה. וגם הבעל התרומות מודה לסברא הראשונה דאם התיבה היא גדולה לא יאסר. והנה הרמ"א לגבי כוורת לא פליג ולא הביא דיש מקילין גם בזה. והיה צריך לומר דלדעת הטור ניתן להקל בזה דהרי לפי הסברא השנייה של הטור לא נאסר באין מתכוון בכוורת של דבורים.

והנה צריך ביאור בכוונת דברי הטור בזה וכמו שהקשה הב"י. והנה מתוך דברי המ"ב נראה דהבין באופן זה דבאמת החילוק בין תיבה גדולה לתיבה קטנה כתב המ"ב דהחילוק הוא דתיבה גדולה המכוון דזה דבר שלא ניתן לתפוס את הבע"ח בחד שחייא אפילו אם האדם היה עומד בתוכו וממילא זה כמו ביבר גדולה דאסור מדרבנן. ועוד דהוא דבר שאין במינו ניצוד וביאר השעה"צ אות י"ח דזה היתר בתרי דרבנן בפס"ר דלא ניחא ליה. כן מבואר בשעה"צ להלן סי' של"ז סק"ב. וזהו התר שהרמ"א סובר דבעל התרומה גם יודה בזה. והנה הדגיש החזו"א שהיתר זה אינו מוכרע דאין לו מקור מהגמ'. ולכן כתב שספר שכתובות עליו מילים על חודי הדפים מבחוץ והם נכתבות ונמחקות לפי פתיחת וסגירת הספר מן הראוי שלא לפותחו הגם דהוי פס"ר דלא ניחא ליה בתרי דרבנן. והנה מבואר שם במ"ב ובשעה"צ שכל ההיתר של תרי דרבנן הוא דווקא באופן שהדרבנן הוא חיסרון בעצם המלאכה אמנם אם הוי חיסרון במלאכת מחשבת כגון מקלקל ולאחר יד וכדומה. אין לזה היתר של תרי דרבנן ולכן אסר לטאטא במטאטא קש בשבת.

ובביאור סברת הטור ביאר המ"ב דהטור סבר דחלוק דבורים מזבובים. דזבובים אפילו בכלי קטן הם בורחים ואינו יכול לתופסם ממילא לא הוי צידה מה שאין כן דבורים שהם יותר גדולים וגם היא מלאכה מהם לא יתכן שאם יפתח את הכוורת שלא יוכל לתפוס אחד מהם וממילא הוי צידה. ומבואר דהוא סבר דיסוד הצידה הוא במה שהם תחת ידו ובזה שיכול לתופסם הם תחת ידו וזה החילוק בין זבובים לבין דבורים. ויש לעיין דהרי אין זה החילוק של הטור שהרי עיקר החילוק הוא חילק שאין מתכוון מותר וזה גם בדבורים או שחילק בין תיבה קטנה שאז נאסר גם בזבובים ולפי המ"ב יוצא חילוק חדש שלא הוזכר בטור. דיש לחלק בין זבובים לבין דבורים שבדבורים לא שייך הסברא שיברחו ובטור לא מבואר כן וצ"ע רב בפשט דברי המ"ב הגם שסברתו יש לה הבנה.

והחזו"א חילק בין דבורים ובין זבובים דבדבורים כך היא צורת השימוש. ולכאורה זה סברת הב"י שראינו שחילק בין זבובים לבין דבורים, אמנם הטור לא חילק כן. ואפשר שכן הוא הבין את סברת הטור הראשונה והבין דאין המכוון של הטור דגם בזבובים בתיבה קטנה יהיה אסור אלא דבורים בכוורת קטנה הם ניצודים אמנם זבובים אפילו בתיבה קטנה אינם ניצודים כי הם יברחו ולא יוכל לתופסם.

ולולי דמיסתפנא אמינא באופן אחר לבאר דברי הטור וליישב דברי הרמ"א. דהנה אפשר שהחילוק בין תיבה קטנה היא דבאמת יסוד הצידה הוא שלילת החירות ובתיבה קטנה אין זה נחשב שיש להם חירות הגם שלא יוכל לתופסם דאין להם מקום מחיה כלל. מה שאין כן אם התיבה גדולה במקצת ממילא הגם שנצטמצם מקום המחיה שלהם מכל מקום זה נחשב שיש להם חירות. אלא דאם יכול לתופסם אין הם נחשבים בני חירות. וממילא מצד זה ביאר הטור דהזבובים יכולים לברוח מה שאין כן דבורים אפילו שאם הוא יפתח הם יכולים לברוח מכל מקום זה עצמו שהם נמצאים בתיבה קטנה זה עצמו נחשב שלילת החירות בהם. ונחשבים כניצודים.

ולענין סברת הטור השנייה חשבתי שכוונת הטור דהנה מבואר בגמ' בביצה לפי פי' התוס' דאם יש חלונות קטנים ששייך בריחה לא נחשב פס"ר הגם שאם הוא מתכוון זה כן נחשב צידה. והביאור בזה הוא אם נאמר דיסוד פס"ר הוא משום שהוא כמתכוון. ממילא כיוון דזה לא וודאי שיצודו אז הגם שהוא מתכוון לזה זה נחשב צידה דזה שמביאם למקום שקשה לברוח חשיב כניצוד ועומד. מכל מקום אין זה וודאי ואין זה כמתכוון. והנה אפשר שהטור נתכוון דאותו סברא קיימת גם לגבי זה שהזבובים יכולים לברוח דהגם שבינתיים אינם יכולים לברוח מכל מקום זה דבר שברגע שיפתח הם יברחו ממילא אין זה נחשב כמתכוון דלא הביאם למקום שהם ניצודים שהרי ברגע שפותחים את התיבה הם בורחים ואין זה שלילת החירות. [ויל"ע אם שייך להבין סברא זו בשליטה. דדבורים בתיבה קטנה הם נחשבים כנשלטים וזה כוונת הטור דכך הוא צורת השימוש בהם ובזה הוא מסכים אם הב"י והסברא השנייה של הטור היא כדביארנו דכיוון שהם יברחו אינם נחשבים בשליטה שלך ואין זה כמתכוון. דכדי שיהא כמתכון צריך שבאמת יהיו במצב שלא יכולים לברוח וכאן שפותח את התיבה הם בורחים אז אין זה נחשב שדעתו הוא לצודם דלא הביאם למצב שהצידה היא וודאית. ואין זה כמתכוון.]

ויל"ע דלפי"ז גם בדבורים נאמר כן ומדוע התוס' כתבו דההתר הוא רק משום שיש חור קטן ללכת ומדוע לא כתבו דההתר הוא משום שאם יפתח הם יברחו כמו בזבובים. אלא אם כן נאמר דבאמת כן הבין הטור את דברי הגמ' ודלא כתוס' דבאמת הצריך חור קטן אלא דבאמת לדעת ר"ש מותר אפילו בלי חור קטן. ומטעם דהם יברחו. אמנם ברמ"א לא משמע כן דהרי הוא לא פליג בדבורים בסעיף השני. בציור השני. ולדרכינו הטור חולק גם בציור של הדבורים ואפשר שהוא סמך על מה שהוא כתב בסימן הקודם אמנם מובנת סברת המ"ב דמשום כן הכריע דעיקר כוונת הטור היא לסברא הראשונה שהבין שהמכוון בה לחלק בין זבובים לבין דבורים והסברא השניה אינה עיקר ואע"ג דהוא דוחק בדברי הטור מכל מקום יש לזה מקום בדברי הרמ"א ועדיין צ"ע בכל זה.

לגבי סברת הט"ז דאם יש לו ספק האם יש זבובים או לא דלא חשיב פס"ר והביאהו"ל תמה עליו דמסברא הוי ספיקא דאוריתא. שמא יש לתלות נידון זה האם פס"ר הוי כמתכוון וממילא טוען הט"ז דעד כמה שאינו יודע אם יש זבובים לא הוי כמתכוון לעומת זאת הביאוה"ל טען דפס"ר המכוון דזה בכלל מעשיו. וממילא עד כמה דהיה כאן זבובים זה היה מונח במעשיו והוי כמו כל ספק דאוריתא לחומרא והביאוה"ל הביא כמה ראיות לט"ז. והביאוה"ל עצמו דן לחלק בין פס"ר דהספק להבא כמו בהדס דספק אם יצטרך את ההדס ואז למפרע זה יהיה מלאכה לבין פס"ר דלשעבר וצריך עיון בסברא אם היסוד האם זה מכלל מעשיו דשייך לומר דזה נידון בשעת המעשה וכיוון שבשעת העשייה זה עדיין לא נתברר ממילא לא שייך להגדיר את המעשה כחפצא של מעשה צידה הגם שאח"כ זה יכול להשתנות.