ד (ב) - לא נסדר כראוי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

מוצש"ק בחוקותי אור לכ"ח אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג:, בעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה ככרמלית, מי קנסוה רבנן לאהדורי לגבי' או לא, - וכתב המאירי, ז"ל, למדת שידו של אדם נידונת ככרמלית, וא"ת משנתנו היאך עני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם, וה"ה הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית, לא אמרו לדונה ככרמלית להקל אלא להחמיר, עכ"ל.

אמנם הנה קו' זו קשיא למש"כ התוס' בעירובין ד"כ. בדעת רש"י, והרא"ש בפ' המוצא תפילין סימן ה' דידו הפשוטה למקו"פ הויא מקו"פ מדינא, ומה"ט מותר מדינא להוציא ראשו לרה"ר ולשתות, ואינו חייב משום הכנסת המים מרה"ר לרה"י, משום דהמים נחים בפיו שהוא מקו"פ, ותיקשי דא"כ מ"ט מתחייבים עני ועשיר על הוצאה דרך ידם.

ב] והנה אמנם כתבו התוס' והרא"ש שם, דמש"א בסוגיין דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, ולא פטרינן לי' משום דנחו בידו שהוא מקו"פ, הוא משום דלא חשיב הנחה במקו"פ אלא בדבר שהוא נוטל ממקומו, אבל הכא שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקו"פ, - ולפ"ז ניחא גם הא דמחייבינן להעני שפשט ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעה"ב, ולהעשיר שפשט ידו לחוץ ונתן לתוך ידו של עני.[[1]](#footnote-2)

אך אכתי תיקשי בהא דמחייבינן להעני שפשט ידו לפנים ונטל מתוך ידו של בעה"ב, ולהעשיר שפשט ידו לחוץ ונטל מתוך ידו של עני, ולא פטרינן להו משום דהונח החפץ בידם הפשוטה לרשות אחרת שהיא מקו"פ.

אך אכתי קשיא

המאירי הק' דאם ידו ככרמלית, מ"ט אם נטל מידו של בעה"ב והוציא חייב, וכתב דאי"ז מדינא.

ובאמת עד"ז הק' התוס' בעירובין על דינא דעומד אדם ברה"ר ושותה ברה"י, אך התוס' הק' כן על ההיא דאי שדי להו, ולא הק' כן על מתניתין.

ועי' בית מאיר שכתב דשמא לא הרגיע ידו, ודחה לזה, וכתב דא"א שהעקירה תהא הנחה, - ועי' משנת ר"א שיישב דכיון דבתחילה הניח בידו ואח"כ הרגיע ידו, הו"ל כהנחה דממילא, - ועי' חזו"א דהו"ל כעמד לכתף.

ב] אך הנה מצאנו דברים מפורשים דלא כן, בד' ההגמ"ר בשלהי עירובין, עיי"ש, ומבו' להדיא דאם גם ברשות הראשונה הו"ל מקו"פ ה"ז מותר, - ואך דדבריו צע"ג, דהוי ממש חד גוונא עם דינא דמתניתין, ומה מקום יש להתיר בזה, - ושמא איירי כשנחו ממש בידו מתחילה, ולא שנטלם עכשיו להוציאם, וצ"ע.

ג] ונראה בהקדם ד' הריטב"א, דהנה הריטב"א בעירובין ד"כ. הק' מהא דאי שדי, וכתב דאיירי למטה מי', ולדעתו שם דכל ההיתר הוא רק למעלה מי', ובעומד אדם וכו' ל"ב לזה, אלא הוא משום דהו"ל מידי דממילא, - אך הריטב"א לקמן די"א. תירץ כתוס', וזה צ"ע דמ"ט לא כתב כדבריו בעירובין, - ומאידך צ"ע בעירובין מ"ט לא כתב כדהכא, וע"ז י"ל בפשיטות דעדיפא מינה קאמר, - וגם צ"ע בעיקר ד' הריטב"א שם, דאם כל ההיתר הוא משום למעלה מי', א"כ ק' מעומד ברה"ר ושותה ברה"י, וכמשה"ק הבית מאיר.

ד] אך הנה באמת לא כתב הריטב"א שם בעיקר התי', אלא כתב כן בההיתר לרוק, והיינו דהגם דידו הויא מקו"פ, מ"מ אסור להוציא ראשו ופיו יחד, דהוצאה זו ל"ה למקו"פ, וכמש"כ החזו"א, ול"ד לשתי' דמכניס רק את השתי' עצמה, וזה שפיר הוי במקו"פ, וע"כ לי"ב איסורא, ומשא"כ הכא דמוציא ראשו והרוק יחד, דבכה"ג איירי הריטב"א שם, וכמש"כ לאסור לפי חילוק התוס', - ומאידך בעירובין ל"ה מצי לישב כדבריו לקמן דכיון שנקט דחשיב דנח ראשו ברשות דמקו"פ, והו"ל כהנחה דבידים.

ואמנם בעיקר הדברים צ"ע, דמ"ש מסוגיין דשרי, ואולי כיון דלבסוף גם מניח ברה"ר, אסרו בזה, אף דכלפי זה יש הפסק, וצ"ע.

ה] ולמדנו לפ"ז, דאף דכלפי הנחת החפץ עצמו יש בזה הנחה במקו"פ, מ"מ כל שמוציא החפץ יחד עם היד, לא חשיב כהנחה במקו"פ, - ועפי"ז יל"ד בד' הראש יוסף דשרי מדינא משום דהו"ל מקו"פ, ולהנ"ל צ"ע בזה, וזה מתאים עם מש"נ בד' התוס' בעירובין דיש טעם אחר להתיר בזה.

ו] ולפ"ז יש מקום לחדש כן גם לד' התוס', דכשמניח בידו הפשוטה ומוציא היד, הרי דכלפי הוצאה זו דהיד ליכא הפסק במלאכה, דכלפי הוצאה זו א"צ לעשות עקירה חדשה, וע"כ הוא חייב, - ועי' כן בחזו"א דהנחה המפסקת הוא כשצריך לעשות עקירה חדשה, - ומתרי טעמי, חדא דאי"ז ממקו"פ, וב' דלא נייח, - ורק כלפי השתי' שהחפץ עצמו הולך, וגם כלפי אי שדי הוא דקשיא להו.

ועיקר החילוק בזה, מצינו בד' הרשב"א לגבי למעלה מי', ובראב"ן לגבי אגוז ע"ג מים, ויל"פ כן גם בד' הרמב"ן לגבי דינא דהראב"ד, דאיכא תרי גווני דאינו מונח, דכל דמהלך היינו שאינו קבוע במקום זה, אך לגבי עקירת הרשות אי"ז חיסרון.

ועפי"ז יל"פ גם לעיקר ד' התוס', דכיון שלא הונחו בידו אחר שנעשה מקו"פ, ממילא דלא חשיב כלל כהנחה במקו"פ, אלא חשיב כהנחה ברה"ר, וכלפי זה הרי ידו לא נייח, או דהנחה זו ל"מ להפסיק אלא במקו"פ, - ואף דממילא הו"ל מונח במקו"פ, אין אנו דנים ע"ז.

1. ומה שלא הק' התוס' ממתניתין אלא הק' ממש"א בסוגיין דאי שדי וכו', י"ל דהוא משום דאי ממתניתין הי' מקום לדחות דאיירי רק כשלא הרגיע ידו, ובכה"ג ודאי דאי"ז מפסיק, - דאף שנת' ב? די"ל דאף כשלא הרגיע ידו חשיב החפץ כמונח במקו"פ, דכיון דידו עצמה היא הרשות דהמקו"פ, ע"כ כל שהחפץ קבוע ביד, הו"ל כמונח, מ"מ כיון שלא הפסיק מלאכתו כלל, ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-2)