קידושין דפים יד-ל - הרב משה גינויאר
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

**בס"ד**

**פרק האשה נקנית**

**יד' ב'**

א) מתני' עבד עברי נקנה בכסף ובשטר – **המהרי"ט** דן האם נקנה בחליפין, וממה דלא קתני במתני' חליפין אין ראיה, דלק' כ"ב ב' גבי עבד כנעני גם לא קתני חליפין, ומבואר בגמ' שם דמלתא דאיתא במטלטלין לא קתני, והכא נמי י"ל הכא, והביא הברייתא דלעיל ח' א' דממעטינן דבכסף הוא נקנה ואינו נקנה בתבואה וכלים, והיינו חליפין כמבואר בגמ' שם, אמנם בגמ' שם מבואר דלר"נ דפירי לא עבדי חליפין, מבארים הברייתא דלא מהני בתבואה וכלים שאין בהם ש"פ מתורת כסף אע"ג דמקרבא הנאתייהו, וא"כ לא מצינו דממעטים חליפין, וכ' דמ"מ אפשר דגם לר"נ אמרינן דממעטים תרתי, חדא תבואה שאין בה ש"פ, ועוד ממעטים כלים דלא מהני חליפין, **ובביה"ל** ח"א סכ"א סק"ז כ' להוכיח בשי' ר"ת, דגם לר"נ עיקר המיעוט הוא דלא מהני כלים בתורת חליפין, ורק דאשמועינן תנא אגב זה דלא מהני תבואה פחות מש"פ עיי"ש, **ובפנ"י** העיר דגם אי נימא דממעטים חליפין, מ"מ קרא מיירי בנמכר לנכרי, ואי לא ילפינן שכיר שכיר, מנין דמכרוהו ב"ד אינו נמכר בחליפין, אמנם המהרי"ט בתוד"ה מוכר כ' דאפשר למילף בבמה מצינו עיי"ש, והמהרי"ט כ' עוד, די"ל דממעטינן חליפין מהדרשה דלק' ט"ז א', דאותם בחזקה ולא ע"ע בחזקה, והיינו דרק עבד כנעני הוקש לקרקע ולא ע"ע, והכא נמי נמעט משם חליפין, ובפנ"י העיר בזה, די"ל דרק מה דקונה רק בקרקע ממעטינן, אבל חליפין דקונה גם במטלטלין זה לא נמעט, ואדרבה כיון דכתיב גבי חליפין לקיים כל דבר, גם קנין ע"ע בכלל, ומ"מ כ' דמסוגיות הש"ס מבואר דלא מהני חליפין, וכן מבואר **ברמב"ם** דלא מהני, דגבי עבד כנעני כ' דמהני חליפין, וגבי ע"ע בפ"ב מעבדים ה"א לא הזכיר חליפין וכמו שכ' **המל"מ** שם, וכ' **הפנ"י** לבאר, דכיון דאין בע"ע קנין גוף גמור ועיקר קנינו רק להשתעבד בו, זה הוי כדברים דלא מהני בהו חליפין.

**ובמהרי"ט** דן עוד האם קונה עצמו בחליפין, וגם בזה אין ראיה ממה דלא קתני במתני', דהתוס' לק' ט"ז א' והראשונים כ' דלא קתני דיוצא בשטר, משום דרק מה דהוי בעל כרחו של אדון קתני, וכ' לומר דבאמת קונה עצמו בחליפין, **והשעה"מ** בפ"ב מעבדים ה"א הק', דבגמ' לעיל ח' א' אמרינן דאינו נקנה בתבואה וכלים, ומבואר בגמ' דאין לומר דהיינו דלא מהני שוה כסף, דישיב אמר רחמנא לרבות שוה כסף, ומבואר בגמ' דכיון דיוצא בשוה כסף על כרחך דגם נקנה, ומבואר דאין לחלק ביניהם, ולכאורה שם ודאי דדרשינן מקרא דמכסף מקנתו, דהיינו דנפדה מכסף מקנתו, באם ממעטינן שוה כסף הוי בין לקנין ובין ליציאה, דקרא מיירי גם על יציאה, והמהרי"ט שכ' לומר דיוצא בחליפין, הוא דוקא לפמש"כ לומר, דהא דאינו נקנה בחליפין הוא משום מיעוט דאותם וכשנ"ת, **והמל"מ** שם מביא דברי **התוס'** לעיל ח' א' דאין ע"ע נקנה בחליפין ולא קונה עצמו, ונראה דבריהם דהלכה כן, ולא דזהו רק לפי מה דמפרשינן דתבואה וכלים היינו חליפין, אמנם **בתוס'** בב"מ קי"ב א' מבואר כהמהרי"ט, דע"ע קונה עצמו בחליפין דלא גרע מעבד כנעני, ולכאורה מזה מוכח דלא כהפנ"י דכ' דע"ע הוי כדברים, דמטעם זה גם לא יקנה עצמו ואין לדמותו לעבד כנעני.

מתני' וקונה עצמו בשנים וביובל – בגמ' לעיל ד' א' מבואר, דאם היה כתוב דע"ע של כהן אינו אוכל בתרומה, הייתי אומר דמ"מ נרצע יאכל, דע"ע קנוי קנין שנים ונרצע קנוי קנין עולם, ובפשטות נראה דדין יציאת שנים גדרו, דמתחילה הוא קנוי רק לשש שנים ומשום הכי קרוי קנין שנים, ויציאת יובל הוי הפקעה, ועיקר הקנין מצד עצמו הוי לעולם ומשום הכי קרוי קנין עולם, אמנם **המהרי"ט** לעיל ג' ב' כ', דגם יציאת יובל גדרו דמתחילה אינו קנוי אלא עד היובל, [ומבואר בדבריו דגם גבי שדה אחוזה אמרינן הכי, דאינה קנויה אלא עד היובל], **ובדברי יחזקאל** סמ"ב סק"ג כ' לומר דגם יציאת שש הוי הפקעה, והקנין מצד עצמו הוי לעולם.

מתני' הנרצע וכו' – במתני' מבואר דנרצע אינו יוצא בגרעון כסף, ובתורי"ד לק' כ"א ב' כ' בשם **ר"ת**, דכיון דאינו נקנה בכסף אינו יוצא בגר"כ, דדוקא היכי דנקנה בכסף הוא דיוצא בכסף, **והתורי"ד** חולק על זה, דגם אם נתן האב בתו לאחר בקנין שטר בלא דמים יוצאת בגר"כ ויתבאר לק' באות ג', וכ' התורי"ד הטעם דלא מהני, כיון דקנסתו תורה לעבוד עד היובל, **ובמל"מ** פ"ג מעבדים ה"ז כ' דיש נפ"מ לענין שטר, דלר"ת יוצא בשטר אבל להתורי"ד גם בשטר אינו יוצא דקנסתו תורה, וכ' דשי' **הרמב"ם** נראה כהתורי"ד דלא מהני, דכ' דנמצאת למד שהנרצע אינו קונה עצמו אלא ביובל או במיתת אדון, **והמנ"ח** מצוה מ"ב אות ט"ז כ' דגם להתורי"ד יהני שטר, דדוקא יציאות דבעל כרחו של אדון לא מהנו בי' משום קנס, וכ' לומר דהכא נמי יוכל לצאת ע"י כסף מדעת האדון, וגם לשי' ר"ת כ' לומר, דמדעת האדון יכול לצאת ויקנה עצמו בכסף דלא גרע מעבד כנעני עיי"ש.

ב) גמ' בכסף מנלן – **הפנ"י** מעיר דכיון דגם קרקע וגם מטלטלין נקנים בכסף מן התורה, אמאי ע"ע לא יקנה בכסף, **ובחי' רא"ל** סל"א סק"א כ' דע"ע אינו ככל קניני ממון, אלא חלות עבדות שחדשה תורה, אמנם בפנ"י מעיר עוד, דמ"מ אחר דמצינו דנמכר לנכרי נקנה בכסף, חזינן עכ"פ דגם ע"ע נקנה בכסף, וממילא נימא דהוא הדין בכל ע"ע, ועוד הק' לפמש"כ תוס' בבכורות י"ג ב' דטעמא דרי"ו דד"ת מעות קונות, הוא משום דסתם קנין דקרא היינו בכסף, הכא נמי כיון דכתיב כי תקנה ע"ע נימא דהיינו בכסף, וכ' להוכיח מזה כשי' רש"י דסוגיין כר"ל דמשיכה קונה מן התורה, ולא מהני כסף אלא בקרקע.

גמ' הואיל וכל קנינו בכסף – **רש"י ותורי"ד** מבארים דהיינו בעלמא גבי מטלטלין, וכר"ל דס"ל דמשיכה קונה בישראל מן התורה, **ותוס'** הק' דא"כ הוי דלא כהלכתא, דהלכה כרי"ו דאדרבה דבר תורה מעות קונות בישראל, ורש"י לשי' ניחא דס"ל דהלכה כר"ל וכמבואר **בתור"פ** בב"מ מ"ח, **ובראשונים** מבואר דגם אי הלכה כרי"ו, מ"מ מצינו בכמה מקומות דהגמ' מק' בסתם, והוי רק לחד מ"ד דאין הלכה כותי', **ותוס'** מבארים דכל קנינו בעבד עברי בכסף ולאפוקי שטר, וכ' דשטר לא קני בנכרי משום דישראל גופי' דקני עבד בשטר ילפינן מדהיקש דאמה לאחרת, ובנכרי לא שייך האי טעמא דאין בו קנין אישות כלל, **ובתו"ר** מוסיף דגם אמה אין בו, **ובראשונים** מבואר הטעם דאין אמה בנכרי, משום דאינו ראוי ליעוד, ועוד כ' דאין מיחדין אצלו ישראלית, **ובתוס'** בב"ב נ"ד ב' מבואר עוד, דיש למעט שטר ממה דדרשינן מכסף מקנתו ולא בחליפין והוא הדין דלא בשטר, וכן נראה בפשטות בתוס' כאן דכ' דכל קנינו בכסף דכתיב בי' מכסף מקנתו, לאפוקי שאינו קונה בשטר, אמנם א"כ צ"ב אמאי הוצרכו לסיים דישראל גופי' לא קני וכו', ומשום הכי כ' **המהרש"א** דאין כונתם כאן דממעטינן שטר ממכסף מקנתו, ומש"כ לאפוקי קאי על הגמ', דבכסף ילפינן דקונה ממכסף מקנתו, אבל בשטר לא משום דבישראל גופי' וכו', **והעצמו"י והפנ"י** כ' לומר, דגם התוס' הכא ס"ל דהוי מיעוט, רק דס"ל דרק אחר דהמקור דילפינן מיני' שטר לא מצי קאי על נכרי, אמרינן גם דמתמעט ממכסף מקנתו.

**והתו"ר** מק' דלפי האמת אמאי לא קני נכרי בשטר, הא איכא למילף מג"ש דשכיר שכיר או מוא"ו מוסיף, וכ' לומר דקים להו מקרא או מקבלה דלא קני בשטר, וכ' דשמא ממעטים מקרא דמכסף מקנתו, וכבר נתבאר דכ"כ התוס' בב"ב נ"ד ב', **וברמב"ן ורשב"א וריטב"א** מבואר, דהאי טעמא דר"ת דליכא בנכרי אמה ואחרת, מהני דגם לא נילף דיקנה מג"ש דשכיר שכיר, **ובביה"ל** ח"א סכ"א סק"ח כ', דשי' ר"ת מוכח דס"ל דקרא דמכסף מקנתו לא ממעט אלא חליפין עיי"ש, ולפ"ז כ' דאה"נ דס"ל דלפי האמת דאיכא ג"ש, גם נכרי קונה ע"ע בשטר, אמנם בחי' **מהר"י בירב** כ' דר"ת ס"ל כמבואר ברמב"ן, דהאי טעמא דישראל גופי' וכו', מהני דגם לא נילף מג"ש דשכיר שכיר, והביה"ל שם כ' עוד, דגם **ברמב"ם** מוכח דנכרי קונה ע"ע בשטר, דבפ"ב הי"ב כ' דע"ע נקנה בכסף או שטר ולא חילק בין נמכר לישראל או לנכרי, ורק בסוף דבריו גבי מיתת אדון כ' דחלוק נכרי דגם אינו עובד את הבן.

תוד"ה הואיל – מה דהביאו דגם בקרקע אינו קונה בשטר, כ' **המהרי"ט** דאפשר דכתבו זה, לבאר אמאי לרב חסדא לק' ט"ז א' דיליף דאמה נקנית בשטר מלא תצא דאבל נקנית כקנין העבדים, דלפ"ז לא שייך הטעם דכ' בתחילה דנכרי אינו בתורת קידושין, [ולפמש"כ התו"ר והראשונים דגם לא שייך בו קנין אמה וכשנ"ת, גם לרב חסדא אתי שפיר, דמ"מ הא ע"ע יליף מאמה וכן מבואר בהדיא בתו"ר], ולזה הוסיפו דגם בקרקע אינו קונה, והרי עבד כנעני דנקנה בשטר הוא משום דהוקש לקרקע, וכ' עוד דכונתם דבנכרי לא שייך כלל קנין שטר, וכן מבואר בתו"ר.

**ובתו"ר** בד"ה נמכר מבואר דהוכיח מזה, דהוי דין כללי בנכרי דאין בו תורת שטר, אמנם **בתוס'** בב"ב נ"ד ב' מבואר, דמה דאינו קונה קרקע בשטר, הוא משום דשטר ילפינן מספר המקנה בירמיה, ושם מיירי בישראל.

ג) גמ' אמר קרא והפדה וכו' – **רש"י** מבאר דמוכח מזה דנקנית בכסף, דאי לא קנאה בדמים מאי מגרעה, **והראשונים** מק' דאפשר דקנאה בשטר, ומ"מ הגרעון הוי משויה דאינה פורעת אלא כפי השנים שנשארו, **ובמהרי"ט** מבואר, דכיון דילפינן דהאדון מסייע בפדיונה ומגרע, על כרחך דנתן דמים, דאי לאו הכי ממה הוא פוחת לה, דהא ודאי דהיום אינה שוה כאמה לשש שנים, ועל כרחך דאמרינן דמ"מ אינו יכול לתבוע שיחזירו לו כל הדמים שנתן, הגם דבאים לבטל את הדין עבדותה באמצע, ולכאורה אכתי אינו מיושב, דאמנם דמוכח דנתן דמים, מ"מ אפשר דלא הוי בתורת קנין, אלא הוי רק דמי שויה וקנאה בשטר, וזה ממש קו' הראשונים כמבואר בדבריהם, והמהרי"ט מוסיף, דאמרינן דכמו דבנמכר לנכרי הגרעון מכסף שנקנה בו כמבואר בקרא, הכא נמי והפדה דגבי אמה הוי מכסף מקנתו, [וביאור זה בגמ' כבר כ' **בתו"ר**], ופשטות דבריו נראה, דרק אחר דאמרינן דעל כרחך דהגרעון הוי מכסף שקיבל תמורתה וכשנ"ת, שוב אמרינן דהוי דומיא דנמכר לנכרי דהוי מכסף שנקנית בו, אבל אם היה אפשר לפרש קרא, דסתם נפדית לפי השנים שנשארו, לא יהני מה דגלי בנמכר לנכרי דהוי מכסף מקנתו, **והחמד"ש** כ' לבאר, דלכאורה צ"ב אמאי חשוב דהאדון מסייע, הא מן הדין הוא דיפחות מגרעונה השנים שעבדה [ועיין במקנה], וכ' לומר דאה"נ דמה שניתן כשכר עבודתה בודאי מן הדין שיפחות, אמנם מה דניתן לכסף קנין, בזה הרי גם סוף השש שנים חלים מכח כסף הקנין כולו, וכסף הקנין אינו מתחלק לפי שנים, ובזה יש לו לאדון טענה לומר דתחזיר את כל כסף הקנין, ובזה אמרינן דמסייע בפדיונה וגורע לפי השנים, ולפ"ז שפיר מוכח דנקנית בכסף.

**והראשונים** כ' בשם **ר"ת**, דכיון דנפדית וקונה עצמה ע"י כסף הוא הדין דנקנית בכסף, [**והעצמו"י והמהרי"ט** מק', דעכ"פ בגמ' לעיל י"א ב' דמבואר דבעי ב' פרוטות דאם לא כן ממאי מגרעה, מוכח דהגר"כ הוי מכסף הקנין, ועיין **במנ"ח** מצוה מ"ג אות י' מש"כ בזה], **ובריטב"א** מבואר דלפי האמת אי אפשר למילף ממה דקונה עצמה, אמנם בשאר הראשונים נראה דהוי גם לפי האמת וכשי"ת לק' בע"ה, **והמהרי"ט** מעיר דלקנות עצמו קיל דמוחזק בגופו, וכן מצינו דמהני גם בעל כרחו של אדון, **והמהר"ם** כ' לבאר בשי' רש"י, דכונתו דכמו דבמטלטלין דנקנים במשיכה אם חוזר בו הלוקח, לא סגי דיחזיר הדמים, אלא בעי שימשוך המוכר, הכא נמי באמה אי לאו דנקנית בכסף, לא היה סגי דתחזיר הדמים, ולכאורה זהו כמו ביאור הראשונים, וברש"י לא נראה הכי, מדהזכיר הא דהאדון מסייע בפדיונה, וכ' דממאי מגרעה, וצ"ב.

**והתורי"ד** לק' כ"א ב' כ' בשם **ר"ת**, דאם מכר האב בתו בשטר ולא קיבל כסף אינה יוצאת בגר"כ, דמבואר בגמ' דמקרא דוהפדה ילפינן דנקנית בכסף, אלמא דנקנית בשטר אינה יוצאה בכסף, והתורי"ד שם חולק, דלא מיבעיא אם נקנית בכסף וזקף המעות במלוה דיוצאת בגר"כ, אלא אפילו הקנה במתנה בלא דמים יוצאת בגר"כ, **ובמל"מ** פ"ג ה"ז עמד בזה, דדברי ר"ת שהביא התורי"ד, סותרים למש"כ הראשונים בשמו, דהוכחת הגמ' הכא, דכמו דקונה עצמה בכסף הכא נמי נקנית בכסף, **ובחי' רא"ל** סל"א סק"א כ' לבאר שי' ר"ת, דכיון דדין גר"כ נקבע לפי חשבון הדמים שנקנית בהם, אמרינן בזה דיסוד דין גר"כ חל כבר בשעת הקנין, דהוא קנוי בכך וכך, לענין דאם יחזיר הדמים לפי חשבון הדמים שבקנין, יצא ממנו ע"י זה, והיה אפשר לומר דדוקא היכי דהקנין חל בדמים הוא דנקבע דין זה, אמנם ר"ת ס"ל דגם היכי דהדמים אינם קונים, אלא הם רק דמי המקח, גם סגי דיחול דין גר"כ, אלא דמ"מ בעי שיתן הדמים בשעת המקח, דע"י דמים אלו חל הדין גר"כ דיכול להחזיר לפי החשבון, אבל אם רק זקף במלוה בזה לא חל דין גר"כ, דעכשיו אין כאן דמי המקח, ועיי"ש מש"כ לפ"ז לישב הסתירה בדברי ר"ת, דאי לאו דאמרינן דהדין גר"כ חל בדמי המקח, לא הוה מצינן למילף דכסף יקנה ממה דהוא מוציא, **והחזו"א** לעיל י"ב א' כ' לבאר שי' ר"ת, דהוכחת הגמ' כאן דנקנית בכסף היא, דמהא דיוצאת ע"י חזרת המעות בעל כרחו של אדון, שמעינן דכסף מקנתה הוא שאוגדה ומחזיק עבדותה, וא"כ דין הוא שיעשה קנין, ואה"נ דגם אם נקנית בשטר מהני גר"כ, דמ"מ יש כאן דמי מקח לגרע מהם, ולפי דבריו הוא הדין אם יזקוף הדמים במלוה צריך להיות דיהני גר"כ, ורק היכי דליכא כלל דמים לא מהני, ובדברי ר"ת שהובא בתורי"ד לא נראה הכי.

ד) גמ' אשכחן אמה העבריה – **הריטב"א** כ' דאי ילפינן ממה דיוצאת בכסף, הוא הדין דע"ע נוכל למילף דנקנה בכסף ממה דיוצא ע"י גר"כ, וכ' לבאר דבאמת הגמ' חוזרת בה, דאי אפשר למילף ממה דיוצאת, אלא ילפינן מהיקש לאחרת, והנה **בתוס'** לעיל ד' ב' כ' בשם ר' נתנאל, דאי אפשר למילף דאשה תתקדש בכסף מהיקש לאמה, דכיון דאמה ילפינן מוהפדה דהואיל ויוצאה בכסף נקנית בכסף, א"כ אשה דאינה יוצאת גם לא תקנה, ומבואר דגם לפי האמת ידעינן אמה מהואיל ויוצאה בכסף ודלא כהריטב"א, וכן נראה **ברמב"ן** דכ' על מה דילפינן בגמ' מוהפדה, דהוא הדין דמצי למימר דילפינן מהיקש לאחרת, ורק דא"כ יש סיוע להמק' להק' דאשכחן אמה הואיל ומקדשה בכסף, כיון דמשם הוא דילפינן לאמה, ואי נימא כהריטב"א, הרי אי ילפינן מוהפדה לא מצי להק' כלל דאשכחן אמה, כיון דגם בע"ע אפשר למילף כמו כן הואיל ויוצא בכסף, וברמב"ן מבואר רק דזה קשה יותר אי ילפינן מהיקש לאחרת, וכן נראה **ברשב"א**, דהריטב"א כ' דלפי האמת אי אפשר למילף מיציאה לקניה, דא"כ אמאי בעי היקש דויצאה והיתה דאשה נקנית בשטר, תיפוק לי' דהואיל ויוצאה בשטר מקניא בשטר, אמנם הרשב"א תי' על זה, דבשטר אמרינן האי שטרא לחוד והאי לחוד, אבל טיבעא חדא הוא, ונמצא דלהרשב"א אין שום הכרח דלא נימא הואיל ויוצאה בכסף, וא"כ אמאי חזרה בה הגמ', ומשום הכי נראה יותר דס"ל כהתוס' דחולקים על הריטב"א, ומה שהק' הריטב"א דבע"ע עצמו נימא הואיל ויוצא בכסף, כבר העיר בזה **החזו"א**, דלכאורה כל זמן דלא אמרינן דילפינן נמכר לישראל מנמכר לנכרי ומאמה, גם לא מצינו דיוצא בכסף.

רש"י ד"ה מכרוהו ב"ד – **העצמו"י** מק' במה שהזכיר רש"י חזקה, דהא לק' ט"ז א' ממעטינן ע"ע מחזקה, **והפנ"י** תי' דרק חזקה לבד ממעטינן, אבל הכא בעי לומר דנבעי חזקה וכסף, ועוד כ' לומר דמש"כ רש"י חזקה כונתו למשיכה כמו כל חזקת מטלטלין.

ה) **בתו"ר** מבואר, דבאמת אחר דמצינו קרא דנמכר לנכרי ואמה נקנים בכסף, שוב מצינן למילף לנמכר לישראל דנקנה בכסף בהצד השוה, רק דניחא להגמ' לאתויי מהיקש, **ובשלנ"ל** מק' אחר דילפינן מכרוהו ב"ד מהיקש, ומק' מוכר עצמו מנין, דאמאי לא מת' דילפינן בהצד השוה מנמכר לנכרי וממכרוהו ב"ד, **והמהרי"ט** מת', דאיכא למפרך דמה לאלו שאינם נמכרים אלא לשש, וכריה"ג ור"ע לק' ט"ו ב' דס"ל דנמכר לנכרי גם נמכר רק לשש, [ובכל זאת מוכר עצמו לישראל נמכר גם ליותר, ויתבאר בזה לק' בע"ה, ונראה דזה גם תי' השלנ"ל ובמקום לשם צ"ל לשש], **והעצמו"י** כ' לומר דגם על במה הצד, י"ל דאי אפשר למילף מנכרי דכל קנינו בכסף, **והמהרי"ט** דחה זה עיי"ש, ותי' אלו הוו גם על מש"כ התו"ר, דנילף מנמכר לנכרי ומאמה.

**בשלנ"ל** מבואר, דאחר דמצינו דמוכר עצמו נקנה בכסף, תו לא בעי קרא למכרוהו ב"ד, דאפשר למילף ממוכר עצמו מק"ו דכיון דנקנה בעל כרחו ודאי דיהני כסף, וא"כ למסקנא גם אי ילפינן מוכר עצמו מוא"ו מוסיף, מ"מ תו לא בעי לקרא דוהפדה, דמצינו למילף ממכרוהו ב"ד, ובתוס' שהק' דאמאי בעי לוהפדה, לא הזכירו אלא דאפשר למילף משכיר שכיר, **והמהרי"ט** כ' לומר, דמה דנמכר בעל כרחו הוי גם צד חומר, כמבואר בגמ' לעיל ה' א', דמה דמהני בעל כרחו הוי אלימות בקנין, וא"כ אי אפשר למילף מכרוהו ב"ד ממוכר עצמו, [וכ' שם לבאר דמה דאמרינן בגמ' הואיל ונמכר בעל כרחו, זה רק סברא דלא נבעי קנין אחר כמו חזקה, כיון דלא רוצה בחזקה, אך כ' דברש"י מבואר לאו הכי, דכ' הואיל ויש בו צד קל].

ו) תוד"ה מוכר עצמו – מה שתי' דאצריך לאינו נקנה בתבואה וכלים, הק' **בעצמו"י** דא"כ למאן דלא יליף שכיר שכיר מנ"ל האי דרשה, וכ' לומר דמ"מ גם ממעטינן ממשמעות כסף דלא בתבואה וכלים, וכן מבואר **בפנ"י** עיי"ש, **והמהרי"ט** תי' על עיקר קו' התוס' לפמשנ"ת לעיל, דכל מה דילפינן מוהפדה דנקנית בכסף, הוא משום דאמרינן דהוי דומיא דנמכר לנכרי דהוי מכסף מקנתו וכש"כ התו"ר, וא"כ אי ליכא קרא בנמכר לנכרי, גם מוהפדה אי אפשר למילף דנקנית בכסף.

בא"ד – במה שתי' דאצטריך לגרעון כסף, הק' **השלנ"ל** דאמאי זה לא נילף מנמכר לנכרי, **והמהרש"א** כ' דהתם מיירי על גר"כ משנים שעד היובל, והכא ילפינן על גר"כ של נמכר לשש, **והמהר"ם** כ' לומר, דאצטריך למילף דבעי דתהיה ראויה לגרעון, ומשום הכי אינה נקנית בפחות מב' פרוטות, כמבואר לעיל י"ב א' דבעי דומיא דיעוד דאם אינה ראויה אינה נמכרת, [והנה הגם דגם בנמכר לנכרי כתיב דין גר"כ, וא"כ לכאורה נבעי גם בע"ע ב' פרוטות, מ"מ הדין כן דרק באמה בעי ב' פרוטות, כמבואר ברמב"ם פ"ד מעבדים ה"ג ובכס"מ שם, וכבר האריכו בזה האחרונים ואכמ"ל], **והמהרי"ט** במהדו"ב כ' דנפ"מ לענין מצוה, שיש מצוה על האדון לסייע בפדיונה, ולכאורה צ"ב דמה נפ"מ במצוה זו, דהא הדין דנפדית בעל כרחו, וגם בנמכר לנכרי דליכא מצוה איכא לדין דגר"כ, אמנם כבר עמד בזה **המנ"ח** מצוה מ"ד, ועיי"ש מש"כ בזה.

א) גמ' מוכר עצמו נמכר לשש ויותר על שש – **רש"י** כ' אם התנה לעשר שנים, ומבואר בריטב"א דשי' רש"י דבסתם גם מוכר עצמו יוצא בשש, ורק דמצי להתנות לימכר ליותר, **והריטב"א** חולק דרק אם אמר בפירוש לשש אז נמכר דוקא לשש, [וכ' **המל"מ** פ"ב ה"ג דלפי דברי הריטב"א אם מכר עצמו בסתם לא יצא אלא ביובל, **ובשלנ"ל** לק' ט"ו ב' נראה דנימא בזה דדמים מודיעים], והנה **הרשב"א** כ' דלת"ק, מתני' דקתני דיוצא בשש לא מיירי במוכר עצמו, **והשלנ"ל** כ' דלשי' רש"י י"ל דגם במוכר עצמו מיירי, והיכי דנמכר סתם, וכ"כ **המקנה** לישב קו' הרשב"א, ולכאורה נראה דשי' הרשב"א כהריטב"א דגם בסתם אינו יוצא בשש, **ובמנ"ח** מצוה מ"ב אות י"ט כ' **דברמב"ם** נראה כרש"י, והא דלשי' רש"י סתם הוי לשש שנים מבואר **בשלנ"ל**, דכיון דרחמנא קרי' שכיר, א"כ אינו אלא לשש דאם לא כן הוי תושב, **ובמהרי"ט** לק' ט"ו ב' בד"ה אמאי כ', דאפשר למילף מקרא דשש שנים יעבוד עיי"ש, ועוד כ' לומר דקרא דכתיב בירמיה ל"ד ט' דהזהירם לשלח העבדים, נראה דגם במוכר עצמו מיירי והיינו בנמכרו סתם.

ולענין אי מצי למכור עצמו לפחות משש, **בריטב"א** מבואר דיכול, **ובשלנ"ל** נראה דרק אי אמרינן דבסתם לא הוי לשש, הוא הדין דאפשר לפחות משש, **והמהרי"ט** כ' דאינו יכול למכור עצמו בתורת עבד לפחות משש, דכל פחות משש הרי הוא כשכיר בעלמא ואין לו דין ע"ע, **ובמל"מ** פ"ב ה"ג כ' דאי"ז טענה על הריטב"א, דהכל תלוי באיזה אופן מכר עצמו, דאם אמר דנעשה עבד הוא הדין בפחות משש, ואם השכיר עצמו, גם ביותר משש דינו כשכיר בעלמא.

ב) גמ' אין רבו מוסר לו שפחה – שי' **רש"י ותוס' והרמב"ם** פ"ג מעבדים ה"ג והי"ב, דכיון דאין רבו מוסר לו הרי היא אסורה לו, **והריטב"א** כ' דרק אין רבו כופהו אבל מ"מ שריא לי', **ובמקנה** ביאר שי' הריטב"א, דכיון דבמכרוהו ב"ד רבו מוסר לו שפחה, על כרחך מוכח מזה דחלות עבד שבו הוי היתר לאיסור שפחה, ומשום הכי מצי רבו למסור לו בעל כרחו, וא"כ במוכר עצמו הגם דאין רבו מוסר לו, מ"מ כיון דחל בו דין עבדות, ממילא יש בו היתר לאיסור שפחה, **והתוס'** יבמות ע' ב' כ', דהא דעבד שרי בשפחה, הוא משום דצריך לעבוד את רבו בין ביום ובין בלילה, ומבואר דאדרבה מה דצריך לעבוד זהו סיבת ההיתר, ואתי שפיר שי' רש"י ותוס' הכא, דמוכר עצמו דאי"צ לעבוד בזה לרבו, ממילא אסור הוא בשפחה.

גמ' להרצאת אדון – **בשלנ"ל** מק' דלכתוב עבד ואמאי כתיב עבדך, וכ' דאין הדרשה מהאות ך של ועבדך, אלא מכל מלת עבדך, ועל זה אמרינן בגמ' דאצטריך, ולכאורה לפ"ז צ"ל דמ"מ מה דכתיב עבדך ולא עבד, הוא משום אורחי' דקרא, ועוד תי' דנכתב עבדך להרצאת אדון, דמפרש בהדיא דעבד לאדון.

תוד"ה ולא – ביאור התי' מבואר **בתו"ר**, דכיון דאיכא ג"ש, אמרינן דילפינן דמוכר עצמו נרצע הגם דלא מצי למימר אהבתי את אשתי, דדינו כמות שהוא, הגם דמכרוהו ב"ד בעי שיאמר דוקא, **והמהרי"ט** הק' דכיון דלא מייתר הג"ש, אדרבה נימא דכיון דלא שייך בו אהבתי את אשתי, דיו כדין מכרוהו ב"ד דאינו נרצע בכהאי גונא, [ועיי"ש דהבין כונת התוס', דמזה נימא דגם במכרוהו ב"ד לא בעי דוקא שיאמר אהבתי את אשתי], **והריטב"א** תי' לפי שיטתו, דהגם דאין רבו מוסר לו על כרחו מ"מ שריא לי', דמשכחת לה באופן שיקח מרצונו, **והשעה"מ** פ"ג מעבדים ה"ג העיר, דגם לשי' תוס' דאסורה לו, מ"מ משכחת לה בממזר דמותר בשפחה, **והמקנה** כ' לומר, דמה דאומר אהבתי את אשתי, היינו דאינו רוצה לצאת דאז יאסר בה, וממזר דגם אם יצא יהיה שרי בה, לא מתקיים בו הקרא דאהבתי את אשתי, אלא דדחה זה, דא"כ נמצא דעבד ממזר לעולם אינו יכול לירצע וגם במכרוהו ב"ד, [ולכאורה י"ל דעכ"פ בעי דגם העבדות יהיה גורם ההיתר, דאי לאו הכי אינו שייך כלל לעבדותו].

**טו' א'**

גמ' ולא אזנה – **בשלנ"ל**מבואר דהגם דסמוך לרציעה כתיב ואף לאמתך תעשה כן, וא"כ אדרבה נימא דאזנו ממעט מוכר עצמו ולא אמה, מ"מ כיון דמוכר עצמו גם נקרא בו אזנו, יותר יש לנו למעט אזנה של אמה דלא קרינן בה כלל אזנו.

גמ' העבד ולא אמה – **התו"ר** מק' דכיון דממעטינן מאזנו מוכר עצמו, נמעט גם אמה משם, ואמאי בעי לקרא דעבד ולא אמה, ותי' דכיון דהוקשה לע"ע ס"ד דלא נמעט לה, [ולכאורה צ"ל לפ"ז דהיקש עדיף מג"ש, ועיין בזה בזבחים מ"ח א' בתוד"ה דכולי], **והרשב"א** תי', דכיון דסמוך לנרצע כתיב ואף לאמתך תעשה כן, כל זמן דלא ממעט לה בהדיא, לא נמעט לה, ועוד תי' דאמה דומה יותר למכרוהו ב"ד בצד אחד, כיון דגם היא נמכרת ע"י אביה, וכך תי' **התוס'** בסוטה כ"ג ב', ועוד תי' יש ברשב"אבסוגר, דאי לאו קרא דעבד ולא אמה, לא נוכל למילף מאזנו למעט מוכר עצמו, דאצטריך למעט אמה וכמבואר בגמ'.

גמ' שם – **התו"ר** מק' דתיפוק לי' דאמה אינה נמכרת, כיון דלא שייך בה לומר אהבתי את אשתי, ותי' דכיון דהוקשה לע"ע ס"ד דנרצעת כמות שהיא, וזהו כתי' התוס' והתו"ר לעיל על מוכר עצמו, והריטב"א שם לא ניחא לי' בתי' זה ויק' הכא, אמנם לפמשנ"ת תי' הרשב"א לעיל, דבעי קרא באמה ולא סגי במיעוט דמוכר עצמו, משום דגבי אמה כתיב ואף לאמתך תעשה כן בסמוך לרציעה, י"ל דהכא מודה הריטב"א דבלא מיעוט נימא דעל כרחך אמרה תורה דתרצע, הגם דלא שייך בה לומר אהבתי את אשתי, **ובשלנ"ל** מבואר, דכיון דגבי אמה אי אפשר כלל שיתקיים בה אהבתי את אשתי, י"ל דמשום הכי אינו מעכב, ולא דמי למוכר עצמו דעכ"פ שייך בו המציאות של אהבתי את אשתי.

ג) גמ' יורשיו אמאי לא וכו' – **ברש"י** ובעוד **ראשונים** מבואר דגרסו זה בגמ', אמנם בהג' **הגר"א** כ' לגרוס בגמ' ואידך תרי לו כתיבי, **ובמשך חכמה** בדברים פרשת ראה ד"ה בספרי **ובכנסת ישראל** חוברת י"ז סקפ"ט כ' שם **הגרא"מ שך**, דטעמי' דהגר"א משום דבספרי בפרשת ראה סקי"ט מפורש דיש מחלוקת דממעטים מלו, דלו ולא ליורשיו, ולגירסא דידן מבואר **בשלנ"ל**, דהלו השני גם אצטריך למעט מוכר עצמו או בע"ח, וחד למעט מחמש סלעים דהוו שיעור קצוב, וחד למעט מברכת הבית עיי"ש.

גמ' אלא לו ולא לבע"ח – **השלנ"ל** מק' אמאי בזה לא אמרינן דשכיר קריא רחמנא דבע"ח גובה פעולתו, וכ' לומר דכיון דכבר דרשינן לה לענין דהוי ליורשיו, י"ל דנמעט בע"ח, ונראה דמבאר דהוי יתור, ועוד תי' דרק למעליותא דידי' אמרה תורה דהוי כשכיר ולא לגרעותא, וכ"כ **המהרי"ט** והיינו דאי"ז שכירות ממש, אלא יש לזה דין כשכירות וזהו רק למעליותא, ועוד כ' המהרי"ט, דכיון דקריא שכיר אמרינן דזוכה בחיוב הענקה כשכירות והוי חוב גמור, ומשום הכי מק' הגמ' דאין לנו למעט יורשים, אבל גבי בע"ח י"ל דמ"מ נמעט, **ובגדולי תרומה** שער נ"א ח"א דין ה' כ' לומר, דבאמת הוי רק מצוה ולא חוב, ויש בזה רק דין כפיה על המצות, וכיון דקריא שכיר אמרינן דיש לנו לומר, דבאותו הדין דיש לו ליתן להעבד, יזכו בזה היורשים דידי', אבל גבי בע"ח כיון דלא הוי חוב, לא שייך בזה שעדר"נ דליכא שעבוד כלל, ועיין עוד לק' בזה, **והגרא"מ שך** שם כ' לבאר, דכשממעטים יורשיו או בע"ח, יש לדון בזה ב' סיבות, האחד מצד העבד דחסר בזכותו של העבד, והב' מצד האדון ועצם החיוב, דהחיוב בעצמותו הוא רק ליתן להעבד, וגבי הא דנימא דיש חסרון בזכות העבד אמרינן דשכיר קריא רחמנא, אמנם לענין חיוב האדון ועצם החיוב, בזה הגם דשכיר קריא רחמנא מ"מ יש לומר דאין החיוב מצ"ע אלא להעבד, אלא דלענין יורשים אין סברא בזה לומר, דלא יהיה חיוב ליתן ליורשים, דממילא הם זוכים בזכות אביהם, אבל גבי בע"ח בזה שפיר י"ל, דעיקר החיוב ליתן הענקה, הוא שתהיה הענקה זו להעבד, אבל לפרוע החוב לזה לא ניתן חיוב הענקה, והנה בפי' **תר"י הזקן ובספר התרומות** שם הביאו שי', דכמו דממעטים הענקה מבע"ח, הוא הדין דממעטים לכל שכירות, ומשום דהרי שכיר קריא רחמנא, וכבר כ' **העצמו"י** דלפ"ז לק"מ, דאדרבה באמת אמרינן דגם שכירות לא הוי לבע"ח, ולפי גירסת הגר"א דתרי לו כתיבי, גם ממילא לק"מ.

ד) גמ' א"ר נתן וכו' – בעיקר דין שעבודא דר"נ מבואר **ברשב"א** כאן, דבאמת אין למלוה הראשון שעבוד על השלישי, אלא מה דגובה הוא משום דאפוכי מטרתא למה לי, והא דאצטריך לילפותא, וכן הא דחכמים פליגי, זה משום דמ"מ מצי השלישי לומר לראשון דלאו בע"ד דידי את, דחיובו הוא לשני, וזה ילפינן מקרא דלא מצי למימר הכי, וממילא אמרינן דאפוכי מטרתא למה לי, ולפ"ז הק' בסו"ד, דאמאי מבואר בגמ' פסחים ל"א א' דאם מת השני, מ"מ באם יגבו היתומים קרקע, יכול הראשון לחזור ולגבות מהם משום שעדר"נ, הא לפי המבואר דזה משום אפוכי מטרתא, א"כ כשמת שני לא שייך זה, דהרי אין לו זכות לגבות מהיורשים, וכ' לומר דשם הוא משום תקנ"ח דנראה כמשועבד לו, אך הק' דבגמ' מבואר דמהני לזה הדין דשעדר"נ ונשאר בצ"ע, אמנם **בתוס'** בפסחים שם כ', דבאמת יש לו שעבוד על הקרקע של השלישי ומשום הכי גובה אותה, אלא דהק' א"כ גם על מטלטלין יהיה לו שעבוד ויוכל לגבות, ותי' התוס' דרק בקרקע דאם מכר הלוה יכול המלוה לגבות, בזה אמרינן דמדין שעדר"נ הרי היא משועבדת לראשון, אבל במטלטלין דאם ימכור הלוה לא יוכל המלוה להוציא, בזה לא אמרינן דמשועבד לראשון, **ובקצוה"ח** ספ"ה סק"ה כ' בביאור התוס', דכיון דכח השני קליש במטלטלין של השלישי, בזה לא אמרינן דיחול על זה שעבוד להראשון, ומשום הכי אינו יכול לגבות, **והמהרש"א** שם הק', דאמאי כשהשני חי יכול לגבות מטלטלין מהשלישי, הא אינם משועבדים לו, וכ' דמ"מ לא מצי לומר לו לאו בע"ד דידי את, ומבואר **בחזו"א** בב"ק סט"ו סקכ"א דהיינו כמו שכ' הרשב"א, דגובה משום אפוכי מטרתא, ולפ"ז לכאורה נמצא דבשעדר"נ איכא ב' דינים, האחד דגובה משום אפוכי מטרתא, והשני דיש לו שעבוד על קרקעות השלישי, אמנם **בקה"י** בפסחים סכ"ד מבואר, דבשעדר"נ נתחדש דין אחד, דלא מצי לומר לו לאו בע"ד דידי את, וממילא דיכול לגבות משום אפוכי מטרתא, וגם משום זה יש לו שעבוד על הקרקעות, דאי מצי לומר לו לאו בע"ד דידי את, לא היה בכוחו לגבות מכח השעבוד, דהרי מה דגובה, הוא משום ששעבודו של הראשון חל על השעבוד שיש לשני בקרקעותיו של השלישי, ואי אין לראשון כח לגבות שעבודו של שני, ממילא גם לא יחול לו שעבוד על זה.

**ובחי' רבינו דוד** בפסחים שם נראה דס"ל, דאמרינן דהחוב שיש לשני משועבד לראשון, אלא דדין גביית מטלטלין שמכח החוב חשוב כשעבוד מטלטלין, ודין גביית קרקע חשוב שעבוד קרקעות, ומשום הכי אם גובה קרקע שפיר גובה גם אחר מיתת השני, אבל אם גובה מטלטלין, כמו דשאר שעבוד מטלטלין פוקע כשמת השני, הכא נמי השעבוד שיש לראשון על החוב לענין גביית מטלטלין פוקע, ובהג' **אמרי ברוך** על הקצוה"ח שם, כ' לבאר גם דברי התוס' שם בדרך זו, ולשונם נראה יותר כהקצוה"ח.

**הרשב"א** כ' להוכיח מהדין דשעדר"נ, דאין שעבוד על חובות, דאי איכא שעבוד למה לי לשעדר"נ, תיפוק לי' דיגבה מכח שעבוד, וכן **הר"ן** בכתובות י"ט א' הוכיח דאי אפשר לגבות חובות ושט"ח, דא"כ למה לי לדין שעדר"נ, הא מצי לגבות החוב עצמו וע"י זה יגבה מהשלישי, **והש"כ** סק"א סק"ג הביא שי' הראשונים דאפשר לגבות שטרות, וכ' לישב דאצטריך לשעדר"נ דלא יוכל השני למחול, וכשי' הראשונים בכתובות י"ט א' דלא מצי למחול, ומשום דחשבינן כמו דהשלישי בעצמו משועבד לראשון, וכ"כ **הקצוה"ח** ספ"ו סק"א דיש לראשון שעבוד הגוף על השלישי וכשנ"ת, אלא דכ' דגם אי נימא דרק החוב משועבד לראשון, מ"מ גם לא מצי השני למחול עיי"ש בדבריו, ומש"כ עוד נפ"מ בהא דאיכא לדין שעדר"נ. ועיין **בנתה"מ** ספ"ו סק"ג שכ' לומר דדין שעדר"נ הוא, דהשלישי יש לו דין ערב לחוב של הראשון על השני ואכמ"ל.

ה) תוד"ה ואידך – בשי' ר' נתנאל דבשכירות ליכא לשעדר"נ, מבואר בתוס' משום דטרח בגופו, ועל דרך זה מבואר **בשלנ"ל** בביאור אחד, דכיון דכתיב ואליו הוא נושא את נפשו, משום הכי בעי ליתן לו, וכן בהענקה קורת רוח הוא דעבד לי' רחמנא ובעי למעבד לעבד עצמו, **ובספר התרומות** שם כ' בטעם שי' זו, דבעי דיבוא ממון השני לשלישי, ושבעבור זה יתחייב השלישי לשני, ואז אמרינן דמשתעבד לראשון, דבשעה שהגיע ממונו לידו זכה בו זה כבר, ומשום הכי בשכירות דלא בא ממון השני לשלישי אינו משועבד לראשון, ופשטות דבריו נראה, דמה דנתן השני לשלישי, כבר היה זכות לראשון לקחת בחובו, אמנם א"כ נמצא דבעי דהשני יהיה חייב לראשון קודם שהשלישי מתחייב לו, **ובמאירי** כ' בהדיא בשיטה זו, דאפילו אם קודם לוה השלישי הוא משתעבד לראשון, וגם כ' הטעם דדוקא הלואה ולא שכירות כש"כ בסה"ת, דמפני שכבר הגיע ממון השני ביד השלישי, משום הכי משתעבד גם לראשון, אך במאירי לא כ' מה דנוסף בסה"ת דזכה בו זה כבר, ועיין בשלנ"ל מש"כ עוד בזה.

**והרמב"ן והרשב"א** כ' לת', דלפי האמת ר"נ ס"ל כת"ק דאין הענקה למוכר עצמו, ומשום דממעטים לו ולא למוכר עצמו, וס"ל דעדיף למעט מוכר עצמו מלמעט בע"ח, ומבואר ברשב"א דלמעט מילי דעבד עדיף לי', ובגמ' דאמרינן דת"ק לית לי' דר"נ, משום דניחא לי' לומר דפליגי בדינא מלומר דפליגי במשמעות דורשין, **והריטב"א** כ' לת', דלפי האמת ת"ק ור"א פליגי אי ילפינן שכיר שכיר, וטעמא דת"ק משום דלא ילפינן שכיר שכיר, וגם הוא דורש לו ולא לבע"ח.

**והרמב"ם** פ"ג הט"ו פסק דאין בע"ח גובה ההענקה, ובהי"ב פסק כת"ק דמוכר עצמו אין מעניקין לו, וגם פסק בעלמא לדינא דר"נ, וכ' **הריטב"א** דס"ל דטעמא דת"ק משום דלא ילפינן שכיר שכיר וכשנ"ת, **ובגדו"ת** שם **ובלח"מ** כ', דהרמב"ם ס"ל כר' נתנאל דבכל שכירות אין לדין דשעדר"נ, אמנם הלח"מ מעיר דהיה להרמב"ם לבאר זה, **והש"כ** ספ"ו סק"ג דחה תי' זה מטעם זה, וכ' לומר עוד דס"ל כהרמב"ן וכשנ"ת, אמנם **במל"מ** תמה עליו, דא"כ נמצא דממעטים מוכר עצמו ולא בע"ח, והרמב"ם הרי כ' דבע"ח אינו גובה, ועוד כ' **הש"כ** על דרך שי' ר' נתנאל, ורק דס"ל דבעלמא היינו בצדקה, דבצדקה ליכא לדינא דר"נ ואפילו מבע"ח עצמו אין גובה, כמבואר בתוספתא דבע"ח לא גובה ממעשר עני, ובמרדכי מבואר דאין בע"ח גובה ממה שניתן לו בתורת צדקה, והענקה גם הוי מדין צדקה, ואי"צ קרא למעט, **ובקה"י** סכ"ג סק"ג מעיר עמש"כ הש"כ דהוי מדין צדקה, דהרי גם אם העבד עשיר יש דין הענקה, ובעשיר לא שייך צדקה, [והביא לשון **הסמ"ע** שם סק"ב דכ' דאינו בתורת חיוב, אלא מתורת ויתור ומתנה בתורת חנינה, ומשמע דהגם דלא הוי חיוב ממון, מ"מ גם בגדר צדקה לא הוי], **ובאהא"ז** פ"ג הט"ו כ', דגם אי נימא דהוי בתורת צדקה, מ"מ חלוק הוא משאר צדקה, דשם מה דאין גובה הבע"ח הוא משום דניתן לו לצורך עצמו, ולא לפרוע בזה חובו, אבל בהענקה כיון דהוי גם בעשיר, הרי לא ניתן לו לצורך דבר מסויים, ואמאי לא יגבה הבע"ח, ובחי' **הגר"ח** [סטנסל] סקע"ח כ' לישב, דשי' הרמב"ם להלכה דמכספים ובגדים ליכא דין הענקה, כיון דלא הוי דומיא דגורן ויקב שיש בהן ברכה מחמת עצמן, וא"כ באם יפרע האדון החוב לבע"ח, לא יקיים בזה דין הענקה, דמה שבא ליד העבד הוא רק סילוק החוב, והסוגיה הכא אתיא כמ"ד לק' י"ז א' דגם כספים בכלל הענקה, ובכתבי **קה"י** החדשים סכ"ט העיר, דגם למ"ד דיש בכספים מ"מ ממעט פרדות, ורק דס"ל דכספים דעביד דהו עיסקא גם הוו בכלל ברכה, וא"כ בסילוק חוב דליכא שום דרך של ברכה לכו"ע לא יהני, ועל כרחך צ"ל דכיון דמ"מ נותן דבר שישנו בכלל ברכה סגי, **והגרא"מ** **שך** שם כ' לפי גירסת הגר"א דמחד לו ממעטינן יורשיו, דכיון דהרמב"ם לא כ' דאם מת לא הוי ליורשיו, איכא תרי לו, וחד למעט מוכר עצמו וחד למעט בע"ח, והא דפסק הרמב"ם דהוי ליורשיו אע"ג דבגמ' מבואר דלכו"ע ממעטינן ליורשיו, הוא משום דהיה לו הכרח מסוגיה דלק' ט"ז ב' דהוי גם ליורשיו, עיי"ש.

ו) רש"י ד"ה ולא – **המהרי"ט** כ' דנראה מדברי רש"י דרק האדון אינו מחוייב, אבל העבד עצמו אחר שזכה בהענקה מחוייב ליתן לבע"ח, **ובאבנ"ז** כ' לדייק עוד, דגם באדון עצמו רק חיוב ליכא, אבל אם ירצה יכול להגבות לבע"ח ועיי"ש מש"כ בזה, ולפי דברי **המקנה** שיתבאר בסמוך באמת הוא מבואר, דכיון דמהעבד גובה ממילא הוא הדין דהאדון יכול להגבות לבע"ח דאפוכי מטרתא למה לי, **והרמב"ם** פ"ג מעבדים הט"ו כ' ענק ע"ע לעצמו ואין בע"ח גובה ממנו, ודייקו **המהרי"ט** ועוד **אחרונים** דס"ל דגם מהעבד עצמו אינו גובה, ויותר מדוייק בדבריו **בפה"מ** וכמש"כ **המל"מ** שם, [**ובפנ"י** מבואר דמה דקתני לק' ט"ז ב', דענק ע"ע לעצמו לאפוקי בע"ח, זהו מקור לדברי הרמב"ם, דגם מהעבד לא מצי לגבות], וכ' לבאר, דכיון דמיעטי' רחמנא משעדר"נ, אמרינן דלדידי' זכי לי' רחמנא, וממילא גם כשבא לידו לא יגבה הבע"ח, ועוד כ' דאי נימא דהוי מתורת צדקה וכשנ"ת גם אתי שפיר, דגבי צדקה מבואר בתוספתא דאין משלמין חוב מדמי מעשר עני, ובמרדכי מבואר דמכל צדקה אין משלמין חוב, וכבר נתבאר בזה לעיל, **והמקנה** כ' לומר דאין כופין על הענקה משום דמתן שכרה בצדה, ועל כרחך דמה דממעטינן דלא לבע"ח, היינו דגם אם רוצה האדון מדעתו ליתן לבע"ח אינו יכול, ומזה מוכח דגם מהעבד אינו גובה, דאם לא כן אמאי לא יוכל ליתן מדעתו דאפוכי מטרתא למה לי.

**המהרי"ט** מק' על שי' הרמב"ם דגם מהעבד אינו גובה, דמה מהני הא דת"ק בעלמא נמי לא סבר כר"נ, הא מ"מ איצטריך קרא דלא יגבה מהעבד עצמו, **והפנ"י והמקנה** מת', דקרא קאי על האדון ולא על העבד, וא"כ בשלמא אי ס"ל בעלמא כר"נ, י"ל דקרא הכא אתא לאפוקי מר"נ, וממילא שמעינן מינה דגם מהעבד עצמו לא גובים וכשנ"ת, אבל אי בעלמא לית לי' דר"נ וקרא אצטריך רק לעבד עצמו, זה אי אפשר למעט מלו דקאי על האדון, **והקצוה"ח** ספ"ו סק"ג כ' לומר, דבאמת אם דעת האדון ליתן להעבד גם כדי שיוכל הבע"ח לגבות, באמת גם להרמב"ם מצי לגבות, ומה דשי' הרמב"ם דאין בע"ח גובה ואפילו מהעבד, הוא משום דאמרינן בסתמא דהאדון נתן ההענקה לעבד על דעת שלא יוכל הבע"ח לגבות ועל מנת כן נתן, וכשי' הרא"ש בתשובה דאפשר ליתן מתנה לאדם ע"מ שאין לבע"ח זכות לגבותה, והכא נמי מצי ליתן ההענקה על מנת שלא יוכל הבע"ח לגבות, ואי לא היינו ממעטים בע"ח, א"כ לר"נ דיש לבע"ח שעבוד על האדון, ממילא דאין יכול האדון ליתן ע"מ שאין לבע"ח זכות לגבות, ומשום הכי לת"ק לא בעי קרא, דכיון דאין לבע"ח שעבוד על האדון, ממילא דגם בלא קרא מצי האדון ליתן ע"מ שאין לבע"ח זכות לגבות, [**ובפנ"י** גם מבואר כעי"ז, רק דהפנ"י ס"ל דאת ההענקה אי אפשר ליתן ע"מ שאין לבע"ח זכות לגבות, כיון דהאדון מחוייב ליתן ואינו תלוי בדעתו, ורק דיכול העבד למחול, והאדון יתן לו בתורת מתנה ע"מ שלא יגבה הבע"ח].

ז) **בהג"א** בב"ק פ"ד ס"ד כ', דדין שעדר"נ הוא דוקא אם קודם לוה השלישי מהשני, ואח"כ לוה השני מהראשון, אבל אם קודם לוה השני מהראשון, ואח"כ השלישי מהשני, בזה אין מוציא הראשון מהשלישי משום שעדר"נ, ובהג' **הגר"א** שם ציין, דשאר פוסקים חולקים על זה, וכ' די"ל דטעם ההג"א, דס"ל דבזה פליגי ת"ק ור"א בסוגיין, וס"ל דהלכה כת"ק, והיינו דמה דמבואר בגמ' דבעלמא נמי לא ס"ל כר"נ, היינו דוקא כהאי גונא דקודם לוה השני מהראשון, **ובזכרון שמואל** סנ"א הק', דאי נימא דאם לוה השלישי מהשני קודם, מודה ת"ק דאיכא לדינא דר"נ, אכתי אצטריך קרא לכהאי גונא, דאחר שיצא ונתחייב האדון בהענקה לוה העבד, דכהאי גונא קדם חיוב השלישי לשני, וכ' לבאר דברי הגר"א, דטעמא דהג"א דבעי דקודם יתחייב השלישי לשני, הוא משום דדינא דר"נ הוא, דהחוב שיש לשני על השלישי משתעבד לראשון, וזהו גופא מה דנתחדש בקרא דחל שעבוד על חוב ג"כ, וא"כ י"ל דדוקא היכי דהיה החוב בשעת הלואה, אז הוא דמשתעבד לראשון, כמו שאר שעבוד נכסים שמחמת הלואה, דלא חל אלא בשעת הלואה, [ושאר נכסים אפשר לשעבד מדין דאקני, אבל חוב י"ל דאין בכח האדם לשעבד, ורק נתחדש בקרא בדינא דר"נ], ולפ"ז כ' דאי נימא דדין הענקה לא הוי חוב ממון, אלא רק מצוה על האדון וכשנ"ת באות ג' דכן היא שי' הגדו"ת, באמת לא שייך לומר דיחול שעבוד בזה, דהא לעבד עצמו גם ליכא שעבוד, וכמו שכ' הגדו"ת דמשום הכי באמת ליכא לשעדר"נ, והא דמבואר בגמ' דבעי למעט בע"ח, על כרחך דלפ"ז אמרינן, דטעמא דדינא דר"נ הוא כמו שכ' הרשב"א דהוא משום אפוכי מטרתא וכשנ"ת, וזה שייך שפיר גם היכי דלא הוי אלא מצוה על האדון, [דגם אי הוי רק דין מצוה, מ"מ חשוב דיש בזה גם זכות לעבד לקבל הממון הגם דשעבוד ליכא], ולפ"ז כ' דת"ק ור"א פליגי בגדר שעדר"נ, דר"א ס"ל דהוי דין אפוכי מטרתא ובעי קרא למעט בע"ח, ות"ק ס"ל דהוי דין שעבוד והיכי דליכא שעבוד ליכא לדינא דר"נ, וא"כ לא בעי הכא קרא למעט, ובזה מבואר מש"כ הגר"א דת"ק ור"א פליגי, אם איכא לדינא דר"נ היכי דקודם לוה השני מהראשון, דבזה הרי נתבאר דשעבוד ליכא על השלישי, ורק דיש לנו לומר בזה דעכ"פ יוכל הראשון לגבות מהשלישי משום אפוכי מטרתא, וזה תלוי במחלוקת ת"ק ור"א וכשנ"ת.

ח) גמ' ולא למוכר עצמו – **המהרי"ט** מק' אמאי בעי קרא למעט מוכר עצמו מהענקה, תיפוק לי' דגבי הענקה כתיב כי משנה שכר שכיר עבדך, ומוכר עצמו אין רבו מוסר לו שפחה, וכ' לפמש"כ תוס' גבי רציעה, דכיון דכתיב ג"ש נימא דישנו במוכר עצמו, הגם דלא שייך קרא דאהבתי את אשתי, דגם הכא נימא כן, ועוד תי' דכמו דמרבינן מהענק תעניק אפילו לא נתברך הבית, כמו כן נרבה אפילו אין רבו מוסר לו שפחה, ועוד תי' דכיון דרבי קרא הענקה לאמה, על כרחך דאיכא הענקה גם בלא שמוסר שפחה.

תוד"ה כי – **התוס'** בב"ק פ"ז ב' כ' די"ל דגרסינן כי טוב לו עמך, ואע"ג דאי"ז צווי, מ"מ מבואר מקרא דכך הוא הניהוג בעבד, וממילא יש ללמוד דכך הוא הדין, **וברמב"ם** פ"א ה"ט גם מבואר דגרס כי טוב לו עמך. **והעצמו"י** הק' על גירסת התוס' כאן, דהא כשכיר כתושב כתיב במוכר עצמו, ומה מייתי מזה בגמ' הכא דמיירי על מכרוהו ב"ד, הא י"ל דכיון דעבד איסורא נקנסי', וכ' דבתוס' בע"ב ד"ה אמאי מבואר, דלפי האמת לא אמרינן האי סברא, **ובפנ"י** כ' דחשוב גלוי מלתא בעלמא. **והמהרי"ט** מעיר דקרא משמע דיהיה עמך כשכיר, ובשכיר הרי אין דין דעמך במאכל, ועיי"ש מש"כ לומר דתרי קראי צריכי.

גמ' הוה אמינא ה"מ מדעתי' – **בשלנ"ל** מבואר דאי היה הכי, לא היה הענקה אלא בכהאי גונא דנתרצה לרבו ולקח שפחה, ולפי האמת שגם בעל כרחו יכול למסור לו, גם בלא מסר מ"מ איכא הענקה כיון דבידו למסור.

ט) גמ' אבל מכרוהו ב"ד דעבד איסורא אימא נקנסי' – **התו"ר** מק' דעל ג"ש לא אמרינן פירכא, **ובמהרש"א** בע"ב מבואר, דדוקא פירכא מכח דינא לא פרכינן, אבל מסברא הכתובה פרכינן גם על ג"ש, **ובעצמו"י** כ' דמסברא אלימתא פרכינן, וכן מבואר **בספר הכריתות** בחלק ראשון בית שני אות י"א, דהיכי דאיכא טעמא רבה אמרינן ג"ש למחצה כמבואר בסוגיין, **והמהרי"ט** כ' לומר, דהיינו אומרים דקרא דשש שנים יעבוד בא לרבות דאפילו אם יהיה יובל באמצע, או דנימא דונמכר בגנבתו משמע דבכל ענין נמכר לשלם גנבתו, ואפילו אם יש יובל באמצע לא ימנע משום זה למכרו לשלם את גנבתו, ולא יצא ביובל.

גמ' מאי משמע – **בתוד"ה** איזהו **וברשב"א** מבואר דקו' הגמ' על הברייתא הראשונה, דאמאי פשוט לתנא דאיש אל משפחתו תשובו, מיירי בנרצע טפי ממכרוהו ב"ד, **והריטב"א** מוסיף דאי ליכא משמעות, הוה לי' להתנא לומר בסתם דאיכא תרי קראי וחד על נרצע וחד על מכרוהו ב"ד, **ובשלנ"ל** כ' עוד, דאי ליכא משמעות, לסגי בחד קרא, דכיון דשקולין הם דיש סברא בכל אחד דלא נרבה אותו, ממילא אתו תרוייהו מחד קרא, אמנם **הרמב"ן** כ' לבאר קו' הגמ', על עיקר הא דמוקמינן להקרא ליציאת עבד, דכיון דעיקר קרא מיירי על יציאת שדה אחוזה, מהיכי תיתי דזה קאי על עבד, ויל"ע דלכאורה מה דכתיב ואיש אל משפחתו תשובו, ודאי משמע דקאי על עבד ולא על שדה.

תוד"ה איזהו – **בראשונים** הוסיפו בתי' התוס', דאשה גם דמיא למכרוהו ב"ד דתרוייהו נמכרים בעל כרחם, **והרמב"ן** לשי' דביאר דקו' הגמ' דנוקי לשדה אחוזה, כ' דלפ"ז תי' הגמ' דשדה אחוזה הוי גם באשה ולק"מ, והרשב"א בשם **הראב"ד** כ', דתי' הגמ' דתרי איש כתיבי, והיינו נרצע דאיכא בו ב' דברים דנוהג רק באיש, דרק מכרוהו ב"ד נרצע, וא"כ גם עיקר המכירה שבו וגם הרציעה תרוייהו נוהגים רק באיש, **והרשב"א** הק' דלא הוזכר זה בגמ', **והשלנ"ל** מק' דהאיש הראשון כתיב לענין שדה אחוזה ולא על עבד.

בקו' הת"י כ' **המהרש"א,** דאי היה רק חד קרא, היה אפשר לומר דעדיף טפי לאוקמי' במכרוהו ב"ד, ואע"ג דכתיב איש אי"ז סיבה להכריח מזה לאוקמי' בנרצע, ורק לפי האמת דאיכא תרי קראי, אמרינן דיותר מסתבר דזה קאי על נרצע משום דכתיב איש, **והעצמו"י** מוסיף, דהרי גם במכרוהו ב"ד שייך לומר בו דנוהג באיש ולא באשה, דאין אשה נמכרת בגניבתה וכש"כ תוס', ורק דנרצע לא שייך כלל באשה, וכן מבואר **בתו"ר** דבחד קרא אי אפשר להוכיח דמיירי בנרצע משום דכתיב איש, באם יש סברא לומר יותר דמיירי במכרוהו ב"ד, אמנם **בריטב"א** נראה כהת"י, דגם בחד קרא היינו מעמידים אותו בנרצע.

**השלנ"ל** מעיר דאכתי יק' בברייתא השניה, דאמר התנא אי במכרוהו ב"ד הרי כבר אמור, דהיינו קרא דושב אל משפחתו, דמאי משמע דמיירי טפי במכרוהו ב"ד מנרצע, וכ' לת' דכיון דכתיב בפרשת מוכר עצמו, ומוכר עצמו שכיר קריא רחמנא, משום הכי ניחא לאוקמי במכרוהו ב"ד דקרוי שכיר, מנרצע דקרוי תושב, ועוד כ' לומר דגבי נרצע כתיב לעולם, ומשום הכי אי איכא חד קרא ניחא לאוקמי במכרוהו ב"ד מנרצע, וכ"כ **המהרי"ט**, ובשלנ"ל דחה תי' זה עיי"ש.

**העצמו"י** מק' אמאי בעי קרא במכרוהו ב"ד, ולא ילפינן ממוכר עצמו ומנרצע בהצד השוה, וכ' דאיכא למפרך דמה לאלו שכן אינן נמכרים אלא מדעתם, ועל במה הצד פרכינן פירכא כל דהו, וכ"כ המהרי"ט, ועוד כ' **המהרי"ט** לפמשנ"ת לעיל, דהס"ד דעבד איסורא היינו דנרבה מקרא דשש שנים יעבוד או מנמכר בגנבתו, דנמכר לשש אפילו אם יש יובל באמצע, דא"כ גם במה הצד לא יהני, ויל"ע לפ"ז האם נימא דמה דאמרינן בגמ' אבל מכרוהו ב"ד דלא עבד שש, היינו טעם זה גופא, דיש לנו לרבותו דיעבוד שש.

**טו' ב**

א) גמ' ואין נגאל בשש – **בשלנ"ל** מבואר דאפשר דלא ממעט אלא דאם נמכר סתמא לא אמרינן דיצא בשש, אבל מ"מ אם התנה יכול לימכר לשש, וכמו במוכר עצמו דבהתנה יכול לימכר לכמה שירצה, וכ"כ **המהרי"ט** לעיל י"ד ב' ד"ה ולא **ובמנ"ח** מצוה מ"ב אות כ', דאם פירש בשעת מכר מהני שיחול המכר כמו שפירש, ובחי' **רא"ל** סל"א סק"ב כ' לדייק מלשון **הרמב"ם**, דגבי מוכר עצמו כ' דנמכר לשש ויותר על שש, ובנמכר לנכרי כ' בפ"ב ה"ז דאם לא נפדה אינו יוצא אלא ביובל, דנראה דלא שייך בו מכירה שיצא קודם היובל, וגם אם יתנה לא יהני, אמנם **באהא"ז** שם סק"ט בשם **הגרא"ק** כ', דהרמב"ם רק בא למעט דאם נמכר בסתמא אינו יוצא בשש, וכן מבואר במנ"ח שם.

גמ' שם – **העצמו"י** מק' לפי מה דמבואר בגמ' לעיל י"ד ב', דממעטינן מוכר עצמו לת"ק מקרא דעבדך, דרק מכרוהו ב"ד נמכר רק לשש, הכא נמי משם נמעט גם נמכר לנכרי, ואמאי בעי במיעוט דבאלה, וכ' לומר דרבי ס"ל כר"א דלא ממעט מוכר עצמו, ועוד כ' דכיון דאיכא בנמכר לנכרי גם ק"ו, משום הכי לא נמעט אלא מוכר עצמו לישראל, ועוד כ' לומר, דמ"מ נילף מק"ו דאם נמכר בסתם, דיצא בשש כמו מוכר עצמו, [ועיין לק' כ' ב' באות ו' דנראה דשי' הרשב"א, דאי מוכר עצמו נמכר ליותר משש, הכא נמי נמכר לנכרי ודלא כהתי' השני בעצמו"י], אמנם **בשלנ"ל** כ' דלפי שיטתו לעיל י"ד ב', דמוכר עצמו בנמכר סתם יוצא בשש משום דשכיר קריא רחמנא, דמהאי טעמא יש לנו לומר כן גם בנמכר לנכרי דקריא שכיר, וכ' דמה דאמר רבי דיכול והלא דין הוא, הוא להוסיף דיכול, דאפילו אם יפרש ליותר משש, מ"מ יצא בשש מק"ו.

ב) גמ' מי שאינו נגאל באלה – **התורי"ד** מק' דהא לעולם יכול הקרוב לבוא ולפדות העבד, ואי יאמר לו האדון דלאו בע"ד דידי את, מ"מ יוכל ליתן המעות מתנה לעבד והעבד יפדה עצמו, וכ' דאה"נ, ומה דאמר רבי דאינו נגאל באלה היינו דליכא מצוה, וכ"כ **בכס"מ** פ"ב ה"ז, **ובלח"מ** פ"ד ה"ב העיר על דבריו, דלכאורה נראה דאין הקרוב יכול לגאול אפילו אם ירצה, ולא רק דאין לו מצוה, **ובמל"מ** שם ביאר דברי הכס"מכהתורי"ד, דמרצון הקרוב הרי לעולם יכול ליתן המעות לעבד עצמו, וכ' לומר דכיון דאמרינן דהמיעוט רק ממצוה, י"ל דבאמת אמרינן מעתה דיכול לפדות העבד אפילו בעל כרחו של אדון, ולא בעי שיתן המעות לעבד, דרק ממצוה נתמעט, אמנם **בחזו"א** כ' דהמעוט הוי לגמרי, ורק דהנפ"מ בזה הוא למצוה כיון דלעולם יכול ליתן לעבד, וכ"כ **הריטב"א** לק' י"ח א', דאי ממעטינן מגאולת קרובים, צריך ליתן לעבד והוא יפדה עצמו, **ובמאירי** כ' דדינא דרבי הוא, דאין הקרוב יכול לפדות בעל כרחו של האדון ולא בעל כרחו של העבד.

ג) גמ' ואי ס"ד יליף שכיר שכיר – **בשלנ"ל** מק' דאי יליף שכיר שכיר, אמאי הוצרך רבי לומר דיכול והלא דין הוא, לימא דיכול דנילף שכיר שכיר, **והמהרש"א** כ' דניחא לי' למילף מק"ו, ומבואר **בעצמו"י** משום דהוי מסברא, ואף בלא קרא נימא הכי, **והמהרי"ט** כ' דאי משום ג"ש לבד, יש לנו למעט נמכר לנכרי מקרא דועבדך כמו דממעטינן מוכר עצמו, ורק משום דאיכא גם ק"ו לא נמעט, **ובפנ"י** מוסיף עוד דאף אי מיעוט דועבדך קאי רק על מוכר עצמו, מ"מ מנ"ל ללמוד נמכר לנכרי ממכרוהו ב"ד, אדרבה נילף ממוכר עצמו, ולמוכר עצמו גם איכא וא"ו מוסיף, ומשום הכי בעי לק"ו, [ולפ"ז מבואר, דלרבי מוכר עצמו נמכר ליותר משש].

רש"י ד"ה נילף – **בשלנ"ל** לעיל י"ד ב' מבואר די"ל, דנילף שכיר שכיר היינו מכרוהו ב"ד ממוכר עצמו, ומוכר עצמו נדע דנגאל באלה מוא"ו מוסיף.

ד) תוד"ה אמאי – **המהרש"א** כ' דלפי מה דרצו לפרש, דהגמ' מיירי על מוכר עצמו, יכלו להק' גם דהא מוכר עצמו על כרחך נמכר גם ליותר ממש, להצד דלא יליף שכיר שכיר, **והמהרי"ט** כ' דמ"מ י"ל דבעי למילף דבנמכר לסתם יצא בשש כמו מוכר עצמו, וזה לשיטתו דמה דמוכר עצמו יוצא בשש, זהו מקרא דכתיב רק על מוכר עצמו וכשנ"ת לעיל י"ד ב' באות א' השני.

בא"ד – מש"כ דמכרוהו ב"ד סברא הוא דלקנסי' דעבד איסורא כ' **העצמו"י**, דמוכח מדבריהם דנמכר לנכרי לא חשיב עבד איסורא, דא"כ שפיר אפשר למילף מנמכר לנכרי, **והמקנה** כ' דזה מוכח בגמ', דנמכר לנכרי לא חשיב עבד איסורא כמו במכרוהו ב"ד, דא"כ אמאי בעי קרא בע"א דמכרוהו ב"ד יוצא ביובל, נילף שכיר שכיר מנמכר לנכרי, ובחי' **רמ"ש ובחזו"א** כ' דהסברא דעבד איסורא במכרוהו ב"ד, היינו דמשום הכי נימא דאינו יוצא ביובל, דצריך לימכר כדי לשלם גנבתו, ולפי דבריהם לא שייך זה כלל בנמכר לנכרי, דאי"ז תלוי סתם בעבד איסורא, אלא דהעירו דלכאורה בתוס' מוכח דלא כדבריהם, דמה זה סברא דלא יגאל בקרובים, הא כבר נתן האדון דמי מכירתו, וכ' לבאר דאי יצא בקרובים, משום הכי יפחת שויו במכירתו, דלא ירצו לקנות עבד שיכול לצאת ע"י קרובים, ועיין עוד במהרי"ט במש"כ בדברי התוס', לפי איך שפי' הגמ' בע"א.

בא"ד – **העצמו"י** מק' דכיון דכ' תוס' דאין לפרוך דמכרוהו ב"ד נקנסי', א"כ גם אי לא ילפינן שכיר שכיר, אמאי לא נילף מבמה מצינו, וכ' דכל מה שתי' תוס' דגלי קרא, מהני רק דלא נפיק מג"ש משום האי סברא דעבד איסורא, אבל על במה מצינו שפיר הוי פירכא, ועוד כ' דאי לא ילפינן שכיר שכיר, א"כ מוכר עצמו אינו עובד את הבן, דאדרבה ילפינן מוכר עצמו מנמכר לנכרי מוא"ו מוסיף, וא"כ איכא למפרך דמוכר עצמו אינו עובד את הבן, אך הק' דמ"מ נילף אמה ממוכר עצמו דנגאל באלה, ונילף מכרוהו ב"ד מאמה בהיקש, וכ' דאיכא למפרך דמה לאמה שכן נמכרת בעל כרחה, ומשום הכי גם לא תגאל באלה, וזה הוי תי' גם דמשום הכי ליכא למילף מכרוהו ב"ד ממוכר עצמו בבמה מצינו, ועיי"ש מש"כ עוד.

ה) תוד"ה אמר – **במהרש"א** מבואר דקו' התוס', דנראה מהברייתא דגם לפי האמת אינו נגאל באלה, ואמאי לא ילפינן מק"ו דיגאל, וכן מבואר בהדיא **בתו"ר**, ולפי תי' מהר"י ביאר, דכיון דאפשר למילף ק"ו גם אם לפי האמת נגאל באלה, ממילא דליכא כלל משמעות בברייתא דבאמת אינו נגאל באלה.

בא"ד – **התו"ר** כ' התי' הראשון בתוס', וכ' דלפ"ז אמה באמת נגאלת בקרובים, ולא הזכיר קו' התוס' על תי' זה, **ובעצמו"י** בתוד"ה אמאי מבואר די"ל, דההיקש מהני רק למה דנכתב בקרא לגבי אמה, ולא למה דילפינן מק"ו, ומיושב קו' התוס'.

ו) תוד"ה ומה – **התו"ר** כ' דאין להוכיח משדה לעבד, וצ"ב מה יענה על הוכחת התוס' דעבדינן יוכיח, אמנם באמת לכאורה בהא שהביאו התוס' לא מבואר אלא דעבדינן יוכיח מעבד לשדה, אבל לא מבואר דעבדינן יוכיח משדה לעבד, ועוד כ' דגאולת שדה אחוזה הוי רק בבן, ודבריו צ"ב, ובהג' **מהרי"פ פערלא** לרס"ג במנין ששים וחמש פרשיות בפרשה מ' בד"ה אלא, כ' לגרוס בתו"ר דנוהג רק באחין ולא שאר קרובין, ועיי"ש דגם לפי גירסא זו אכתי קשה.

בא"ד – **העצמו"י** מק' על תי', די"ל דנרצע יוכיח דיוצא במיתת אדון ולא בשש, וכ' די"ל עוד על קו' התוס' דמה לשדה שאינה נגאלת מיד, ובזה גם נרצע אינו נגאל, ועיין עוד במהרי"ט.

**המהרש"א** מק' על הק"ו בגמ', דאיכא למפרך דמה לנמכר לישראל שיוצא בשטר, תאמר בנמכר לנכרי שאינו יוצא בשטר, וכ' לומר דאע"ג דאינו נקנה בשטר כמבואר בתוס' לעיל י"ד ב', מ"מ יוצא בשטר וסיים דצ"ע, **והבה"ל** ח"א סכ"א סק"ג הק' על זה, דלפמש"כ תוס' לעיל דגם קרקע אינו קונה בשטר, מבואר דנתמעט לגמרי מתורת שטר, וכשנ"ת דכן מבואר בתו"ר שם, וא"כ גם לא יצא, ועוד הק' דהראשונים לעיל י"ד ב' כ', דהא דמוכח מקרא דוהפדה דנקנית בכסף, הוא משום דכיון דיוצאת הוא הדין דנקנית, וא"כ אי נימא דיוצא מנכרי בשטר, הוא הדין דיהיה נקנה בשטר, וכ' לומר, דלמסקנא ס"ל לר"ת דנקנה בשטר כיון דילפינן שכיר שכיר וכשנ"ת כבר לעיל, ועיין עוד בשיעורי הגרש"ר.

ז) גמ' בשאר כל אדם לשעבוד – **בפנ"י** כ' דאפשר דאפילו בעל כרחו של העבד, יכולים לגאול אותו לשעבוד שלא יטמע, ומבואר דלא פסיקא לי' דאפשר גם בעל כרחו של עבד, **ובמאירי** מבואר דגם בעל כרחו של עבד, ועיין **במקנה** שהאריך בזה.

תוד"ה וריה"ג – עיין מהרש"א, **ובעצמו"י** מבואר דגם לפי הגירסא דגרסינן וריה"ג מידי אלא באחר כתיב, מ"מ גם גרסינן ור"ע מידי אלא באלה כתיב, ומה דאמרינן בגמ' דאי הכי הדרא קושיא לדוכתי' היינו מה דמק' על ר"ע.

תוד"ה ורבי – **בלחם אבירים** מבאר כונתם, דגם לרבי אצטריך קרא לומר שאינו יוצא בשש, אלא דלזה סגי דיהיה כתוב בקרא דאם לא יגאל באלה לא יצא והיינו בשש, ולא אצטריך לכתוב דיצא בשנת היובל, וכ"כ **הרש"ש**.

**טז' א'**

תוד"ה בעכו"מ – מבואר **בעצמו"י** דבקרא דמייתי בברייתא דויצא בשנת היובל, אי אפשר לומר דמודיעין לו הדין ונוקי באינו תחת ידך, דהא איצטריך קרא דלא נימא דיהיה רשאי לצאת קודם היובל, וכמו שכ' רש"י דאי אתה רשאי לבא עליו בעקיפין.

בא"ד – **בתוס'** בב"מ פ"ז ב' כ' דלא כהתוס' הכא, אלא דבהכרח דקרא דוחשב עם קונהו מיירי בנכרי שתחת ידך, ולפ"ז יק' דא"כ לרבי אמאי בעי עוד קרא.

בא"ד – משה"ק אי בנכרי שתחת ידך מה שייך יובל, מבואר **בתו"ר** דהקו' למ"ד גזל נכרי מותר, **ובעצמו"י** הק', דבגמ' בב"ק קי"ג מבואר דאמר ר"ה דגזל נכרי אסור רק באינו תחת ידך, אבל בישנו תחת ידך שרי, וא"כ יק' לכו"ע, וכ' לומר דהכונה להק' לר"ה דמתיר בנכרי שתחת ידך, **ובתפל"מ** כ' דאה"נ הקו' לכו"ע, אמנם בתו"ר כ' דק' למ"ד דגזל נכרי מותר, ומבואר דיש מחלוקת בזה, ועיין **בש"מ** בב"ק קי"ג ב' דמבואר בשם הרמ"ה, דר"ע דאוסר שם ס"ל דאפילו בנכרי שתחת ידך אסור, **ובחזו"א** כ' דנראה דמה דשרי בתחת ידך, היינו דוקא אם כל האומה תחת ידינו, ולפ"ז י"ל דקו' התוס' רק למ"ד דאסור אף באינו תחת ידינו, דאם לא כן אפשר לאוקמי קרא בגונא דרק נכרי זה תחת ידינו, אמנם בגמ' מבואר דאי קרא מיירי באינו תחת ידך, לא נדע מזה לישנו תחת ידך, ולכאורה הוא משום החילוק בגמ' בב"ק קי"ג ב' וכשנ"ת, וא"כ אי אפשר לומר דאין כל האומה תחת ידינו, דא"כ הרי זה כמו דאינו תחת ידינו לפי דברי החזו"א, והחזו"א עצמו עמד בזה, וכ' די"ל דאה"נ דלא מיירי דכל האומה תחת ידך עיי"ש.

א) גמ' הקישה הכתוב לאחרת – **בשלנ"ל** מבואר דלר"ה דאדון כותבו דילפינן משטר קידושין, הכא נמי בעי לשמה, וכן מבואר בכמה **אחרונים**, **ובחזו"א** כ' לומר דאפשר דדין לשמה ושאר דינים כגון מחובר זהו דוקא בקנין של איסור, אבל באמה דהוי קנין ממון בזה ליכא לדין לשמה, והגם דילפינן מהיקש לאשה, [אמנם **במהרי"ט** כ' לומר דאי אפשר למילף אמה מאשה בבמה מצינו, כיון דבאשה ליכא קנין ממון, ובכל זאת כ' דשפיר ילפינן אשה מאמה, דבאמה חשוב דאיכא גם קנין איסור דיכול ליעדה].

בגמ' שם – **בשלנ"ל** כ' דאפשר דלר"ה דאדון כותבו, הכא נמי דמצי ליעד ע"י שטר זה, ואומר דשטר זה יתפוס בה קידושין כקידושי שטר, וכמו דאמרינן גבי מעות הראשונות לקידושין נתנו, וכ"כ **הפנ"י**.

ב) תוד"ה שכן – **בראשונים** תי' עוד, דלר"ח שטר אמה לא דמי לשטר קידושין, דשם הבעל כותב והכא האב כותב, ומשום הכי מייתי גט דתרוייהו כותב המוציא דהיינו הבעל והאדון, **ובשלנ"ל** כ' עוד, דגבי גירושין יש אלימות טפי לשטר, דרק ע"י שטר אפשר להוציא, משא"כ קידושין אפשר גם ע"י כסף וביאה.

גמ' באישות מיהת לא אשכחן – **התורי"ד** כ' דלא גרסינן זה, דמה נפ"מ אם אשכחן באישות או לא, הרי הכא לא מיירי לענין אישות, [וכ' דאפילו נימא דבאמה חשוב אישות משום דשייך בה יעוד, מ"מ בעבד לא שייך], **ובריטב"א** מבאר דכיון דמהני באישות, אמרינן דקנין זה אלים טפי דגם מהני לאישות, ומשום הכי יש לנו לרבות אותו יותר.

ג) **התו"ר** מק' דאי לא ילפינן שכיר שכיר, מנ"ל דמוכר עצמו נקנה בשטר, וכ' דאחר דמצינו דהושוו מכרוהו ב"ד ומוכר עצמו לענין כסף הוא הדין דלענין שטר, ולא פרכינן דמה למכרוהו ב"ד שכן בעל כרחו, ועיין בחי' **בית מאיר** מה שהעיר בזה, **והרמב"ן** כ' דלמסקנא לא אשכחן מאן דלא יליף שכיר שכיר, **והריטב"א** כ' דכיון דכתיב כצאת העבדים בלשון רבים, דרשינן דמרבה גם מוכר עצמו, וכ' דצ"ע, [ועיין בפנ"י מש"כ באופן אחר אמאי כתיב עבדים לשון רבים], **והפנ"י** כ' לפי שיטתו לעיל דביאר קו' הגמ' דכסף מנ"ל כשי' רש"י שם, דבעלמא הדין דקונה במשיכה ולא בכסף, דמשום הכי בעי רבוי בפני עצמו למוכר עצמו, אבל גבי שטר הוי גלוי מלתא, וכיון דמכרוהו ב"ד נקנה בשטר ושטר מהני לקנין עבד, הוא הדין דלמוכר עצמו מהני, **והבית מאיר** כ' לומר, דדוקא כסף דלא הוי קנין בגופו י"ל דלא מהני בעבד, כיון דחל הקנין בגופו ובעי קנין בגופו, אבל שטר חשיב כקנין בגופו, וכיון דאשכחן במכרוהו ב"ד דמהני וחזינן דיש לו הדין כקרקע דנקנה בשטר, הוא הדין במוכר עצמו.

**במאירי** במתני' מבואר דמכרוהו ב"ד הם כותבים השטר, וכ"כ **המנ"ח** מצוה מ"ב אות י', אמנם **באהא"ז** פ"א ה"א כ' **דברמב"ם** מדוייק דגם במכרוהו ב"ד הנמכר כותב, וב"ד יכולים רק לכפותו לכתוב.

ד) גמ' אילימא דכתב לי' שטר אדמי' – **הרשב"א והריטב"א** כ' דלפי ס"ד זו מהני דוקא מדעתו של האדון, וכמבואר לק' י"ח א' דאין לומר דנכפה האדון לשחרר את האמה ע"י דתתן לו שטרא אדמי', משום דנקיט מרגניתא בידי' יהיבנא לי' חספא, אמנם **התורי"ד** כ' דלפי הס"ד אפשר גם בעל כרחו, וביאר קו' הגמ', דא"כ הפדיון הוא ע"י מה דמתחייב בכסף, ומה דנצרך השטר הוא רק לראיה בעלמא על חיובו, וא"כ למה נקטה הברייתא שטר, הא אפשר גם ע"י שיתחייב לו בפני עדים, ועל כרחך דבחיוב לבד אי אפשר לעשות גר"כ בעל כרחו של אדון.

שי' **רש"י** לעיל ה' א' דע"י שמתחייב בשטר אפשר לקנות בזה מתורת כסף, וכ"כ **הריטב"א** לעיל ח' א' גבי מנה אין כאן משכון אין כאן, אמנם **הרמב"ן והרשב"א** שם כ' דע"י חוב אי אפשר לקנות, כיון דלא יצא מתחת הקונה כלום ואכתי המעות אצלו, ובגמ' הכא מבואר דמהני שטר חוב בתורת כסף, **והרשב"א** הק' כאן על שיטתו דאמאי מהני, וכ' לומר דרק לפי הס"ד דע"ע אין גופו קנוי והוי רק חיוב, מהני גר"כ גם ע"י חוב לבד, אבל לפי האמת דע"ע גופו קנוי לא יהני שטר חוב, ובעי כסף בעין כמו בכל קנין כסף וסיים דצ"ע, **ובבה"ל** ח"א סכ"ג העיר, דאכתי יק' מלק' י"ח א', דמבואר שם דאי לאו דנקיט מרגניתא ויהבינן לי' חספא, היו פודין אמה בעל כרחו של האדון ע"י שטר חוב, והתם רבא אמר לה, והביא דברי **המקנה** דשם מיירי באמה, ואמה אין גופה קנוי גם למסקנא [ולק' יבואר בזה עוד בעז"ה], וכ' לת' דשם אין הכונה דתצא ע"י השטר חוב, אלא דניתן לאדון השטר חוב במקום דמים ונכפהו להוציא ע"י שטר שחרור, **ובקצוה"ח** סל"ט סק"ח כ' לישב ולבאר הגמ' הכא, על פי דברי התורי"ד דכונת הגמ' דאי נימא דמהני, היינו כסף ולמה לי שטר בהתחייבות בפני עדים סגי, אבל אה"נ דלפי האמת לא מהני לפדות בשט"ח.

גמ' לימא לי' באפי בי תרי זיל – **המרדכי** בסנהדרין סתרפ"א הוכיח מכאן, דמלוה עם משכון גם סגי במחילה לבד, דהא העבד לכל הפחות הוא כמשכון ובכל זאת מבואר דמהני מחילה, **ובריטב"א** בסוגין מבואר דלא מהני מחילה, ולק' י"ט א' כ' דבאמה מהני מחילה אפילו דהיא כמשכון, דכיון דמוחזקת בעצמה הרי הוא מחזיר לה המשכון ומשום הכי סגי במחילה, ובפי' **תר"י** מבואר דגם בעבד לא מהני מחילה משום דהוא כמשכון, ומבואר בדבריו דרבא דאמר דגופו קנוי היינו כמשכון, וכמבואר לק' י"ט א' דאמה חשובה כמלוה על המשכון, [ועיין בתוס' שם מש"כ בזה], ולהס"ד אפילו כמשכון לא הוי, **ובנתה"מ** סרמ"א סק"א כ' לומר, דגם להשי' דלא מהני מחילה זהו רק דאכתי יש לו זכות להחזיק גוף המשכון, אבל שעבוד הגוף פקע, ולפ"ז כ' דניחא גבי עבד דאף אי הוי כמשכון, מ"מ מהני המחילה דיפקע שעבוד גופו, וממילא דאין לו זכות במעשה ידיו, ולהחזיק המשכון זה לא שייך גבי עבד.

ה) גמ' אמר רבא וכו' – **ברש"י** מבואר דגם גבי שעבוד גופו לא מהני המחילה וחוזר ומשתעבד בו, וכן מוכח **בתוס'** דס"ל דאי פקע זכות הממון תו אי"צ לשטר, ועל כרחך דלא פקע זכות הממון, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ב הי"א, דכ' דלא נפטר משעבודו עד שיכתוב לו שטר, אמנם **ברמב"ן** מבואר דרבא דאמר דגופו קנוי, היינו דבכל עבד איכא קנין ממון וקנין איסור, והיינו הא דשרי בשפחה, וא"כ אה"נ דעל קנין הממון מהני מחילה, ומשום דלא מצינו קנין מעשה ידיו שאינו יוצא במחילה, מ"מ אכתי נשאר לקנין איסור ומשום הכי בעי שטר, **והרשב"א** הק' על זה דא"כ במוכר עצמו דאין רבו מוסר לו שפחה וליכא קנין איסור, אמאי בעי שטר ולא סגי במחילה, וסתמא דגמ' דגם במוכר עצמו בעי שטר, **והריטב"א** תי' לפי שיטתו דמוכר עצמו גם שרי בשפחה, וכל מה דנתמעט הוא רק דאין רבו מוסר לו בעל כרחו, וא"כ גם בו איכא קנין איסור, **והר"ן** כ' דמה שאמרינן גופו קנוי היינו לענין הא שרבו מוסר לו שפחה ואפילו בעל כרחו, והלכך אי"ז שעבוד בעלמא אלא קנין הגוף ממש, ומשום הכי לא מהני בי' מחילה אפילו לענין מעשה ידיו, וכ' **המהרי"ט** דלפי דבריו ניחא הא דבמוכר עצמו לא מהני מחילה אף דנימא דאסור בשפחה, דמ"מ כיון דחזינן במכרוהו ב"ד דקנינו אלים ולא מהני בי' מחילה, הוא הדין דבמוכר עצמו קנינו אלים ולא מהני בי' מחילה, ועיין עוד לק'.

בשי' רש"י ותוס' דגופו קנוי היינו לענין קנין ממון, מבואר **במאירי** **ובשלנ"ל** דחשיב כמו דקל לפירות, ובפי' **תר"י** כ' דהוי כמו מלוה עם משכון, וקנין גופו היינו קנין משכון, **ובתוס'** לק' י"ט א' **ובש"מ** בב"ק קי"ג ב' בשם **הרא"ש** מבואר דהוי קנין גמור ולא רק כמשכון, וזה כשי' המאירי והשלנ"ל, ובשי' הרמב"ן ודעימי', מבואר בחי' **הגר"ח** [סטנסל] סקי"ט **ובחזו"א** **ובאבי עזרי** פ"ב מעבדים הי"א, דגופו קנוי היינו דאיכא חלות עבדות בגופו של העבד, ומכח חלות העבדות באים כל דיני העבד, וזהו הקנין איסור, דמה דחל בו שם ותורת עבד הוא גורם להתירו בשפחה, וזה הוי מכח קנינו של רבו בו.

ובמחלוקת הרמב"ן והר"ן אי מהני מחילה על הקנין למעשה ידיו, ביאר **באבי עזרי** דשי' הרמב"ן דהחלות עבדות שבגופו גורמת חיוב על העבד לעבוד, ומשום הכי מהני בזה מחילה דזהו רק חוב, ושי' הר"ן דהחלות עבדות זהו עצמו הנותן לאדון את מעשה ידיו של העבד, ומשום הכי לא מהני מחילה דאי"ז חוב אלא קנין בגופו, **ובמחנ"א** בדיני עבדים ס"א נראה דשי' הרמב"ן דכל קנין למעשה ידיו מהני בי' מחילה ולא משום דהוי רק חוב על העבד, [ומ"מ לפי מש"כ האבי עזרי בשי' הר"ן, לא שייך לומר דמהני בזה מחילה, דכיון דמבואר דעל הקנין איסור לו מהני מחילה, ממילא דגם על הקנין ממון, דזה מגיע מאותו קנין], **ובריטב"א** מבואר דאפילו בקנין של עבד כנעני היה צריך להועיל מחילה, ורק דכ' דמחילה כמתנה, וכיון דאין לעבד יד לזכות במתנה משום הכי גם לא מהני בי' מחילה, **ובקה"י** בסנהדרין ס"ה עמד על דברי הריטב"א דאיך יהני מחילה בעבד כנעני הא הוי קנין גמור, וכ' לומר דגם בעבד כנעני לא סגי בקנין לבד, אלא בעי גם לזה שהעבד מחוייב לעבוד לרבו, ובזה שייך מחילה.

**המקנה** מק' על שי' הרמב"ן, דבגמ' בב"ק קי"ג ב' מבואר דאסור לנמכר לנכרי להפקיע עצמו מידי רבו הגם דהפקעת הלואתו שריא, דכיון דאמר רבא דעבד עברי גופו קנוי, חשיב גזילה ולא הפקעת הלואתו, ומבואר דגם בנמכר לנכרי חשוב גופו קנוי הגם דאסור בשפחה וליכא קנין איסור, **ובאבי עזרי** כ', דכיון דנתבאר דגם לפי דברי הרמב"ן דהוי חוב, מ"מ יסודו הוא מכח חלות עבד שבו, וזה חשוב קנין בגופו, א"כ כל זמן דאיכא לחיובו לעבוד והוא מפקיע עצמו מרבו, חשוב דגוזל לרבו דהוא לוקח מרבו את עצמו, דהוא קנוי לרבו בתורת עבד וקנין זה נותן לאדון את חיובו לעבוד לו, אמנם בשי' הריטב"א נראה דאי אפשר לת' הכי, דהנה **בחזו"א** מביא דבריטב"א לק' כ' ב' מוכח דנמכר לנכרי אסור בשפחה, [ודלא **כהמנ"ח** מצוה מ"ב אות כ"ד דכ' לומר דלשי' הריטב"א גם נמכר לנכרי שרי בשפחה], ולכאורה בהכרח צ"ל לפ"ז, דס"ל דבנמכר לנכרי אין קנין עבדות שבו כמו בנמכר לישראל, דא"כ אמאי אינו כמוכר עצמו דשרי בשפחה מכח קנין עבדות שבו, הגם דליכא קרא על מוכר עצמו דשרי.

**ובריטב"א** ביבמות מ"ו א' מבואר באמת תי' אחר, דכ' על הגמ' שם דמבואר דנכרי לא קני נכרי לגופי' אלא למעשה ידיו, דיק' מהא דמבואר בב"ק דגם נמכר לנכרי גופו קנוי, וכ' דשם הכונה רק דקנוי כמשכון ויש בו קנין משכון, ומשום הכי חשוב גזל ולא רק הפקעת הלואתו, ולפ"ז מבואר דבאמת חלוק נמכר לנכרי מנמכר לישראל, ושם הכונה דגופו קנוי רק קנין משכון, **ובבה"ל** ח"א סכ"א סק"ה הק' על הריטב"א, דמ"מ מה קאמר בגמ' שם דרבא לטעמי' דע"ע גופו קנוי, הא רבא מיירי על קנין דגופו לישראל, וקנין זה באמת ליכא בנמכר לנכרי.

ובעיקר קו' הריטב"א מהגמ' ביבמות לגמ' בב"ק, **בש"מ** בב"ק כ' בשם **הרא"ש**, דמה דמבואר ביבמות דנכרי לא קני לגופי', היינו כקנין עבד כנעני דידו כידו, אבל קנין למעשה ידיו שפיר איכא גם בנכרי, [ומבואר בדבריו דאם היה רק כמשכון, לא היה חשוב גזל נכרי אלא הפקעת הלואתו, וזה דלא כהריטב"א דבמשכון חשוב גזל נכרי].

**בריטב"א** לק' י"ט א' כ' דגבי אמה ליכא קנין איסור וסגי במחילה, ואח"כ כ' שם הלשון דאין גופה קנוי כלל, ויל"ע לפמשנ"ת דהקנין איסור בא מכח קנין עבדות שבו, האם כונתו דבאמה עיקר קנינה חלוק ודמיא לנמכר לנכרי, או דרק קנין איסור ליכא, ופשטות לשונו דאין גופה קנוי כלל, נראה דדמיא לנמכר לנכרי.

**הריטב"א** לק' ס"ט א' וביבמות מ"ו א' כ', דבזמן הזה דאין יובל נוהג ומשום הכי גם ע"ע אינו נוהג כמבואר בגמ' לק', היינו דאין דין ע"ע דיהיה בו יציאה של שנים ויובל ושיהיה מותר בשפחה, אבל מ"מ שייך בו קנין גופו למעשה ידיו, ולכי נפיק בעי גיטא דחרותא, **ובמחנ"א** דיני עבדים ס"א כבר עמד בזה, דזה סותר למש"כ הכא, דלקנין ממון גם בע"ע סגי במחילה, ובעי גט רק משום הקנין איסור, וכיון דבזמן הזה אסור בשפחה, אמאי בעי גט שחרור ולא סגי במחילה.

ו) תוד"ה לימא – מבואר בתוס' דאחר שנפקע הקנין ממון תו ליכא עוד קנין לאדון בעבד, אמנם **ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** מבואר, דלשמואל דמפקיר עבדו בעי גט שחרור, הוא הדין דבעבד עברי בעי גט שחרור כדי להפקיע הקנין איסור שבו שהוא מותר מחמתו בשפחה, ושי' התוס' דכיון דאינו משועבד לרבו ממילא דאין לו היתר בשפחה, וביבמות ע' ב' מבואר דבריהם יותר, דלענין מצות לא אמרינן דעבד עברי גופו קנוי, והא דשרי בשפחה היינו משום שצריך שיעבוד את רבו בין ביום ובין בלילה, **ובאב"מ** בתשובה י"ז הק' על דבריהם, דאיך ניתר איסור משום חיוב וצורך עבדות לרבו, **וביונת אלם** סט"ו כ' לומר, דגם התוס' מודים דאיכא קנין איסור, אלא דהקנין איסור אינו קנין בפנ"ע, אלא כל קנין האיסור שבו מסתעף מצד הקנין ממון, וכל שנפקע הקנין ממון ממילא דתו ליכא לקנין איסור.

בא"ד – בחי' **הריטב"א** בגיטין ל"ח א' מסתפק דאפשר דלא דלא מהני הפקר, דכיון דאין יכול למכרו הוא הדין דאין יכול להפקירו, וכן **הפנ"י** כ' דאין יכול להפקיר משום דאי"ז הפקר לעניים ולעשירים דאין לאחרים כח לזכות בו, **ובמקנה** מבואר די"ל דרק למוכרו אי אפשר, אבל להפקירו מהני וממילא יוכל כל אדם לזכות בו, אלא דהק' דמ"מ אין דרך לאחרים לזכות בו, דהא נקנה רק ע"י כסף או שטר וזה לא שייך בהפקר, **ובאמ"מ** סכ"ד סק"ה **ובקה"י** ס"כ כ', דהדין דהפקר לעניים ועשירים הוא רק מצד ההפקר דהוא יפקירו לכל אדם, וזה איכא גם בעבד, ומה דאין אחרים יכולים לזכות בו, אפילו נימא דהוי משום דינא דאין להם זכות לזכות בעבד, מ"מ כיון דאי"ז מצד עשיית ההפקר אלא משום כח זכייתם, זה לא הוי חסרון.

בא"ד – **הקצוה"ח** סרמ"א סק"ג מק' דכיון דלשון שטר הוא גם כשכותב הרי את לעצמך, אכתי יק' דאמאי בעי שטר בזה, הא כיון דיש בזה גם לשון הקנאה, יהני מתורת הקנאה דאומר לו שיזכה בעצמו, וכ' דכיון דע"ע גופו קנוי, הרי הוא ברשות רבו ממש ואינו יוצא מרשותו אלא בשטר, ואפילו בשטר אינו יוצא אלא משום דגיטו וידו באין כאחד, וכבר תמה בזה **בנתה"מ** שם סק"ג, דהא בע"ע אינו קנוי לגמרי שאי אפשר לו לזכות במתנה, ורק קנוי לענין מעשה ידיו, וכ' לישב דאין לו במה לזכות בעצמו, דבשלמא אם אין גופו קנוי, א"כ מחילת שעבוד נקנה בדיבור כיון שהוא ברשות עצמו והשיעבוד תחת ידו וכמונח בחצירו דמיא ואי"צ קנין אחר, אבל למאי דאמרינן דגופו קנוי הרי גופו כחצירו של אדון דמי וממילא בעי קנין, דלא שייך לומר בדיבור בעלמא דקנין בדיבור וחצירו באין כאחד, ואפילו אי שייך, הא עבד דמי לקרקע, וקרקע אינו נקנה בחצר, **ובאמ"מ** סכ"ד סק"ד כ' לומר דלא שייך בעבד שיקנה אותו לעצמו, כיון דכשהוא זוכה בעצמו אינו עבד לעצמו, אלא נעשה משוחרר, ולא שייך בו קנין לעצמו, וכ"כ **בשע"י** שער ה' פי"ג ד"ה אמנם, [ועיי"ש מש"כ לפ"ז דהא דמבואר בגר שמת דעבדיו זוכים בעצמם הוא באמת מתורת שחרור, ולפי הנתה"מ דליכא קנין חצר, כ' דשם י"ל דהם קונים עצמם מתורת חזקה, ובע"ע ליכא קנין חזקה], ובסק"ז שם כ' לומר דבאמת יכול לקנות עצמו היכי דהאדון אומר לו שיקנה עצמו, אלא דבעי לשטר היכי דהאדון רוצה להוציאו בעל כרחו.

ז) רש"י ד"ה גופו – במש"כ רש"י דלא גרע מעבד כנעני הק' **המקנה** דאיכא למפרך דמה לעבד כנעני שיוצא בשן ועין, וכ' לומר דילפינן במה הצד מעבד כנעני ואשה, ובסו"ד כ' דנראה ברש"י דזה סברא דעבד עברי לא גרע מעבד כנעני, ועיי"ש מש"כ דמה דעבד כנעני יוצא בשן ועין לא הוי פירכא, **ובמנ"ח** מצוה מ"ב אות י"ד בדיני שטר שחרור כ', דלפמש"כ רש"י דילפינן מעבד כנעני, יהיה בעי לכתוב לשמה ויהיה פסול מחובר, וכ' לומר דאם ישחרר העבד בעל כרחו, בזה בעי לשטר שחרור ובעי דוקא לשמה, אבל אם יהיה מדעתו, יוכל ליתן לו גם בתורת שטר הקנאה ולא בעי לשמה ושאר דיני שטר שחרור, [ולעיל באות ו' נתבאר דברי **השע"י והאמ"מ**,דכתבו לומר דבעבד לא שייך כלל שיקנה עצמו אלא רק דרך שחרור], **ובחזו"א** כ' לומר, דאף דילפינן מעבד כנעני דמהני בעל כרחו, מ"מ כיון דע"ע עקרו קנין ממון, דיני השטר כשטרי מקח ולא בעי לשמה, וכ' דאפשר גם דלא יהני לעולם בעל כרחו של העבד, ולעיל באות א' נתבאר דכמו כן כ' החזו"א לענין השטר קנין, דלא נבעי לשמה אף דילפינן מאחרת.

ח) **בתורי"ד** כ' על הברייתא דקונה עצמו בכסף ובשוה כסף ובשטר, דכולהו פירוש לגרעון כסף, ונראה מזה דשטר מהני מדין גר"כ, וכ"כ **המהרי"ט** כאן ולעיל י"ד ב' במתני' דשטר מהני מדין גר"כ, ולעיל י"ד ב' בד"ה מוכר עצמו מנלן כ' בסו"ד, דאע"ג דאמרינן ע"ע גופו קנוי, היינו קנוי למעשה ידיו, ונפ"מ שאין גרעונו מחול בדברים אלא בקנין או שטר, ונראה פשטות דבריו דשטר הוי בתורת מחילה על שעבוד, [ואף דמחילה בדברים בעלמא לא מהני, מ"מ ע"י קנין או שטר מהני], ולא דהוי שטר שחרור, וזהו מש"כ דשטר מהני מדין גר"כ, דמחילה היא כגר"כ, דהמחילה הויא כמו דנתן לו דמי גרעונו, ולכאורה לפמש"כ רש"י דמהני שטר דלא גרע מעבד כנעני, נראה דהוי בתורת שחרור, **ובפסקי הרי"ד** כ' כדברי רש"י, ולכאורה לא אתי שפיר מש"כ בחי' דהוי מדין גר"כ, ויל"ע בלשון המהרי"ט כאן, ובחי' **רא"ל** סל"א סק"ט כ' לדייק מלשון הרמב"ם כהמהרי"ט, דכ' בפ"ד מעבדים ה"ד, דאמה מגרעת פדיונה ויוצאה, ואם כתב לה שטר שחרור ומחל על השאר יוצאה חנם כעבד, וממה דהוסיף הרמב"ם דמחל על השאר, נראה דשטר שחרור מהני משום דמוחל בזה על השאר.

א) גמ' אמר ר"ל וכו' – **הפנ"י** כ' לומר דעיקר דברי ר"ל אינם בתורת ילפותא של ק"ו, אלא הוי מסברא, דכמו דמצינו דיוצאת בסמנים והיינו משום דאין לאביה זכות גמור במכירתה בעודה קטנה, אלא דרק על זמן דהיא ברשותו לימכר הוא דמצי למכור, הכא נמי במיתת אביה דאינה ברשותו, מתחילה לא היה בכח האב למוכרה לאמה לזמן זה, **ובחזו"א** כ' לומר דרק בדרך זה מצינן למילף ולא בתורת ק"ו דעלמא, אך הוכיח ממש"כ התוס' והראשונים לק' בע"ב דנילף משש ויובל, דעל כרחך מבואר בדבריהם דילפינן לה בתורת ק"ו כמו בכל מקום בעלמא, **והמהרי"ט** הק' דגם בלא ק"ו מסמנים אמאי לא אמרינן מסברא, דכיון דאחר מיתת האב אינה ברשותו, מתחילת המכר אין לו כח למכור שתהיה אמה גם אחר זמן מיתתו, **ובאו"ש** פ"ד מעבדים ה"ה כ' לומר דהדין דאין אדם מוריש זכות בתו לבנו, הוא דהבת יורשת עצמה, ולא דאין יותר כח לאב, ושפיר מצי למוכרה מחיים, ומ"מ מצי למעבד ק"ו עיי"ש.

גמ' שם – **הרמב"ן והריטב"א** בע"ב כ', דרק אפשר למילף ק"ו מיתת אב מסמנים, אבל אי אפשר למילף ק"ו רשות אדון מרשות אב, דבדרך זה יש לנו לומר דאה"נ דנילף ק"ו, רק דנימא דכמו דמיתת האב מוציאה מרשות האב, הכא נמי מיתת אדון תוציא מרשות אדון, ולא נוכל למילף דמיתת אב תוציא מרשות אדון, דרק ילפינן דמיתת מי שהיא ברשותו מוציא אותה ממנו, אבל בק"ו דמיתת אב מסמנים שפיר ילפינן דמיתת אב תוציא מרשות אדון, **והמהרי"ט** הק' דאמאי בעי קרא באמה דיוצאה במיתת אדון, נילף מק"ו מרשות אב וכשנ"ת, וכ' לומר דאיכא למפרך דמה לרשות אדון דמצינו דיש לו רשות גם על איש וגם על אשה, אבל רשות אב הוי רק בבת ולא בבן, ולכאורה י"ל עוד דבלא קרא, הייתי אומר דתעבוד את הבן דהוקשה לעבד עברי.

תוד"ה מיתה – **הפנ"י** מק' **דבירושלמי** מבואר דר"ל ס"ל דגם חופה מוציאה מרשות אדון, **ובק"ש** כ', **דבתו"ר** מבואר דבגמ' מוכח חופה לא מוציאה, מדלא מתרצת הגמ' דתנא ושייר גם חופה, ובהכרח דגמ' דידן פליגא על הירושלמי, ומה דכ' תוס' דמוכח דחופה לא מוציאה, אין כונתם דרק מכח זה מוכח דחופה לא מוציאה, אלא דמבארים אמאי באמת לא ילפינן ק"ו גם לחופה לר"ל.

רש"י ד"ה דאיתא – **הרשב"א** מק' דמ"מ כיון דברישא לא מיירי כלל על נרצע, מה בכך דמשכחת לה בנרצע, וכ' לבאר הגמ' דאיתא באיש, דעכ"פ אינו עובד את הבת, וכ"כ **התו"ר**.

גמ' תנא דבר שיש לו קצבה – **בשלנ"ל** מבואר דהגם דבסיפא קתני גבי נרצע דיוצא במיתת אדון, מ"מ במה דבא התנא לומר דיתירה אמה על עבד לא קתני אלא דבר שיש לו קצבה, ועוד הק' דגר"כ גם אין לו קצבה, וכ' דכיון דראוי בכל שעה לפדותו יש לו קצבה, **ובמקנה** מבואר דהקצבה בגר"כ היינו מה דהדמים קצובים, וכ' דהגם דאין קצבה למטה דיכול לפחת מדמיו ויגרע דמיו, מ"מ יש קצבה למעלה, דלעולם אין נותן יותר מכפי שויו בשעת המכר.

**טז' ב'**

ב) גמ' מתיב ר"ש רבי שמעון אומר וכו' – ברש"י מבואר דהס"ד דג' מעניקין באשה היינו שנים ויובל וסמנים, **והראשונים** מק' דא"כ איכא ד' באשה דגם יוצאה במיתת אדון, ואמנם דרש"י כ' דלקמי' פריך, מ"מ מה ס"ד מעיקרא, **והרמב"ן** כ' דאין לומר דס"ד דאשה עובדת הבן, דמ"מ בסמוך דאמר הכא נמי מסתברא, הוה לי' לומר דמוכרח הכי ולא רק דמסתבר הכי, **ובפנ"י** מביא דבאמת בירושלמי יש מחלוקת תנאים אם אמה יוצאת במיתת אדון, וי"ל דר"ש סבר דאינה יוצאת, ועיי"ש שהאריך בזה, **ובריטב"א** מבואר די"ל דמש"כ ואי אתה יכול לומר ד' באחד מהם קאי דוקא על איש, ומ"מ בסתמא משמע דגם על אשה, ומשום הכי אמרינן הכא נמי מסתברא, **והראשונים** כ' לומר, דהס"ד דג' באשה היינו שנים ומיתת אדון וסמנים, ויובל לא חשיב כיון דיובל כולל בין של עבד עברי שע"י מכירה ובין ע"ע ע"י רציעה, ויציאת יובל ברציעה לא משכחת לה באמה.

**הרמב"ן והרשב"א** כשהביאו דברי רש"י, דבאיש היינו שנים ויובל ומיתת אדון בנרצע, ובאשה היינו שנים ויובל וסמנים, הק' דא"כ היינו ת"ק, וכ' די"ל דאה"נ וקמ"ל דאין נרצע באשה ואין סמנים באיש, ובאמת דגם לפי פירושם דבאשה היינו שנים וסמנים ומיתת אדון צ"ל כן, דר"ש אינו חולק על ת"ק, וכן מבואר **בריטב"א** שהק' בסתם אחר שכ' גם ביאור הרמב"ן, וכן מבואר **בשלנ"ל**, ולמסקנא דר"ש לא מנה מיתת אדון, י"ל דבזה חולק על ת"ק דס"ל דאין מעניקין לו, ויבואר לק' בע"ה.

גמ' לתני מיתת אב – **הפנ"י** מעיר איך תזכה הבת בהענקה, הא אין יד לקטן, וכ' דלשי' תוס' דדדעת אחרת מקנה מהני מן התורה ניחא, ולשי' רש"י דהוי רק מדרבנן, י"ל דכמש"כ תוס' סנהדרין ס"ח ב' דשכר פעולה קטן זוכה, הכא נמי הענקה הוי כשכר פעולה.

ג) תוד"ה מה – בתי' התוס' מבואר דהטעם דאי"ז הגוף שמכר, הוי סיבה דמשום הכי מהני רק להוציא מרשות אדון ולא מרשות אב, וזה סיבה דמשום הכי לא נעביד ק"ו מדין זה, אמנם בלשון **התו"ר** מבואר דטעם זה דאי"ז הגוף שמכר הוי סיבה דמשום הכי אין לנו לומר דגם מיתת האב תוציא מק"ו, כיון דגדר זה דאי"ז הגוף שמכר לא שייך לומר במיתת האב, והראשונים כ' בשם **ר"ח** כמשנ"ת דברי התו"ר, **והרמב"ן והריטב"א** כ' לשני הדברים דכיון דבמיתת האב לא נשתנה הגוף משום הכי ליכא למילף מסמנים שמוציאין, וגם כ' דגבי אב כיון דזוכה ממילא, משום הכי אין לומר דמשום שנשתנה הגוף תצא מרשותו.

**והרמב"ן והריטב"א** הוסיפו בתי' התוס', דכיון דזה עכ"פ דאין המכירה לעולם, דבבגרות ודאי דתצא דלזמן זה אינה ברשותו של האב כלל, אמרינן גם דלא מכרה אלא כמו שהיא היום קטנה ולא כשתהיה נערה, ובריטב"א כ' עוד, דהרי זה כמאן דפריש דמוכרה רק כשהיא קטנה, ונראה פשטות דבריהם דזה משום דדעת האב למוכרה רק כשהיא קטנה, וצ"ב דהא ודאי הדין דיוצאה בסמנים הוא דאין לו כח למכרה, וכמו דיליף בגמ' בערכין כ"ט ב' דאין אדם יכול למכור בתו נערה, דמכורה יוצאה שאינה מכורה ק"ו שלא תמכר, ובדברי התוס' יש לפרש דזהו גדר הדין בתורה, דאין המכירה חלה אלא על הגוף כמו שהוא עתה שהיא קטנה, אבל לשון הריטב"א לא נראה כן וצ"ב.

**הרמב"ן והריטב"א** תי' על קו' תוס', לפמשנ"ת בע"א דהק"ו הוא לא מרשות אב לרשות אדון, אלא מסמנים למיתת אב, דבק"ו זה אין לנו לומר דכל זה אכניס בק"ו, דמ"מ סמנים עדיפי בחד צד דנשתנה הגוף, ורק בק"ו דמרשות אב לרשות אדון יש לנו לומר, דאע"פ דנשתנה הגוף מ"מ חזינן דרשות אב עדיפא, ואי מיתת אב מוציאה מרשות אב ק"ו דתוציא מרשות אדון.

בא"ד – מש"כ די"ל דאין לומר סמנים יוכיחו דנשתנה הגוף, הק' **המהרי"ט** הא עיקר הקו' במה דאמרינן דסמנים יוכיחו, היינו דנילף מתרוייהו, וא"כ מה ס"ד לת' דנשתנה הגוף, וכ' לומר דבאמת לפי מש"כ תוס' דנשתנה הגוף אי"ז הגוף שמכר, גם לא שייך למילף בהצד השוה, דבסמנים הוי מטעם אחר דאי"ז בכלל המכר כלל, ומה שהק' תוס' אח"כ דנילף במה הצד, הוא משום דס"ל לפי קו' אח"כ, דיש לפרש דנשתנה הגוף הפי' דמוציא מקטנות לנערות, ולא כמו שפי' בתחילה עיי"ש, ובאמת **בריטב"א** מבואר כדבריו, דנשתנה הגוף הוי סיבה דגם לא נילף בהצד השוה, אך בשאר הראשונים מבואר לאו הכי.

בא"ד – מש"כ מוציאין בעלמא, הנה הרשב"א כ' בשם **הראב"ד** דמהאי טעמא אי אפשר למילף בהצד השוה, כיון דאין סמנים מוציאין בעלמא, **והרשב"א** כ' דגם אם אין מוציאין בעלמא, מ"מ אפשר למילף בהצד השוה דמוציאין אף אי לא הוי בעלמא, **ובשלנ"ל** כ' דגם אי נימא כהראב"ד, מ"מ אכתי אפשר למילף מהצד השוה מבגר ושש, דמוציאין בעלמא בגר מאב ושש בע"ע, הכא נמי מיתת אב תוציא מרשות אדון.

בא"ד – מש"כ דאע"ג דהיא גופא בעי למילף הק' **המהרש"א**, דא"כ בכל מקום נימא הכי, וכ' לבאר דכיון דבצד של שנים ויובל היא פרכא טובה, דשם גם בבעלמא חלוק שנים ויובל דמוציאין בעבדות, כבר פרכינן גם על כל הצד השוה, וכ"כ **המהר"ם**, ועיין עוד במהרי"ט ובפנ"י, [ולכאורה לפמש"כ הרשב"א דהקו' הכא לא דמוציאין בעלמא, י"ל דדוקא כהאי גונא דבעי למילף הצד השוה דמוציאין כאן, פרכינן הכי דמוציאין מעבדות, ואע"ג דהיא גופא בעי למילף].

ד) גמ' ומציאתה לאביה – בגמ' בב"מ י"ב ב' מבואר, דרי"ו אמר דמציאת ע"ע לעצמו רק בעבד נוקב מרגליות, דאין רבו רוצה דיגביה אבידה, דיותר ניחא לי' במה שעובד, ורבה מוקי במגביה מציאה עם מלאכתו דאינו בטל ממלאכתו, וא"כ פעולה זו אינה לרבו עיי"ש, וכ' **התוס'** שם **והראשונים** כאן, דהכא גם לרבה צ"ל דמיירי באמה נוקבת מרגליות, דאם לא כן מציאתה לרבה, דאין לומר במגבהת עם מלאכתה דא"כ אין לרבה שכר בטלה, [ועיי"ש דמ"מ הלכה כר"פ שם דבסתם מציאתה לעצמה, ורק באמר לה ללקט מציאות הוי לרבה], **והמקנה** כ' לומר דהכא לכו"ע מציאתה לאביה, דכיון דאין יד לקטנה והוי רק מדרבנן וכמבואר בב"מ י"ב א', לאביה תקנו ולא לרבה, וא"כ אין לה יד לזכות לרבה.

גמ' ואין לרבה אלא שכר בטלה – **במקנה** ביאר דכיון דמציאתה לאביה, הוא זה שצריך ליתן שכר הבטלה, דהאדון נפסד בזה שהגביהה מציאה לאביה, ולא ביאר מאיזה דין חייב האב לשלם, ועיין בשעורי הגרש"ר סרל"א, דכ' לומר דזה מדין משתרשי, וזה מש"כ רש"י דאין לרבה במציאתה, והיינו דהזכות של שכר בטלה הוא במציאה עצמה, דמשתרשי עבודתה במציאה, ועיין עוד במקנה שכ' לומר, דביוצאת בשש י"ל דלא יהיה לאדון שכר בטלה, אלא תהא חייבת להשלים כדין בורח, ודוקא אחר סמנים ליכא לדין השלמה.

ה) גמ' הא דליתי' לאב – **הרמב"ם** פ"ג הט"ו כ' דענק אמה שמת אביה קודם שיבוא לידו, לעצמה, **והכס"מ** כ' דנראה מלשון זה, דאם יבוא לידה ולא לאביה גם נימא דהוי לעצמה, דאכתי לא בא לאב, והק' דבכתובות נראה דגם אם בא לידה כבר זכה אב, וכ' דצ"ל דבא לידה כבא לידו, **ובמל"מ** העיר בזה דמ"מ נראה, דאם לא בא לידו ולא לידה אכתי לא זכה אב, והרי בשאר זכותי ממון שאינם קנס, מיד שחל החוב זכה אב, והביא דברי **המהרי"ט** דכ' דהכא בעי שיבוא ממש ליד האב, וזה גופא החילוק בברייתא, וביאר משום דלא הוי זכות ממון גמור, שהרי חזינן דבע"ח אינו גובה מזה, וכ' המל"מ דלפ"ז י"ל דהוא הדין אם בא לידה לא סגי, ובעי דוקא שיבוא לידו, אמנם **באהא"ז** שם כ' דכשבא לידה כבר הוי זכיה גמורה, ואין מקום לומר דלא יזכה האב, ואתי שפיר דברי הכס"מ, **ובקה"י** סכ"ג סק"ג **ובזכרון שמואל** סנ"א כ', דמוכח מהרמב"ם דהענקה הוי דין מצוה ולא חוב ממון, ומשום הכי כל זמן דלא זכה בזה האב, הדין דאינו מורישו לבניו דאכתי לא הוי ממון אצלו.

**בעצמו"י** מבואר דאמה שיוצאת בבגר פשיטא דההענקה לעצמה, **ובמל"מ** פ"ג הט"ו נסתפק בזה, האם אזלינן בתר שעת יציאה ואז היא ברשות עצמה, או דכיון דהענקה ניתן עבור שני העבודה ואז היתה ברשות אביה, ממילא דגם בהענקה זוכה האב, **ובכנסת ישראל** סקפ"ט כ' שם **הגרא"מ** שך, דהענקה לאב משום דהוא מכרה לרבה וממילא הוא הזוכה בהענקה, [וכ' דזהו הטעם בדברי המל"מ, ולכאורה במל"מ מבואר רק משום דבזמן שני העבודה שבח דידה לאביה, והענקה הוי תמורת העבודה], ולפ"ז הק' דאמאי במת האב הוי לעצמה, הא הכא שאני דמעיקר הדין היה שייך דין הענקה לאב, וכ' על פי דברי האו"ש שנתבאר לעיל בע"א באות א', דמקרא דוהתנחלתם ילפינן דהבת יורשת מאביה הזכויות שבאים לו מחמתה, והכא נמי היא יורשת את ההענקה.

תוד"ה והתנחלתם – **המהרש"א** מעיר לפי דבריהם דקרא בעי לקטנה, דבסוגיין דמיירי דיוצאה בסמנים אי"צ לקרא דההענקה לעצמה, דזה זכות בנערה, **ובעצמו"י** כ' דמה דנקטה הגמ' סמנים הוא רק חד גונא, דהא משכחת לה גם שש ויובל, ובכהאי גונא שפיר אצטריך לקרא דוהתנחלתם, **והמקנה** כ', דלפמש"כ המל"מ לומר דגם ביוצאה בבגר ההענקה לאביה, משום דהוי תשלום על מה דעבדה בזמן דהיתה ברשות אביה, הכא נמי ביוצאה בסמנים שפיר אצטריך קרא.

ו) גמ' ובמיתת אדון – **בפנ"י** מבואר דאמרינן דהאדון נתחייב בהענקה כיון דעבד אצלו, והיורשים משלמים חוב אביהם, וכ' להוכיח מזה כדברי הרשב"א לעיל ט"ו א', דמן התורה גם מטלטלין משתעבדי, דאם לא כן כיון דחיוב הענקה הוי מצאן גורן ויקב דהם מטלטלין, האיך שייך חיוב במיתת האדון, אמנם **בקצוה"ח** סל"ט סק"א הק', דעכ"פ למ"ד שעבודא לאו דאורייתא לא יהיה חיוב על היורשים, ובב"ב קע"ה לא מייתי מהכא דמוכח דשעבודא דאורייתא, ובסס"ו סקכ"ו הק' עוד, דכיון דלא חל חיוב מחיים, לא חל דין ערבות על הנכסים מחיים, ואיך יגבה מהם לאחר מיתה, הא כיון דליכא שעבוד הגוף דמת האדון, גם ליכא שעבוד נכסים, ומבואר מ"מ בדבריו, דשייך לומר דהחיוב הוי על האדון וגובה מהיורשים את חוב אביהם, **ובקה"י** סל"ג ביאר דס"ל די"ל דכיון דהחיוב הוי מחמת העבודה, כבר היתה סיבת החיוב בחיי האדון, וי"ל דעליו מוטל ההענקה וגובה זה מהיורשים.

**ובקצוה"ח** שם כ' לומר, דהחיוב מעיקרא הוי על היורשים, וכן נראה **בתורי"ד** דכ' דלר"ש יוצא במיתת אדון אין לו הענקה, דהתורה לא חייבה את היורשים, ומבואר דלת"ק החיוב על היורשים, ומ"מ כ' הקצוה"ח דמסברא לא נראה הכי, ובחי' הגר"ח [סטנסל] סקפ"א כ' בשם **הגרי"ז**, דבאמת ע"ע לא נתמעט מדין ירושה, ועצם הירושה קיימא גם בע"ע, רק דזה מזכותי העבד שלא לעבוד ליורש, ושפיר חשוב דהעבד היוצא מהיורשים והם חייבים ההענקה, ועיין עוד בקה"י שם.

גמ' רבי שמעון אומר וכו' – **התו"ר** כ' דר"ש לא חולק על ת"ק, אלא רק בא להוסיף יובל של רציעה ושאין רציעה באשה, אמנם **בתורי"ד** מבואר דחולק, וס"ל דיוצא במיתת אדון אין לו הענקה [וכן נראה **בראשונים** לעיל, דלמסקנא דת"ק מיירי במיתת אדון, ניחא דבזה פליגי ת"ק ור"ש], דהתורה לא חייבה את היורשים אלא את האדון שעבד לו, **והשלנ"ל** כ' דר"ש חולק משום דס"ל דלא חשיב שלוחו מעמך, **ובמקנה** כ' לומר דר"ש ס"ל דשעבודא לאו דאורייתא, ואין שעבוד על נכסי היורשים.

ז) גמ' שאין שילוחו מעמך – **ברש"י** מבואר משום דאינו מדעתו אלא מאליהם, [משא"כ שש ויובל דהתורה אמרה לו לשלח והוי שלוחו מעמך], **וברמב"ם** פ"ג הי"ד כ' דגר"כ אין לו הענקה, דקרא כתיב תשלחנו חפשי והוא לא נשלח חפשי דנתן לו שאר הדמים, **ובמנ"ח** מצוה י"ב אות י"ד כ' דיוצא בגר"כ מדעת האדון יש לו הענקה דחשיב שלוחו מעמך, ולכאורה לפמש"כ הרמב"ם כהאי גונא גם לא הוי חפשי, ועוד מבואר **במנ"ח** דגם יוצא בשטר יש לו הענקה, ועיין בחזו"א מש"כ בזה.

גמ' ר"מ אומר וכו' – **בשלנ"ל** מבואר דגם לר"מ דיוצא בגר"כ מעניקים לו, מ"מ אינו מקבל כל שיעור הענקה דהיינו ט"ו סלעים לר"מ, אלא כפי מה שעבד, דהיינו לג' שנים ז' סלעים ומחצה.

# יז' א'

רש"י ד"ה יכול – **התורי"ד ומהרש"א** הק' על דברי רש"י, דהא בגמ' מבואר דגם חלה כל שש אינו משלים, **והפנ"י** כ' לומר דכונת רש"י לאפוקי דלא קאי חלה על בורח, אלא קאי על שחלה תוך שש בעודו אצל האדון, והוא הדין לכל שש, ומש"כ בד"ה ת"ל דאפילו לא עבד שש שלמים, הוא משום דסתם חולה שעושה רק מעשה מחט פעמים שאינו יכול לעשות כלל.

גמ' יכול אפילו חלה – **הראשונים** הביאו **ירושלמי** דמבואר דבברח וחלה חייב להשלים, וכן בחלה וברח חייב להשלים, ואינו נפטר בזה שגם חלה, דאומר לו דאצלו לא היה חולה והיה מבריא, **והריטב"א** כ' בשם **י"מ** דמש"כ יכול אפילו חלה, היינו על כהאי גונא דברח, ולפ"ז מבואר דברח וחלה פטור על זמן חליו דלא כירושלמי, **ובמל"מ** פ"ב מעבדים ה"ה כ', דמהא דהרמב"ם והסמ"ג השמיטו דין הירושלמי, נראה דס"ל דגם בכהאי גונא אי"צ להשלים.

גמ' כאן שברח ופגע בו יובל – **ברמב"ם** פ"ב מעבדים ה"ד כ' דיצא לחרות, ומבואר דס"ל דאי"צ להשלים כלל אחר היובל, ואפילו הזמן שברח, וכן שי' **הריטב"א והמאירי**,והריטב"א הביא שי' דהזמן דברח צריך להשלים אחר היובל, אך מבואר בדבריו דאי"ז בתורת עבדות, אלא מדין תשלומין על זמן שהפסידו במה שברח, **ובשלנ"ל** מבואר שי' דחייב מעיקר הדין, וכן נראה מבואר מדברי פי' **תר"י**, דיש שי' דהוי מעיקר הדין, דעל מה שברח אין היובל מפקיעו, ועיין עוד בסמוך בשי' הסמ"ג.

**בריטב"א** מבואר דהא דאין מעניקין לו, אי נימא דצריך להשלים אחר היובל, הוא משום דאין ההשלמה בתורת עבדות אלא מדין מזיק, ודין העבדות נפקע ביובל ואז לא היה שלוחו מעמך, **ובשלנ"ל** מבואר דגם אי הוי בתורת עבדות, מ"מ כיון דאינו עובד שש שהרי משלים רק מה שברח, והיובל הגיע קודם שש, נמצא דאין עתה שום יציאה, ומה שגומר לעבוד הוא משום היובל שכבר היה, וכיון דבשעת היובל לא יצא ורק עכשיו יוצא מחמתו, אין לו הענקה, דבעי שיהיה שלוחו בשעה שאיכא להדבר שמחמתו משלחו.

**הסמ"ג** מ"ע פ"ג כ', דאם חלה ופגע בו יובל יוצא, אבל אם ברח אין היובל מוציאו, כדאיתא בירושלמי, מאי טעמא זה ברשותו וזה אינו ברשותו, **והכס"מ** פ"ב ה"ד הק' עליו, דאיך פסק דלא כסוגיין דמבואר דיוצא ביובל, **ובלח"מ** כ', דהסמ"ג מבאר דברי הגמ' דמהו דתימא הואיל ואפיק לי' יובל וכו', קמ"ל דאינו יוצא ביובל, ומשום הכי אין מעניקים לו, ואע"ג דלא נראה כן פשטות דברי הגמ', מ"מ ביאר כן שלא לחלוק על הירושלמי, **ובמל"מ** תמה עליו, דא"כ יק' לפי הקמ"ל אמאי אין מעניקים לו אחר שהשלים לעבוד אחר היובל, הא גמר עבודתו וכקו' הגמ', אמנם כבר נתבאר דברי השלנ"ל, דמ"מ כיון דהיובל גורם שאי"צ לעבוד שש שנים, ובזמן היובל אכתי אינו יוצא משום הכי אין לו הענקה, [אלא דלפי דברי השלנ"ל המהו דתימא היינו, דכיון דהיובל גורם דיצא בעוד שנה, והלח"מ מבאר דמהו דתימא כיון דמוציאו מיד], **ובדברי יחזקאל** סמ"ב כ' דאין לפרש הכי בסמ"ג, דא"כ החילוק בין חלה לברח, הוא משום דחלה גם בלא יובל אי"צ להשלים מה שעבד, וברח צריך, ואין ביניהם חילוק בדין יובל, ואי נימא דגם בחלה ד' דצריך להשלים יובל מוציאו, א"כ באמת לא נתבאר בסמ"ג טעם החילוק, דמה בכך דחלה ברשותו, מ"מ הא דינו להשלים ובכל זאת יובל מוציאו, ובמל"מ כ' לבאר דברי הסמ"ג, דעובד אחר היובל משום תשלומי מזיק, ובאמת מדין עבדות יוצא ביובל, וכבר העיר בדברי יחזקאל שם, דבסמ"ג מבואר דמעיקר הדין אין לו יציאת יובל, ועוד הק' על הסמ"ג, דבירושלמי לא מבואר דברח לא יוצא ביובל, וחילוק הירושלמי דזה ברשותו מיירי על יציאת שש, וכ' לבאר דברי הסמ"ג, דס"ל דכיון דמבואר בירושלמי דברח אינו ברשותו ומשום הכי משלים, אמרינן דבאמת אין לו דין עבד כשברח, [וכ' דיהיה אסור בשפחה, ודייק מהרמב"ם לאו הכי, וכ' דהוי מחלוקת הסמ"ג והרמב"ם, **והחזו"א** מביא דברי הריטב"א לק' כ' ב', דאין לומר דיאסר ויחזור ויותר, וא"כ גם הכא בהכרח צ"ל דגם שברח מותר בשפחה], וס"ל להסמ"ג דמשום הכי גם לא יצא ביובל, דבזמן היובל אין לו דין עבד, ולפ"ז כ' דמה דמבואר בסוגיין דיוצא ביובל, מיירי דחזר קודם היובל לרבו, וכיון דחזר עליו דין עבד ממילא יוצא ביובל.

**הריטב"א** כ' דנראה דאי"צ לשלם מדין מזיק, כיון דהוי גרמא ומבטל כיסו של חבירו, **והמקנה** מק' דהא מבואר בגמ' בב"ק פ"ו דקוטע יד ע"ע, אביי אמר דנותן שבת קטנה לרב, וכבר עמדו בזה, דשם הוא מזיק גמור אבל הכא הוא מבטל כיסו, אלא **דבאבני מלואים** ס"ע סק"ג הביא קו' המקנה על מה דמבואר בשו"ע שם, דאשה שנמנעת מלעשות מעשה ידיה דאינה מפסדת, דאמאי לא תהיה חייבת שבת כמו דמצינו בגמ' בב"ק פ"ה ב', דאם סגר חבירו בחדר דחייב לו שבת, וכמו כן יק' הכא דיהיה חייב מדין שבת, וכ' האב"מ שם, לפי מה דמבואר בשו"ע דרק בהכניסו וסגר חייב, אבל בהיה בחדר וסגרו פטור, ומונעת עצמה מלעבוד הוי כמו דהיה בחדר וסגר החדר דלא עשה מעשה, ולכאורה ברח גם הוי כמו כן, דרק מונע עצמו מלעבוד, דאף דבורח ועושה מעשה, מ"מ הרי גם אחרי שבורח אכתי מצי לעבוד, וההמנעות עצמה לא הוי מעשה.

רש"י ד"ה ופגע – **בדברי יחזקאל** שם כ' לבאר כונת רש"י, דדוקא אם הגיע יובל קודם שחזר לרבו אין לו הענקה, אבל אם אחר שחזר יש לו הענקה, דמ"מ עכשיו שלוחו מעמך, וכ"כ בשי' **הרמב"ם** דכ' בפ"ג מעבדים הט"ו, דאם ברח ופגע בו יובל כשהוא בורח אינו חייב להעניקו, ומשמע דדוקא בעודו בורח, ולפמש"כ בשי' הסמ"ג דמוקי להגמ' שחזר קודם היובל, מבואר דחולק על זה, וס"ל דגם כהאי גונא אין מעניקין, ובחי' **רא"ל** סל"א סק"ח מבואר, דכונת רש"י דאי היה זמן רב, היה צריך להשלים אחר היובל [והיה לו הענקה], אבל כיון דמיירי למחרת, אינו מקפיד על זה דישלים לו, וכן נראה **במאירי** דמוקי להשי' דבורח צריך להשלים גם אחר היובל, דבגמ' מיירי שפגע בו יובל ממש סמוך לבריחתו ואז ליכא השלמה.

ח) גמ' חלה ד' – בתוד"ה חלה בחילוקם השני מבואר החילוק בין ג' לד', דבעבד ג' עבד שני שכיר ומשום הכי סגי בהכי, אמנם לפי חילוקם הראשון דע"ע גופו קנוי, לא נתבאר אמאי בחלה ד' צריך להשלים, **והריטב"א** כ' משום דאומדן דעת דמוכח דלאו להכי נחת, וכדי שלא יפסיד ממונו לגמרי חייב זה להשלים, ועל דרך זה מבואר **במהרי"ט**, **ובשלנ"ל** כ' דכיון דרוב השנים לא עבד הוי כלא עבד כלל, אמנם לא ביאר אמאי בלא עבד כלל צריך להשלים, **והפנ"י** כ' לומר דגם לפי חילוק הראשון בתוס', הטעם דסגי בג' שנים הוא משום דעבד שני שכיר, רק דס"ל דאי לאו דע"ע גופו קנוי, היינו למדים מעבד לפועל, והנה גם לפי תי' השני לא נתבאר, מנ"ל דאם לא עבד שני שכיר צריך להשלים, **ובפנ"י** מבואר די"ל, דכיון דקריא שכיר אמרינן דדינו כשכיר, דאי לא עבד אין משלם לו רבו וכש"כ תוס' ולא חשיב כמו דעבד, והכא נמי בעבד, **וברמב"ם** פ"ב ה"ה כ', דבחלה אם הכל פחות מד' שנים עולין לו למנין שש, אבל אם חלה ד' חייב להשלים שנאמר כשכיר כתושב, **והמל"מ** ביאר כונת הרמב"ם, דמהאי טעמא אם חלה פחות מד' אי"צ להשלים, כיון דג' שנים הוי שכיר וכש"כ תוס', [וזה לשי' דגם שי' הרמב"ם דכל יותר מג' בעי להשלים, אבל לשי' הש"כ ברמב"ם דדוקא ד' צריך להשלים וכשי"ת בסמוך בע"ה, על כרחך לא הוי מטעם דעבד כשכיר, דהא עבד פחות מג' שנים], אמנם **ברדב"ז** מבואר דכונת הרמב"ם, דכיון דקראו הכתוב שכיר, אמרינן דצריך להשלים כמו שכיר וכש"כ הפנ"י.

גמ' חלה ד' – **ברש"י** מבואר דכל יותר משלש צריך להשלים, **ובש"כ** סשל"ג סקכ"ה כ' **דברמב"ם** פ"ב ה"ה **וסמ"ג** מבואר, דדוקא ד' חייב להשלים, דכ' דפחות מד' שנים עולין לו, אמנם **במל"מ** כ' לומר דגם הרמב"ם מודה לרש"י, והגמ' שנקטה ד' שנים היינו כל שהתחיל שנה ד', והרמב"ם שכ' פחות מד' שנים, היינו שלא היה כלל משנת ד' בכלל חוליו, ונמשך אחר לשון הגמ' שהזכירה ד'.

גמ' וחייב להשלים – **ברמב"ם** פ"ב מעבדים ה"ה **ובריטב"א** מבואר דחייב להשלים כל השש שנים, ולא סגי שישלים עד ג' שנים, וכ"כ **המאירי**, אך הביא **י"א** דסגי שישלים עד שיעלה לג' שנים, ועיין בדברי יחזקאל שם סק"ה מש"כ בזה.

ט) תוד"ה חלה – בחילוקם הראשון, **הריטב"א** חילק דבשכיר נשכר לדבר מסויים, וכל שלא עשאו אין לו שכר אלא מה שעשה, אבל בע"ע דלא נשתעבד לדבר ידוע אלא שיכופהו למלאכתו, ושכל מלאכתו תהיה לרבו, כשנאנס ואינו יכול לעשות, יכול לומר לרבו דנסתפחה שדהו, **ובש"כ** סשל"ג ססקכ"ה כ', דשכיר שישכיר עצמו לכל מלאכה גם יפסיד שכרו, ועיקר החילוק כמבואר בתוס' דע"ע נקנה גופו, והריטב"א נקט רק אורחא דמלתא, דכל שנשכר לכל מלאכה הוא מקנה את גופו, אמנם **בקצוה"ח** סק"י כ', דדברי הריטב"א הם בדוקא, ואפילו בזמן הזה דאין ע"ע נוהג, אם ישכיר עצמו לכל מלאכה לא יפסיד שכרו להריטב"א.

**במרדכי** בב"מ פ"ו סשמ"ו כ' בשם **מהר"ם**, דגם פועל שנאנס אינו מפסיד שכרו, ואינו מחלק בין עבד לפועל, [ומבואר שם עוד, דשי' המהר"םדגם פועל חשוב גופו קנוי, ולא מהני בו מחילה כמו דלא מהני בע"ע, ואתי שפיר דס"ל דפועל דומה לעבד], **ובתשובת מיימוני** לספר קנין תשובה ל"א מבואר דהמהר"ם חזר בו מקצת, ומחלק דהיכי דקיבל הכסף מתחילה בזה אינו מפסיד ואי"צ להחזיר הכסף, והיכי דעדיין לא נטל, בזה מפסיד ואינו נוטל אלא כפי מה שעבד, והכא בעבד דאינו מפסיד הוא משום דכבר קיבל שכרו, **והרא"ש** בב"מ שם בס"ו מביא דברי המהר"ם, וכ' דנראה לי לחלק, דהכא מיירי דקודם חלה ואח"כ עבד, וכיון דאחר חליו קבלו בעה"ב למלאכתו ולא אמר לו לנכות מה שחלה מסתמא מחל לו, משא"כ בפועל מיירי שנאנס בסוף היום, ואין הוכחה שמוחל לו, **ובתשב"ץ** ח"א סס"ה מבואר חילוק, דעבד נמכר לשש שנים ויודע האדון דאפשר שיחלה בינתיים, ועל דעת כן היא המכירה, ואמרינן דעד שלש אינו משלים, אבל בפועל מיירי שנשכר ליום אחד, ואין דעת הבעלים שיארע לו אונס באותו היום, **ובטור** סשל"ג כ' דברי הרא"ש דחלוק אם חלה בתחילה או לבסוף, **והרמ"א** שם ס"ה כ' ג"כ דברי הרא"ש, וכ' בשם י"א גם את דברי המהר"ם, **והש"כ** שם סקכ"ה כ' דעיקר כדברי התוס' דחלוק פועל מעבד דע"ע גופו קנוי, [ובסקמ"ז מבואר גם דס"ל דפועל אין גופו קנוי ומהני בו מחילה, ודלא כהמהר"ם שהובא לעיל דס"ל דלא מהני מחילה], וכך מבואר בבי' **הגר"א** שם סקכ"ה.

ובעיקר חילוק המהר"ם כבר עמד בזה **הש"כ** שם, דמה סברא יש בזה לחלק אם כבר קיבל המעות או לא. ובחילוק הרא"ש הק' **המהרי"ט**, דבגמ' מבואר דילפינן מקרא ולא משום מחילה, ולכאורה למסקנת הגמ' לא מבואר דאיכא קרא אלא על עושה מעשה מחט, אבל על חלה לגמרי ליכא קרא, ואפילו חלה רק שלש.

**הקצוה"ח** שם סק"ט כ', דנראה דגם לפי מה שחילקו המהר"ם והרא"ש בין הקדים שכרו או דקודם חלה, מ"מ זהו דוקא עד חצי מזמן השכירות, אבל יותר הרי מבואר בסוגיין דצריך להשלים, ואע"ג דמיירי דהקדים שכרו וגם שקודם חלה ואח"כ עבד, והעיר **דהרמ"א** סתם בזה, **והחזו"א** כ' לומר, דבפועל גם בנאנס ברוב הזמן הדין כמו חצי מהזמן, ומה דמבואר בגמ' דיש חילוק בין חצי ליותר, הוא דוקא בע"ע דביותר מחצי הדין דאינו יוצא בשש, אבל בפועל דהנדון לענין תשלומין, אין נפ"מ בין חצי ליותר, אך כ' דבתשובת מיימוני שמשוה המהר"ם דין פועל לעבד, מבואר דגם בפועל יש חילוק אם נאנס חצי מהזמן או יותר, וזה כהקצוה"ח.

בא"ד – מה שהביאו ממה דכתיב כי משנה שכר שכיר עבדך שש שנים, **בשלנ"ל** אחר שהביא האי קרא כ', דאי תימא דמה דהוי משנה הוא משום דעובד גם בלילה וכמבואר לעיל ט"ו א', מ"מ גם איכא קרא דישעיה שהביאו התוס', **והמהרש"א** מבאר בתוס' דהביאו גם האי קרא דמשנה שכר שכיר, דו' שנים בימים לבד הוי כג' שנים ביום ובלילה, ומשום הכי יש ללמוד מזה לעבד ג' שנים דסגי, [ויל"ע לפ"ז באם לא יכל לעבוד בלילה שש שנים, כגון שאין לו אשה ובנים דאין רבו מוסר לו שפחה], **ובמהרי"ט** כ' דכיון דכתיב שש שנים בקרא, ילפינן מזה דגם השש שנים הם משנה שכר שכיר, ולא רק מה דעובד גם בלילה.

בא"ד – **במאירי** מבואר דלפי הועוד שכ' תוס' דהטעם משום דעבד שני שכיר, א"כ באם נמכר ד' שנים קודם היובל ועבד ב' שנים, בזה חייב להשלים הגם דעבד חצי, דמ"מ לא הוי שני שכיר.

א) גמ' מיבצר הוא דלא מבצר לי' וכו' – **הרמב"ן** מביא שי', דלכתחילה בעי לר"מ שיתן מכל מין ה' סלעים, ורק בדיעבד יכול לפחות ממין אחד וליתן יותר ממין אחר, ומשום הכי אמר ר"מ ה' סלעים מכל מין ומין דהיינו לכתחילה, וכ' דלשון הגמ' דלית לן בה, נראה דגם לכתחילה שרי להפחית ממין אחד, ועוד כ' דאי נימא דבעי לר"מ לכתחילה ה' סלעים דוקא מכל מין, נמצא דיש שתי מחלוקות בין ר"מ לרבנן, והיה להם לפרש דפליגי בתרתי, ומשום הכי כ' דגם לכתחילה יכול לפחות, ונקט ר"מ ה' סלעים מכל מין, משום דמזה ילפינן דהוי ט"ו סלעים, **והריטב"א** כ' דעכ"פ בעי ליתן מקצת מכל מין, ומשום הכי הזכיר ר"מ להג' מינים, [**ובשלנ"ל** כ' לומר, דכיון דכתיב הלשון מצאנך משמע מקצת מהצאן], **ובכס"מ** פ"ג מעבדים הי"ד **ובמהרש"א** מבואר גם הכי, דאף דיכול לפחות, מ"מ בעי ליתן מקצת מכל מין, וכלשון הגמ' דמצי לבצור אבל עכ"פ בעי ליתן מקצת, **ובמל"מ** שם כ', דמהרמב"ן נראה דגם מקצת לא בעי ליתן, דא"כ אכתי נמצא דאיכא ב' מחלוקות, וכ"כ **השלנ"ל** בצד אחד, [ונראה מדבריו דמ"מ בעי ליתן מחד מהני מיני, אמנם **הרש"ש** כ' דכיון דמרבינן לק' כל שהוא בכלל ברכה, יכול לקיים חיובו בכל שהוא בכלל ברכה, וגם זה יש להוכיח מהרמב"ן, דאי נימא דעכ"פ מאחד מהני מיני בעי ליתן, אכתי איכא ב' מחלוקות], ובחי' **רא"ל** סל"ג כ' לומר דאדרבה, גם לר"י ור"ש בעי עכ"פ ליתן מקצת מכל מין ולא הוי שתי מחלוקות, והביא לשון הריטב"א דכ' דצריך ליתן מכל מין, משום דחייב לקיומי פשטי' דקרא ואפילו לר"מ, ומבואר דכל שכן לר"י ור"ש בעי ליתן מכל מין, ודבריו צ"ב, דכבר הוכיח **בשלנ"ל** מהא דמק' הגמ' דלר"י ור"ש צאן גורן ויקב למה לי, דלדידהו אפילו מקצת מכל מין לא בעי, אמנם נראה דכונת רא"ל לומר, דבאמת איכא דין ליתן מכל מין ומין שיש בו ברכה, ולא רק מצאן גורן ויקב, ואתי שפיר קו' הגמ' דצאן גורן ויקב למה לי.

וכ' בחי' **רא"ל** שם לומר, דבהענקה איכא גם דין מצוה וגם דין חוב, ומצד החוב ממון באמת סגי שיתן ממין אחד, ומשום הכי אין דין שיעור בכל מין ומין, דהשיעור זהו דין בחוב הממון, אמנם מצד המצוה בזה איכא מצוה ליתן מכל מין ומין, ובדין המצוה אין שיעור כמה ליתן ומשום הכי סגי שיתן מקצת מכל מין, וכ' לדייק זה מדברי **הרמב"ם** דכ' בפ"ג הי"ד, דדברים שיש בהם ברכה מחמת עצמם הוא שחייב להעניק לו מהם, וכמה נותן לו אין פחות משוה ל' סלעים, בין ממין אחד בין ממינים הרבה, הרי דלא כתב דבין ממין אחד בין ממינים הרבה אלא על השיעור שוה ל' סלעים, אבל עיקר הנתינה בעי מכל מין.

רש"י ד"ה מעולת – מש"כ רש"י דהוי שתי כסף, כן מבואר גם **בשלנ"ל,** אמנם **בתוס' וברשב"א ובריטב"א** מבואר דהוי כל שהוא, דמן התורה אין שיעור כמבואר בחגיגה ז' א', **ובפנ"י** כ' דרש"י ס"ל דעל כרחך הקו' הכא, לפי מה דבעי רי"ו בחגיגה שם לומר דהשיעור שתי כסף הוי מן התורה, דאי לאו הכי למה בעי להג"ש, הא בלא ג"ש גם לא נאמר שיעור בהענקה, [ואכתי יל"ע אמאי נקט שתי כסף דהוי כב"ש, ולא מעה כסף כב"ה, ועיין במקנה], **ובעצמו"י** כ' בשי' תוס', דאה"נ לא הוי ג"ש גמורה, אלא הוי רק גלוי מילתא על השיעור הכא, וא"כ גם אם הוי רק כל שהוא ניחא, דמגלה דגם הכא הוי כן דהוי כל שהוא ואין לו שיעור.

תוד"ה ונילף – **העצמו"י** מק' דאי הוי הלממ"ס, איך ילפינן ג"ש משם הא לא ילפינן ג"ש מהלכה, וכש"כ רש"י בשבת קל"ב א' דאין דין י"ג מדות בהלממ"ס, וכ' לומר דהוי רק גלוי מלתא לשיעור הכא, **והמהרי"ט** כ' לומר דמהני רק דלא נילף מפדיון הבן, וממילא הוי בכל שהוא ואי"צ לחדש כאן שיעור מכח הג"ש, ובעיקר הקו', עיין במפרשים ברש"י שם, דיש שי' דרק ק"ו לא ילפינן.

ב) תוד"ה חדא – בביאור תי' התוס' כ' **העצמו"י**, דבתרי קראי גם אם נילף מהפחות לא הוי ביטול להקרא דאשר ברכך, דמג"ש משם אין לנו ללמוד יותר, אבל בחד קרא אי ילפינן מהפחות, הרי מבטלים להקרא דאשר ברכך, **והרשב"א** כ' לת' עוד, דדוקא גבי עולת ראיה דהוי כל שהוא אמרינן דאשר ברכך מפיק מלמילף משם, וזה לא הוי תי' על הגמ' בסמוך, דמביאים תוס' דמהני גם דלא נילף מפחות שבערכין, דשם הפחות לא הוי כל שהוא, [**והעצמו"י** כ' דזהו מה דמייתי התוס' תדע, דלא נתרץ דדוקא גבי עולת ראיה אמרינן הכי, כיון דהוי כל שהוא], ועוד כ' **הרשב"א** דהכא הרי אי נימא דילפינן מחמשים שבערכין, נמצא דגם מפיקים משלשים של עבד וגם מהפחות שבערכין וזה לא אמרינן, **ובריטב"א** גבי הא דילפינן מאשר ברכך דהוי כגדול שבערכין כ', דכיון דאפקתי' מקטן אוקמינן אגדול, ומבואר דמצד עיקר הקרא דאשר ברכך סגי בזה דנימא דלא הוי כשיעור הקטן, **ובמל"מ** פ"ג מעבדים הי"ד תי' בזה קו' התוס', דהכא נמי אי אמרינן דהוי כשלשים של עבד, כבר לא הוי השיעור הקטן דהוא הפחות שבערכין.

גמ' נתינה מערכין – **ברשב"א** מבואר דהיינו מערכין של אדם, [ומש"כ דהפחות הוא ה' סלעים צ"ב, דמצינו גם ג' סלעים בבת, **ובעצמו"י** כ' באמת ג' סלעים], **ובשלנ"ל** הק' דלא מצינו נתינה גבי ערכין של אדם אלא גבי שדה, וכ' דמ"מ כתיב נתינה גבי ערכין, **ובמל"מ** פ"ג הי"ד כ', די"ל דקאי גם על הפרשה שקודם דהיינו ערכי אדם, אמנם **בתורי"ד** ביאר דילפינן מערכין של שדה אחוזה, דהוי לכל היותר חמשים סלעים במקדיש ופודה מיד אחר היובל, **ובמל"מ** שם הק', דהקרא מיירי על שדה מקנה, וכ' דצ"ל דמ"מ קאי על כל הפרשה, ובאותה פרשה כתיב גם שדה אחוזה.

ג) גמ' בשלמא לר"מ וכו' – **בריטב"א ובעצמו"**י מבואר, דגם ר"מ מודה דילפינן כלל ופרט וכלל, ורק דגם יליף לט"ו סלעים.

גמ' ת"ל אשר ברכך – **בתו"ר ובריטב"א** מבואר דדרשינן כלל ופרט וכלל, דהענק כלל, צאן גורן ויקב פרט, אשר ברכך תתן לו כלל.

גמ' לומר לך מה צאן גורן ויקב וכו' – **בתו"ר** מק' דאמאי בעי להפרטי דבעי דוקא מה שישנו בכלל ברכה, הא קרא כתיב אשר ברכך, וכ' דאי לאו הפרטי הייתי אומר דכיון דכתיב תתן לו משמע שכולל הכל אפילו מה שאינו בכלל ברכה.

גמ' שם – **המהרי"ט** בע"ב כ' לומר, דרק נתמעט מהדין דלפי הברכה תן לו בנתברך הבית, אבל עיקר השיעור צריך ליתן מכל דבר, **ובמל"מ** פ"ג מעבדים הי"ד כ' דמדברי **הרמב"ם** לא מבואר כן, דקודם כ' דיצאו כספים ובגדים, ואח"כ כ' שיעור הנתינה.

גמ' יצאו כספים דברי ר"ש – **הרמב"ם** פ"ג הי"ד פסק כר"ש, וכ' **הכס"מ** משום דמסתבר טעמי', **ובמל"מ** העיר דהא קיי"ל דמשנת ראב"י קב ונקי, וכ' דס"ל דזה רק במתני' ולא בברייתא, והביא **דרש"י** על התורה כ' דיצאו פרדות, וכ' לומר דס"ל דהלכה כראב"י גם בברייתא כמבואר ברשב"ם וברא"ש.

עיין לעיל ט"ו א' אות ה' דנתבאר מש"כ בחי' **הגר"ח** [סטנסל] סקע"ח, דאין האדון נותן את ההענקה לבע"ח, דבזה נמצא דנותן לעבד רק פרעון חוב וזה לא הוי בכלל ברכה, ומבואר דהדין שישנו בכלל ברכה הוי דין בנתינה עצמה, ולא רק דהחיוב ליתן הוא רק מדבר שאצל האדון הוא בכלל ברכה, אמנם בכתבי **קה"י** החדשים הק' על זה, וכ' דלא בעי אלא שאצל האדון הוא בכלל ברכה.

# יז' ב'

תוד"ה למר – מה שהק' אמאי נקט יקב, **בתו"ר** מת' דכיון דיש בהם קצת ברכה לא הייתי ממעט בלא קרא דיקב. ומה שהביאו הגירסא למר לאתויי כספים, העירו **בעצמו"י ובמל"מ** דלפי הספרים דלא גרסינן וראב"י כספים משבחי בעיסקא ועל כרחך דממעט לתרוייהו, א"כ אי אפשר לומר כגירסא זו, דהא ראב"י אינו מרבה כספים.

**בריטב"א** מבואר דגרסינן לאתויי, ומבואר בדבריו דלר"ש מרבים כספים ולראב"י מרבים פרדות, **ובמל"מ** פ"ג הי"ד עמד על דבריו, דלפי גירסה זו באמת למסקנא מרבים גם לר"ש וגם לראב"י בין כספים ובין פרדות, ורק דבלא קרא דיקב הייתי ממעט, ובזה פליגי מה הייתי ממעט, וצ"ב דא"כ לא מבואר לפי האמת בברייתא, מה ממעטינן מהכלל ופרט וכלל ולמה נכתב.

ד) גמ' עבד עברי עובד את הבן – **במנ"ח** מצוה מ"ב אות י"ג כ' לומר, דמה דעובד את הבן אינו מדין ירושה, אלא זהו דין מחודש דהבן קם תחת אביו, ומהאי טעמא כ' לומר דהבכור לא יטול פי שנים, וגם לא יהיה בזה הנחלה דריב"ב, **ובאו"ש** פ"ב מנחלות ה"א כ' גם, דבע"ע אין הבן יורש מתורת נחלה, אלא רק דאמרינן דברא כרעא דאבוה וכמאן דקאי האב בחיים, ומיהו מ"מ כ' דבכור נוטל פי שנים, והוכיח כן מנזיר ל' עיי"ש, אמנם בחי' הגר"ח [סטנסל] סקפ"א כ' בשם **הגרי"ז**, דע"ע הוי בתורת ירושה לגמרי, וגם בבת ואח אמרינן דאיכא ירושה, אלא רק דהוי מזכותי העבד שלא לעבוד לבת ואח, ועיין לעיל ט"ז ב' אות ו'.

**במקנה** כ' לומר דאינו עובד בן הבן, כיון דאינו עומד תחת אבי אביו ליעד, וכל כח ירושתו הוא משום אביו, וכ"כ **במנ"ח** שם באות י"ד, וכ' דמ"מ בכהאי גונא דזכה הבן ואח"כ מת, בנו שלו עומד במקומו.

גמ' ע"ע עובד את הבן – **במהרש"א ובעצמו"י** לעיל ט"ו ב' מבואר, דאי לא ילפינן שכיר שכיר, מוכר עצמו אינו עובד את הבן, דאדרבה יש לנו ללמוד מוא"ו מוסיף דאינו עובד, **והמקנה** מק' דלפ"ז נמצא, דלפמש"כ הריטב"א בשי' הרמב"ם דלמסקנא אמרינן דלא ילפינן שכיר שכיר וכשנ"ת לעיל ט"ו א' באות ה', נמצא דמוכר עצמו אינו עובד את הבן, וצ"ב דהרמב"ם לא חילק בזה, וכ' **דבמכילתא** יש דרשה לרבות גם במוכר עצמו עיי"ש.

גמ' כשהוא אומר שש שנים יעבוד – **בעצמו"י** כ' לומר דלא הוי יתור, אלא ממילא שמעינן דאינו עבד דוקא לזה שקנהו, **ובפנ"י** כ' על דברי רש"י דכ' דדרשינן מדלא כתיב יעבדך, דק' אמאי צריך לכתוב יעבדך, הא כבר איכא חד קרא למעט דכתיב ועבדך, ונראה מבואר דנקט דהוי ילפותא ולא דממילא שמעינן לה.

תוד"ה מרבה – מדברי התוס' נראה דבאמת מצי לאתויי דקודם בנחלה, רק דמ"מ לא חשיב אלא אלו שאיתנהו רק בבן, וכן תי' בעוד **ראשונים**, **והרמב"ן והריטב"א** כ' עוד, דגם מה דקודם בנחלה הוא משום דקם תחת אביו ליעד, ומבואר ברמב"ן דאע"ג דגם שדה אחוזה לא הוי אלא משום דקם ליעד וכמבואר בגמ', מ"מ י"ל דלא חש למנקט כולהו ובחד סגי, **והתורי"ד** כ', דאי משום נחלה, הדין נותן דרק במקום שיש בן דלא יזכה האח, אבל היכי דליכא בן מ"מ יזכה כמו בנחלה.

**התו"ר** מק' דאמאי אינו עובד את הבת, הא בת שוה לבן לענין יבום, וכ' דכיון דגבי ירושה בן קודם חזינן דבן עדיף, ואין לנו לרבות אלא בן, וכ"כ **הרשב"א**, ולעיל נתבאר **דהתורי"ד** כ', דמשום קדימה אי"ז סיבה אלא דגם הכא יקדום, ולא דלא יזכה אפילו היכי דליכא בן, וא"כ אי אפשר לומר כתי' זה, ובאמת **התורי"ד** מת' דלא מצינו דבת קמה תחת אביה.

ה) גמ' ואף לאמתך תעשה כן להעניק – **הרשב"א** לעיל ט"ז ב' מק', אמאי לא ילפינן הענקה מהא דהוקשה אמה לעבד דכתיב העברי או העבריה, וכ' לומר דכיון דכתיב תשלחנו ולא תשלחם משמע דממעט לאמה, **ובשלנ"ל** כ', דכיון דאין שייך בה מסירת שפחה ס"ד דלא נעניק לה, דגבי הענקה כתיב כי משנה שכר שכיר עבדך, [והא דבעי למעט מוכר עצמו הוא אחר דנתרבתה אמה], ועוד כ' דהיינו ממעטים מקרא דלו ולא לה, **ובמהרי"ט** לעיל ט"ו א' כ', דכיון דזה מגיע לאביה הייתי אומר דאין דין הענקה, **ובפנ"י** לעיל בע"א כ' לומר, דאצטריך לכהאי גונא דמיתת אדון דליכא בעבד, דהא עובד את הבן [וזה דלא כהתוס' שם].

גמ' א"כ נכתוב לאמתך כן – **הריטב"א** מק' דאמאי לא נימא דקאי על כל מש"כ לעיל, וכ' לומר דכן הוי מיעוט, דנדרוש רק לגבי מיתת אדון, **והפנ"י** כ' דהייתי ממעט מקרא דלו ולא לה, או דבעי כי משנה שכיר שכיר דרבו מוסר לו שפחה, וכשנ"ת לעיל דמשום הכי לא ילפינן מהיקש של אמה לעבד, והנה **ברש"י** על התורה ביאר דמה דבעי בגמ' דאו אינו אלא לרציעה, היינו אף לרציעה ונילף תרוייהו גם הענקה וגם רציעה, **ובעצמו"י** מק' דהא במסקנת הגמ' מבואר, דכיון דילפינן למיתת אדון לא מצינן למילף גם הענקה, ורק משום דיש יתור דכתיב תעשה, וא"כ הכא נמי לס"ד אי בעי לרציעה לא נוכל למילף הענקה, ולפמשנ"ת דברי הריטב"א והפנ"י, באמת צריך להיות כקו' העצמו"י, דגם אי ילפינן רציעה לא נוכל למילף הענקה, **והמהרי"ט** כ' דמשום הכי במסקנא בעי רבוי להענקה, דכיון דממעטינן רציעה דכתיב לפני הקרא דאף לאמתך, כל שכן דלא יהיה קאי על מה שכתב עוד קודם לכן דהיינו הענקה ומשום הכי בעי רבוי, ולפ"ז יישב דברי רש"י דלס"ד דנילף רציעה וקאי אלפניו, הוא הדין דיהיה קאי גם על הענקה דכתוב קודם אף דליכא רבוי, ועיין עוד במל"מ פ"ג הי"ג.

גמ' אדרבה מרבה אני את האח – **בשלנ"ל** מבואר דגם להצד דנרבה אח, זהו דוקא אם ליכא בן, דאם יש בן א"כ אין לאח דין יורש, דהבן קודם ואינו יכול לזכות בעבד, **ובמקנה** הק' בגמ', דהא לעולם האח יורש מכח אביו דהוא קודם, ואיך יזכה בעבד, וכ' דמשכחת לה ביבום דזוכה גם במקום אב, וכ' עוד כמו שכ' הראשונים, דלהצד דאח קם תחת אחיו, לא יהיה סדר הנחלה דבן ואח"כ אב ואח"כ אח.

א) גמ' נכרי יורש את אביו – **ברמב"ם** פ"ו מנחלות ה"ט כ' דהבן יורש אביו בנכרי, אבל שאר ירושותיהן מניחין אותו לפי מנהגם, וכ' **הכס"מ** שם דרק ירושת בן ילפינן, דליכא מקור לשאר ירושות, אמנם **במאירי** מבואר דגם שאר יורשין איכא בנכרי, **והגרע"א** בחו"מ סרפ"ג מביא דברי הרמב"ם והכס"מ, **וברש"י** ביבמות ס"ב א' מבואר, דאצל נכרי הבן והבת יורשים בשוה, ואין קדימה לבן, והביאו **הרש"ש** כאן, **ובק"ש** בב"ב אות שנ"ז הוכיח **מהתוס'** שם, דס"ל דגם בנכרי בן קודם לבת.

ב) רש"י ד"ה משבאו – כדברי רש"י מבואר גם **בר"ן**, **והב"ח** על הר"ן מק' דתיפוק לי' משום דחליפי ע"ז אסורים, ואמאי כ' רק משום דמתהני מאסוה"נ, וכ' דגם אם אין ברירה לא חשיבי יורשים לגמרי כלקוחות, ולא ביאר הגדר בזה, [ויל"ע במה דמביא מהר"ן בפ"ב], **ובזכרון שמואל** סנ"ב כ' בשם **הגרי"ז**, דגם למ"ד אין ברירה, אין הביאור דכל יורש יש לו חלק בכל דבר ודבר, והם מחליפים כל אחד את חלקו בחלק חבירו, אלא מתחילה הכל הוי ברשות תפוסת הבית, וכל אחד נוטל חלקו מתפוסת הבית, וכנגד זה לוקח השני חלקו, וא"כ אי"ז חליפין של חלק תמורת חלק אחר, ועיין בשיעורי הגרש"ר.

ג) תוד"ה חליפי – **בתוס'** בע"ז ס"ד ב' **ובתו"ר ובריטב"א** כ', דאי משום ברירה גם בנשתתפו היה שרי, ומדנקטה מתני' דוקא בירושה מבואר דהטעם משום דאין ירושת גר מן התורה, וזה מה דמייתי תניא נמי הכי דנשתתפו אסור, ובחי' **הגרע"א** מובא קו' בנו **הגרש"א**, דבגמ' בע"ז מבואר דיש עוד טעם לאסור משום דרוצה בקיומו של ע"ז עיי"ש, ומה דשרי בגר הוא קולא שלא יחזור לסורו, וא"כ י"ל דמשום הכי נשתתפו אסור דרוצה בקיומו, **והגרע"א** השיב לו, דהגמ' הכא סברה דאי משום רוצה בקיומו גם בנשתתפו היה ראוי להתיר שלא יחזור לסורו, ועל כרחך דמשום דאיכא בזה איסור מן התורה דחליפי ע"ז, ועוד כ' לומר דבאמת אם היה רק האיסור דרוצה בקיומו, לא מתירים לו משום שמא יחזור לסורו, ורק מאחר דעיקר הירושה תקנו שלא יחזור לסורו, כבר התירו גם האיסור דרוצה בקיומו, וא"כ שפיר מוכח מהא דנשתתפו אוסר דגר יורש רק מדרבנן, דכיון דמוכח דיש לאסור עכ"פ משום רוצה בקיומו, על כרחך דהא דבירושה שרי, הוא משום דעיקר ירושתו רק משום שלא יחזור לסורו.

**הרשב"א והתורי"ד** כ' לת' קו' התוס', דאין לומר משום ברירה כיון דהוי תרי מיני, ובתרי מיני לכו"ע אין ברירה, [והרשב"א הק' על זה מסוגיה דתמורה ל' א', וכ' לומר דשמא התם ס"ל דגם בתרי מיני יש ברירה, ועיין בשע"י שער ג' פכ"ב מש"כ על דבריו אלו], והרשב"א מביא המשנה השנויה קודם משנה זו, דמבואר בחבר ועם הארץ שירשו, דבמין אחד יכול לומר דכל אחד יטול חלק ובשני מינים לא, והיינו משום דבתרי מיני אין ברירה, [ויל"ע איך יפרש המשנה לפי הסוגיה בתמורה, ועיין מש"כ בזה באבי עזרי פי"ג ממא"א הכ"ב], וכ"כ **רש"י** בחגיגה כ"ה ב', **ובחזו"א** מבואר די"ל דשם אסור רק מדרבנן, אבל מעיקר הדין יש ברירה גם בתרי מיני, ולשי' תוס' דהתנא על כרחך ס"ל דאין ברירה, הא דשרי בחבר ועם הארץ, מבואר **במאירי** דשם הוי רק איסור דרבנן, דליכא משום לפנ"ע דרוב עמי הארץ מעשרין ובדרבנן יש ברירה, **ורש"י** בחגיגה כ"ה ב' כ', דבלא ברירה יש בזה משום לפנ"ע.

גמ' אלא מדרבנן – **בתוס' ובתו"ר** מבואר, דכיון דהוי רק מדרבנן אמרו דיזכה רק בהיתר ולא באיסור, ואין כאן חליפי ע"ז, והא דבבאו לרשותו אסור, מבואר בחי' **הגרע"א** בשם **הגרש"א**, דבכהאי גונא אוקמא אעיקר דין ירושה דגם יורש לע"ז, וכ' שם עוד לבאר תי' הגמ', דכיון דהוי דרבנן מהני ברירה, דבדרבנן יש ברירה, ועיין בסמוך בשי' רש"י בזה, ולפ"ז כ' דהא דחלקו אסור, הוא משום דכבר זכה בחלקו, [והתוס' לשי' דאי יש ברירה גם בבאו לחלקו יש להתיר, ועל כרחך דלהתי' לא הוי משום דיש ברירה].

גמ' משבאו לרשות הגר אסור – **במאירי** מבואר, דכיון דבאו לרשותו מצד חלקו זכה ונעשו שלו, והיינו דמבאר דכבר חלקו ומשום הכי אסור, אמנם בתוס' מבואר לאו הכי, דכ' דגם אחר שבאו לרשותו היה צריך להיות מותר אי אמרינן דיש ברירה, **והמהרי"ט** ביאר שי' התוס', דס"ל דבאו לרשותו היינו דהכל בא לרשותו הגם דאכתי לא חלקו, דגם על כהאי גונא דבאו לרשותו קתני דאומר לו טול אתה ע"ז ואני מעות, והיינו דאכתי לא חלקו, **ובזכרון שמואל** שם סק"ו כ' לבאר, דלחלוקת יורשים בעי שכל אחד יחזיק בחלקו, ובאו לרשותו משמע דאפילו דרק הוא החזיק בחלקו, ואכתי לא חל החלוקה.

**התוס'** בחגיגה כ' בשם **רש"י**, דהא דשרי בגר ונכרי הוא משום דיש ברירה, ובחי' **הגרע"א** מובא דברי **הגרש"א** דמק', דהא רש"י כ' קודם לזה דבתרי מיני אין ברירה, ועוד הק' דבגמ' מבואר משום דהוי רק מדרבנן, וכ' דכונת רש"י דכיון דהוי מדרבנן מהני ברירה, דבדרבנן יש ברירה, **ובריטב"א** בע"ז ס"ד א' כ' דהטעם דשרי בגר ונכרי, משום דס"ל דיש ברירה, וכ' דאפילו למ"ד דאין ברירה בדאוריתא, אפשר דהכא מודה דיש ברירה, משום דאנן סהדי שמתחילת ירושה האי ניחא לי' בע"ז והאי ניחא לי' במעות, ומבואר בדבריו דהטעם משום דיש ברירה ואפילו בדאורייתא, וק' מסוגיין דמבואר דוקא משום דהוי ירושה מדרבנן, **ובזכרון שמואל** שם כ', דצ"ל דס"ל דהוי מחלוקת הסוגיות, וסוגיה דהתם דמבואר דנשתתפו אסור משום דרוצה בקיומו, על כרחך מבואר דמשום חליפי ע"ז אין לאסור, ועל כרחך דס"ל התם דיש ברירה ואין לאסור משום חליפי ע"ז, [והריטב"א כאן כ' דאי נמי יש ברירה, והא דאסור בנשתתפו משום דרוצה בקיומו, ובגר דהוי רק מדרבנן הקילו שמא יחזור לסורו, וכ' **הגרע"א** דכונתו דגם אם הוי האיסור משום רוצה בקיומו, שפיר מוכח דיורש רק מדרבנן, דאם היה יורש מן התורה לא היו מקילים, ומשום הכי בנשתתפו לא הקילו, ולפ"ז נמצא דאין צורך לומר דאיכא מחלוקת הסוגיות, ודלא כשנ"ת בדברי הריטב"א בע"ז].

**הרמב"ם** בפ"ג ממא"א הכ"ב כ', דנשתתפו אסור משום דרוצה בקיומו, **ובגליון מהרש"א** ביו"ד סקמ"ו מק', דתיפוק לי' משום דהוי חליפי ע"ז, דלהלכה קיי"ל דאין ברירה, והנה מקור דברי הרמב"ם הם מסוגיה דע"ז ס"ד דמבואר שם האי טעמא, אלא דק' דשם לכאורה בא לבאר אפילו נימא דיש ברירה וכמבואר בתוס' ובריטב"א שם, **ובחזו"א** כ' די"ל דגם בנשתתפו אינו זוכה, כיון דאין זכיה באסוה"נ, [אמנם בר"ן בע"ז מ"ב ב' כ' דכיון דמהני ביטול בע"ז של נכרי יש בזה זכיה, אלא דמ"מ גבי יין נסך י"ל דבעי להאי טעמא דרוצה בקיומו כיון דאין לו ביטול], **ובזכרון שמואל** שם כ' על פי דברי הריטב"א בע"ז דהובא לעיל, דהכא לכו"ע יש ברירה, דמתחילת ירושה אנן סהדי דהאי ניחא לי' בע"ז והאי במעות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ד) גמ' שמא יחזור לסורו – **הגרע"א** על המשניות כ' להסתפק באם חזר לסורו קודם שמת אביו, האם בכהאי גונא יורש אביו או לא, [וכ' דאפילו אי נימא דכל ישראל מומר אינו זוכה בירושה, מ"מ נפ"מ אם יתנו לבניו כמו בישראל מומר], **ובתפא"י** שם כ' לומר, דכמו דנראה דאם ימות הבן קודם האב, דליכא למיחש דיחזור לסורו, מ"מ ירשו בניו דלא פלוג, הכא נמי בחזר לסורו.

**באב"מ** סצ"ב **בההג"ה** אות א', כ' להוכיח מסוגיין דיש ירושה באסוה"נ, דאי לאו הכי אמאי מבואר דאם גר יורש מן התורה הוי חליפי ע"ז מדאורייתא, וזה דלא כמבואר **ברשב"א** בב"ק ק"ט א' דאין ירושה באסוה"נ.

ה) גמ' אין רוח חכמים נוחה הימנו – **ברש"י** מבואר דאין מחזיקין לו טובה, והיינו דס"ל דליכא קפידא אם יתן, וכך הוא שי' **הרשב"א** דמה אכפת לי' אם יתן, אמנם **בתוס'** כ' דאיכא קפידא דאתי לאחלופי בישראל גמור וכ"כ **התו"ר**, והנה בתו"ר מבואר דמיירי על הורתו ולידתו שלא בקדושה, וכן מבואר **בתוס' טוך** דלא הזכיר כלל שי' ר"י לק' דמיירי על לידתו בקדושה, **והשלנ"ל** הק' דאמאי בלידתן בקדושה לא חיישינן דאתי לאחלופי, ואדרבה שם לחוש יותר, **וברמב"ן ובר"ן** מבואר דאיכא קפידא משום שמשוה אותו לישראל, וכענין שאמרו על מחזיר אבידה לנכרי דיש בזה משום למען ספות הרוה על הצמאה, והרשב"א הק' על זה דהשתא הוא ישראל ואמאי לא יחזיר, **ובמאירי** מבואר דאיכא קפידא דלא יפקיע ממונו מידי יורשיו.

# יח' א'

תוד"ה כאן – מבואר **במהרש"א** דאע"ג דכ' רש"י דמחלף בישראל, מ"מ אין לפרש דבריו כשי' תוס' דבזה אין רוח חכמים נוחה, דא"כ זה סיבה דיהיה קפידא, ורש"י כ' דרק אין מחזיקין לו טובה, **והרא"ש** כ' כשי' רש"י, וכ"כ **בשו"ע** סקכ"ז ס"ב.

בא"ד – **ברמב"ן** מבואר טעם אחר, דבהורתו ולידתו שלא בקדושה רוח חכמים נוחה, משום דגם בזה יש מקום לחשש דיחזור לסורו, אבל בלידתו בקדושה אין לחוש כלל, **ובריטב"א** כ' דברי התוס' והרמב"ן יחד.

בא"ד – **בתו"ר וברא"ש** מבואר תי' אחר, דאיסור גיורא הייתה אמו ישראלית ואינו גר כלל, ושם אין סיבה שיחזיר, אבל בהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה, כיון דאם תרוייהו יחזרו לסורם ירשו זה את זה, אמרו דרוח חכמים נוחה הימנו, **ובש"כ** סק"ח ובעוד **נו"כ** מבואר כן להלכה, דאמו ישראלית לא אמרינן דרוח חכמים נוחה.

ו) גמ' כי ירושה לעשו – **ברא"ש ובמרדכי** סתצ"ב מבואר דהראיה הכא הוי ממה דעשו הוריש לבניו, וכן מבואר **במפרש ובפי' הרא"ש** בנזיר ס"א א', אמנם **המהרי"ט** כ' לומר דהיינו ממה דירש מאברהם, וכ' דאי מיירי על בני עשו, מה דחי דישראל מומר שאני, הא בניו כבר היו נכרים גמורים, דדרשינן ביצחק ולא כל יצחק, וגם העיר דהא נשא נכריות, **והרש"ש** כ' לומר דגיירם, אך המהרי"ט הק' דמבואר דעבדו ע"ז ואיך נתגיירו, **וברמב"ן** עה"ת סוף פרשת אמור פכ"ד פסוק י' הביא שי' בעלי התוס' [ונמצא **בחזקוני** שם], דקודם מתן תורה הולד הולך אחר הזכר, אך הק' עליהם דבסוגיין מבואר דעשו חשוב ישראל מומר, ומבואר דהיה להם דין ישראל, וא"כ יש לילך בתר האם, [ויל"ע לפי דברי המהרי"ט, דא"כ נמצא דבני עשו לא ירשו ממנו את ארץ אדום].

גמ' ישראל מומר שאני – **הרא"ש** כ' להוכיח מכאן דישראל מומר יורש, ואע"ג דהכא היה עשו המוריש וכשנ"ת, מ"מ כמו דמוריש הכא נמי דיורש, אמנם **במרדכי** סתצ"ב הביא תשובה **מגאון** דאינו יורש, ומחלק בין להוריש לבין לרשת, ובשו"ת **הרשב"א** ח"ז תשובה רצ"ב מבואר בשם **רה"ג** גם דמומר אינו יורש, **וברמב"ם** פ"י מנחלות הי"ב **ובטושו"ע** סרפ"ג ס"ב כתבו דהוא יורש.

וכ' **הרמב"ם** דמ"מ אם ראו ב"ד לאבד ממונו ולקנסו שלא לחזק יד רשעים רשות בידן, ובאם יש לו בנים ינתן להם, [**והסמ"ע** סרפ"ג סק"ט כ' דהוא הדין אם יש לו אב ולא בנים, אמנם **הט"ז** שם כ' לומר דדוקא בנים עיי"ש], **והרא"ש** כ' דמ"מ אם אפשר טוב ליתן ביד ב"ד, שלא יאכל כשהוא נוהג כנכרי, ואם יחזור בתשובה יתנו לו, **ובטור** סרפ"ג הביא דברי הרמב"ם ודברי הרא"ש, **והשו"ע** בס"ב כ' דברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' כהרא"ש בשם י"א, **ובטור** הביא תשובה **מהרא"ש** במומר שזיכה הנכסים שראוי לירש לאחר, דלא יתנו לזה שזיכה לו אלא לזרעו, **והב"י** הביא דברי **התה"ד** סשמ"ט, דאע"ג דהרא"ש כ' דיניחו בב"ד, זהו דוקא היכי דיש צד דיחזור בתשובה, אבל בלאו הכי מודה להרמב"ם דיתנו לבניו, ומשום הכי כ' כאן דינתן ליורשיו, **והב"ח והסמ"ע** סק"י כ' דכיון דזיכה לאחר וסילק עצמו, מודה הרא"ש דלא נמתין ויתן לבניו.

גמ' מי כתיב – **בשלנ"ל** מבואר דהיינו דאפשר דקרא אתא למילף לכל מקום דאין ירושה בנכרי, **והרש"ש** כ' די"ל דקרא אתא דעם קונהו ולא עם מי שיקנה מקונהו, וקמ"ל קרא דלא מצי למוכרו לאחר.

א) גמ' יש בעברי שאין בעבריה – **התו"ר** מק' אמאי לא קתני דעברי נרצע ועבריה לא, **והרשב"א** כ' לת' דרק יציאות קתני הכא, אך הק' דא"כ אמאי קתני דאינה נמכרת ונשנית, וכ' לומר דזהו גם דין ביציאה, דיציאתה ממכירתה הראשונה חזקה דאי אפשר למוכרה עוד, אך הק' דא"כ גם גבי רציעה הוי הכי, דיציאתה חזקה דלא משתעבדת עוד גם ע"י רציעה, **והמהרי"ט** כ' דנקט דאינה נמכרת ונשנית, משום דזה הטעם דמפדין אותה בעל כרחה כמבואר בגמ' לק', **והריטב"א** כ' לת', דזה פשיטא דאמה אינה נרצעת דכתיב העבד, ועוד כ' דגם עבד אינו נרצע אם אין לו אשה ובנים, ועיין במהרי"ט מה שהעיר בזה.

**הרשב"א** מק' אמאי לא קתני דיוצא בגר"כ משא"כ אמה כשיעדה, וכ' לומר דכיון דקתני סיפא דמפדין אותה בעל כרחה, הרי מבואר דיוצאת ע"י גר"כ, ואף דשם מיירי כשלא יעדה, מ"מ זה יראה כסתירה בברייתא, **והמהרי"ט** כ', דמש"כ מה שאין כן באמה, היינו דיכול ליעדה ולמנוע ממנה יציאות אלו, וכמבואר **בתורי"ד** דזה הפי' בברייתא, דאצל אמה ביד האדון למנוע יציאות אלו, וגר"כ אין בידו למנוע, דאדרבה יכולה היא לגרע קודם שייעד ולמנוע מהאדון ליעד.

**הרשב"א** כ' דלא קתני דיוצא בשטר, משום דגם אמה אחרי יעוד יוצאה בשטר ע"י גט, ולפ"ז ק' דאיך קתני מיתת אדון, הא אמה יוצאת במיתת אדון, דאחר יעוד הוי מיתת הבעל, **ובתורי"ד** מבואר דמשכחת לה דאינה יוצאת, באם אין בנים וזקוקה ליבום, או אם ייעדה לבנו, **והשלנ"ל** הביא י"א דלא גרסינן מיתת אדון, **והרש"ש** מביא **דבספרי** הגירסא גר"כ במקום מיתת אדון, ולפ"ז גם אתי שפיר משה"ק הרשב"א אמאי לא קתני גר"כ.

**בביה"ל** ח"א סכ"ג כ' להוכיח דגם אמה גופה קנוי ולא מהני בה מחילה, דאם לא כן אמאי לא קתני דיתירה אמה דיוצאת במחילה, והנה **בריטב"א** לק' י"ט א' מבואר דמהני מחילה באמה כיון דאין בה קנין הגוף, דאין בה קנין איסור, אמנם שי' הריטב"א דבע"ע גם מהני מחילה על הקנין ממון, וא"כ אין החילוק דבאמה מהני מחילה ובע"ע לא, אלא דבאמה יש רק קנין ממון ובע"ע יש גם קנין איסור, וממילא דעל זה לא מהני מחילה.

גמ' מהו דתימא וכו' – **ברש"י** מבואר דס"ד דתצא בלא גט, ומבואר **בריטב"א** דכיון דהוי גם בעל כרחו של אב וגזה"כ הוא דמהני, ס"ד דאין לך אלא מה שאמרה תורה, **והמהרי"ט** הק' דמ"מ כיון דחל קידושין, איך ס"ד דתצא בלא גט, ועיי"ש מש"כ לבאר הס"ד, **ובשלנ"ל** מבואר דהס"ד דנכופו ליתן גט.

ב) גמ' מכלל דע"ע נמכר ונשנה – **התו"ר** מק' דנימא דמה דע"ע נמכר ונשנה היינו במוכר עצמו, [**ובריטב"א** הוסיף דנימא דלא יליף שכיר שכיר, ומבואר דאי ילפינן שכיר שכיר, גם מוכר עצמו לא ימכר וישנה, אמנם נראה דזה רק לס"ד, אבל למסקנא דיש גונא דגם מכרוהו ב"ד נמכר ונשנה, גם אי ילפינן שכיר שכיר מ"מ מוכר עצמו נמכר ונשנה], והריטב"א כ' דכיון דקתני משא"כ בעברי נראה דבשום עברי אינו נוהג, **והמהרי"ט** מוסיף דכיון דברייתא נקטה הלשון עברי ועבריה ולא עבד ואמה, נראה דבא לומר דאף דהוקש עברי לעבריה בקרא, מ"מ יש חילוקים ביניהם, וההיקש דעברי לעבריה מיירי במכרוהו ב"ד.

גמ' והתניא בגניבתו וכו' – **הריטב"א** כ' דיש כאן ג' מיעוטין, דמצי למכתב ונמכר בה, ומהא דהזכיר גניבה ממעטינן כפל, וממה דכתיב גנבו ולא גניבה ממעטינן זממו, וממה דכתיב גניבתו ולא גניבו ממעטינן דרק על גניבה אחת.

רש"י ד"ה ולא – **במנ"ח** מצוה מ"ב אות ב' כ', דמבואר ברש"י דאין הנגנב יכול לומר דמה שיש לו יטול בעבור הכפל, וימכר בעבור הקרן, וכ' לומר, דלא שייך לשלם הכפל קודם, דלעולם התשלום הראשון הוי קרן והשני כפל עיי"ש.

גמ' בגניבתו ולא בכפילו – **בשו"ת הרא"ש** כלל ע"ח ס"ב כ', דכמו דדרשינן ולא בכפילו ולא בזממו, הכא נמי דרשינן ולא בחובו, [ויל"ע לפי דברי הריטב"א שכ' דאיכא ב' יתורים לדרוש כפילו וזממו, ואפשר דמ"מ מזממו ממעטינן גם כל מה דאינו גניבה, דבתשובת מיימוני לא הזכיר אלא זממו], וכ' דמהאי טעמא אין כופין בע"ח להשתכר לפרוע חובו, דשכיר הוי כעבד, וכן מבואר **בתשובת** **מיימוני** לספר קנין ס"ל לגבי החיוב מזונות לאשתו, ונפסק **בטושו"ע** סצ"ז סט"ו דאין כופין בע"ח להשתכר, **ובשער משפט** שם כ', דמהלשון שמבואר בראשונים שהביאו שי' ר"ת לענין מזונות אשתו, מבואר דלא רק דאין כופין, אלא גם הוא עצמו אינו מחוייב, וכ' לומר דזה תלוי במחלוקת ראשונים אם הקרא דכי לי בני ישראל עבדים, קאי גם על שכיר דאסור לו להשכיר עצמו או לא, דאי ליכא איסור, הוא עצמו עכ"פ מחוייב להשכיר עצמו עיי"ש.

ג) רש"י ד"ה בגניבתו – **המהרי"ט** מבאר כונת רש"י, דלס"ד דרשינן רק מלת ונמכר דאינו נמכר ב' פעמים, ולמסקנא הדרשה מונמכר בגניבתו דבגניבתו יש דין דנמכר רק פעם אחת, [ולפי מה דמבואר בצד דיש גירסא ברש"י דמתחילה כ' כפי' התוס', י"ל דדברי רש"י כאן הם לפי פי' זה, דלמסקנא לא דרשינן כלל ונמכר], **ובתו"ר** מבואר באמת, דלשי' תוס' ניחא דהדרשה היא ממלת בגניבתו, משא"כ לרש"י הדרשה היא מונמכר, ובברייתא מבואר דילפינן מגניבתו.

גמ' גניבתו טובא משמע – **רש"י** מבאר לפי שיטתו דאמאי אמרינן דבב' גניבות נמכר ונשנה, **ובריטב"א** נראה דמבאר לפי פי' רש"י בדברי רבא, דאביי הק' דכיון דדרשינן מגניבתו, אין לנו למעט דלא ימכר וישנה בגניבה אחת, דשפיר קרינן בי' גם בכהאי גונא בגניבתו, ולשי' תוס' ברבא, מבואר בתוס' דקו' אביי, דאם גנב ב' פעמים מאדם אחד גם קרינן בי' בגניבתו, **ובריטב"א** מבואר איפכא, דבכמה בני אדם לכל אחד ואחד קרינן בי' בגניבתו.

גמ' כאן באדם אחד – ברש"י מבואר דהחילוק הוא בין העמדה אחת לב' העמדות, וכ' **המהרי"ט** דלא פירש כפשוטו אדם אחד ושני בני אדם, משום דס"ל דאין משמעות לזה דהיה מאדם אחד או משני בני אדם, **ובמנ"ח** מצוה מ"ב אות ה' העיר בדברי רש"י, דמסו"ד נראה דדוקא אם גנב אחר שנמכר הוא דחוזר ונמכר, **והרש"ש** כ' לומר דמש"כ רש"י ונמכר היינו דנגמר דינו למכר, ועיין עוד **בעצמו"י** שכ' לומר דלעולם הדרך דנמכר מיד שנגמר דינו לימכר, ולפי דבריהם נראה דמש"כ רש"י משיצא חפשי קאי על המשך דבריו, דחוזר ונמכר משיצא חפשי, ועיי"ש עוד **במנ"ח** דכ' לומר, דבשני בני אדם לעולם הוי שני העמדות בדין, דעל כל אדם עומד בדין בפנ"ע, **ובתו"ר** כ' לפי שי' רש"י בסוגיה, דכונת אביי כפשוטו דבאדם אחד אינו חוזר ונמכר, ובשני בני אדם חוזר ונמכר ואינו תלוי בהעמדה בדין.

ושי' תוס' דאביי ס"ל דבאדם אחד חוזר ונמכר דהכל קרוי גניבתו, ובשני בני אדם אינו חוזר ונמכר, דרק על גניבה אחת נמכר, **ובריטב"א** מבואר איפכא, דבאדם אחד אם חזר וגנב אינו חוזר ונמכר, דמתמעט מגניבתו דרק גניבה אחת, אבל כמה בני אדם חוזר ונמכר, דבכל אחד קרינן בי' גניבתו, ושי' **הרמב"ם** פ"ג מגניבה הט"ו גם כהריטב"א, אלא דשי' הריטב"א דאם אחר שנמכר חזר וגנב, הדין דחוזר ונמכר אפילו באדם אחד, ובשני בני אדם אפילו גנב קודם שנמכר הדין דחוזר ונמכר, וברמב"ם הביא הדין בשני בני אדם דוקא בכהאי גונא דאחר שנמכר חזר וגנב, ובאדם אחד אפילו אם גנב אחר שנמכר אינו חוזר ונמכר, ומבואר **במנ"ח** שם דשי' הרמב"ם דכדי לימכר שוב, בעי שיהיה גם שני בני אדם וגם שגנב אחר שנמכר.

**ברמב"ם** שם הט"ז **ובריטב"א** מבואר, דאם גנב לשני בני אדם והוא שוה כנגד שני הגניבות או יותר, נמכר ומחלקין ביניהם, ובריטב"א מבואר גם דנמכר שני פעמים, וזה לשיטתו דבשני בני אדם חוזר ונמכר גם אם גנב קודם שנמכר, **ובמנ"ח** שם כ' לומר דלשי' רש"י דתלוי בהעמדה בדין, באם יעמוד עם אחד ולא תהיה הגניבה שוה כנגד העבד, תו לא נצרף לזה עוד גניבה אחרת, דכבר נפטר מהראשון.

תוד"ה כאן – במשה"ק על רש"י ממחלוקת רבנן ור"א בסמוך, מבואר **בתו"ר** דלא נגרוס ברבנן וחוזר ונמכר אלא רק נמכר לבד, וס"ל דנמכר רק פעם אחת, וכ"כ **בשלנ"ל** ובהג' **הגר"א**, והביאו דכך הוא הגירסא **במכילתא**, אמנם **ברש"י** מבואר דגרס דחוזר ונמכר, **ובריטב"א** מבואר דאתיא כר"א, וצ"ב דלר"א אינו נמכר כלל, **ובתורי"ד** מבואר דשי' ר"א דנמכר פעם אחת, ולפ"ז ניחא, ויל"ע איך מפרש התורי"ד לדברי הגמ' דנראה דאינו נמכר כלל, **ובמהרי"ט** מבואר דלר"א י"ל דאף דאינו נמכר כלל, מ"מ יש לו דרך לימכר, ע"י שימחול על שויה של הגניבה שיותר מדמיו של העבד.

ד) גמ' א"ל אביי מאי ניהו וכו' – **בריטב"א** מבואר דלפ"ז הא דהוי רק באמה, משום דכתיב בה והפדה דאדון מסייע בפדיונה, **ובמהרי"ט** מבואר דכיון דלא היא מכרה עצמה, ס"ד דנכוף האדון גם לזה.

גמ' בעל כרחו של אב – רש"י מבאר דאם יש לו לאב כופין אותו לפדותה, ומבואר **בשלנ"ל** דהיינו באם נפלו לו נכסים, וכן מבואר **במהרי"ט** דאם אין לו ממון יש לו זכות למוכרה, ורק על ממון שבא לו אח"כ נכפה אותו לפדות, אמנם **בפנ"י** מבואר דגם אם צריך הממון למחיתו מ"מ נכופהו לפדות, [וכן נראה מוכח **בתוס'** לק' כ' א' ד"ה הא], ושי' תוס'דכופים הבני משפחה לפדות, הגם דלא ניחא לאב שתחזור לביתו ויצטרך לזונה, **ובתו"ר** בשם **הרמ"ה** כ', דכופין בני המשפחה להלוות לאב שיפדה בתו.

גמ' אי הכי ע"ע נמי נכפינהו לבני משפחה – **התו"ר** מק' לשי' רש"י דבאמה כופין האב, מנין לומר דגם נכפה הבני משפחה, הא הם לא מכרו אותו, **והמהרש"א** כ' דמ"מ היה להם להחזיקו לזה שמכר עצמו שהוא קרובם שלא יצטרך למכור עצמו, **ובלחם אבירים** כ' דהיה הכרח לגמ' דשייך לומר דנכפינהו לבני משפחה, דאי לאו הכי לא היה להתנא למנות זה בהדי דברים שיש בין עברי לעבריה, כיון דכפיה לא שייך בעברי כלל, **והריטב"א** כ' לומר דפי' הגמ' דנכפינהו לעבד דהוא מבני המשפחה משום פגם המשפחה, וכ"כ **התורי"ד**, וכ' דלא גרסינן לבני אלא בני, והיינו דבני המשפחה יכפו לעבד עצמו לפדות עצמו, **ובמהרי"ט** הק' דגם אי נימא כשי' תוס' דהסוגיה מיירי דכופין בני המשפחה, מ"מ אמאי באמת לא ביארה הגמ' דבאמה כופין האב ולא לבני המשפחה, ולא יהיה קשה דע"ע נמי, **ובמל"מ** פ"ד מעבדים ה"ב כ', דגם בזה יק' דנכפה לעבד עצמו כמו דכופין לאב, ועוד הק' המהרי"ט דנימא דמש"כ בעל כרחו, היינו של אב ובכהאי גונא דרוצים בני המשפחה לפדות, אבל לעולם אין כופין לבני המשפחה לפדות, ולכאורה נראה די"ל דזה פשיטא דאי"צ דעת האב לפדות בתו, **והפנ"י** הק' דנימא דהיינו בעל כרחו של אדון, וכ' דזה אפשר לעולם לעשות ע"י שיזכו לאב הכסף והוא יפדה בתו ואין בזה חידוש, ועוד כ' דא"כ בע"ע נמי.

**התורי"ד** מק' על שי' רש"י דמבאר קו' הגמ' דנכפה את בני המשפחה, דהא רבי אמר דליכא גאולת קרובים בנמכר לישראל, **והמל"מ** פ"ד ה"ב הק' עליו, דהא שי' התורי"ד לעיל ט"ו ב' דכל מה דנמעט מגאולת קרובים היינו רק למצוה, אבל בכחם לפדות עיי"ש משנ"ת באות ב', וכ' לומר דכונת התורי"ד דכיון דליכא מצוה, אמאי נכפינהו, ובתורי"ד כ' עוד, דגם לריה"ג דנימא דיש בו גאולת קרובים ולשחרור, מ"מ אמאי נכפה אותם הא לא קעבדו כלום, ואפשר דכונתו דאף דאיכא מצוה מ"מ אין לנו לכפות על זה, **ובמהרי"ט ובפנ"י** מבואר דהאמנם דמן התורה אין לנו לכפותו, מ"מ מדרבנן כיפינן להו משום פגם משפחה, **והריטב"א** מק' גם דהא אינו נגאל בקרובים, וכונתו מבוארת דס"ל דאין בכחם לפדותו בע"כ של אדון, ותי' דמ"מ יכולים ליתן מתנה לעבד והוא יפדה עצמו, **והמהרי"ט** כ' לומר, דרק נתמעטו ממצוה אבל בכחם לפדות, ועיין לעיל ט"ו ב' באות ב' משנ"ת.

**הריטב"א** מעיר אי הקו' דנכפה לבני משפחה, דמי יכפם כיון דהטעם משום פגם משפחה והם לא אכפת להו, וכ' דהבני משפחה שאין להם ממון יכפו לאלו שיש להם, ועוד כ' דגם אם כולם עשירים יכפו מקצתם שרוצים לפדות את האחרים להשתתף עמהם.

ה) **הרמב"ם** פ"ד ה"ב כ' דכופין לאב לפדות בתו, **ובכס"מ** שם מעיר דהא שי' הרמב"ם דמוכר לשפחות ושונה, ובגמ' מבואר דלפ"ז אין כופין דהדר אזיל ומזבין, וכ' לומר דהרמב"ם ס"ל דלפי האמת חלוק אמה מעבד, דבאמה כופין לאב וא"כ לא ימכרנה שוב, דמה ירויח בזה כיון דנכופו שוב, משא"כ בעבד דכופין לבני משפחה, שפיר יש לחוש דהעבד ימכור עצמו שוב, ועוד כ' דבאמה דאסור למוכרה אלא א"כ העני, על כרחך דמה דכופין היינו בכהאי גונא דיש לו, דאם העני ואין לו באמת לא נכופו [וכשנ"ת לעיל בשם השלנ"ל והמהרי"ט], ובכהאי גונא אין לחוש דיחזור וימכור כיון דאסור, **ובמל"מ** העיר דהא גם עבד אסור לו למכור עצמו אלא א"כ העני, וכ' לומר דאה"נ, אלא דבעבד דהנדון דנכוף לבני משפחה, יש לחוש דימכור עצמו ויעשה איסור, ואין לנו לכוף בני המשפחה, אבל הכא דכייפינן לאב, אין האב יכול לטעון דאינו רוצה לפדות משום דאח"כ ימכור שוב, אלא דרק אמרינן דלנו אין ריוח בכפייתו, ועל זה אמרינן דכיון דיש איסור יש לנו ריוח בזה, וכ' **הכס"מ** דאה"נ דהוה מצי לשנויי הכי בגמ', **ובלח"מ** עמד בזה דמנ"ל לחדש תי' שלא תי' הגמ', וכ' לומר דהגמ' מיירי הכל על כפיית בני המשפחה, והרמב"ם כ' רק דכופין האב, ובזה לא מיירי בגמ', ויל"ע דמ"מ אמאי לא פירשה הגמ' להברייתא דכופין האב בעל כרחו, וצ"ל דא"כ ע"ע נמי וכשנ"ת לעיל תי' המל"מ על קו' המהרי"ט, אמנם אכתי מעיר **המל"מ**, דלפי דברי הכס"מ ולח"מ נמצא דנכוף העבד עצמו ג"כ, והרמב"ם לא הזכיר אלא באמה, ועוד מק', דהרמב"ם מסיים דאם ברח האב או שמת או שאין לו לפדותה הרי זו עובדת עד שתצא, ולפי דבריהם אמאי במת האב לא נכוף לבני משפחה, הא אין לחוש דהדר מזבין לה, וכ' לומר דהרמב"ם ס"ל דקו' הגמ' דעבד נמי, זה דוקא למ"ד דיש גאולת קרובים בנמכר לישראל, ולהלכה דאין גאולת קרובים ניחא בלאו הכי דלא קשיא מעבד, דלעולם אין כופין לבני משפחה.

**יח' ב'**

ו) תוד"ה ר"א סבר – מה שהק' דנידוק מדלא כתיב בבוגדו עם וא"ו, כ' בהג' **יעב"ץ** דברש"י מבואר דיש לו ליקרא בחטף קמץ, ולא מצינו וא"ו בחטף קמץ, והנה **בריטב"א** מבואר דהיה לו לקרות בחולם, ולפ"ז אתי שפיר קו' התוס', אמנם ברש"י כ' דהיה לו לקרות בחטף קמץ, אמנם עיין **בשלנ"ל** דכ' דגם חטף קמץ יש לו ליכתב עם וא"ו, ורק דבכל מקום נכתב חסר.

בא"ד – מש"כ בשי' ר"ת מדלא כתיב בבוגדו עם וא"ו או בביגדו עם יו"ד, הק' **המהרש"ל** דהא כ' דאין רגילות למכתב וא"ו או יו"ד בתוך אותיות הפעולה, וכ' דהכא לשי' ר"ת בסתם הוא נקרא בגד, וא"כ אדרבה כדי דיהיה נקרא לשון בגידה, יש להוסיף וא"ו או יו"ד כדי שיהיה הוכחה לזה, וכ"כ **המהר"ם**, ועיין מהרש"א.

בא"ד – **הריטב"א** מבאר לפי הפי' האחרון בתוס' דלפי המקרא דקרינן לו הפירוש דהוא כבר ייעד אותה, ועכשיו אינו רוצה לכונסה ועל זה נאמר דלא ימכור אח"כ לשפחות, והק' על פי' זה, דבסמוך בעי בגמ' לומר דפריסת טלית לא קאי על יעוד, אלא על קידושין דעלמא, ואי נימא דקאי על מה דכתיב אשר לו יעדה, בהכרח דקאי על יעוד.

א) גמ' יעוד נשואין עושה או אירוסין – **במאירי ובשלנ"ל** מבואר דהצד דיעוד עושה, הוא משום די"ל דהוי כמו דמסרה האב לבעל, **ובפנ"י** מבואר דגם אי מעות הראשונות לאו לקידושין נתנו, י"ל דמ"מ מוסרה לו לשעה שייעד אותה, ובאותה שעה היא מסורה לו, **וברדב"ז** על הרמב"ם פ"ד מעבדים ה"ט כ' לומר, דכיון דהיא בביתו בשעת יעוד ממילא הוי נשואין, **ובפנ"י** כ' עוד, די"ל דממשמעותא דקרא יש ללמוד דהוי נשואין עיי"ש.

גמ' נפקא מינה וכו' – **במאירי** כ' דלא נקט תרומה, לפמשנ"ת דהוי רק כמסרה האב לבעל, והדין דבזה אינה אוכלת בתרומה כמבואר בכתובות מ"ח ב', וכ' די"א דגם בנשואין של יעוד תאכל בתרומה, וכ' די"ל דגם אם אירוסין עושה, מ"מ תאכל דליכא למיחש שמא תשקה לאחיה, ומבואר **בשלנ"ל** דזה דוקא למשנה ראשונה, ועיי"ש שדן אם איכא חשש סמפון, וגם כ' דאפשר דאפילו למשנה אחרונה תאכל, דבודקה בדיקת פנים, **ובמנ"ח** מצוה מ"ג אות ט"ז כ' לומר דנקט רק נפ"מ בדינים דאורייתא.

**הרשב"א** לק' י"ט ב' כ' דלא נקט נפ"מ למעשה ידיה, משום דגם אם אירוסין עושה מעשה ידיה שלו, על פי המבואר בירושלמי דהוי כמתנה שגם אם ייעד אותה מעשה ידיה שלו, **ובמנ"ח** שם העיר דנראה דהירושלמי מיירי רק על המעשה ידיה שעד היעוד, וכ' לומר דאי"ז נפ"מ בדאורייתא וכשנ"ת, **ובשלנ"ל** מבואר דגם אם אירוסין עושה מעשה ידיה שלו, דהוי עכ"פ כהגעת זמן דיכול לכונסה בכל זמן שירצה, [וס"ל דבהגעת זמן הוי מעשה ידיה לבעל, ויש בזה מחלוקת ראשונים ואכמ"ל].

**התו"ר** כ' דהוה מצי למימר דנפ"מ אם דינה בחנק או בסקילה, **והשלנ"ל** כ' דאיכא מ"ד בסנהדרין ס"ו ב' דקטנה לעולם בועלה בחנק, וא"כ אין נפ"מ, אמנם אכתי יש נפ"מ אם לא כנסה עד שהביאה סמני נערות, וצ"ל דנקט רק נפ"מ דמיד בשעת יעוד.

גמ' וה"ק כיון שמסרה – **הריטב"א** מעיר אמאי הוצרך להוסיף זה, וכ' דבשלמא אי מיירי ביעוד אתי שפיר דכתיב בקרא לשון פריסת בגד, כיון דכבר היתה ברשותו והיה זן ומלביש אותה ועתה מייחדה לאשה, אבל אי קאי על קידושין בעלמא, כיון דאין מלבישה אלא אחר נשואין, אמאי קתני לשון פריסת בגד, ומשום הכי הוצרך להוסיף כיון דמסרה למי דמתחייב להלבישה אחר נשואין, [**ובתורי"ד** כ' דלשון פריסת בגד היינו דנקראת על שמו, וכמו הלשון דכתיב ופרשת כנפיך על אמתך, והוי משעת קידושין, ולפ"ז אי אפשר לת' כהריטב"א], **והפנ"י** כ' דבשלמא אם מיירי ביעוד, קאי על האדון, אבל אם על קידושין דעלמא, לא קאי לשון בבגדו בה, לא על האדון ולא על האב, אלא על אדם בעלמא ולא נראה כן בקרא, ומשום הכי פי' ר"נ דקאי על האב, והכי קאמר שמסרה למי שנתחייב בכסות.

ב) גמ' משום ר"א אמרו – **השלנ"ל** כ' דגרסינן רבי אלעזר, דלשי' ר"ת דגרסינן במסקנא מוקי לה כר"ע, על כרחך אי אפשר לגרוס רבי אליעזר, וגם לשי' רש"י, כיון דרבי אליעזר ס"ל דאין מוכרה לשפחות אחר שפחות, אי אפשר לומר דאלמנה היינו מיעוד, דא"כ מכרה קודם ותו לא מצי למוכרה, והק' שם לשי' ר"ת דגרסינן במסקנא ר"ע, דהא ס"ל דאין קידושין תופסין בחיי"ל, וכ' לומר דהאי תנא סבר לה כותי' בחדא ופליג עלי' בחדא.

גמ' ואליבא דריב"י – **הריטב"א** לק' י"ט א' מק' על השיטות דמהני צאי וקבלי משום דהאב מרוקן רשותו אצל בתו, דאמאי לא מוקי הכא להברייתא גם לרבנן, ובכהאי גונא דאמר לבתו צאי וקבלי קידושייך, **והפנ"י** כ' לומר דרב עמרם ס"ל, דאי אפשר ללמוד מדברי רנב"י דמהני גם בצאי וקבלי קדושייך, **והק"ש והחזו"א** תי', דכיון דיכול האב לחזור בו בכל שעה חשיב הקידושין של האב, ורק היעוד דחידוש התורה דכבר לא מצי לחזור בו חשיב קידושי דידה.

**המנ"ח** במצוה מ"ג אות י"ח כ' לומר דאמה דנקנית בשטר, גם רבנן מודו דהקידושין הם בעבודה שעליה, דליכא מעות ראשונות דנימא דלקידושין נתנו, והק' דא"כ אמאי לא מוקמינן הכא בכהאי גונא, וכ' לומר דאה"נ די"ל דגם לרבנן משכחת לה, ועיקר דברי רב עמרם הם, דמיירי בכהאי גונא דנתחדש בדברי רנב"י דיעוד מהני שלא בדרך דמעות הראשונות לקידושין נתנו, והוא הדין דמעתה י"ל דגם רבנן מודו לזה ובנקנית בשטר, [ולכאורה יש לישב גם קו' הריטב"א בדרך זו], **ובביה"ל** ח"א סכ"ג כ' לומר, דרב עמרם הוצרך לת' הכי, על שי' עולא לק' מ"ד ב' דקטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה לא הוו קידושין, אבל לשי' רב ושמואל שם בלאו הכי משכחת לה בכהאי גונא דהתם, וכיון דעיקר הקו' לעולא ועולא ס"ל לעיל ט"ז א' דאדון כותב השטר, לדידי' י"ל דלרבנן לעולם אי אפשר לקדש בעבודתה, דגם בשטר יכול לקדשה בשטר מכר כיון דאדון כותבו.

**המקנה** מק' אמאי לא מוקמינן לה בכהאי גונא דייעד אותה פחות מבת ג', כיון דאין חופה לפחות מבת שלש [עיין במל"מ פ"ג מאישות הי"א], וכ' לומר דאי יעוד נשואין עושה, י"ל דבכהאי גונא דלא יחול נשואין לא מהני כלל יעוד, וכ"כ **האו"ש** בפ"י מאישות ה"ב, והנה המקנה הק' כן לפמשנ"ת לעיל דבכל יעוד יש גם מסירה לחופה, אמנם באו"ש נראה משמעות לשונו, דאפילו אם יעוד עצמו עושה נשואין, מ"מ בפחות מבת ג' לא יחול בה נשואין.

**הרמב"ם** פ"ד הי"ג כ' דאב יכול למכור בתו אחר שמכרה, אפילו אם יעד אותה האדון וגרשה קודם שכנסה, **והלח"מ** הק' דכיון דהרמב"ם ס"ל להלכה דמעות הראשונות לקידושין נתנו, מבואר בגמ' דהוי שפחות אחר אישות, **ובחמדת שלמה** ובעוד **אחרונים** כ', דכיון דמבואר בגמ' לק' דאף אם מעות הראשונות לקידושין נתנו מ"מ צריך ליעדה, וכן פסק הרמב"ם פ"ד ה"ח דאינו מיעד אלא מדעתה, לא חשיב דהאב הוא המקדשה, אלא חשיב דהיא מקדשת עצמה, ודמי למה דאמרינן בגמ' דאי לאו לקידושין נתנו שפיר מוכרה, והגמ' הכא ס"ל דאי לקידושין נתנו לא בעי דעתה, אמנם אכתי הק', דבגמ' מק' דלרנב"י דס"ל דגם לריב"י מעות הראשונות לקידושין נתנו אמאי מצי למוכרה, ואע"ג דמודה רנב"י די"ל דבעי דעתה לריב"י, כמבואר בגמ' לק' דרנב"י אמר דגם אם לקידושין נתנו, אתי שפיר מה דבעי דעתה מגזה"כ, ועיי"ש בחמד"ש מש"כ על זה.

תוד"ה בשלמא – משה"ק מקטנה דמסרה עצמה לחופה, הק' **בק"ש** דשם בודאי כיון דאין בכחה למסור עצמה לא מהני כלום.

בא"ד – **המהרש"א** כ' בכונת דבריהם, דגבי הא דנשואין מוציאין מרשות אב כתיב בסתם, ומשום הכי יש לנו לומר דבכל גונא הם מוציאין, ורק גבי אירוסין הגם נכתב סתם מ"מ אמרינן דכיון דהוי חידוש, אין לנו לומר אלא דמיירי על גונא דהוי אירוסין דידי', אבל בהא דמהני חופה נכתב בהדיא גבי חופה דידי' דכתיב את בתי נתתי, ואין לנו לומר דגם חופה דבתו יהני, **ובפנ"י** נראה דגבי הא דמוציאין אין לחלק בין דידי' לדידה, אבל לגבי הא שכלל יהני החופה, בזה שפיר יש לחלק דדידה לא יהני כלל.

גמ' בשלמא אירוסין מאירוסין שאני – **בשלנ"ל** מעיר, דכיון דפשטי' דקרא קאי על יעוד, מנ"ל לומר דדוקא בקידושין שעל ידי האב הדין דתו לא מצי למוכרה, אדרבה נימא דקרא כפשוטו דגם ביעוד, הגם דלאו לקידושין נתנו וחשיב כקדושי האדון והבת, מ"מ כבר לא מצי למוכרה, וכ' דכיון דכתיב בבגדו בה ואמרינן דקאי על האב, ס"ל דאי לאו לקידושין נתנו לא חשיב דהאב קדשה ופרס עליה בגד, ועל כרחך דקאי על קידושין דעלמא.

# יט' א'

א) גמ' בעי ר"ל וכו' – **בפנ"י** מבאר, דכיון דגם בבנו גדול הוי חידוש, דהא קיי"ל דמהני למפרע, והרי לא עשאו הבן שליח בשעה שקנה האמה, ובכל זאת מהני שיחול למפרע לבנו, י"ל דהוא הדין לבנו קטן.

**הרמב"ם** פ"ד ה"ז כ' דכיצד מיעדה לבנו, אם נתן רשות לאביו ליעדה לו, הרי האב אומר לה בפני שנים הרי את מקודשת לבני, **ובלח"מ** שם הביא דברי **רש"י** על התורה דכ' דיעוד בבנו, הבן אומר הרי את מיועדת לי בכסף שקיבל אביך בדמיך, וכ' לומר דרש"י והרמב"ם לא פליגי, דהרמב"ם שכ' דנתן הבן רשות היינו שעשאו לאביו שליח, ורש"י מיירי כשלא עשה לאביו שליח אלא הוא קדשה בעצמו, **ובתוד"ה** תרתי גם כ', דהבן עושה לאביו שליח, אמנם **בשאג"א** בהוספות בתשובה א' [ונדפס גם בבית אפרים חאה"ע סמ"ב], כ' לומר בשי' הרמב"ם דבאמת האב הוא המיעד, ואף דבעי רשות הבן מ"מ האב הוא שעושה מעשה היעוד, וכ' שם דמלשון הגמ' דמהו שייעד לבנו, משמע דהאב עושה היעוד, ובחי' **רא"ל** סל"ד כ' דמעצם הספק דמהו שייעד לבנו קטן, נראה דהאב הוא המיעד, דהא בנו לא מצי לקדש אשה, וכ' לומר דאה"נ כל דברי רש"י דהבן הוא המיעד, הוא רק לפי מה דמסקינן דאין יעוד אלא מדעת, וזה גופא הטעם דהבן הוא עושה היעוד, ושי' הרמב"ם דגם למסקנא האב עושה היעוד, ורק דיש תנאי דיהיה מדעת הבן, וקטן שאין לו דעת לא מהני, ועיין בחי' **הגר"ח** [סטנסל] סקפ"ב שכ' לומר, דעיקר דין יעוד הוא פרשה מחודשת, ועיקר המעשה לא הוי כקידושין דעלמא, אלא דחל במעשה היעוד החלות שיש בקידושין דעלמא, אבל היעוד מצ"ע הוא דין מחודש, ומשום הכי דוקא האב הוא דיכול לעשות מעשה זה לבנו.

ב) גמ' איש פרט לקטן – בתוס' ביארו דס"ד דיהרג משום דהאשה נהרגת ע"י, והראשונים כ' בשם **הראב"ד**, דאצטריך קרא דלא נימא דחייב משום דנהנה, **והרשב"א** מק' דא"כ גם באכילה נבעי קרא לפוטרו, ועיין בק"ש אות קי"ח מה שהעיר בזה, **והראשונים** כ' עוד בשם **הרב אב"ד** דמיירי על קטן פחות מבן ט' ולענין לפטור האשה ממיתה, כיון דאין ביאתו ביאה.

גמ' דמדאורייתא חזיא לי' – שי' **רש"י** **והרמב"ן** ביבמות צ"ו, דיבם קטן קונה מן התורה, והמיעוט הוי ממיתה ולא מעיקר הקנין, ושי' **תוס'** **והרשב"א** דהוי מיעוט מעיקר הקנין, וברמב"ן ביבמות נראה דס"ל בשי' רש"י, דמן התורה קנאה לגמרי, ומדרבנן אמרו דלא יהני לענין לפוטרה בגט ולפטור צרתה, אבל לענין ירושה גם מדרבנן קנאה, וחולק דמדרבנן הוי רק כמאמר ולא קנאה לכלום, אלא להצריכה גט לכשיגדיל, וכ' דלשי' רב ביבמות נ"ו א' דבביאת שוגג קנאה לכל, מה דממעט יבם קטן ממיתה הוא גזה"כ בקטן לענין מיתה, ולשי' שמואל דקנה רק לדברים האמורים בפרשה, אמרינן דמה דממעטינן הכא קטן, הוא משום דהוי כביאת שוגג, וילפינן מזה לכל ביאת שוגג דלא יהיה מיתה, והנה **במנ"ח** מצוה ל"ה אות י"ח כ', דלשי' רש"י דיבם קונה מן התורה ורק הוי מיעוט ממיתה, לכשיגדיל ממילא יהיה חיוב מיתה, ולפי המבואר ברמב"ן נראה דיהיה כן רק לשי' רב, אבל לשמואל הוי חסרון בעיקר הקנין, וגם לכשיגדיל לא יהיה חיוב מיתה, וכמו בביאת שוגג.

וברמב"ן ביבמות נ"א ב' כ' בשם **הרב אב"ד**, דכיון דממעטינן הכא דאין מיתה באשת קטן, הוא הדין דאם זינתה דאינה נאסרת על בעלה, **והרמב"ן** שם חולק, וכ' דלרב דבביאת שוגג קנה לכל, הוא הדין דביאת קטן קונה לכל ונאסרת על בעלה, **ובברכ"ש** ביבמות ס"ט סק"ב כ', דשי' הרב אב"ד דמה דליכא מיתה הוא משום דיש חסרון בעיקר האישות, וכן מבואר **ברשב"א** שם, והרמב"ן ס"ל דהוי גזה"כ רק לענין מיתה, וכ' דלשי' הרמב"ן בהכרח גם לשמואל נאסרת על הקטן, דבגמ' ביבמות נ"ח מבואר, דאחר ביאת שוגג גם נאסרת על בעלה, וצ"ל דהגם דלא קנה לכל, מ"מ חל אישות דאוסרת אותה על בעלה אם תסתתר.

**בתו"ר** מבואר דלשי' תוס', מה דלא אמרינן דהוי מיעוט רק ממיתה, וכמו דמבואר בגמ' לגבי יעוד דממעט רק ממיתה, הוא משום דכיון דיבום מהני משום דקם תחת אחיו, אין סברא דלא תהא אשתו גמורה אף לענין מיתה, ועל כרחך דממעט דלא קני כלל, **ובהגה"ה** שם מק', אמאי לא תי' הגמ' דמיירי לענין יעוד, ורק דילפינן דיעוד לא מהני כלל, וכמו דאמרינן גבי יבום, וכ' לומר דאה"נ דמצי לת' הכי רק דמשני דאפילו ביבום י"ל דממעט לגמרי, ולכאורה לפי דברי התו"ר לק"מ, דבאמת אין לנו למעט אלא ממיתה, רק דביבום יש לנו הכרח לומר דממעט לגמרי וכשנ"ת, **ובשלנ"ל** תי' דגבי יעוד אי לא מהני כלל, הוה לי' לאשמועינן קרא דאינו מיעד ולא לאשמועינן גבי מיתה, משא"כ ביבום דגם אי לא קני מ"מ היא זקוקה לו, בזה י"ל דאשמועינן קרא דליכא מיתה, והיינו משום דאינו קונה אותה אע"פ שזקוקה לו.

ג) **בשו"ת מהרי"ק** שורש ל' כ' בשם **ר"י בר יהודה**, דאב דקידש אשה לבנו קטן צריכה גט, די"ל דחלו הקידושין מדין זכין, **ובנו"ב** אה"ע קמא סס"ב-ס"ד הק' מסוגיין, דלא משכחת אישות לקטן, [ועיי"ש שכ' לומר דגם ריב"י רק מדרבנן הצריכה גט], ובשאג"א שם כ' לישב, דכיון דכשיגדיל יכול למחות ולומר דלא ניחא לי' בזה, נמצא דבעודו קטן הוי ספק אם היא אשת איש, ובלאו הכי ליכא מיתה, [ועיי"ש שכ' לומר דאפילו למ"ד התראת ספק שמה התראה, מ"מ הכא לא יהיה חייב מיתה], **ובאב"מ** ס"א סק"א כ' לת', דכיון דממעטינן ממיתה, הוי רק כחיי"ל ותפסי בה קידושין לאחריני, [**ובק"ש** אות קי"ט כ' דרק ממיתה ממעט קרא ולא מכרת, וא"כ לא תפסי בה קידושין דקידושין תלוי בכרת, וכ"כ **האו"ש** פ"א מיבום הי"ז], וא"כ כהאי גונא לא הוי זכות לבן, ומש"כ הריב"י דחל הקידושין מדין זכין, זה משום דבגמ' מוקי לקרא דממעט דיבם אינו קונה וכשי' תוס', וא"כ לא מצינו בקרא דכהאי גונא דיקנה דלא יהיה חיוב מיתה, **ובמנ"ח** מצוה ל"ה אות ז' כ', דגם לשי' הריב"י דחלין הקידושין, מ"מ נתמעט ממיתה, וזה לכאורה רק אי נימא כשי' רש"י, דביבום ממעט רק ממיתה, דלפ"ז ממעט קרא כל אישות של קטן ממיתה.

באב"מ שם מביא קו' **המהרי"ט,** דאי האב מצי לקדש לבנו מדין זכין, איך מסקינן דאין יעוד אלא בגדול משום דאין יעוד אלא מדעת, הא משכחת לה דהאב ייעד לבנו מדין זכין, **והאב"מ** שם כ' לת', דכיון דקטן עצמו לא מצי ליעד דאין יעוד אלא מדעת, א"כ קטן הוא כאחר, וכמו דלא מצי ליעד לאחר הכא נמי לבנו קטן לא מצי ליעד, ולכאורה נראה דהמהרי"ט ס"ל דמה דאין יעוד בקטן דאין לו דעת, חשוב רק חסרון בהיכי תמצא דאין לו דרך ליעד, ואם מהני קידושי האב מדין זכין, הרי יש בו היכי תמצי של יעוד.

**בנו"ב** קמא חהע"א סס"ד מק' לשי' תוס' דממעטינן דקטן אינו קונה, דא"כ מבואר דליכא אישות לקטן, וממילא נמעט גם דאין יעוד לבנו קטן, וכ' לומר דאה"נ, וזה הטעם דמסקינן דאין יעוד לקטן, ורק דבגמ' מספקא לן דלמא מה דממעטינן מיבום, זה כרש"י דרק מיתה ליכא, וא"כ הוא הדין דיעוד מהני ורק מיתה ליכא, ובחי' **רא"ל** סל"ד כ', די"ל דקרא ממעט רק דאין מעשה של קטן קונה, אבל יעוד דהוי ע"י האב י"ל דקונה.

ד) תוד"ה תרתי – **הריטב"א** ובשלנ"ל בשם **הראב"ד** כ' לבאר קו' הגמ', דממה דקתני אלא מדעת נראה דגם קטן מהני כל שהוי מדעתו, וסותר למה דאמר בתחילה דאין יעוד אלא בגדול.

**המקנה** דן בבנו שהיה קטן בשעת מכירה והגדיל, אי מצי ליעד לו האמה, וכ' דלמסקנא דהטעם משום דבעי מדעת, א"כ כשיגדיל אפשר ליעד לו, וכ' דאע"ג דבכהאי גונא אי אפשר לומר דיחול למפרע, מ"מ יחול מכאן ולהבא, דרבנן מודו דהיכי דלא אפשר דיחול למפרע דמ"מ חל מכאן ולהבא, והיינו דהמעות הראשונות יחילו קידושין עכ"פ מכאן ולהבא, אלא דכ' דיש בזה חסרון דדשלב"ל, וזה תלוי באם בלאחר שיגדיל הוי דשלב"ל, עיין מל"מ פ"ד מאישות ה"א, **ובמנ"ח** מצוה מ"ג אות י"ד כ', דכיון דלא יכול לחול למפרע, לא מהני, ובאות כ"א כ' לפי מה דמסיק שם, דגם רבנן מודו דאפשר לקדש גם במחילת השעבוד, דא"כ יהני, [ובזה אין חסרון דדשלב"ל, דעושה הקידושין עכשיו ולא במעות הראשונות], ובגליון **הגרע"א** על הרמב"ם פ"ד הי"א גם מבואר דמהני ליעד, אך לא מבואר בדבריו האם הוי במעות הראשונות כהמקנה, או במחילת שעבוד כהמנ"ח, **והחזו"א** כ' לומר דלרבנן לא מהני, דאי אפשר לקדש אלא למפרע עיי"ש בדבריו.

ה) גמ' מלמד שצריך ליעדה – **התוס'** לעיל ה' א' כ' בשם **ר"ת**, דאי"צ דעת הבת ורצונה אלא רק צריך להודיעה, **והרשב"א** כ' דהגם דפשטות הגמ' לא נראה כן, מ"מ הכי עיקר, **והתו"ר** מק' על זה, דא"כ שפיר י"ל דגם למ"ד לקידושין נתנו בעי להודיעה, כמו למ"ד דלאו לקידושין נתנו, ועוד הק' דמה צריך להודיעה קודם, הא כשאומר לה הרי את מיועדת לי, היא יודעת שמיעדה, **ורש"י** כ' שמודיעה שתקבל עליה, וכ' **הפנ"י** דזהו כשי' התו"ר דבעי רצונה, וכן נקטו בשי' **הרמב"ם** פ"ד מאישות ה"ח דכ' דבעי דעתה.

**ובפנ"י** כ' דנראה בשי' תוס', דכ' כן רק לשי' רנב"י, אבל למ"ד דמעות ראשונות לאו לקידושין נתנו, באמת בעי גם דעתה, אמנם **בתוס' טוך** מבואר בהדיא לאו הכי, וגם בתו"ר דהק' על ר"ת דמאי נפ"מ אם לקידושין נתנו או לא, נראה דר"ת קאי לכו"ע.

גמ' צריך שיהא שהות ביום וכו' – **המקנה והמנ"ח** מצוה מ"ג אות ל', דנים בכהאי גונא דיש שהות כדי ש"פ אך לגרעון אי"צ ש"פ, כגון דבזמן המכירה היתה שוה פחות, ובחי' **רא"ל** סל"ד סק"ב כ' לומר, דכיון דאי אפשר לגרע בפחות מש"פ, בכהאי גונא תצטרך לגרע לפי מה ששוה עכשיו, דלפי מקנתה לא שייך לגרע דהוי פחות מש"פ, ושוב אפשר ליעדה, וכ' לומר, דמה דהוסיף בברייתא מכאן אמר ריב"י וכו', הוא ללמד על גונא דלפי עכשיו אינה שוה פרוטה, אך לפי מקנתה היא שוה פרוטה, דכהאי גונא לא יכול ליעד, דאינו תלוי באם שייך גרעון אלא באם יש זמן עבודה של שוה פרוטה.

גמ' רנב"י אמר אפילו תימא לקידושין נתנו וכו' – **הרמב"ן והריטב"א** כ', דלפ"ז מה דבעי שיהיה שהות של שוה פרוטה, הוא משום דאי ליכא שוה פרוטה חשיבא כמו דכבר יצאה ממנו, ותו לא שייך ליעדה, אמנם **בתו"ר** מבואר, דבאמת גם לרנב"י הוא מקדשה במחילת השעבוד, ורק דבא לומר דשפיר י"ל דמעשה היעוד נעשה עם האב, דהוי כאומר האב בשעת נתינת מעות, דהוא יכול לקדשה במחילת השעבוד לבתו, [וכ' דנראה דמה דאמר רנב"י לעיל דגם אי נתנו לקידושין בעי דעתה, זה גם רק לריב"י דעכ"פ מקדשה במחילת שעבוד, וזה לשיטתו הכא], **ובשלנ"ל** בע"ב כ' לבאר, דלרנב"י הביאור דמקדשה בחלק הממון שנתן תחילה עבור זמן זה של השעבוד, כגון דנתן ו' מנים נמצא לכל שנה מנה, ואם מיעדה בשנה אחרונה נמצא מנה אחד ניתן לקידושין, ומשום הכי אם לא נשאר שהות של שוה פרוטה, נמצא דבמעות הראשונים אין פרוטה כנגד זמן זה ולא מצי לקדשה, ובחי' **רמ"ש ובק"ש** אות ק"כ **ובחזו"א** הק' על שי' הרמב"ן דכ' דהוי גזה"כ, דלכאורה כיון דס"ל לריב"י דחל מכאן ולהבא כמבואר בברייתא בע"ב, א"כ נמצא דעד עתה היא אמה, ואם לא נשאר ש"פ הרי זה כמו דפרעה והחזירה לו כל המעות שנתן לאביה, ואין כאן ממון לקדש בו.

א) גמ' אומר אדם לבתו קטנה צאי וקבלי קידושיך – **בתוס'** כ' דמוכיח מיעוד לריב"י, דקטנה יש לה יד לקבל קידושין, **ובמהרי"ט** מבואר דהאב הוא יד של הבת על קידושיה, וכיון שסילק כוחו וגלי דעתו דניחא לי' בקבלת בתו, הויא היא יד לעצמה וזכיה לנפשה, ובחי' **הגרנ"ט** מבואר יותר, דמהא דאב מקדש בתו מוכח דיש לבת יד לקידושין, ורק דהאב זכאי בזה, וכל שמסלק עצמו הרי יש לה יד לעצמה, **והריטב"א** כ' בשם **י"מ** דהאב מרוקן לבתו רשותו, **ובחזו"א** מבאר, דהבת מקבלת הכח להתקדש מאביה, ואביה יכול למסור לבתו הכח להתקדש, ובחי' **הגרש"ש** סי"ט מבואר, דלשי' תוס' הבת זוכה בכסף, ובזכיה לעצמה חלים הקידושין, דהא מבואר בתוס' דכיון דבדעת אחרת מקנה זוכה מן התורה ניחא דחל קידושין, ואע"ג דלאחרים לא מציא לזכות, וכן ממש"כ דביעוד מקדש בהנאת מחילת מלוה וההנאה הוי לבת, ולפ"ז לכאורה נמצא דהבת היא עושה הקידושין, **ובקה"י** סכ"ו סק"ה כ', דאע"ג דקטנה אין לה דעת לקדש עצמה, דיתומה לא מציא לקדש עצמה, מ"מ הכא מהני דעת האב לזה ומצטרף דעת האב עם מעשה הבת, ויתבאר בזה עוד לק' בע"ה, ויל"ע דכיון דהבת מקדשת עצמה מכח דידה, האיך מצטרף לזה דעת האב, ובסק"ד כ' די"ל דמה דקטן אינו בדין קנינים וקידושין אי"ז משום חסרון דעת, אלא דגזה"כ דלא ניתן כח זה אלא לגדול, והאריך בזה ביבמות ס"ל וכ"כ **בקוה"ע** סכ"ט סק"ג, ולפ"ז ניחא דהכא דיש לבת כח קידושין וכשנ"ת, ממילא דאין עוד חסרון אחר.

**והרשב"א** כ', דהאב נותן זכותו שניתן לו לבתו, והיא תתקדש לדעתה, ולעיל ט' א' כ' הרשב"א דברי הרמב"ן שם, דהוי כאילו אמר האב כל המקדש בתי מקודשת לו וכאילו נתן לי ממון, שהרי אמר תנם לפלוני שיקבלם לי, ומשמע מזה דהקידושין חלים ע"י האב ולא ע"י הבת, וכן בסמוך גבי מקדש במלוה שיש עליה משכון, מבואר בדבריו דהאב הוא הזוכה בכסף הקידושין, דכ' במשכון של הבת דהוי של האב, כיון שחוזרת לו למעשה ידיה, ולמ"ד נשואין עושה כ', דעכ"פ הוי כאומר תן זכות שיש לך במשכון לפלוני, ומבואר לכאורה דהבת מקבלת כח רק לקבל קידושין לאביה, ולא דהיא מקדשת עצמה כמו גדולה, ויל"ע בדבריו.

**והרמב"ן** לעיל ט' א' כ', דהוי כאומר כל המקדש בתי מקודשת לו, וכאילו נתן לי ממון, שהרי אמר תנם לפלוני שיקבלם לי, וכן תנהו לכלב שלי מקודשת, **ובב"ש** סל"ז סק"ז כ' דשי' הרמב"ן דמהני מדין ערב, וכן מבואר בעוד **אחרונים**, דהא דימה זה לתנהו לכלב שלי, אמנם **ברמב"ן** מבואר דגם שטר קידושין יכול האב לקבל, ובשטר לא שייך דין ערב, וכבר עמד בזה **הר"ן** לעיל, **ובאב"מ** סק"ג הביא דברי **התורי"ד** לעיל ח' ב', דגם בשטר קידושין מהני אם אומרת לו דיתן במקום פלוני, ועיי"ש מש"כ על דבריו, אך כ' דהתורי"ד היא שי' יחיד, וגם להתורי"ד לא מהני זה בגונא של צאי וקבלי, אלא כשאומרת בשעת הקידושין למקדש דיניח במקום פלוני, ובחי' **הגרנ"ט** כ', דמה דהביא הרמב"ן מתנם לכלב, היינו רק דמוכח דלא בעי דיהיה דעת האשה בשעה שנותן לכלב, וסגי שאמרה לו והוא נתן אח"כ, והכא נמי סגי בדעת האב בשעה שאמר לבת צאי וקבלי קידושייך, וכשנ"ת דדעת האב מצטרפת למעשה הבת, ולפ"ז מבואר דשי' הרמב"ן כהרשב"א, דהבת מקבלת כח לעשות קידושין לאביה, דהרי מבואר ברמב"ן דהאב חשיב מקבל הכסף, והרמב"ן לק' מ"ד ב' [בהשמטה] כ' גבי קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה, דאם נתרצה האב אח"כ מהני שיחולו קידושין למפרע, משום דכיון דחזינן דניחא לי' הרי זכין לאדם שלא בפניו, ובחיי אביה הבת הויא יד דאביה ולא גרע מחצירו דקונה לו שלא מדעתו, ומבואר לכאורה בזה כמש"כ הגרנ"ט, דאי נימא דהוי מדין ערב, לכאורה לא שייך לומר דיהני מדין זכין, וגם הא מבואר בדבריו דלא גרעה מחצר דאביה, וא"כ שפיר מהני אף בקידושי שטר.

**וברא"ש** כאן ולעיל סט"ו כ', דבזה שאומר לה צאי וקבלי קידושיך, הוא נותן לבתו אותו כח שנתנה לו תורה לקדש את בתה, ובסוף דבריו כ' דהבת היא שליח של אביה, וזוכה לעצמה בשליחות אביה, דכל לטובתה לזכותה נעשית שליח, **ובתה"ד** ח"ב ס"נ כ', דלפי מש"כ הרא"ש דהא דמהני, הוא משום דאותו כח שנתנה לו תורה לקדש בתו יכול ליתן לבתו, בעי שיאמר לה בפירוש ולא סגי בגילוי דעתא, וכ' דאע"ג דהרא"ש מסיים דהבת מתקדשת בשליחות האב, הא כתב נמי דהוי משום דנותן לבתו הכח שנתנה לו תורה לקדש, ולכל הפחות לכתחילה בעי שיאמר בפירוש, **ובב"ש** סל"ז סק"ז הביא דבריו, דזה תלוי בין מש"כ בתחילה למש"כ בסוף, ויש לחוש לחומרא לשני טעמים אלו, ויל"ע דברא"ש לק' מ"ה בסוגיה דקטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה, מבואר דמדין צאי וקבלי קידושיך מהני גם אם נתרצה האב מיד שנודע לו שנתקדשה, ועכ"פ היכי דגילה דעתו קודם מבואר בדבריו דמהני, ולפי דברי התה"ד צ"ל דשם הכריע כמש"כ בסו"ד דהוי משום שליחות, ועיין **בבית מאיר** שם דגם נתקשה בדברי הרא"ש, דמתחילה כ' טעם אחד ובסוף כ' טעם אחר, **ובאב"מ** שם כ' בשי' הרא"ש, דהקידושין הם מדין ערב, דהא ביעוד הוא מוחל לבת ולא בא ליד האב כלום, [ויל"ע דברמב"ן וברשב"א מבואר דחשיב דבא לאב, כיון דחוזרת לו למעשה ידיה, אלא דמ"מ ברא"ש נראה דחשוב דבא לבת], ורק דבאם לא היתה שליח, נמצא דהאב לא אמר למקדש וליכא דין ערב, אבל מאחר דאמרינן דהיא שליח של אביה, הוי כאומר שליח למקדש, דהמשלח אמר תן מנה לפלוני ותתקדש בתו לך דודאי מהני, ובחי' **הגרנ"ט** ביאר דברי הרא"ש, דלעיל ג' ב' מק' הגמ', דאימא דאף דאב מקדש בתו מ"מ הכסף יהיה של הבת, ומבואר בריטב"א שם דהיינו דנימא דהאב הוא אפוטרופוס על הבת, והוא הבעלים לעשות לה קידושין, וכ' לפ"ז דגם למסקנא דהאב זוכה בכסף קידושין, מ"מ גם יכול האב לקדשה בדרך זו, דיהיה הכסף לבת והוא הוי כאפוטרופוס, וזהו הביאור הכא, דבצאי וקבלי הוא נותן לה כח לקדש עצמה, והיינו דהוא יהיה רק כאפוטרופוס על קידושי בתו, והיא נעשית שליח של האב לקדש עצמה כשליח של אפוטרופוס, ומשום הכי הכסף לעצמה, דגם אם האב היה מקדשה היה הכסף שלה באופן זה.

**הרשב"א** מק' דאיך זוכה הבת בכסף, הא כסף קידושיה דאביה הוא ונמצא שזוכה לאחרים, וכ' דשמא נאמר דטעמא דאינה זוכה לאחרים הוא משום דאין נותנת דעתה לזכות לאחרים, והכא דדעתה לזכות לעצמה והמקדש נותן לה, אע"פ שהאב חוזר ונוטל ממנה משום שבח נעורים שזכתה לו תורה, מ"מ זכייתה זכיה, ועוד כ' דידה כיד אביה לזכות לו היכי דאיכא דעת אחרת מקנה, דלא גרע מחצירו שקונה לו שלא מדעתו, אך כ' דאיכא למידק בזה, דהיא חצר מהלכת ולא מהני, והנה **ברמב"ן** לק' מ"ד ב' כ' הכי, דבתו ידה כידו ולא גרע מחצירו, **ובברכ"ש** ס"ט סק"ב כ' לבאר כונת הרמב"ן, דכמו דחצר קונה שלא מדעת ומפני כוחו של בעלים על החצר, הכא נמי יד קטנה מהני מכוחו של אב, [ובברכ"ש מיירי שם לענין הא דיש לבת כח קידושין, ולא לגבי זכיית הממון], **והרשב"א** כ' עוד בשם תוס', דלהלכה קטן זוכה גם לאחרים.

**ובריטב"א** כ' לפי שי' הי"מ דהאב מרוקן זכותו לבתו, דאע"ג דאין זכיה לקטן, מ"מ משכחת לה כגון שמאכילה שוה פרוטה, או שמקדשה בביאה, [**ובב"י** כ' דבביאה לא שייך דין דצאי וקבלי, אלא אומר התקדשי בביאה לפלוני ומוסרה לו, ובריטב"א מבואר דשייך, וכבר העירו על הב"י דאמאי לא שייך], או בשטר, דשטר אינו ממון דלבעי יד לזכות, וסגי בזה שיש לה יד לקבל קידושיה, והיינו דס"ל דלהי"מ הבת זוכה בקידושין, ואינה זוכה לאביה וזה כשי' תוס', **ותוס'** כ' דקטן זוכה מהתורה ע"י דעת אחרת מקנה.

**ובר"ן** כאן ולעיל ט' א' כ', דכיון דהאב זוכה בכסף הקידושין מדין שבח נעורים, משום הכי חשיב דהגיע כסף לאב, וחלים הקידושין ע"י זה, והיינו כשי' הרמב"ן והרשב"א דהכא הקידושין נעשים ע"י שהאב זוכה בכסף, והכא בזכיית הבת חשוב דבא כסף לאב, כיון דהוא זוכה בכסף זה מדין שבח נעורים, ולק' מ"ד ב' כ' דאם נתקדשה שלא לדעת אביה ואח"כ כששמע נתרצה דחל למפרע, ומ"מ כ' דבשטר לא מהני, משום דאין בכח הקטנה לזכות לאביה, ונמצא דאין נתינת שטר קידושין לאב, אבל בכסף סגי שיזכה מכח זכיית הבת, דנמצא דבקבלת הבת יש לו זכיית ממון.

והנה **הפנ"י** כ', דמה דמהני צאי וקבלי אף דקטנה אין לה כח לקדש עצמה, וכמו יתומה דאינה יכולה לקדש עצמה, זהו משום דדעת האב מהני להחשב דיש כאן דעת בקבלת הבת, [וכן מבואר בחי' **רח"ה** פ"ד מיבום הט"ז, דהמעשה קידושין הוי ע"י הבת, והדעת הוי ע"י האב], ומ"מ הק' בסוגיה לק' מ"ד ב', דמבואר שם ברש"י ועוד ראשונים, דקטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה ואח"כ שמע האב ונתרצה דהוי קידושין למפרע, והרי שם בשעת הקידושין לא היה דעת האב ואמאי מהני, [ולעיל נתבאר **דהרמב"ן** שם כ' דמהני מדין זכין, אמנם יל"ע אי שייך לומר דיש כאן דין זכין, לשי' התוס' דהבת מקדשת עצמה, והכסף לעצמה], **ובברכ"ש** ס"ט סק"ב כ', דהדעת שנצרך סגי שיהיה דעת זו בכח, ולא בעי דעת ממש בפועל, וכיון דהאב באמת רוצה בזה, סגי דחשוב דעת ויכולה הבת לעשות מעשה קידושין, [ובדבריו מבואר רק דכח הבת לקבל הקידושין הוא ע"י דעת האב, ולא כ' דיש כאן שני חלקים], **ובקוה"ע** סכ"ט סק"ג **ובקה"י** סכ"ו סק"ד כ', די"ל דבאמת סגי בדעת של קטן לקנינים וקידושין, ורק דגזה"כ דלא מהני מעשה קטן, והכא דבאה מכח האב שפיר מהני, והאריך בזה ביבמות ס"ל.

ב) **הרא"ש** לעיל כ' בשם **הראב"ד** דצאי וקבלי מהני מדין ערב, וכ"כ **הריטב"א** בסו"ד, וכ' דבעי למילף מריב"י, דאע"ג דלא דיבר עם המקדש, מ"מ אמרינן בסתמא דכונתו דמי שיתן לה כסף תתקדש לו, והכא נמי ביעוד אע"פ שלא דבר עם האדון, מ"מ אמרינן דהוי כאילו אמר צאי וקבלי קידושייך, והנה **תוס'** הק' על זה, דכמו דאמרינן דהוי כאילו אמר לבת, מהאי טעמא גם נימא דהוי כאילו אמר לאדון, **ובשלנ"ל** מבואר, דכיון דילפינן דבעי דעת הבת, על כרחך דלא הוי כאומר לאדון אלא כאומר לבת, **ובחזו"א** הק' דכיון דמ"מ יעוד הוי גזה"כ דיכול לקדש האדון גם בעל כרחו של האב, מנין לנו למילף דבצאי וקבלי חשוב דהוי כמו דקבל הכסף ויש כאן דין ערב, ויל"ע אם בדברי השלנ"ל מתיישב זה, **ובפנ"י** מבואר די"ל דלעולם מהני מדין ערב, ורק דילפינן מריב"י דהגם דבשעת הקידושין אין דעת האב, מ"מ מהני מה דהיה דעתו בשעה שאמר לבתו צאי וקבלי, וכ"כ **התורי"ד** דהכא נמי בריב"י חשוב דיש כאן דעת האב בשעת מכירה, ומהני גם לשעת היעוד.

**הריטב"א** מביא שי', דילפינן מריב"י דבכח קטנה לזכות גם לאחרים והקטנה זוכה לאביה הכסף, והא דבריב"י היא זוכה לאחרים, זהו משום דכיון דהוי מלוה על המשכון, א"כ לא מהני מחילה בלא חזרת המשכון, וחזרת המשכון הוי ע"י שזוכה בגופה, ומוכח דיש לקטן זכיה, אמנם שי' התוס' בסמוך דמהני מחילה על החוב, וממילא נפקע הקנין משכון, ואין כאן זכיה לקטן.

**ברש"י** ד"ה וכי כ', דכיון דיודע שהאדון יכול ליעדה לאחר זמן, מדעתי' הוה והוי כאומר צאי וקבלי קידושייך, **והאב"מ** שם הק', דכיון דמבואר בגמ' דאם התנה שלא ליעד לא מהני, מוכח דמהני גם בלא דעת האב, וכ' לומר דכונת רש"י דדין התורה הכא חשוב כמו דיש כאן דעת האב, ואי לא היה מהני שיתן האב זכותו לבתו, גם לא היה דין תורה דיהני יעוד, דהמכירה מהני רק דחשוב כמו דנתן לה הכח להתקדש.

תוד"ה אומר – **המהרש"א** כ', דמש"כ בתחילה דזה פשיטא, היינו משום דס"ל השתא דאמר גם למקדש, דהא בתוס' מבואר אח"כ דאם לא דיבר בעי למילף מריב"י, **ובפנ"י** כ' לומר, דתוס' ס"ל לפי האמת דאי"צ לדבר עם המקדש ומשום הכי כ' דפשיטא דמהני, ורק דאח"כ כ' דלא נימא דזה גופא קמ"ל ויש חידוש בזה, דזה לא שמעינן מריב"י, **וברא"ש** מבואר דלפי האמת בעי שידבר עם המקדש, **והר"ן** לעיל ט' א' כ', דכיון דהאב לא דיבר עם המקדש ואינו יודע אם יקדש ליכא דין ערב בזה, **ובמחנ"א** דיני ערב ס"ג כ' בביאור דברי הר"ן, דכיון דלא הוי אדם ידוע לא נעשה ערב, וכ' לבאר הכי גם בדברי התוס' והרא"ש.

**ברא"ש ובריטב"א** מבואר, דגם להלכה אמרינן דמהני צאי וקבלי קידושייך, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ג מאישות הי"ד **ובטושו"ע** סל"ז ס"ז, **והמרדכי** סתקי"ז כ' בשם **רא"מ** דכיון דאין הלכה כריב"י לא מהני, **והרמ"א** כ' דלהוציא נפשו מפלוגתא יעמוד אצלה.

**בטור** סל"ז כ' דצאי וקבלי מהני גם בשטר, **ובשו"ע** ס"ז לא הזכיר שטר, **ובב"ש** סק"ז הביא דהרמב"ן כ', דמהני כאילו אמר דמי שיתן לך הוי כאילו נתן לי, ומשום הכי אפילו בשטר מהני, דאילו הוי רק כאילו אמר תן מנה לפלוני, לא מהני בשטר, וכ' דעיין בר"ן והיינו כמשנ"ת דהר"ן מק' דאמאי באמת מהני לשי' הרמב"ן בשטר, [וסיים הב"ש דלפ"ז הוא הדין בקטנה דעלמא מהני דלא גרעה מכלב, ויל"ע אם כונתו דאף בשטר מהני בקטנה דעלמא או דבזה רק בכסף מהני], **ובבית מאיר** כ' דע"י שטר הוי ספק לדינא.

**הרמ"א** שם כ' דבעי שיאמר בפני עדים, **ובב"ש** סק"ז נראה דזה דוקא לשי' הרא"ש דהוי מדין שליחות, אבל אי משום ערב לא בעי עדים, אמנם **באב"מ** סק"ד מבואר דאי משום ערב בעי עדים, דאם לא כן אין ידוע דיש כאן קבלת האב במה שמקבלת הבת, וכ' האב"מ ובית מאיר **דבב"ש** נראה דאי הוי משום דהאב נותן זכותו לבתו, ולא מתורת שליחות דלא בעי עדים, **והבית מאיר** כ' דגם לפ"ז בעי עדים.

ג) **הריטב"א** מק' על הי"מ דהאב מרוקן זכותו לבתו, דא"כ נילף מיעוד גם, דמהני אף אחר מיתת האב, דהא יעוד מהני גם אחר מיתת האב, **ובקה"י** סכ"ו כ', דהא דמרוקן האב זכותו, מהני רק דהבת יכולה לעשות מעשה קידושין, אבל אכתי בעי דעת האב לחלות הקידושין, וכשנ"ת דמצטרף דעת האב עם מעשה הבת, ולאחר מיתה דליכא דעת האב לא מהני, ורק ביעוד מהני דגזה"כ דהמכירה חשוב כמו דיש כאן דעת האב, והנה יל"ע אמאי הריטב"א ל"ק לי' גם לפי שיטתו, דנילף דמהני גם לאחר מיתת האב, **ובחזו"א** מבואר, דלשי' הריטב"א דילפינן דזוכה גם לאחרים ניחא, דלא הוי ילפותא מיעוד, אלא דמדין יעוד יש לנו הוכחה דקטן זוכה גם לאחרים, משא"כ אי ילפינן דהאב יכול לרוקן זכותו לבתו, זה חידוש הנלמד מדין יעוד ונילף גם ללאחר מיתה.

**ברשב"א** כ' דאע"פ דילפינן מיעוד, מ"מ חלוק יעוד דאין האב יכול לחזור בו, משא"כ בצאי וקבלי, ומבואר **באב"מ** שם, דביעוד הוי מכח דין התורה דיכול ליעד, ולא מצי האב לחזור, דהוי בכלל מעשה המכר, אבל בכל צאי וקבלי הוי דיבור בעלמא ומצי לחזור בו.

ד) תוד"ה במלוה – **המהרש"ל** כ' דשי' התוס' כאן דאין ללמוד מהא דקני משכון לגמרי שלא בשעת הלואה, דגם בשעת הלואה יש לו קנין לענין לקדש אשה, ודלא כדבריהם לעיל ח' ב', אמנם **המהרש"א** מק' עוד, דהא ריב"י בודאי מיירי על משכון בשעת הלואה, וכ' לומר דכונתם רק, דאין לומר דהנדון הכא מצד קנין משכון, דילפינן לה ממשכון שלא בשעת הלואה דהוא קנוי, אלא דהכא הנדון על קידושין במלוה עצמה וכמו שביארו, אבל לעולם ידעינן דקונה משכון אף בשעת הלואה, **והמהרי"ט** כ' דאין להוכיח מהא דריב"י על משכון בשעת הלואה, כיון דבאמה הויא היא משכון לגוביינא, ועדיפא משאר משכון בשעת הלואה, [ובסמוך יתבאר דכ"כ הריטב"א], **ובתו"ר** כ' דאין לפרש דמיירי במשכון שלא בשעת הלואה, דא"כ היה לו להביא הא דרבי יצחק, אלא אפילו במשכון בשעת הלואה דומיא דריב"י, ואח"כ כ' דנראה דאפילו אינו מחזיר המשכון, ונראה מבואר דמתחילה דן באיזה משכון איירי, דלא כמש"כ המהרש"א בביאור התוס'.

בא"ד – **המהרש"א** מק', דכיון דביעוד הרי באמת חוזר המשכון דזה גופה של האמה, איך ילפינן לעלמא דסמכא דעתה גם בלא חזרת המשכון, וכ' לומר דהכא לא סמכא דעתה כיון דהיא קטנה, **והמהרי"ט** כ', דכיון דאכתי היא בבית האדון לא סמכה דעתה, ומשה"ק תוס' איך ילפינן מריב"י דשם מחזיר המשכון, מבואר במהרי"ט דאין קו' דסמכא דעתה, אלא דא"כ י"ל דמקדשה בחזרת המשכון ולא בהנאת מחילת החוב, וכ' דבחזרת המשכון לא בעי דתהא סמכא דעתה, כיון דלא הוי בהנאה אלא בממון ממש.

בא"ד – מש"כ דריב"י סבר דעבד אין גופו קנוי, מבואר **בריטב"א** דלפי שיטתו לעיל, דהא דע"ע גופו קנוי היינו דאיכא קנין איסור, באמה דאין קנין איסור ניחא דסגי במחילה, ולעיל נתבאר דבפי' **תר"י** מבואר דע"ע גופו קנוי היינו דיש בו קנין משכון וא"כ לק"מ, אמנם יל"ע לשיטתו דמ"מ איך מהני הכא מחילה, כיון דס"ל דגם לקנין משכון לא סגי במחילה, ולא מוזכר דבעי שיכתוב לה שטר, **ובשלנ"ל** מבואר, דלשון קידושין אלים כשטר, ועוד כ' דכיון דע"י הקידושין היא גם נקנית לו לאישות, ממילא מהני בלא קנין, ונראה דס"ל דבעצם שייך מחילה, רק דכיון דיש קנין בגופה זה דבר אלים ולא סגי בדיבור, ועל זה כ' דהכא עדיף.

ובתי' התוס' תמה **המהרי"ט**, דכיון דגופו קנוי אין על מה למחול, וכיון דמבואר בתוס' דאינו מקנה לה גופה, לא נתן לה כלום, **ובק"ש** אות קכ"ד כ', דמלבד הקנין הגוף יש חיוב לעבוד, דאם לא כן יאמר דאינו רוצה לעבוד אף דגופו קנוי, ועל זה הוא דמוחל, ואחר שמוחל ומתקדשת לו ממילא פקע קנין הגוף, כמבואר בע"ב דאינו נוהג בה מנהג שפחות.

**ברא"ש** **ובתו"ר** גם מבואר דאי"צ להחזיר המשכון, אך לא הזכיר דמקדשה בהנאת מחילה, **ובט"ז** סכ"ח סקכ"א מבואר דס"ל דגם להרא"ש הוי משום הנאת מחילה, אמנם **בב"ח** שם **ובב"ש** סק"ל מבואר דאי"ז משום הנאת מחילה, **ובק"נ** אות ו' כ' לבאר דברי הרא"ש, דלא הוי כמו מקדש במלוה דלא מהני, כיון דאיכא משכון שאני, וכמו דמבואר **בסמ"ג**, דכיון דאיכא משכון חשוב כמו ממון בעין.

ה) **הרמב"ן** מבאר דהקידושין הם במשכון עצמו, וילפינן מריב"י דלא נימא דדעתה על ההלואה עצמה וכ"כ **הריטב"א**, **והרמב"ן** בסו"ד כ' עוד לומר, דילפינן מריב"י דגם בשעת הלואה יש קנין משכון, **והריטב"א** מק' דהכא חשוב כשלא בשעת הלואה, כיון שזוכה בה לגוביינא, דהרי לוקח ממנה השעבוד שיש לו, **והרשב"א** העיר על שני הפי', דהוה לי' לומר מקדש במלוה שלה דזה עיקר החידוש, ועוד העיר דמקדש במלוה משמע שמקדש במלוה עצמה ולא במשכון, וכ' **הרשב"א** וכן **הר"ן** לעיל ו' ב', דהוא מקדש במלוה עם המשכון, ובין בשלה ובין בשל אחרים, דכיון דבא לידה גם משכון אית לה הנאה וממון דזוכה במשכון, ודייק כן גם מלשון **הרמב"ם** פ"ה מאשות הי"ד, דכ' דקדשה באותה מלוה והחזיר לה המשכון.

**בטור** סכ"ח כ' דמהני גם אם לא החזיר המשכון וכשי' הרא"ש, וכ' שי' **הרמ"ה** דדוקא אם החזיר , וזה כשי' שאר הראשונים דבעי דיחזיר המשכון, **ובשו"ע** סי"א כ' שתי השי', ומבואר **ברמ"א** דהוא הדין אם המשכון כבר אצלה מהני.

**יט' ב'**

א) גמ' כיצד מצות יעוד וכו' – **בב"ח** גורס בגמ' הרי את מיועדת לי, **והרמב"ם** פ"ד ה"ז לא הזכיר דאומר לה הרי את מיועדת, **ובשלנ"ל** מבואר כהב"ח, וכ' דאע"פ דלעיל ו' א' מספקא לן אי מהני לשון הרי את מיועדת, זהו משום דשם אמרינן דדלמא למלאכה אמר לה, והכא דכבר קנויה לו ליכא לחשש זה וסגי בלשון זה, ובחי' **הגר"ח** [סטנסל] סקפ"ב כ', דמעשה יעוד אינו כמו מעשה קידושין, ורק דחל בזה קידושין כמו ע"י מעשה קידושין.

בשי' רבנן דמעות ראשונות לקידושין נתנו והוי כאומר מעכשיו, מבואר **בתו"ר** דיש בה איסור אשת איש למפרע, אמנם בחי' **רח"ה** פ"ד מיבום הט"ז כ', דאינה מקודשת אלא משעה שאומר לה הרי את מקודשת, והא דאם קדשה לשני לא מהני, כ' דמשעת המכירה נעשה מעשה קידושין לענין זה, דשוב אי"צ דעת האב לקידושין אלא דעת האדון, וכיון דאינו תלוי עוד בדעת האב ממילא דגם אין בידו לקדשה לאחר, ולענין זה דומה למעכשיו, דמעכשיו כבר נשלם המעשה לענין דלא בעי דעת האב, ועיין עוד באהא"ז פ"ד ה"ז ובקה"י סכ"ה סק"ג.

בגמ' מבואר דבעי שיאמר לה בפני עדים, **ובפנ"י** מבאר, דאע"פ דבכל מקדש מעכשיו לא בעי עדים בשעת קיום התנאי, מ"מ הכא כיון דבלא שאומר עכשיו, לא חזינן כלל שהיה כאן מעשה קידושין מתחילה, ורק ע"י אמירתו עכשיו הוא דמתברר לנו דהיה למפרע מעשה קידושין, בזה בעי עדים עכשיו בשעת קיום הקידושין, **ובשע"י** שער ז' פט"ז כ', דכיון דהכא בעי רצון אח"כ בשעה שמיעדה ולא הוי רק קיום תנאי בעלמא, משום הכי בעי עדים לקיומי עיי"ש, ומק' שם עוד אמאי לא בעי עדים בשעת המכירה, כיון דאם ייעד לבסוף נמצא למפרע דנתינת המעות הוו מעשה קידושין, וכ' שם לומר דלא בעי עדים לקיומי אלא על חלות שנעשית ע"י דעת ורצון, אבל מה דחל ממילא לא בעי עדים לקיומי, ובמכירה דחל דין יעוד גם בלא כונה ורצון לא בעי עדים לקיומי, וכבר מבואר יסוד זה **בחי' רח"ה** שם, ולפ"ז ישב האיך מעידין על יעוד, הא ברמב"ם פ"ו ה"ט מבואר דקטנה אינה עושה שליח לקבלה, מפני ששליח צריך עדים ואין מעידין על הקטנה, וכיון דבעי דעת הבת האיך מעידין על יעוד, וכ' דבאמת מה דבעי דעת הבת אי"ז דהיא הדעת על חלות הקידושין, דקטנה אין לה דעת לזה, וזה נעשה ע"י האב במכירה, ורק דלכל היותר בעי דעת הבת להחשב מעשה קידושין, וזה לא צריך עדים לקיומי כלל, וכ' שם די"ל עוד, דגם אי נימא דבעי עדים לקיומי גם על עיקר מעשה קידושין, מ"מ הא דאין מעידין על קטן הוא דוקא בדעת שעל חלות הדבר, וכעי"ז מבואר **בשע"י** שם פי"ז, **ובשע"י** שם אכתי הק' לשי' תוס' והריטב"א דביבום בעי עדים לקיומי, ומבואר דגם על מעשה שאי"צ דעת ורצון בעי עדים לקיומי, דאמאי לא בעי עדים בשעת היעוד עיי"ש בדבריו, **ובחזו"א** כ' די"ל דזה בכלל גזה"כ ביעוד, דלא בעי עדים בשעת מכירה, וצ"ב.

**הרשב"א** מביא **ירושלמי**, דגם לרבנן דמעות ראשונות לקידושין נתנו מ"מ מעשה ידיה לאדונה, דנעשה כאומר על מנת שמעשה ידיך שלי, ובפשטות מבואר דבאמת הוברר דאין לה דין אמה, ורק דאמרינן דהוי כהתנה דמע"י שלו, וכן מבואר בחי' **רמ"ש**, אמנם **באהא"ז** פ"ד ה"ז כ' לבאר, דמתורת אמה מעשה ידיה לאדונה, ורק דחל גם קידושין וגם דין אמה, וכ' לומר דכיון דבעי שתי פרוטות, אמרינן דפרוטה אחת לאמה ופרוטה אחת לקידושין, **ובחזו"א** גם מבואר כן דלא אמרינן דהוברר דאינה אמה.

ב) גמ' אילימא משל לריב"י, הא אם יש שהות וכו' – **ברמב"ן** בע"א כ', דלרנב"י דגם ריב"י ס"ל דמעות ראשונות לקידושין נתנו, ומ"מ בעי שיהיה שהות מגזה"כ, אין ראיה דלא חל למפרע, והגמ' הכא אתיא כר"נ, דאמר דריב"י ס"ל דלאו לקידושין נתנו, ומ"מ גם לרנב"י עכ"פ מוכח מהברייתא בסמוך, דלריב"י חל רק מכאן ולהבא, וכ' דבאמת לרנב"י, מה דס"ל לריב"י דחל מכאן ולהבא הוא מטעם אחר, דמסברא אית לי' הכי, או דלשון יעדה משמע מכאן ולהבא, **ובשלנ"ל** מבואר די"ל דהוכחת הגמ', דלריב"י כיון דבסוף שש לא מצי ליעדה, לא הוי דומיא דמעכשיו ולאחר ל', ועוד כ' דגם לרנב"י אינה מקדשה בכל המעות, אלא במה שכנגד זמן עבודתה ומשום הכי אין לומר דהוי למפרע, ושי' **התו"ר** דגם לרנב"י אמרינן רק, דמקדשה משעה ראשונה במחילת השעבוד, ונתבאר שיטתם בע"א באות ה'.

רש"י ד"ה משל – **המהרי"ט** כ', דרש"י לא ניחא לי' לבאר דרבנן ילפי מהמשל כשי' תוס' והראשונים, דא"כ הוה לי' לאתויי המשל מיד אחר דברי רבנן, אבל לשי' רש"י זה דין לעצמו דילפינן מדברי רבנן, **ובפנ"י** כ' דס"ל דלא הוי פשיטא, דהא ריב"י חולק באמת דלא חל למפרע, ועל כרחך דילפינן מיעוד למעכשיו, ועל זה מק' הגמ' פשיטא.

רש"י ד"ה לרבנן – **הרש"ש** מעיר דאיך מוכח דלרבנן חלין הקידושין למפרע, הא גם אי חלין לאחר ל', שפיר יכול לקדשה השתא.

גמ' משל לריב"י – **הריטב"א** מק', דאי ריב"י ס"ל דמעות הראשונות לאו לקידושין נתנו מה מייתי המשל, הא שם עכ"פ קידש לאחר ל', אבל הכא לא עשה כלום עד שייעד, וכ' לומר דהתנא הכי קאמר, דאפילו אי מעות ראשונות לקידושין נתנו, מ"מ ס"ל דלא יחול למפרע דדמי ללאחר ל', **ובפנ"י** כ', דאי היה ס"ל לריב"י דחל למפרע, היה מודה לרבנן דמעות ראשונות לקידושין נתנו, די"ל דדעתו דיחול במעות ראשונות כדי דלא יוכל אחר לקדשה, אבל מאחר דס"ל דגם אי חל במעות ראשונות מ"מ לא יחול למפרע, משום הכי ס"ל דחל רק במחילת השעבוד, **והתוס'** כ' דהיה ס"ד דהכא יחול מעכשיו גם לריב"י, כיון דיכול ליעדה בכל שעה ונימא דדעתו שיחול מעכשיו, ולכאורה אין הכונה דמיירי כרנב"י דמודה ריב"י דמעות ראשונות לקידושין נתנו, דא"כ הס"ד פשוטה דנימא דמודה לרבנן דחל למפרע, ואפשר דהכונה לפי דבריהם, דנימא דמעכשיו הוא מוחל על זמן השעבוד שיברר לבסוף, **ובתורי"ד** כ' דנימא דהוי כאומר, התקדשי לי מעכשיו בפרוטה אחרונה לכשארצה, ויחול היעוד משעת נתינת המעות למפרע.

ג) רש"י ד"ה בדבר – שי' **הרמב"ם** פ"ו מאישות ה"י כרש"י, **והריטב"א** כ' דבירושלמי מבואר דגם זה חשיב דבר שבממון ומהני תנאי לר"י, **ובמהרי"ט** הק' על רש"י, דהא מצינו דאשה יכולה למחול על עונה כמבואר בכתובות ס"א דברשות יכול לילך כמה שירצה, וכ' לומר דגם שם מצי הדרא בה, ומהני רק כל זמן שמתרצית, ועיין **במל"מ** על הרמב"ם שם מש"כ בזה.

גמ' לאמה וכו' – **השלנ"ל והעצמו"י** מק', דאצטריך לאמה להא דדריש ר"ה לעיל ג' ב' דמעשה ידי נערה לאביה, וכש"כ רש"י שם דיליף משום דלאמה קרא יתירא הוא, **והמהרי"ט** כ', דס"ל לר"ה דרבנן ילפי פסולים מאם רעה, וס"ל דלא מהני תנאי ואינה מוכרה לקרובים, ואייתר לאמה למילף דמעשה ידי נערה לאביה.

**כ' א'**

גמ' והלא דין הוא – מבואר **בריטב"א** די"ל דפסולין גרע דזה נוול לה, וגם יש בזה מכשול לבוא לידי נשואין באיסור, **והמהרי"ט** כ' לבאר, דכונת הגמ' דיוכל למכור לקרובים דאפשר שתותר להם, כגון בעל אחותה דתותר אם תמות אחותה, וקאמר דמ"מ השתא גרע דלא מצי לקדשה.

גמ' מודו רבנן וכו' – **בריטב"א ובשלנ"ל** מבואר דברייתא דקתני דאין מוכרה לבנו, י"ל דס"ל דלרבנן בעי שיהיה ראוי גם הוא עצמו ליעוד, ולא סגי בבנו, וכ' עוד די"ל דמיירי דאין לו בן, ובגונא דיש לו בן דיהיה גדול בתוך השש שנים, זה תלוי באם מצי בכהאי גונא לקדשה לבנו, ועיין **מנ"ח** מצוה מ"ג אות כ"א, ומשנ"ת לעיל י"ט א' אות ד'.

ד) גמ' אי מהתם וכו' – **העצמו"י** מק' דלכתוב רק קרא דבגפו יבוא, אמנם **בשלנ"ל** מבאר הגמ' איפכא, דאי מקרא דבגפו יבא, ס"ד דליתיב דמי עיני', דהכי ילפינן דרק יציאות שיש בגופו שלם מהני בו, ולא יוצא ע"י שנחסר בגופו, וי"ל דנדרוש דהגם דיצא ע"י חסרון אבר, מ"מ יצטרך לשלם לו, ושילום התשלומין יחשב דנשלם גופו, וזה הוא דאתי קרא לאשמועינן, ולהכי אצטריך קרא דלא תצא, וא"כ נמצא דבכל חד קרא י"ל דליתיב לי' דמי עיניה.

תוד"ה דאינו – **המהרש"א** כ' דלא ביארו כן לעיל ט"ז א' דמייתי קרא על אמה, דשם הוא פשוט יותר, דכמו דמצינו יציאה ע"י סמנים דהוי שנוי בגופה, הכא נמי נימא דתצא בשנוי שע"י שן ועין, **והמקנה** כ' דשם י"ל, דס"ד דבכלל קרא דכי יפיל איש וכו' הוי גם עבדו ושפחתו העברים, אבל מאחר דילפינן מלא תצא דאין אמה בכלל, הוצרכו תוס' לבאר אמאי בעי קרא בעבד.

**המהרש"א** מביא **דבמכילתא** מבואר דילפינן עברי מהיקש לעבריה, ומבאר דס"ל כראב"י דאצטריך קרא דבגפו יבוא, והביא קו' **הרא"מ**, דכיון דאיכא ק"ו למילף דעבד יוצא, מה מהני ההיקש, וכ' המהרש"א דהיקש עדיף מק"ו, ועיין **בפנ"י ומקנה** מש"כ בזה, די"ל דהיכי דמתקיים ההיקש לדבר אחר ק"ו עדיף, **והפנ"י** כ' דלק"מ, דאחר דאיכא קרא באמה דאינה יוצאת, י"ל דאמה תוכיח וליכא ק"ו, אמנם **במקנה** מביא דברי המכילתא, דמבואר דאין לומר דאמה תוכיח, די"ל דמה לאמה דכן אינה נמכרת בגניבתה, ועיי"ש מש"כ לבאר בדברי המכילתא.

**הרמב"ם** בסה"מ בשרש ח' כ' כדברי תוס', דבעי קרא דלא תצא דלא נילף ק"ו מעבד כנעני, **והרמב"ן** שם כ' דאי אפשר למילף מק"ו, דלא ילפינן דיני קנסות מק"ו, ויציאה של שן ועין הוי קנס, וכ' שם לבאר דזה אזהרה דלא יוציאנה האדון בעל כרחה, ויגזול ממנה דמי העין שהפיל, וימנע ממנה המזונות שחייב עד סוף שש, ועוד כ' שם לומר כשנ"ת בשם המקנה, דס"ד דגם ע"ע ואמה בכלל הקרא דכי יפיל איש וכו', עיי"ש.

ה) גמ' אין לו אשה ובנים וכו' – **בריטב"א** מבואר דאע"ג דאין רבו מוסר לו שפחה, מ"מ הוא מותר בשפחה, וזהו לשיטתו דגם מוכר עצמו שרי בשפחה, אמנם **בתו"ר** נראה דאסור, דהביא ראיה למק' ס"ט א' דסגי באשה בלא בנים, ואי נימא דשרי, אין ראיה משם, דאפילו בלא אשה גם יכול לטהר לבניו כיון דשרי בשפחה, וכן **בפורת יוסף** הביא **דבתוס'** בב"ב י"ג א' מוכח דאסור, **ורש"י** בד"ה מוסר כ' דהיינו על כרחו, **ובדברי דוד** [להט"ז] על התורה דייק מרש"י, דרק נתמעט דאין רבו מוסר לו על כרחו, אבל מ"מ שרי בשפחה, וכ' דאע"ג דשי' רש"י לעיל י"ד ב' דמוכר עצמו אסור בשפחה, מ"מ הכא כיון דבעצם איכא היתר בעבדות של מכרוהו ב"ד, אין לנו לומר דבכהאי גונא דאין לו אשה דיהיה אסור, משא"כ במוכר עצמו אמרינן דאין תורת עבדות של מוכר עצמו מתירתו בשפחה, **והרמב"ם** פ"ג ה"ד כ' דאין ע"ע מותר בשפחה עד שיהיה לו אשה ובנים, ולשון זה נראה דאם אין לו אשה ובנים אסור בשפחה, אמנם **המל"מ** שם דייק סוף דברי הרמב"ם, שכ' דאם אין לו אשה ובנים אין רבו מוסר לו שפחה, דנראה דרק אין מוסר לו אבל מ"מ מותר בה.

בגמ' בתמורה ל' א' מבואר, דאם אדון נותן טלה כדי שתלין שפחתו של חבירו אצל עבדו, ואין לעבדו אשה ובנים, דאם הדין דאין רבו מוסר לו שפחה הוי אתנן, ואי הדין דמוסר לו לא הוי אתנן כיון דשרי בשפחה, **ובמל"מ** שם הק' מזה על השי' דגם אם אין רבו מוסר לו מ"מ שריא לו, **ובקר"א** ביבמות כ"ג א' כ' לבאר, דבאמת גם אי שריא לו מ"מ הוי ביאת זנות והוי סיבה דיחשב אתנן, ורק דבמה שרבו מוסר לו שפחה יש בזה מקצת קנין ומיוחדת היא לו, וזה מה דמפקיע מביאה זו תורת ביאת זנות ומשום הכי לא הוי אתנן, וא"כ גם אי נימא דאין לו אשה שרי בשפחה, מ"מ כיון דאין זכות רבו למסור לו, אין בו המקצת קנין, וממילא קרי ביאת זנות והוי אתנן, ועל דרך זה מבואר גם בחי' **הגר"ח** [סטנסל] אות קפ"ג.

גמ' יש לו אשה ובנים – **בתו"ר** כ' דלא בעי תרוייהו אלא או אשה או בנים דכבר לא הוי יחידי, וכ' להוכיח זה מהגמ' לק' ס"ט א' דאמר לו ר"ט לממזר, דיכל לטהר בניו ע"י שימכר לע"ע וימסור לו רבו שפחה, ומבואר דגם קודם שהיה לו בנים יכל רבו למסור לו שפחה, **ובדברי דוד** עה"ת כ' דשם נראה דגם לא היה נושא אשה, וכ' להוכיח מזה דגם אם אין רבו מוסר לו, מ"מ שריא לי' וכמשנ"ת, **ובמל"מ** שם כ' דנראה דבעי גם אשה וגם בנים, והק' על **רש"י** על התורה דלא כ' אלא אשה, **והרש"ש** כ' כהתו"ר דסגי באשה או בנים, אמנם אכתי יל"ע דאמאי לא הזכיר רש"י בנים כיוון דגם סגי בבנים, ובדברי דוד כ' דשי' רש"י דהתרגום מבאר באופן אחר מראב"י בגמ' כאן, ולפי דברי התרגום בעי רק אשה, ורש"י פירש על פי דברי התרגום עיי"ש.

**במל"מ** שם נסתפק אם בשעת קניתו לא היה לו אשה ואח"כ נשא, או איפכא דבשעת קניתו היה לו אשה ובתוך עבדותו נתאלמן, **והגרע"א** הביא דברי **האור החיים** על התורה, דס"ל דתלוי בשעת קניתו לעבדות.

ו) גמ' נמכר לישראל מנלן וכו' – **הרמב"ם** פ"ב מעבדים ה"ט כ' דין זה להלכה דגם בנמכר לישראל אזלינן לקולא, **ובפנ"י** לעיל ט"ו א' הק' מזה על דברי הריטב"א, דכ' דשי' הרמב"ם דלמסקנא לא ילפינן שכיר שכיר, דא"כ מנ"ל דבנמכר לישראל גם איכא לדין זה, **והחזו"א** כ' לומר דילפינן מוכר עצמו מנמכר לנכרי מוא"ו מוסיף, ומכרוהו ב"ד מנמכר לנכרי ומוכר עצמו בבמה הצד, ויל"ע דלעיל ט"ו ב' מוכח בתוד"ה אמאי, דלא ילפינן בבמה הצד לענין גאולת קרובים ואמאי הכא נילף, ועוד כ' דאין לנו להחמיר במכרוהו ב"ד יותר ממוכר עצמו, דהדין במכרוהו ב"ד הוא רק דגובים הגניבה גם מגופו, ומה דליכא במוכר עצמו ליכא במכרוהו ב"ד, ורק רציעה דהוי מדעת העבד י"ל דנתחדש רק במכרוהו ב"ד, ומה דרק מכרוהו ב"ד רבו מוסר לו שפחה, זהו חידוש באיסורא ולא בממונא, ולכאורה י"ל כן רק לשי' הרמב"ם, אבל לשי' הריטב"א דגם מוכר עצמו שרי בשפחה ונפ"מ רק לענין בעל כרחו, על כרחך דנתחדש זכות ממון במכרוהו ב"ד יותר ממוכר עצמו.

תוד"ה כל – **הריטב"א** לק' כ"ב א' כ' דנראה דעמך במאכל אינו עמך ממש, אלא דלא ינהג בו כעבד כנעני אלא כסתם שכיר ישראל, וזה לכאורה דלא כהירושלמי שהביאו התוס', ואפשר דמיירי על כר שדרך ליתן לשכיר, ובזה מחויב שלא יהיה הוא יותר מהעבד, **וברמב"ם** פ"א ה"ט כ' דחייב האדון להשוותן אליו, ונראה דלא כהריטב"א. **ובמנ"ח** מצוה מ"ב אות י"א עמד בזה דלא הביא הרמב"ם לדין הירושלמי, וכ' לומר דס"ל דהבבלי חולק בזה וכמשי"ת בסמוך הקו' מהגמ' בב"מ, **ובישועת דוד** ח"ד סי"ב אות ג' כ' לומר, דכיון דמה דצריך האדון ליתן לעבד זהו מדין דמדת סדום ולא מדיני העבדות, משום כך לא הביא זה הרמב"ם בהל' עבדים.

בא"ד – **המהרי"ט** מק' מהגמ' בב"מ ס"ב א' דדרשינן מוחי אחיך עמך, דחייך קודמין לחיי חברך, וכ' דהתם מייתר קרא ועל כרחך אתא לומר דחייך קודמים, אבל הכא בלא קרא, גם לא הייתי יודע שצריך להשוותו אף אם יש לו, ועוד כ' דהתם אי נדרוש דאין לו ליקח לעצמו כשאין לחבירו, הרי כשיתן לחבירו גם חבירו יצטרך להחזיר לו, דעכשיו מוטל על חבירו הדין דוחי אחיך עמך, אבל הכא אם יתן לעבד אין העבד צריך ליתן לו, דרק על האדון איכא חיוב, וע"ע במהרמ"ש בב"מ שם.

**כ' ב'**

רש"י ד"ה רבות – **הרשב"א** מק', דנראה בגמ' דעיקר הדרשה ממש"כ בשנים עם בי"ת ולא מעיקר מש"כ רבות, ועוד הק' דהלכה כרבנן דמוכר עצמו נמכר ליותר משש, [ונראה מדבריו דאי מוכר עצמו נמכר ליותר משש הוא הדין נמכר לנכרי, וזה כהתי' הראשון או השלישי של העצמו"י לעיל ט"ו ב' וכמשנ"ת שם באות א' עיי"ש, דלפי התי' השני שם, י"ל דמוכר עצמו נמכר ליותר משש ונמכר לנכרי לא, ובשי' רש"י י"ל דס"ל כתי' זה, אלא דמ"מ יק' דגם בנמכר לנכרי מבואר ברמב"ם להלכה דאינו יוצא בשש, ואפשר דשי' רש"י דהלכה כריה"ג ור"ע לעיל ט"ו ב', דגם נמכר לנכרי יוצא בשש דלעיל קרי להו רבנן], וכ' לבאר הגמ' דמשמע שיש רבוי בגופן של שנים וזה לא שייך, אלא הפירוש דנתרבה כספו, דבזה חשיב כאילו נתרבה מלאכת השנים.

א) גמ' או דלמא לקולא אמרינן וכו' – רש"ימבאר דהיכי דאם יגאל לחצאין יהיה זה קולא, אמרינן דנגאל לחצאין, והיכי דיהיה לחומרא, בזה נימא דאינו נגאל לחצאין, **והראשונים** כ' לבאר הגמ', דס"ל דגאולה לחצאין חשיב קולא, דניתן לו האפשרות לגאול לחצאין, ומשום הכי אמר דכיון דמה שלא יגאל הוי חומרא, לזה לא גמרינן ג"ש, דחזינן דהתורה הקילה בעבד ואין לנו לדרוש הכא לחומרא, ועוד כ' בשם **הראב"ד**,דבגמ' בערכין ל' א' דרשינן מהאי ג"ש מעבד לשדה אחוזה, דגם בשדה אחוזה אזלינן להקל אם מכסף מקנתו או לפי זמן הגאולה, ולזה אמרינן דלקולא דהיינו להקל בשדה אמרינן האי ג"ש, ולא להחמיר בעבד.

**והרמב"ן** מק' על שי' רש"י דאין ג"ש למחצה, [ויל"ע אם קו' דוקא אי נימא דהוי ג"ש גמורה כמבואר בריטב"א, או דגם אי נימא דלא הוי ג"ש גמורה וכש"כ תוס', מ"מ גם בגלוי מלתא אין לנו לומר למחצה], **והרשב"א** כ' דלפי צד זה דרק לקולא יהיה נגאל לחצאין, ודאי דלא גמרינן ג"ש, אלא דמ"מ מסברא אמרינן דלחומרא אינו נגאל לחצאין, **והמהרי"ט** מוסיף בזה, דכיון דכתיב כפי שניו, והיינו כמו השנים שנשאר לו לעבוד, אין לנו לומר דיגאל לחצאין היכי דהוי לחומרא, דא"כ נמצא דבשעה שמגיע זמן יציאתו, נתן על השנים שנשארו יותר מכפי שוים.

**והחזו"א** מק' דכיון דלקולא אמרינן דנגאל לחצאין, נמצא דחל עכשיו גר"כ, והאיך נימא דאם אח"כ יוזל דלא יהיה נגאל לחצאין, הא כבר חל גאולת חצאין, וכ' לבאר דכשנותן מחצה באמת לא חל עכשיו הגר"כ דנפחת עכשיו מזמן עבודתו, אלא דרק עכשיו נקבע בעבודתו יציאה של גר"כ, ובאם יוזל לבסוף, יהיה הגרעון ע"י הדמים, לפי זמן שויותו אח"כ, ובאם יוקר יהיה הגרעון ע"י הדמים, לפי זמן שויותו עכשיו, והפחתת שניו לא יחול אלא בזמן שיוצא בפועל.

תוד"ה גאולתו – **בריטב"א** מבואר דהוי ג"ש גמורה, ומה דהביאו תוס' דלק' אמרינן לגבי בתי ערי חומה דהיכי דלא גלי לא גלי, היינו משום דבאמת שם י"ל דלא ניתן לדרוש האי ג"ש, אבל לגבי עבד ניתן לידרש, וכמבואר בערכין דדרשינן לה למילף שדה מעבד וכשנ"ת, **ובפנ"י** כ' דהתוס' לשיטתם דכתבו בכמה מקומות, דהמילים נתנו לידרש בג"ש ולא המקומות, וממילא דגם יש ללמוד לגבי בתי ערי חומה, [ובהמשך דבריו נראה דכיון דאצטריך למילף שדה מעבד, י"ל דאינו מיותר ללמוד גם בתי ערי חומה משדה], ומה דהביא הריטב"א דילפינן בערכין לענין שדה, כ' דכיון דגם בשדה איכא תרי קראי, לשעת מקנתו ולשעת הפדיון, ומעבד רק ילפינן דהוי לקולא ולא לחומרא, י"ל גם בזה דהוי גלוי מלתא בעלמא.

וכ' **הריטב"א** דמשום הכי לק' נקיט הלשון דהיכי דלא גלי לא גלי, והכא נקט הלשון דלחומרא לא אמרינן, דהכא אין לומר סתם דלא גלי כיון דהוי ג"ש גמורה, וכ"כ **הרשב"א** דכיון דבערכין ילפינן מג"ש זו לענין שדה וכשנ"ת, אין לומר דהיכי דלא גלי לא גלי, דהא חזינן דדרשינן להאי ג"ש, **והרמב"ן** כ' די"ל דהכא מבעיא לי' אחר דמסיק לק' דלרבנן ילפינן לבתי ערי חומה, דמ"מ י"ל דבעבד לא נדרוש, דלחומרא לא אמרינן, **ובעצמו"י** כ', דלפי שי' רש"י דמבאר הגמ' דלקולא נימא דנגאל לחצאין ולחומרא לא, אי אפשר לומר דהיכי דלא גלי לא גלי, דמשום טעם זה נימא דגם לחומרא נגאל לחצאין.

ב) גמ' אמר אביי את"ל וכו' – **בראשונים** מבואר לפי מה דביארו דברי ר"ה בר חיננא דלחומרא לא אמרינן, דכיון דגאולת חצאין הוי קולא משום הכי אין לנו לדרוש להחמיר דלא יגאל לחצאין, דעל זה בא אביי לומר, דיש בגאולת חצאין גם צד חומרא, ושפיר אפשר למילף דלא נגאל לחצאין, כיון דיש בזה גם צד קולא במה שאינו נגאל, **ובחזו"א** כ' לבאר לפי מה שביאר בשי' רש"י, דבאמת חלות הגאולה לא הויא בשעת נתינת המעות וכשנ"ת, דאביי בא לומר דאינו כן, אלא דאי נימא דנגאל לחצאין, יהיה בזה גם חומרא לפעמים, כיון דעכשיו מיד חל גרעון על השנים בסוף כפי ערך הדמים שנתן.

גמ' הנך מאה פקדון נינהו גבי' וכו' – **המקנה** כ' לומר, דגם אי נימא דאין גואל לחצאין, מ"מ זכה האדון בכסף להשתמש בו, ומשום הכי באמת בעי נתינה חדשה באותם המעות שנתן בתחילה דכבר אינן שלו, וזהו לשון הגמ' דיהיב להו ניהלי'.

ג) **הריטב"א והסמ"ג** מצוה פ"ג כ' דלהלכה אין נגאל לחצאין, וכמו דפשט רב ששת וכמו דמבאר רבינא לק' להברייתא דעבד הנמכר לנכרי יוכיח דאין נגאל לחצאין, אמנם שי' **הרמב"ם** פ"ב ה"ז, דנמכר לנכרי נגאל לחצאין, ונמכר לישראל אינו נמכר לחצאין, וכבר תמה עליו **בכס"מ** שם, וכ' דהרמב"ם ס"ל דכיון דאמר אביי דאת"ל נגאל לחצאין פסקינן כאת"ל, ומ"מ כ' דלא היה להרמב"ם לפסוק משום זה דנגאל לחצאין, **ובעצמו"י** מק' דאיך יפרש הברייתא לק' כ"א א', דרבינא מבאר משום דאמרינן דנמכר לנכרי יוכיח, וכ' דהרמב"ם יפרש דנוכיח מנמכר לישראל, דכ' הרמב"ם דאינו נגאל לחצאין, ובחי' **רמ"ש והחזו"א** כ', דגירסת הרמב"ם לק' היתה רק דעבד עברי יוכיח, ולא גרסינן נמכר לנכרי, או דגרסינן ע"ע הנמכר לישראל, אמנם אכתי צ"ב אמאי חלוק נמכר לנכרי מנמכר לישראל, ובעצמו"י כ' דגבי נמכר לנכרי אמרינן שלא יטמע, **ובפנ"י** כ' לומר דמה דאמרינן לק' דע"ע יוכיח, היינו קודם דילפינן בברייתא דמקדיש גואל לחצאין, אבל אחר דאיכא קרא במקדיש, אמרינן דק"ו דעבד נגאל לחצאין דלא יהא חמור הדיוט מהקדש, ורק בשדה אחוזה גלי קרא דאינה נגאלת לחצאין, **ובמקנה** מוסיף לפ"ז, דאתי שפיר דנמכר לישראל אינו נגאל, דאי אפשר למילף ממקדיש, דמה למקדיש דבנו גואל תחתיו, משא"כ בנמכר לישראל גם בנו לא מצי לגואלו, ואכתי לא נתבאר לכאורה מ"מ מנ"ל דנמכר לישראל אינו נגאל לחצאין, **ובאהא"ז** שם כ' בשם **הגרא"ק**, דמה דילפינן דכולו ולא חציו היינו דאי אפשר לגאול חצי עבדות, וכיון דעבדות הויא זמנה שש שנים אי אפשר לגאול חצי מהשש, ולפ"ז כ', דברמב"ם מדוייק דחלוק מוכר עצמו לישראל מלנכרי, דלישראל אף דנמכר ליותר משש מ"מ סתמו לשש, משא"כ לנכרי גם סתמו לא הוי לשש, [ולעיל ט"ו ב' באות א', נתבאר כך בתי' השלישי של העצמו"י שם], וכ' דהנדון אי מצי למכור עצמו לפחות משש, תלוי באם איכא בו הדין דסתמא לשש, דאי סתמא לשש היינו משום דיש בו בעצם דין שש, וא"כ מהאי טעמא אי אפשר לפחות משש, ולפ"ז כ' דנמכר לנכרי דסתמו לא הוי לשש וממילא נמכר גם לפחות, לעולם אין חסרון של חציו, דלא הוי שיעור חצי עבדות, משא"כ נמכר לישראל דסתמא לשש ואינו נמכר לפחות, כל פחות משש הוי חצי עבדות, וכ' דר"ש דפשט דאינו נגאל לחצאין אף בנמכר לנכרי, הוא או משום דמיירי לענין לפדות חצי גופו ולא לגרע מהשנים שלו, וזה ליכא גם בנמכר לנכרי דרק חציו יהיה קנוי, או דס"ל דהלכה כריה"ג ור"ע לעיל ט"ו ב', דגם נמכר לנכרי יש בו דין שש, ובחי' **רא"ל** סל"ב כ' לומר, דהדין גאולה שע"י קרובים ואחרים אי"ז מכח זכות גאולה על העבד כמו הוא עצמו, דיש לו זכות בעיקר דיני העבדות לגאול עצמו בגר"כ, אלא אצלם הוי מתורת פדיון שבויים להוציאו מתחת יד הנכרי, ובזה אין דין דאינו גואל לחצאין, דרק בזכות לגאול בעיקר דין העבדות יש דין דלחצאין אינו נגאל, ולפ"ז כ' דנמכר לנכרי הגם דאין לו זכות לגאול עצמו לחצאין, מ"מ לא גרע מקרובים ואחרים דגואלים מתורת פדיון שבויים, [ולא ביאר נפ"מ מתורת מה הוא גואל], משא"כ נמכר לישראל דליכא גאולת קרובים ואחרים אינו נגאל לחצאין.

ד) בדין גאולה לחצאין, **ברש"י** מבואר לגבי ע"ע דהיינו דיפחית את חצי שניו, ומבואר **בריטב"א** דהיינו השנים האחרונות, דאין לומר דיצא ויחזור וישתעבד בו, דא"כ נמכר לישראל דשרי בשפחה, נמצא דיאסר ויחזור ויותר ואין לומר הכי, אמנם **ברשב"א** נראה דהיה הדין דעובד לרבו יום אחד ולעצמו יום אחד, **ובמרומי שדה** כ' עוד די"ל דכל מה שהיה משתכר היה מחצה לו ומחצה לרבו, [אמנם לפ"ז אכתי אין חלוקה במה שזכות האדון לשעבדו], וגבי בתי ערי חומה כ' **רש"י** דהיינו דמפריק חציו והיינו חצי מהבית, דשם לא שייך חצי מהשנים דאינו חוזר ביובל, **ובתוס'** לק' ס"א א' מבוארגם גבי מקדיש, דמה דגואל לחצאין היינו חצי מהשדה, וכ"כ **הרמב"ן והריטב"א** שם, אמנם **ברשב"ם** בב"ב ק"ג א' שהביאו התוס' שם נראה דאינו יכול לפדות חצי מהשדה, והרמב"ן לק' ס"א כ' דשי' הרשב"ם דלעולם אינו יכול לפדות חצי מהשדה, וכ"כ **הרשב"א** כאן, **וברמב"ן ובריטב"א** לק' מבואר דעכ"פ יהני הגרעון להפחית מהשנים בסוף לפני היובל, אמנם **ברשב"א ובר"ן** כאן נראה מבואר, דלעולם אינו פוחת מהשנים בסוף, אלא הוי פדיון עכשיו על מה ששוה כנגד המעות, ומ"מ אינו יוצא כלל ואינו מקבל כלום בשדה, דיש לו זכות להחזיק העבד והשדה כל זמן דאינו פורע כל שויות העבד והשדה, וכן מבואר בחי' **הגרש"ש** ס"כ בשי' הרשב"א, ובעבד ובבתי ערי חומה הנפ"מ לענין יוקרא וזולא, [ואף אי נימא דבעלמא מהני הפדיון לענין הפחתת השנים לשי' הרשב"ם, מ"מ בבתי ערי חומה דהוי מכירה לעולם, על כרחך צ"ל דהנפ"מ לענין יוקרא וזולא, **והמקנה** הביא דברמב"ם מבואר דבבתי ערי חומה לעולם נותן כפי מה שנתן], דכשיתן דמי החצי האחר ונשלם הפרעון, האם ניזיל בתר הזמן שנתן החצי הראשון, או דהוי פקדון ולא חל כלל פרעון וניזיל בתר הזמן שנותן דמי החצי האחר, ובמקדיש הנפ"מ האם כשיוצא ביובל לכהנים יחזור חצי אליו, דרק ברשות ההקדש הדין דאין לו זכות לטול חצי אפילו אם פרע חצי, אבל כשיוצא לכהנים כיון דנתן דמי החצי, עכשיו ראוי שיחזור לו החצי.

**והמהרש"א** מק', דגבי מקדיש פדיונו קצוב ולא שיך בזה קולא וחומרא, **והמקנה** עמד בזה דשם הנדון דיזכה מיד בחצי השדה ואי"צ לנפ"מ של יוקרא וזולא, אמנם מבואר **במרומי שדה** דקו' לפי המבואר שי' הרמב"ן והריטב"א, דגם גבי מקדיש י"ל דהנדון על שנים אחרונות, [ובמהרש"א מביא קו' **ת"י** דאיך מבואר בגמ' גבי בתי ערי חומה דהוי קולא, הא לעיל מבואר דיש בזה גם חומרא, ואי נימא כרש"י דבבתי ערי חומה חצי נפדה מיד לק"מ, ומבואר גם בזה דס"ל דאינו זוכה בחצי מיד], והמקנה גם הביא אח"כ שי' הראשונים דאינו נפדה חצי מיד, ותי' דנפ"מ לענין דכבר לא יוכל אחר לגאול מהקדש, דבמוכר הדין דגם מהקונה מהלוקח יכול לגאול משא"כ במקדיש, וכ' עוד נפ"מ אי מצי לחזור בו.

**ברמב"ן ובריטב"א** לק' ס"א כ', דהגם דבמשכנתא על הלואה באם יחזיר לו חצי ההלואה לא יוכל ליטול חצי המשכנתא, דכנגד כל חלק מההלואה יכול להחזיק כל המשכנתא, מ"מ הכא שאני דכיון דהוי מכר והקדש גמור, הרי במה שגואל ע"י נתינת דמים הוא כחוזר וקונה הדבר, ובזה כיון דאמרינן דנגאל לחצאין, ממילא דזוכה עכשיו בשיעור שנגד המעות.

**הרשב"א** כ' דגם אם אינו נגאל לחצאין, זה דוקא בעל כרחו של הקונה אבל מדעתו מהני, **ובמנ"ח** מצוה מ"ב אות כ"ג עמד בזה דמהיכן פשוט לו דמהני, **ובמקנה** כ' לומר דלא גרע ממחילה, אלא דהק' דבגמ' בב"ק קי"ג מבואר דגם נמכר לנכרי גופו קנוי, [אמנם לעיל ט"ז א' נתבאר דהריטב"א כ' דשם הוי רק קנין משכון], ועיין בחי' הגרש"ש ס"כ מש"כ בדברי הרשב"א.

**והרשב"א** הוכיח לפ"ז, דגם אם נגאל לחצאין מ"מ אין זוכה עכשיו בחצי, דא"כ גם אי נימא דאין נגאל לחצאין, מ"מ כיון שקיבל ממנו אמאי לא יזכה בחצי, ועל כרחך דבכל גונא אינו יכול לזכות בחצי וקיבל ממנו רק על דעת שיפרע לו השאר ובזה י"ל דקיבל זה רק כפקדון, והנה בתחילת דבריו מבואר דאין לומר דהכא מיירי דנתן בעל כרחו, דא"כ אמאי הוו מעות פקדון להצד דאין גאולה לחצאין, הא לא קיבלם כלל ואין להם תורת פקדון, וכ' די"ל דקבלם בסתם, ומשום הכי אמרינן דאם הדין דאינו נגאל לחצאין, הוו בתורת פקדון, אלא דמ"מ כ' אח"כ דשמעינן מהכא דגם אם נגאל לחצאין מ"מ אינו זוכה עכשיו בחצי, וכבר העיר **בחי' הגרש"ש** דכיון דכבר כ' די"ל דמיירי דקיבל בסתם, מנין דלהצד דנגאל לחצאין דאינו זוכה עכשיו בחצי, ועיי"ש מש"כ.

ה) גמ' המוכר בית בבית ערי חומה וכו' – **בעצמו"י** מק' אמאי לא נימא דאינו נגאל ק"ו מעבד דנגאל לעולם, וכ' לומר דידע הברייתא רק דמספקא לי' איך ההלכה, **והפנ"י** כ' לומר דכיון דמקדיש גואל לחצאין, מן הדין לומר בכל מקום דגואל, דלא יהא חמור כח הדיוט מהקדש, אמנם יל"ע בתוס' לק' בד"ה משום דלא הזכירו סברא זו בתי', דנראה דלא ס"ל הכי, ויל"ע דנימא דר"ה בר חיננא עצמו מבעיא לי' גם גבי עבד.

גמ' ממדרשו של ר"ש וכו' – **התו"ר** מק' דאדרבה נוכיח מרבנן דאינו גואל לחצאין, וכ' דהכי פירוש הגמ', דממדרשו של ר"ש נלמד דדוקא הוא ס"ל דאמרינן הכי דכיון דלא גלי לא גלי, אבל רבנן פליגי עליה, **ובשלנ"ל** מבואר דהאי מוכר בית וכו' אינו מדברי ר"ש, וזה גופא בא לומר, דלפי דברי ר"ש מוכח דס"ל דגואל לחצאין, **ובפנ"י** כ' דאי ילפינן גאולתו, גם סברת ר"ש לא היה מהני דלא נדרוש, ור"ש על כרחך דלא דריש, דאי דריש מוכח דלא כטעמו דמשום דהורע כוחו לענין יובל, וא"כ נשמע גם לרבנן, [ומ"מ גם לפי דבריו, לכאורה למסקנא דאמרינן דרבנן פליגי, צ"ל דטעמא דר"ש מהני גם דלא נדרוש גאולתו].

גמ' מוכר בית בבתי ערי חומה יוכיח – **העצמו"י** מק' אמאי לא אמרינן מוכר בבתי חצרים יוכיח, דלפי האמת משם אפשר למילף ולא מבתי ערי חומה, **ובמהרי"ט** מבואר בשם **מוהרש"ך**, דכל מה דבתי חצרים אין גואל לחצאין, זהו רק אחר דידעינן דבתי ערי חומה אין גואל לחצאין, עיי"ש בדבריו.

**כא' א'**

תוד"ה משום – **העצמו"י** מק' על תי' התוס' דאכתי לא נוכל למילף ממקדיש, דנימא דע"ע יוכיח דאינו נגאל לחצאין אע"פ דנגאל מיד, **ובמהרי"ט** ועוד **אחרונים** מבואר, דמ"מ למילף מע"ע אי אפשר, דיש לנו לומר דאדרבה נילף ממקדיש, וא"כ עומד על דינו, דבלא ילפותא אין לנו לומר דאינו נגאל לחצאין, **והמהרש"א** תי' דאי לאו קרא בשדה אחוזה, הייתי אומר דאדרבה נילף גם ע"ע ממקדיש דנגאל לחצאין, דמה דאמרינן דנגאל כולו ולא חציו אינו יתור אלא משמעות דקרא, אמנם כבר עמדו על דבריו **הפנ"י והגרע"א והמקנה** דבתוס' לא נראה כן, דלפ"ז לא היו צריכים להאריך בתי', אלא לומר דהייתי לומד גם ע"ע ממקדיש.

ו) **הרמב"ם** בפ"ב ה"ז כ' דנמכר לנכרי לוה וגואל, ונמכר לישראל לא, **והלח"מ** הק' דבגמ' הכא מבואר דאינו לוה וגואל, ולא מצינו חולק בזה, ולעיל באות ג' נתבאר לגבי נגאל לחצאין דברי **הפנ"י**, דלפי האמת דאיכא קרא במקדיש, הוא הדין דעבד הנמכר לנכרי דינו כמו במקדיש, ורק נמכר לישראל אי אפשר למילף ממקדיש וכשנ"ת דברי המקנה, וגם נתבאר דברי **רמ"ש והחזו"א**, דהרמב"ם לא גרס הכא נמכר לנכרי.

**ובמקנה** כ' עוד, דבאמת מדין גאולת עצמו אינו יכול ללוות ולגאול, ומשום הכי נמכר לישראל אינו לוה וגואל, ורק דנמכר לנכרי, כיון דמצינו בו גאולת אחרים, אמרינן דכיון דזה שלוה ממנו הרי יכל לגואלו במעות האלו, זה שלוה המעות אינו גורע דלא יוכל לפדות עצמו בזה, והנפ"מ בנמכר לנכרי דאין גואל אלא מדין גאולת אחרים, הוא דאין עליו חובה ללוות לגאול עצמו, **ובמרומי שדה** גם כ' על דרך זה, וכ' דהכא קאי למ"ד דגאולת אחרים לשעבוד, דלפ"ז לא שייך בעצמו דין גאולת אחרים, **והגרא"ק** שם גם כ' על דרך זה, וכ' דאם היה דין דלוה וגואל, קרוביו לא היו חייבים לפדותו, דהיה סגי בזה שיתנו לו מעות בהלואה שיפדה עצמו, ורק משום דמצד גאולת עצמו אינו יכול ללוות ולגאול דבעי והשיגה ידו, אינם יכולים לומר כן, ורק דמ"מ לא גרע עצמו מאחרים, ובגאולת אחרים לא מצינו דיש דין דוהשיגה ידו, [וכ' דגם בגאולת קרובים אין דין זה, ומ"מ בשדה אחוזה אינו יכול ללוות ולגאול מדין גאולת קרובים, דהוא עצמו אין בו דין גאולת קרובים, דא"כ לעולם לא יהיה מוטל על קרוביו לגואלו דהוא קרוב ראשון], ובחי' **רא"ל** סל"ב כ' דמהני מדין גאולת קרובים ואחרים וכשנ"ת לעיל, ומ"מ בשדה אחוזה אינו יכול ללות מדין גאולת קרובים, דשם גם קרוב לא מצי ללוות דשם לא הוי מתורת פדיון שבויים, אלא דהקרוב גם יש לו זכות גאולה כמו למוכר עצמו.

**והלח"מ** שם מק' דגם בנמכר לנכרי כתיב או השיגה ידו וכמו דכ' רש"י, **ובמאירי** מבואר דכיון דכתיב או השיגה ידו ולא כתיב והשיגה ידו, אינו מורה דבעי דוקא דהשיגה ידו, ויל"ע דלפ"ז מנין דנמכר לישראל אינו לוה וגואל, ולפמשנ"ת דברי המקנה והגרא"ק ורא"ל, דאה"נ דמדין גאולת עצמו אינו יכול ללוות ולגאול, ממילא לק"מ.

ז) גמ' וגאל את ממכר אחיו רשות – **בתורי"ד** מבואר דאצטריך קרא להזהיר הלוקח שלא ימחה בקרוב, ולעיל ט"ו ב' כ', דרבי דממעט גאולת קרובים בנמכר לישראל היינו דליכא מצוה, דאי רוצה הקרוב למה אינו יכול, הא לעולם יכול ליתן המעות לעבד ויפדה עצמו, **ובחזו"א** עמד על זה, דא"כ אמאי הכא אצטריך קרא לרשות, [**ובמהרי"ט** מבואר דבשדה אחוזה גאולת קרובים הוי לשעבוד, דהשדה שלהם עד היובל, ולפ"ז לק"מ אמאי בעי קרא, וכן מבואר בתורי"ד לעיל דאי קרובים לשעבוד אתי שפיר דבעי קרא, אלא דאכתי יל"ע אמאי בעי ילפותא בסמוך דהוי חובה בעבד, תיפוק לי' דלרשות אי"צ קרא, ואולי ס"ל דקרובים בעבד לשעבוד ויל"ע בזה], **ובמאירי** לעיל ט"ו ב' מבואר דלרבי דממעט גאולת קרובים, אינם יכולים לפדות בעל כרחו של האדון ולא בעל כרחו של העבד, ועיין משנ"ת עוד שם באות ב'.

רש"י ד"ה חובה – **הריטב"א** גם כ' הכי, **וברשב"א** מבואר יותר דאין הקרוב היותר רחוק יכול לגאול אפילו אם ירצה, דדין הגאולה רק על הקרוב ביותר, ועיין במסכת עבדים בקנין פירות אות ס"ה דכ', **דבמאירי** נראה דהיכי דאין לראשון, יש דין קרוב על הרחוק יותר.

תוד"ה מאי – **בשלנ"ל** כ' לת' דלא בעי קרא לעבד, דאפשר למילף ק"ו משדה אחוזה דאינו נגאל עד ב' שנים, **ומהרי"ט** כ' דבשדה אחוזה הוי של הגואל עד היובל, ואי אפשר למילף משם לעבד לקובעו חובה, דבעבד גואל לשחרור וי"ל דאי"ז חובה עליו, **והפנ"י** כ' לת' קו' התוס', דקו' הגמ' דבברייתא נראה דמייתי דברים שמרבים מבכל ולא כתיבי בקרא בהדיא, דאם לא כן אמאי לא נקט בברייתא גם שדה אחוזה.

רש"י ד"ה לקרוב – **הרשב"א** מק' דגבי נחלה גם דרשינן הקרוב קרוב קודם, הגם דלא מפרש בקרא, **ובשלנ"ל** בע"ב כ' דבנחלה קרא אתא לסדר הנחלה, ובודאי יש לנו לומר הקרוב קרוב קודם, **והרשב"א** כ' לבאר, דבלא קרא ס"ד דאזלינן בתר הקרוב דאמיד, וילפינן דאפילו אם זה שיותר קרוב אינו אמיד, מ"מ כבר אין דין קרוב לזה שאחריו.

ח) גמ' אליבא דרבי לא תבעי – **המהרש"א** לעיל ט"ו ב' הק' על מש"כ התוס' שם בד"ה אמר בשם מהר"י, די"ל דמודה רבי דנמכר לישראל נגאל בקרובים, ומה דאמר דאינו נגאל באלה היינו דלא כתיב בהדיא דנגאל באלה, דהא בגמ' הכא מבואר דלרבי לפי האמת אינו נגאל בקרובים, **והרש"ש** שם כ' די"ל דסוגיה הכא אזלא למסקנא לעיל, דלא אשכחן מאן דלא יליף שכיר שכיר, ועל כרחך דרבי ממעט מיגאלנו, דאי לאו הכי כיון דילפינן שכיר שכיר, הוי כמו דכתיב בהדיא דנגאל בקרובים, וכש"כ המהרש"א שם דזה מוכח בדברי המהר"י עיי"ש, והמהר"י כ' רק לפי מה דבעי שם לומר דרבי לא יליף שכיר שכיר, אמנם הנה בגמ' דתבעי לרבנן מבואר **בפנ"י** ובעוד **אחרונים**, דספק הגמ' האם טעמא דרבי משום מיעוט דיגאלנו, וא"כ גם לרבנן אינו נגאל בקרובים דלא מצינו דחולקים על רבי בזה, או דטעמא דרבי דלא יליף שכיר שכיר, וא"כ רבנן דדרשי שכיר שכיר פליגי עליה, ולפ"ז אי אפשר לומר כתי' הרש"ש, דלהצד דטעמא דרבי משום דלא יליף שכיר שכיר, גם לרבי י"ל דנגאל בקרובים וכשה"ק המהרש"א, וכבר עמד בזה **הפנ"י**, וכ' דלשי' מהר"י אי אפשר לומר דזהו הספק בגמ', **ובחזו"א** כ' לומר דספק הגמ' משום מה דמייתי לק', דמזה נראה דרבנן פליגי, ולפי האמת דדחי לה, אין לנו ספק באמת דלמא רבנן פליגי, אלא דכ' **דמהסמ"ג** דכ' דהוי בעיא דלא נפשטה מוכח לאו הכי, ומ"מ שי' מהר"י תתישב לפ"ז.

**הגרע"א** מק' דבברייתא לעיל כ' א' מבואר, דהגם דילפינן שכיר שכיר, מ"מ נמכר לישראל אינו נגאל בקרובים, ומאי מספקא לי' הכא ואמאי לא מייתי משם, אמנם **ברשב"א** שם נראה מבואר, דמה דאמרינן שם נמכר לישראל מנלן, אינו המשך הברייתא אלא זה קו' הגמ', וגם הביא דהראב"ד לא גרס שם הואיל ונגאל בקרובים.

**כא' ב'**

תוד"ה לקבעו – **בשלנ"ל** מבואר דלר"י באמת אתא רק לעבד, ואע"ג דכתיב ארץ מ"מ אמרינן דאם אינו ענין לגאולת הארץ, דבקרא מוכח דהוי רשות תנהו לעבד, אמנם יל"ע דבברייתא כ' גם בתים, **ובחזו"א** מבואר, דמש"כ ואפילו לר"י י"ל דאין הפי' דהברייתא כר"י, אלא דדין זה הוא גם לר"י, **ובפנ"י** כ' לת' קו' התוס', דבאמת האי קרא אתא רק לרשות, ומה דילפינן חובה בעבד, הוא דכיון דקרא זה אמרינן דאתא לרשות, ממילא גופא דקרא דכתיב בעבד אתא לחובה.

א) גמ' לרבות כל דבר שנקח ביד – **בתוס'** בבכורות ל"ז ב' מבואר, דסם אינו חשוב דנלקח ביד, דהא זה כולל לכל מה שהוזכר קודם וממעט סם, והק' דא"כ למה בעי למיעוט, הא מולקחת אין לרבות אלא הנקח ביד, וכ' דבאמת מולקחת יש לרבות גם סם אפילו דלא חשיב דנקח ביד, **ובשלנ"ל** כאן כ' בשם מורו, דאי לא היה מיעוט ממרצע, הייתי מרבה סם מקרא דונתת, ועוד כ' דאי לאו מיעוט דמרצע, שפיר הוי בכלל ולקחת ונתת, דמעיקרא נסיב לי' ויהיב על גבי האוזן.

גמ' להביא המרצע הגדול – **בתו"ר** מבואר דס"ד דבמרצע גדול לא חשיב רציעה אלא חתיכה, ומרבינן דגם בזה חשוב רציעה, **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כ' דבעי דוקא מרצע גדול, ועושה נקב בגודל כרשינה, ומשום הכי אמר יודן בריבי דאין רוצעים אלא במילתא, דס"ל דאדרבה עבד כהן נרצע, וכיון דבעי לרצוע בגודל כרשינה וזה שיעור הפוסל בכהן, בהכרח דנרצע באליה.

**הראשונים** הביאו **הירושלמי** דמק' אמאי כהן אינו נרצע, הא אפשר לרצוע פחות משיעור כרשינה דלא פוסל בכהן, ותי' דשמא יעשה כרשינה, [ומבואר בראשונים דזה סברא בדין תורה, דלא אמרה תורה על כהן שירצע משום חשש זה], **ובמהרי"ט אלגאזי** בבכורות פ"ו אות ה' העיר, דזה דלא כמו שביארו הברייתא, דדוקא משום דבעי מרצע גדול הוא דאין כהן נרצע, וכ' לומר דרק לכתחילה בעי מרצע גדול, וקו' הירושלמי דיעשה רציעה בפחות דכשר עכ"פ בדיעבד, אמנם לכאורה אכתי צ"ב, דהא בברייתא מבואר דרק משום דבעי מרצע גדול אין רוצעין ובלא זה שרי, ולא חיישינן שיעשה כרשינה, **ובחזו"א** מבואר דאה"נ דלפי דבריהם, הירושלמי חולק עם הגמ' דידן, והנה **בגמ'** בבכורות ל"ז ב' מייתי, דלת"ק שיעור מום בבכור הוא כרשינה ולריב"י כעדשה, ומק' הגמ' מהברייתא הכא דאין רוצעים כהן, ומת' הגמ' דכאן לשחוט כאן לפסול, ומבאר **רש"י** דלשחוט בכור על המום בעי כרשינה, אבל לפסול לא בעי בכרשינה, ובתוס' שם מבואר החילוק בג' אופנים, האחד, דגבי לשחוט גזרינן משום דאינו ניכר ויבוא לשחוט במום שבסתר, והב', דגבי כהן יש לפסול משום דעכ"פ אינו שוה בזרעו של אהרן, והג', דהוי מום עובר, והחזו"א מק' על הראשונים דלא הזכירו לגמ' זו, דהרי אדרבה מבואר דלא כש"כ בגמ' הכא, דבעי כרשינה משום דבעי מרצע גדול, וגם מבואר דלא כירושלמי דהוי רק משום חשש שמא יעשה כרשינה.

**ובמל"מ** פ"ג ה"ט כ' לומר, דקו' הגמ' שם היא רק לריב"י מדידי' אדידי', וכש"כ רש"י שם דקו' הגמ' ממה דמבואר בדברי ריב"י דרוצעין במחט דהוי פחות מכעדשה, ולריב"י בעי עכ"פ כעדשה, אבל לדידן אה"נ דגם לפסול לא הוי פחות מכרשינה, **ובחזו"א** כ' עוד, די"ל לפי מה דמבואר בראשונים דהחשש דיעשה כרשינה הוא במתכת דגורם לנקב להתרחב, ומשום הכי מק' לריב"י דרוצעין גם בשל עץ, אמנם מק' דא"כ מנ"ל להגמ' לחדש דלריב"י לפסול הוי גם בפחות, הא י"ל דס"ל כמו לדידן דגם לפסול לא הוי בפחות מהשיעור, ואה"נ דלדידי' אפשר לרצוע כהן, וכמו דליודן בריבי אין לטעם זה דנעשה בעל מום.

**והרמב"ם** פ"ג ה"ח כ', דאין כהן נרצע מפני שנעשה בעל מום, וגבי רציעה לא הזכיר שיעור הרציעה, **ובמל"מ** שם הק' דכיון דהרמב"ם כ' גבי בכור, דהשיעור מום הוא בכרשינה, ולא כ' גבי כהנים דיש חילוק בשיעור, אמאי אין כהן נרצע בשיעור פחות מכרשינה, וכ' דאין לומר משום חשש שיעשה כרשינה, דהא בבבלי חולק על זה וכמבואר בבכורות ל"ז ב', וכ' לומר דשי' הרמב"ם דבעי לרצוע בשיעור כרשינה, ולא הזכיר זה דסמך על מש"כ דאין כהן נרצע, ועל כרחך דבעי שיעור כרשינה, [והא דמבואר בבכורות דלפסול לא בעי כרשינה, זהו רק לריב"י וכשנ"ת], **והחזו"א** משיג על זה, דודאי מ"מ היה להרמב"ם לפרש דבעי כשיעור כרשינה, [**ובמאירי** מבואר דלהלכה לא דרשינן מרצע הגדול, וכמו דלא דרשינן המיומנת שבירך], וכ' לבאר דהרמב"ם מפרש הגמ' בבכורות, דכאן לשחוט בעי שיעור כרשינה, וכאן לפסול לגבי כהן אין רוצעין, דחיישינן דיפסל דיעשה כרשינה וכמבואר בירושלמי.

גמ' מפני שנעשה בעל מום – **במל"מ** פ"ג ה"ח מבואר דאם כבר היה בעל מום קבוע נרצע, דתו לא מוסיף כלום ברציעה, **ובאו"ש** שם נסתפק אם היה בו פסול שאינו מחלל עבודה, האם גם לא ירצע דע"י שנעשה בעל מום יפסול עבודתו, עיי"ש מש"כ בזה.

ב) **בהג"מ** פ"ג ה"ח אות ב' הוכיח מכאן דשרי להשתמש בכהן, **ובמל"מ** שם הביא דברי **הסמ"ג** בעשה פ"ג דכ' דשרי הכא משום דהוי בשכר, **והמקנה** הק', דאכתי מהא דמבואר דאי לאו דנעשה בעל מום היה נרצע, מוכח דשרי גם שלא בשכר, **והמנ"ח** מצוה רס"ט אות ב' כ' לבאר דברי הסמ"ג, דכיון דבשכר שרי אמרינן דמהני מחילתו, וכשמקבל שכר הוי כמו דמוחל, **ובמרדכי** בגיטין סתס"א באמת כ', דמה דהכא שרי הוא משום דמהני מחילה בזה, [ודלא **כהרמב"ם** בסה"מ מצוה ל"ב **והחינוך** במצוה רס"ט דכ' דלא מהני מחילה], **ובמנ"ח** שם כ' דבזה לבד לא סגי, דהא במכרוהו ב"ד ליכא מחילה דנמכר על כרחו, ואמנם בזה י"ל כהסמ"ג דבשכר שרי, ובעי למחילה בנרצע וכשנ"ת, **ובמל"מ** שם כ' בשם **הריב"ש** דבכהן עם הארץ אין איסור, **והמקנה** כ' די"ל עוד, דמיירי הכא בכהן שנמכר לכהן, ולכהן אחר אין איסור.

**והרמ"א** סקכ"ח סמ"ה כ' דמחילה מהני, **ובט"ז** שם סקל"ט כ' דדוקא אם יש לו הנאה מזה, אמנם **במג"א** סקע"ה כ' דהכהונה שלהם לענין זה ויכולים למחול, **ובבאה"ט** שם השיג על דברי הט"ז עיי"ש, **ובמחה"ש** שם כ' דמדלא תי' הראשונים דהכא מיירי בכהן שנמכר לכהן, מוכח דגם בזה אסור ודלא כהמקנה.

ג) **הרמב"ם** פי"ב מאסו"ב הי"א כ', דהבא על השפחה מכין אותו מכת מרדות מדברי סופרים, שהרי מפורש התורה שהאדון נותן שפחה לעבדו העברי והיא מותרת לו, ולא גזרו חכמים בדבר זה, ולא חייבה תורה מלקות בשפחה אלא בשפחה חרופה, **ובמל"מ** פ"ג מעבדים ה"ג הביא דברי **המהרשד"ם** דכ', דשי' הרמב"ם דשפחה לישראל אסורה רק מדרבנן, והק' על זה דבגמ' הכא מבואר דחידוש הוא בישראל, ומשום זה אמרינן דגם לכהן הותרה הגם דיש בה איסור זונה, ומבואר דאסורה מן התורה גם לישראל ורק מלקות ליכא, [**ובמקנה** כ' לומר דאסור ממה דילפינן ביבמות ק' ב' דאזהרי' רחמנא לאברהם דלא יסב נכרית ושפחה, דלא ליזל זרעך בתרה, וכמו שכ' הרמב"ם שם בהי"ג דאל יהי עון זה קל בעיניך, שהרי גורם לזרע הקדש להתחלל עיי"ש], אמנם **הפנ"י** כאן הוכיח כהמהרשד"ם, מהא דהביא הרמב"ם הוכחה דליכא מלקות מן התורה מהא דשריא לע"ע, וא"כ מזה מוכח גם דליכא איסור כלל, ומה דק' להרמב"ם דאיך שרי לכהן, כ' **בבית מאיר** סט"ז ס"ג, די"ל דבשפחה ליכא איסור זונה אלא בנכרית עיי"ש, ומה דאמרינן בגמ' דשאני כהנים דרבה הכתוב מצות יתירות, היינו רק דמשום הכי נימא דבו חמור יותר שלא יתחלל זרע הקדש, **והקר"א** ביבמות כ"ג א' ובחי' **הגר"ח** [סטנסל] סקפ"ג כ', דחידוש התורה בשפחה לע"ע, דיש בה תורת יחוד לע"ע ומקצת קנין, ומשום הכי י"ל דשריא לכהן, דזה סיבה דהביאה לא חשיבא ביאת זנות ושריא גם לכהן.

**בק"ש** אות קכ"ט מק', דכיון דמבואר דאין ע"ע נרצע, גם לא ימכר כיון דאינו ראוי לרציעה, וכמו באין ראוי ליעוד דהדין דלא חלה המכירה, וכ' דהרציעה מחילה בו עבדות חדשה ובזה אין חסרון דאינו ראוי, דעכ"פ לזמן שנמכר הוא ראוי בכל דיניו.

**בתוס'** ביבמות ס"א א' כ', דליכא איסור זונה בנכרית אלא א"כ זנתה, **והמקנה** הק' דא"כ מה מק' הגמ' לשמואל דבעינן אהבתי את אשתי, הא משכחת לה בכהאי גונא דלא זנתה, דאינה אסורה משום זונה, וכ' לומר דבאמת בזנתה אסורה גם לשי' רב, ופליגי בכהאי גונא דלא זנתה, וצ"ל דמ"מ ס"ל לשמואל דכיון דרבה הכתוב מצות יתירות, אמרינן דבו לא התירה התורה, ועל דרך שנתבאר לעיל דברי הבית מאיר.

ד) גמ' כהן מהו ביפת תואר – **המקנה** מק' לשי' תוס' ודעימי' דביאה ראשונה היינו בעודה נכרית, דיק' לאביי דס"ל בתמורה כ"ט ב' דליכא איסור זונה אלא אחר גירות, דא"כ נמצא דבביאה ראשונה אין איסור לכהן טפי מישראל, וכ' לפי מה דמבואר בתוס' בע"ז ל"ו ב', דגם לאביי עשה מיהא איכא דבעי מעמיו עיי"ש, [ולכאורה י"ל דאביי יעמיד המחלוקת בביאה שניה כא"ד הראשון], **ובק"ש** אות ק"ל הק', דאי נימא דבנכרית אין איסור זונה, הרי נמצא דבביאה ראשונה לא הותר איסור זונה, ואיך אמרינן דהואיל ואישתריא אישתרי.

גמ' הואיל ואישתריא אשתרי – **הרשב"א** כ' דלא דמי לחיי"ל ביבום, דאמרינן דביאה שניה אסורה, דהתם לא שרי קרא בהדיא אלא דדרשינן לה משום עשה דוחה ל"ת, אבל הכא שריא קרא ולא חילק בין ביאה ראשונה לשניה, וכ' דלשמואל דאסר הכא ביאה שניה, הא דביבמה סתם שרי גם ביאה שניה, הוא משום דשם מצוה קעביד, ואין לומר דתאסר אחר ביאה ראשונה, **ובקוה"ע** ס"י סק"ב ביאר כונת הרשב"א, דחלוק האם הביאה ראשונה הותרה או דרק דחויה מכח עשה דוחה ל"ת, והביא דכ"כ גם **בפי'** **הראב"ד** למסכת תמיד לדף כ"ז, דחלוק אם דחויה או הותרה.

תוד"ה בביאה – **בפנ"י** כ' לבאר, דמתחילה סברו דכיון דמתגיירת בעל כרחה, אכתי לא חשיבא גיורת גם בביאה שניה, וליכא איסור זונה, והחידוש בכהן הוא משום דכיון דרבה הכתוב מצוות יתירות, נימא דנחמיר גם באיסור דנכרית וכשנ"ת לעיל לענין שפחה, ועל זה קשיא להו דלעיל שרינן גם ביאה שניה, והיינו דלא חיישינן להא דריבה הכתוב מצוות יתירות, ועל זה כ' דאינו כן, אלא שפיר חשיבא גיורת אף דהוי בעל כרחה.

גמ' רב אמר מותר דהא לא דברה תורה וכו' – **הגרע"א** מק' למאי בעי לזה, הא כיון דהותר לישראל איסור גמור לשי' תוס' דביאה ראשונה היינו בגיותה, א"כ אמרינן דחידוש הוא לא שנא ישראל ולא שנא כהן כלעיל.

ה) גמ' בשעת שביה – רש"י מבאר דבא לאפוקי אם מתחילה לא נתן עיניו בה, **והרשב"א** כ' לאפוקי אם קודם נתן עיניו בה, **ובתורי"ד ובשלנ"ל** מבואר דכונת הגמ', דבשעת שביה שרי ביאה ראשונה וכשי' ר"ת.

תוד"ה אשת – **התוס'** בסנהדרין נ"ב ב' כ' דאיסור מיהא איכא, מדאצטריך למשרי יפת תואר דדרשינן אשת ואפילו אשת איש, **ובלח"מ** פ"ח ממלכים ה"ג כ', דכונתם דמהדרשה הכא דילפינן להתיר ביפת תואר, ילפינן דבעלמא איכא איסור, [**והראשונים** הק' על זה, דבגמ' בסנהדרין פ"ב מבואר דלא גזרו משום אישות בנכרית דאין להם אישות, ועיין **בתו"ר** מה שתי' על זה], **והרמב"ן** **והרשב"א והריטב"א** כ' דאין איסור כלל, ומה דבעי קרא הוא משום דס"ד דדעתה על בעלה הראשון ואינה מתגיירת יפה ולא התירה תורה בזה, [**ובדברי יחזקאל** סמ"ג סק"ב כ', דזה אתי שפיר רק אי נימא דאי אפשר לגיירה בעל כרחה וכשי' הרמב"ם פ"ח ממלכים ה"ז, אבל אם מגיירה בעל כרחה וכמו שכ' התוס', הרי לעולם אינו תלוי בדעתה, אמנם יל"ע דהרמב"ן והרשב"א והריטב"א גם כ' דברי התוס' דמגיירה בעל כרחה ועיין עוד בסמוך], ועוד כ' **הרמב"ן** דאע"פ דאין איסור, מ"מ גנאי ומכוער הדבר ואצטריך קרא, **והמאירי** כ' דיש בזה נדנוד איסור, **ובשלנ"ל** כ' דמהכא ילפינן דאין איסור אשת איש כלל בנכרי, וכ"כ **השעה"מ** פי"ב מאסו"ב ה"ב בשי' **הרמב"ם**, דכ' בפ"ח ממלכים ה"ג דשרי אשת איש שאין אישות לנכרי, **ובאב"מ** סט"ז סק"ג כ' לפי דברי הר"ן בסנהדרין, שכ' דרק הישראל ממעט, אבל הנכרית עבדא איסורא, דא"כ אסור לישראל משום לפנ"ע ובעי קרא להתיר.

גמ' לא דברה תורה אלא כנגד יצה"ר – **התו"ר** מק' דכיון דבצנעה אין איסור מן התורה לבוא על נכרית, אמאי בעי להיתר דיפת תואר, וכ' משום אשת איש, ועוד כ' דבמלחמה הוי מקום פרהסיא והדין דקנאים פוגעים בו, ומשום הכי בעי להיתר דיפת תואר, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, והק' על שי' רש"י דרק בביתו שרי דא"כ לא הוי פרהסיא, ואמאי בעי להיתר דיפת תואר, הא שרי לבוא עליה גם אם תשאר נכרית, וכמו כן קשה לשי' הרמב"ם והרמב"ן דבמלחמה אסור לבוא עליה וכשי"ת, **ובלח"מ** פ"ח ה"ב כ' דאולי י"ל, דכיון דלוקחה כבר במלחמה לעיני הכל ודעתו לבוא עליה, גם בזה חשיב פרהסיא, **ובאב"מ** סט"ז סק"ד מביא דברי הר"ן בסנהדרין פ"ב דכ', דגם בצנעה הדין דקנאים פוגעים בו, וגזירת חכמים היה דילקו אותו ולפ"ז אתי שפיר, **ובדבר"י** שם סק"ד כ', דלשי' הרמב"ם דכ' בפ"ח ה"ב דאסור לבעול וללכת, אלא צריך אח"כ להכניסה לביתו, מבואר דשרי דוקא באופן דדעתו לקיימה, ונמצא דהוי דרך חתנות, ושי' הרמב"ם בפי"ב מאסו"ב דדרך חתנות אסורה נכרית מן התורה גם בצנעה, ואפשר דזה גם כונת **האב"מ** סט"ז ססק"א עיי"ש.

**כב' א'**

גמ' בשר תמותות שחוטות – **הרשב"א** מק' לשי' ר"ת דביאה ראשונה שריא בעודה נכרית, דאמאי לא הוי בשר נבלות, וכ' דכיון דדעתה להתגייר הוי תמותות שחוטות, [ולשון זה נראה דאי אפשר לגיירה בעל כרחה, וכ"כ **הדבר"י** שם דכך היא שי' הרשב"א דרק מדעתה אפשר לגיירה, ויל"ע דהרשב"א כ' בסמוך דמתגיירת בעל כרחה, ואולי כ' זה רק ליישב שי' רש"י דמשום הכי אינה גיורת גמורה], **והריטב"א** כ' דכיון דדעתו לגיירה, יזהר שלא יבוא עליה אלא בצניעות יותר, וכ' עוד דאפילו אם יבוא בפרהסיא, מ"מ משום זה דהתורה התירה קרי לה בשר שחוטות.

גמ' ליקוחין יש לך בה – **רש"י והריטב"א** מבארים דהיינו דתפסי בה קידושין, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, **ובשלנ"ל** בשם **הראב"ד ובמאירי** מבארים, דהיינו דאם אחר יקחנה ממנו הוי גזל, דמיד שלקחה בשביה יש לו זכות בה, ועל פי' רש"י דתפסי קידושין כ' המאירי, דכיון דבעי גירות מדעתה [דס"ל כשי' הרמב"ם דאי אפשר לגיירה בעל כרחה], פשיטא דתפסי בה קידושין.

תוד"ה ה"ג – **הריטב"א** כ' לישב הגירסא דשתים, דבא לומר דאפילו אם רוצה ליקח כגון אשה שבתה עמה, והיא אינה מתרצית לבוא אלא אם יקח גם בתה לאביו, דגם בזה אסור לו ליקח אחת לאביו.

גמ' שלא ילחצנה וכו' – רש"י מבאר שלא יבוא עליה במלחמה, **ובת"י** [בתוס'] **והרשב"א** מבארים, דהיינו שלא ילחצנה לעשות את סדר הפרשה במלחמה, **ובתוס'** בסנהדרין כ"א א' כ' דקאי על ביאה שניה, **וביראים** מצוה כ' מבאר, דהיינו שלא יבוא עליה בעל כרחה, ולא הותר ביאה במלחמה אלא מדעתה, **והרמב"ן** כ' דהיינו דבמלחמה במחנה אסור גם ביאה ראשונה, ומשום דלא יראה בך ערות דבר, [**והריטב"א** הביא הקרא דוהיה מחניך קדוש], והביא דברי **הרמב"ם** פ"ח ה"ג דגם מבאר הכי, דכ' דלא ילחצנה במלחמה, אלא יכניסנה למקום פנוי ואח"כ יבעול, **והריטב"א** הביא את כל הפירושים.

ו) **בתוס' ובראשונים** מבואר, דשי' **רש"י** דגם ביאה ראשונה אסורה עד לאחר כל המעשים, **וביש"ש** ועוד **אחרונים** כ' לומר, דס"ל כשי' הרמב"ם דרק במלחמה עצמה אסור, אבל לא בעי שיעשה בה כל הפרשה, **ובמנ"ח** מצוה תקל"ב אות ט"ז כ', דברש"י בסנהדרין כ"א א' דכ' דאמה של תמר נתעברה קודם שנתגיירה בלב שלם, מבואר דרק אחר מעשה הגירות שריא, **ובתוס'** הק' על רש"י, דאמאי קרי לה בשר תמותות, וכ' כיון דמ"מ הוי גירות בעל כרחה, ועוד הק' דאמאי היתה מותרת לאמנון, וכ' דצ"ל דהיתה אמה מעוברת קודם מנכרי, אמנם כבר הביאו **הרמב"ן והריטב"א** דברי **רש"י** בסנהדרין כ"א א', דמבואר דקודם שנתגיירה בלב שלם, הדין דולדה כמוה כמו ולד נכרית, ומשום הכי היתה מותרת לאמנון, ומבואר דס"ל לרש"י דבאמת הוי חסרון בגירות, וכ' על דבריו דאינו מחוור, **ובאב"מ** ס"ד סקי"ב כ' דשי' רש"י דבאמת אינה גיורת, אלא רק הוי גזה"כ דתפסי בה קידושין, והביא דברי **הטור** בפי' עה"ת וכן **הרמב"ן** עה"ת, דהביאו שם דברי **הספרי**, דבאמת רק ביאה יש בה ולא כסף ושטר דאין לה דין גיורת, וכ' הרמב"ן גם דאי"צ להוציאה בגט, ורק דמ"מ כל זמן שהיא אצלו דינה כאשת איש גמורה ויש בה חנק, [והרמב"ן ס"ל דמ"מ לפי המבואר בסוגיין דתפסי בה קידושין, מבואר דחשובה גיורת גמורה], **ובמנ"ח** שם אות י"ח מבואר מסקנת דבריו, דגם לפ"ז מ"מ גם ביאה שניה שריא, הגם דלא חשיב גרות שלימה.

**התוס'** מק' על שי' רש"י, דמהו החילוק בין ביאה ראשונה לשניה דמבואר בגמ' גבי כהן, **ובראשונים** כ' דבביאה ראשונה יש היתר משום יצה"ר משא"כ ביאה שניה, **ובעצמו"י** כ' לבאר קו' התוס', דמ"מ כיון דלשי' רש"י החידוש בישראל, הוא בביאה שניה כמו בראשונה, א"כ כיון דחזינן דהתירה תורה לישראל גם ביאה שניה, הוא הדין דלכהן יהיה שרי, וכמו דגבי שפחה לע"ע אמרינן דהותר לכהן כמו לישראל, **והמהרי"ט** כ' לת' על זה, דמ"מ לא דמי ההיתר בישראל לכהן, דבישראל הגם דיש חידוש דמהני לזה גירות בעל כרחה, מ"מ הדין דחשוב גירות, משא"כ בכהן באמת איכא איסור גמור משום זונה, [ויל"ע לפי דברי רש"י בסנהדרין דאין לזה תורת גרות וולדה כמוה], וכ' לבאר קו' התוס', דכיון דמ"מ מבואר דיש חידוש בהיתר ביאה אפילו לאחר גירות, א"כ כיון דחזינן דאעפ"כ שריא גם ביאה שניה, על כרחך דגם בביאה שניה יש להתיר משום יצה"ר, וא"כ גם לכהן יש להתיר.

א) גמ' עד שיאמר וישנה – **התו"ר** מק' דאמאי בעי לדרשה דאמר יאמר דהיינו ב' פעמים, תיפוק לי' מדכתיב העבד וכתיב לא אצא חפשי, דבעי ב' פעמים וכמבואר בגמ', וכ' לומר דשמא אין כונת התנא דדרשינן מקרא דאמר יאמר דהוי ב' פעמים, אלא דינא נקט, [ובתחילה כ' לומר דבכל פעם בעי ב' פעמים, אך הביא דבירושלמי מבואר לאו הכי], וכ"כ **בשלנ"ל**, אמנם **בריטב"א** לא נראה הכי, **והמהרי"ט** כ' דאי לאו קרא דאמר יאמר, ס"ד דסגי או בתחילת פרוטה אחרונה או בסוף, ועוד כ' דהייתי דורש דהעבד בא לאפוקי רק דלא אחר שש לגמרי, ולא אצא בא להצריך בפרוטה אחרונה, ורק אחר דבעי ב' פעמים, אמרינן דאחד קודם פרוטה אחרונה, **והמקנה** כ' דבלא קרא דאמר יאמר הייתי אומר, דקודם פרוטה אחרונה בעי שיאמר אהבתי וכו', ובפרוטה אחרונה יאמר לא אצא חפשי, וילפינן דהכל בעי שיאמר ב' פעמים.

**הרמב"ם** בפ"ג ה"י כ', ואם אמר יאמר עד שיאמר וישנה, העבד עד שיאמר כשהוא עבד, [וזה כהגירסא שדחה רש"י, וכבר כ' **היש"ש** דהרמב"ם גרס כאותה גירסא], וכ' דבעי שיאמר וישנה בסוף שש בתחילת פרוטה אחרונה, **והלח"מ** כ' דדעת הרמב"ם דבאותו זמן אומר הב' פעמים, וס"ל דמהעבד ילפינן דיהיה קודם פרוטה אחרונה, ומלא אצא ילפינן דעכ"פ יהיה סמוך לפרוטה אחרונה וכמבואר ברמב"ם, [וכ"כ **המאירי** דבעי שיאמר ביום אחרון, אמנם **בריטב"א** מבואר דמיד שיש לו אשה ובנים כבר יכול לומר, וזה לשיטתו דס"ל כרש"י דהוי ב' אמירות בב' זמנים, ואין לנו להצריך האמירה הראשונה סמוך לסוף שש], **והמל"מ** כ' דשי' הרמב"ם דבעי שיאמר בתחילת פרוטה אחרונה, ועד שיסיים הפעם השניה כבר יהיה בתוך פרוטה אחרונה, ועיין במסכת עבדים בקנין פירות אות ע"ג, מש"כ לבאר שי' הרמב"ם לפי הגירסא שדחה רש"י.

**בשלנ"ל** לעיל כ"א ב' כ', דבעי שיהיה אדוניו בשעת רציעה, ומבואר דגם הרציעה בעי בתוך שש, וכ"כ **המקנה**, **והחזו"א** כ' דנראה דגם יכול לירצע אחר שש, ובימים שבנתיים הוי בן חורין, אך כ' דלא משמע כן, ועיין עוד במסכת עבדים בקנין פירות אות כ"ג.

ב) גמ' ולרבו אין אשה ובנים – **התו"ר** כ' דלאו דוקא בנים דלא הוזכר בקרא בנים, ואגב דנקט גבי העבד נקט גבי האדון, אמנם **הרמב"ם** פ"ג ה"א כ' להלכה דבעי אשה ובנים ונראה דהוי דוקא, **ובעצמו"י** **ובמל"מ** שם כ', דמיתור דואת דרשינן לרבות בנים, **והמהרי"ט** כ' לומר, דעיקר אהבה של ביתך הוי ע"י שמחבב הבנים למצוא חן בעיני אמם, דאשתו לאו אורח ארעא.

גמ' והוא אינו אוהב את רבו – **במל"מ** פ"ג הי"א מק' אמאי לא בעי גם שיאהב אשת רבו ובניו, כדכתיב כי אהבך ואת ביתך, ועוד הק' אמאי לא מייתי בגמ' קרא דכתיב במשפטים אהבתי את אדוני, וכ' לומר דבאמת י"ל דקרא נקט רק אורחא דמלתא דאם אינו אוהב לא ירצה לישאר, אך משום דגבי אדוניו שני בקרא ב' פעמים, אמרינן דהוי לעכובא, אמנם **בשלנ"ל** כ' דגם הוה מצי לאתויי קרא דאהבתי את אדוני, וכ' דשמא כי אהבך ואת ביתך מבואר יותר, דבעי שיהא אוהב רבו וביתו, [ונראה לכאורה מלשון זה, דאה"נ גם שיאהב ביתו הוי לעכובא].

ג) גמ' עמך במאכל – **הרא"ש** כ' דדוקא בע"ע בעי שיהיה עמך, אבל בשכיר סתם הוי כמנהג המדינה כמבואר בב"מ פ"ג א', אמנם **בריטב"א** מבואר דגם בע"ע לא בעי ממש עמך, אלא העיקר שלא ינהג בו כעבד כנעני אלא כשכיר ולקיט, וכבר נתבאר בזה לעיל כ' א' באות ו' על תוד"ה כל.

**ברא"ש** מבואר דמהני תנאי דלא יהיה בעי עמך, וכמו דמצינו דמהני תנאי בשכיר, **ובמאירי** כ' דנראה דאי"ז חיוב גמור ואי אפשר לכופו בדין, אלא הוי מדת מוסר ודרך ארץ, וכ' דמשום הכי מהני תנאי ולא הוי מתנה עמש"כ בתורה, ודמי לשכיר דמהני בו תנאי, וכ' **המאירי** דגם חיוב מזונות אשתו ובניו של העבד הוי הכי, ולא הוי חיוב גמור ומהני תנאי.

גמ' שם – **בבן יהוידע** מעיר דאמאי לא אמר מתחילה גם עמך במטה, כיון דמסיים גם לענין מקום שינה, וכ' לבאר לפי דברי התוס' לעיל דגבי מטה פעמים שנותן לעבד יותר ממה שיש לו, דגבי מאכל ומשתה לעולם לא משכחת לה שיתן לעבדו יותר מלעצמו, דהרי לעולם יכול לחלוק המאכל ומשתה לשנים, והוי רק עמך, משא"כ גבי מטה משכחת לה שיהיה העבד יותר מהאדון.

גמ' מכאן שרבו חייב במזונות בניו – **המל"מ** פ"ב ה"א כ' בשם **הרא"מ**,דאינו חייב אלא עד שיהו בני שש, והביא **דברמב"ן** על התורה נראה דעד שיהו בני י"ב, וכ' **דברמב"ם** נראה דכל זמן דאינם מוצאים להתפרנס חייב לזונם.

**הרמב"ם** פ"ב ה"ב כ' דגם כשזן בניו ואשתו, מעשה ידים שלהם לעבד, אמנם **הריטב"א** כ' דבכהאי גונא דזנם מעשה ידיהם שלו, וכן הביא המל"מ דכ"כ **הרמב"ן** על התורה, **ובמקנה** מבואר שי' הרמב"ם, דמסתמא האדון פוחת דמי העבד משום זה דצריך לזון בניו ואשתו, וא"כ הוי כמו דהעבד נותן להם מזונות.

**כב' ב'**

גמ' אוזן ששמעה קולי על הר סיני – **בבן יהוידע** כ' לבאר דאע"ג דמקרא זה ממש לא נאמר בהר סיני, מ"מ במה שאמר להם שהוציאם מבית עבדים, היה הכונה לדבר זה, דהיה סגי במה שאמר מארץ מצרים, ואמר מבית עבדים לומר שיהיו עבדים לו, דכך היא המדה שכיון דהוציאם מבית עבדים שיהיו עבדים לו.

א) מתני' עבד כנעני נקנה בכסף ובשטר ובחזקה – **התוס'** בבכורות י"ג א' כ', דדוקא בקונה מישראל קונה בשטר, אבל בקונה עבד מנכרי אינו קונה בשטר דאין קנין שטר בנכרי, אמנם **בטושו"ע** יו"ד סרס"ז סכ"ג כ' דנקנה בכסף שטר וחזקה בין קנאו מנכרי בין קנאו מישראל, ובחי' **הגרע"א** ובגליון **מהרש"א** שם עמדו על זה, דזה דלא כש"כ התוס' בבכורות, **ובמאירי** כאן כ' דגם מנכרי קונה בשטר, ואע"פ דקרקע אינה נקנית בשטר בנכרי, ולא ביאר הטעם בזה, וכ' דיש חולקים, **ובנתה"מ** סקצ"ו בחי' סק"ב כ' דמנכרי אינו קונה בשטר, **ובחכמת שלמה** הק', דבשו"ע מבואר דגם מנכרי קונה בשטר, וכ' לומר דט"ס הוא עיי"ש.

גמ' ת"ל לעולם בהם תעבודו – **בריטב"א** מבואר דאי לאו האי קרא, גם כשמכר עצמו היה יוצא ביובל, ומשום הכי מוכח מהאי קרא דאינו יוצא ביובל, וגם בכהאי גונא דקנאו מישראל אחר.

תוד"ה ת"ל – **במהרש"א** כ' די"ל, דהא גבי נרצע בעי קרא דושבתם לומר דחוזר ביובל, והכא דליכא קרא לא יחזור, אמנם **ברשב"א** מבואר דמ"מ אכתי נימא מההיקש לקרקע דהוי לעולמו של יובל, ומשום הכי צ"ל כתי' הת"י דלשתוק קרא.

ב) גמ' עבד כנעני נקנה במשיכה – **בשלנ"ל** מבואר דכיון דגופו קנוי משום הכי מהני בו משיכה, ולא דמי לע"ע דאין גופו קנוי לגמרי, **ובפנ"י** הק' דכיון דהוקש לקרקע, לא יקנה בו משיכה, וכ' דרק לרבוי קנינים הוקש ולא למעט וכש"כ תוס' לעיל ג' ב' על היקש אחר, ועוד כ' דבקרקע לא שייך משיכה ומשום הכי לא קני, וכ"כ **המאירי** דמשיכה אין לה מקום בקרקע שאינה בת משיכה, **והנתה"מ** סקצ"ו סק"א **והמקנה** מק', דבגמ' בגיטין כ"ב מבואר דגם עציץ נקוב אינו נקנה במשיכה, **ובחזו"א** כ' לומר דכיון דמחובר לקרקע, הכל דבר אחד והוי כמושך חצי מהדבר דלא מהני גם לקנות מה דמשך, ובפנ"י הק' עוד, דלרי"ו דמשיכה מדרבנן אמאי תקנו משיכה, הא לא שייך הטעם דנשרפו חטיך, וכדחזינן דלא בטלו קנין כסף, **והנתה"מ** שם כ', דגם בכהאי גונא דהשאירו קנין כסף, מ"מ לא אמרו דמשיכה לא יהני, ולכאורה יל"ע דמ"מ כיון דדינו כקרקע ולא שייך התקנה, אמאי תקנו משיכה, וכ' **הפנ"י** לומר דבאמת מסברא מהני משיכה דעל כרחך במתנה מהני משיכה גם לרי"ו, ורק דיש מעוט במטלטלין, וגבי עבד לא מצינו מיעוט, וא"כ גם לרי"ו הכא הוי מן התורה, **ובמקנה** העיר דהיכי דקונה ונותן מעות, בזה הנדון מה קונה ומחייב את התמורה, ואי אפשר להביא ראיה ממתנה דמהני משיכה, ובבי' **הגר"א** סקצ"ו סק"ג ועוד **אחרונים** כ' על פי דברי התוס' בב"ק י"ב א' דבמידי דרבנן עבדא כמטלטלין, ומשיכה דהוי מדרבנן לרי"ו דמי למטלטלין, **ובקהלת יעקב** סקע"ג מעיר, דלהשי' דבמתנה מודה רי"ו דמשיכה קונה מן התורה, נמצא דבמתנה לא יקנה משיכה, וא"כ מסתבר דגם במכר לא תקנו דיקנה, ובהג' **חשק שלמה** כ' דנראה דרק לגרעותא הוי כמטלטלין בדרבנן, **ובחזו"א** כ' דלר"ל י"ל, דמאו קנה מיד עמיתך מרבים כל דבר דנמסר מיד ליד וגם עבד.

גמ' קראו ובא אצלו לא קנאו – **הרמב"ם** פ"ב ממכירה ה"ג **ובטור** סקצ"ו מוסיפים, דהכא נמי אם אמר לו רבו הראשון לילך ללוקח לא קנה, **ובסמ"ע** סק"ה כ', דנראה דבקטן בכהאי גונא יקנה, **והקצוה"ח** סק"א **והנתה"מ** סק"ב תמהו על זה, דאין בכהאי גונא שום משיכה של לוקח ואיך יהני, [ועיין בב"מ צ"ט א' בתוס' ותו"ר שם], אמנם **בפרישה** סק"ב מבואר דבריו דמהני משום דהוי כמסירה, ונראה דס"ל דיכול להני בו מסירה כמו בבהמה, ולא הוי מסירה אלא בהולך ללוקח מחמת אמירת רבו הראשון.

ג) גמ' כיצד בחזקה – **ברמב"ן וברשב"א** כ', דדוקא במלאכות אלו דהוו מלאכות של עבדות ואסורות בע"ע מהני לקנות, אבל במלאכה סתם כגון שתופר לו לא מהני, דזה הוי רק אכילת פירות ואכילת פירות אינה קונה, **וברא"ש ותורי"ד** גם מבואר כן, אך לא הזכירו דבעי מלאכת עבדות, אלא דהוי שמוש גופו של הרב, והנה בגמ' בב"ב מוכיחה מהאי ברייתא דמציע מצעות בנכסי הגר קנה, וכ' **הרשב"ם** שם, דמיירי ששוכב עליהם ומהני משום דהקרקע משמשת למחזיק, וכמו בעבד דהוא משמש לרבו, וזה ניחא לרא"ש ותורי"ד דבעי שמוש גופו, אבל להרמב"ן ורשב"א דבעי מלאכת עבדות, האיך ילפינן מזה למציע מצעות דשם לא שייך מלאכת עבדות, **וברמב"ן וברשב"א** מבואר, דילפינן לה מהא דקתני הגביה לרבו קנאו, דזה לא הוי מלאכת עבדות אלא רק שמוש גופו, ויל"ע **בריטב"א** דכאן מבואר בדבריו כהרמב"ן דהוי מלאכת עבדות, ובב"ב כ' כרשב"ם.

ושי' **הרמב"ם** דבקרקע קונה אכילת פירות, **ובראשונים** נראה דלפ"ז גם כאן, כל מלאכה שיעשה העבד כגון שיתפור לרבו גם יקנה, וכ"כ **הה"מ** פ"ב ממכירה ה"ב, אמנם **הכס"מ** כ', דלשון הרמב"ם שכ' דמשתמש כדרך שמשתמשים בעבדים, נראה כהראשונים דדוקא מלאכת עבדו, וכ' לומר דדוקא היכי דמשמש גופו מהני, דניכרת מלאכה זו דנעשית לרבו, אבל תפירה וכדומה לא ניכר מצד המלאכה דהוי לרבו, ולא דמי לאכילת פירות דניכר בקרקע זו, ומ"מ **בשו"ע** ס"ד כ' דאם תפר גם מהני, וי"א דלא מהני.

**הרי"מ** בב"ב מבאר דהלבישו היינו הרב לעבד, וקונהו משום דמיפה אותו, **והרשב"א** שם כ' דצ"ע דאי"ז יפוי בגוף הקרקע, ונראה דמ"מ במיפה בעבד לגופו מהני, וכן מבואר **בנ"י** שם דאם עשה תיקון בגופו של עבד קנה.

ד) גמ' הגביהו רבו לו לא קנאו – **ברשב"ם** בב"ב נ"ג ב' מבואר הטעם דלת"ק לא קנה, כיון דאין דרך להגביה בני אדם, אמנם **ברשב"א** מבואר דלת"ק משיכה גם אינה קונה, ובבי' **הגר"א** סקצ"ו סק"ג מבואר דפליגי, האם בקנין דרבנן אמרינן דדין עבד כמטלטלין, וכשנ"ת דבמילי דרבנן הוי כמטלטלין, **ובבאר יצחק** חיו"ד סכ"ג ענף ז' מוסיף, דלר"ל דמשיכה קונה מן התורה מבואר בב"מ מ"ח, דמודה ר"ל דלר"ש קונה רק מדרבנן, א"כ ת"ק ור"ש לשיטתם האם קנין משיכה הוי מן התורה או מדרבנן.

**הרמב"ם** פ"ב ממכירה ה"ב כ' להלכה כר"ש דהגביה רבו לו קנאו, ובהשגות **הראב"ד ובריטב"א** מבואר, דזה ניחא לפי הגירסא דת"ק אינו חולק על ר"ש, דלא גרסינן בגמ' הגביהו רבו לו לא קנאו, אמנם **ברשב"א** מבואר דגם אם ת"ק חולק מ"מ הלכה כר"ש, כיון דשמואל ור"א דאמרו דנקנה במשיכה ס"ל כותיה, **ובמאירי** מבואר דאין הלכה כר"ש, **והטור** סקצ"ו גם הק' על הרמב"ם דפסק כר"ש, **ובשו"ע** ס"ג כ' בשם י"א, דקונה אם הגביה הרב לעבד, **והגר"א** סק"ג כ', דקיי"ל דבמילי דרבנן עבדא כמטלטלין, ומשום הכי פסק הרמב"ם כר"ש, ובהג' על הרמב"ם כ' על פי דברי הרשב"ם, דבב"ב פ"ו א' מוכח דגם בדבר שאין דרכו בהגבהה קונה בהגבהה, כמבואר בתוס' שם ד"ה לצדדין, וא"כ הלכה כר"ש.

**ובנתה"מ** סק"ב כ' לומר דגם להטור, מ"מ בהגביה בידו קונה, דלא גרע ממשיכה לרשותו, ופליגי רק בהוגבה מכוחו, **והחזו"א** כ' לומר דטעמי' דת"ק משום דאינו ניכר כקנין, דנראה כמשמש הרב לעבד, ולפ"ז כ' דגם בהגביה בידו לא יקנה דלא כנתה"מ, ולכאורה גם לפי דברי הרשב"ם משום דאין דרכו, נראה דאין הכרח לומר כהנתה"מ.

ה) גמ' אלא מעתה – **בשלנ"ל** כ' דלאו דוקא, דהא זה קשה לכו"ע דת"ק אמר דהגביהה לרבו קנאו, **ובמהרי"ט** כ' דאי היה מהני מטעם הגבהה לא קשיא, דבביאה לא חשיב דהוא מוגבה מכוחה, ורק משום דמהני משום דמשמש לרבו, קשה דבביאה נמי איכא הגבהה מ"מ.

גמ' שם – **בשלנ"ל** כ' דקו' הגמ', דלעיל י' ב' מבואר דאין ביאתה מאכילתה ומבואר דאינו קונה, **ובתורי"ד** כ' דמ"מ הוה מצי לשנויי דאה"נ דהיכא דאיכא הגבהה קונה, ורק היכי דליכא הגבהה אינו קונה, אלא דבלאו הכי משני שפיר.

רש"י ד"ה שפחה – **ובתו"ר** בשם **הר"מ הלוי** מבאר, דיקנה משום דהיא משמשתו בזה.

גמ' מאן לימא דלאו הנאה אית לתרוייהו – **המהרי"ט והגרע"א** ציינו **לרש"י** **ותוס'** דכ' במקום אחר דאין הנאה בשלא כדרכה, **ובש"מ** בכריתות ג' א' אות י"ט בהשמטות מבואר לחלק בין זכר לנקבה, דלאשה יש עכ"פ הנאה להיות נשכבת, ולפ"ז חלוק כדרכה דיש לה הנאה גם מעצם הביאה, ואפשר דרש"י ותוס' מיירו על הנאה זו, **ובמהרי"ט** כ' דאמנם דיש לה הנאה, מ"מ גם יש לה צער דמתאוה לביאה כדרכה.

גמ' ועוד משכבי אשה – **בשלנ"ל** מבואר דילפינן דאית לה הנאה, ועוד כ' דכיון דהוקשו אין לחלק ביניהם, **והמקנה** הק' לשי' רש"י דמשום דיש כאן הגבהה יקנה, מה שייך לומר דאין לחלק, הא לאו מטעם ביאה הוא קונה, ויל"ע דאמאי לשי' התו"ר ניחא לי', הא לכאורה גם להתו"ר קשה, דמ"מ בשלא כדרכה היא משמשתו ואמאי לא יקנה.

ו) גמ' אמר לי' שלוף לי מסנאי – **ברש"י** נראה מבואר דמה שיחזיק בו לאחר מיתה בזה הוא דיקנה, דכ' שיהא בעבודתו כשימות אדונו, וכן מבואר **ברשב"א**, אמנם **בר"ן** נראה מבואר, דהחזקה בחיי אדוניו גם יכולה להועיל, ובזה פליגי ב' הלשונות האם יכולה להועיל החזקה שמחיים, עיי"ש בדבריו.

גמ' איכא דאמרי גדול הוה – **ברש"י** **ור"ת** נראה דהעבד היה רוצה לזכות בעצמו, ומ"מ כיון דמחזיק בו הוא זוכה, **וברשב"א** מבואר די"ל דעבדות האחרים מעכבת בזכייתו, [ועיין **באמ"מ** סכ"ד **ובחזו"א** דכתבו דזכית העבד לעצמו אינו כמו דאחר זוכה בו, אלא אצלו חל הפקעה ושחרור], ובדברי **ר"י** מבואר דלאיכא דאמרי לא רצה לזכות בעצמו, **ובר"ן** מבואר דחזקתו של מר זוטרא עדיפא משום דכבר החזיק מחיים.

**כג' א'**

תוד"ה ואיכא – במש"כ ר"ת דלא"ד החזיק בו לאח"מ, העיר **המהרש"א** דהא י"ל דהחזיק בו מחיים שלא יזכה בו אחר, וכמו שהק' על שי' רש"י, **והמהרי"ט** כ' דכונת התוס', דלא"ד י"ל גם דהחזיק בו לאחר מיתה, ולא דבדוקא הוי הכי, **ובפנ"י** כ' לומר, דבאמת בגמ' נראה דלא"ד החזיק בו לאחר מיתה, כיון דלא הוזכר הלשון זה פירש לחיים אלא בא"ד הראשון, ורק דלגירסת רש"י על כרחך אי אפשר לומר הכי.

בא"ד – **בדבר אברהם** סי"ט סק"ו כ' לומר בשי' רש"י, דאפילו דלרבנן מיתה מפקעת, מ"מ זהו דוקא היכי דאין עליו רשות אחר, אבל אם מחזיק בו אחר בזה מיתה אינה מפקעת, ובסק"ט כ' לומר, דכל מה דמיתה מפקעת, זה רק באם גם אחר המיתה יש זמן דאין עליו בעלים, ולא סגי במיתה לבד, [וגם באשה הוי הכי דבעי זמן אחר המיתה דאין לה בעל ואז נתרת], **ובק"ש** אות קל"ז כ' לומר, דס"ל לרש"י דמיתה מפקעת רק לאחר גמר מיתה, וההפקר חל עם גמר מיתה,

**באמ"מ** סכ"ד סק"ב כ' לומר, דטעמא דרבנן דקטנים גם יש להם יד לזכות בעצמן, [ולא כ' זה על דברי התוס'], וזה על פי דברי הריטב"א בגיטין ל"ט א', אמנם הריטב"א שם כ' זה רק לס"ד, דהטעם במחלוקת רבנן ואבא שאול דאי"צ ג"ש עיי"ש.

א) גמ' הואיל וקני לי' בע"כ – **בתו"ר** מבאר כונת הגמ', דהואיל ונותן הכסף יכול לקנות העבד לעצמו על כרחו של העבד, הוא הדין דיכול לקנותו לצורך העבד עצמו, **והרשב"א** **והר"ן** מבארים, דהואיל וקני לי' בע"כ היינו האדון בשעה שקנהו לעבד, מקני לי' עכשיו בע"כ לעצמו, **והריטב"א** כ' על דברי הגמ' דמקני לי' בע"כ, שהרי יכול למוכרו בכסף לאחרים בע"כ, ומשום הכי גם יכול להקנותו לעצמו, ויל"ע האיך מפרש לשון הגמ' דהואיל וקני לי', דלהתו"ר הרי קאי על הקונה ולא על האדון, ולהרשב"א קאי על זמן קנייתו לעבד.

**במהר"ם** בע"ב בתוד"ה מהו מבואר, דלפי המבואר בגמ' דמהני משום דהואיל וקני לי' בע"כ, א"כ אי"ז מתורת שליחות, דהרי העבד אינו רוצה ולא שייך שליחות בע"כ, ויל"ע דא"כ מאיזה דין יכול ליחס נתינת המעות או קבלת השטר להעבד, **ובקצוה"ח** סקצ"ה סק"ט כ', דנתינת הכסף מדין עבד כנעני אין זה מדין שליחות, ומהני אף בנכרי דאינו בתורת שליחות, דבכח נותן הכסף לקבוע דהתמורה תהיה לפלוני, ומשום דקבלת המקבל גורמת הקנין, ורק דמ"מ אי אפשר למעבד זה בע"כ של האחר דאין מזכין לו דבר בע"כ, ומ"מ מדעתו לא הוי מדין שליחות, ולפ"ז אתי שפיר הכא, [ובחי' **רח"ה** פ"ה ממו"ל ה"ג כ' בסו"ד, דגם דין עבד כנעני הוי מחלות דיני שליחות וזכיה ואינו אצל נכרי, ומשום דעיקר דין עבד כנעני הוא דנתינת חבירו חשובה נתינה עבורו עיי"ש, ומ"מ נראה דגם לפי דבריו י"ל, דנותן הכסף מעצמו יכול לקבוע דנתינת המעות יהיו עבור אחר, וכש"כ שם דהוי גזה"כ ודין בפנ"ע, ורק דגם בזה איכא לדין שליחות, דכל שאינו בתורת שליחות וזכיה אינו בתורת דין עבד כנעני], אמנם אכתי צ"ב האיך מבואר בגמ' לומר דיהני קבלת השטר, דאיך נעשה ידו של העבד בע"כ, ועיין **בחמד"ש** שהעיר, דמה מק' הגמ' שטר נמי, הא בשטר בעי שיהיה שליח העבד, משא"כ בכסף סגי ברצוי של העבד, ולכאורה ביאורו על פי דברי הקצוה"ח, דבדין עבד כנעני סגי במה שרוצה דאין צריך לזה תורת שליחות וכמבואר, **ובברכ"ש** סי"א סק"ו נראה דהוא שלוחו של האדון, וכמו דמבואר בתוס' בב"מ ע"א ב' גבי מתנה, דשליח המקבל הוא גם שליח של הנותן דבעי שלוחו של בעל הממון, והכא נמי הוא שליח של האדון שנותן השטר, ורק דבעלמא דלא מהני בע"כ בעי שיהיה גם שליח הנותן, והכא דמהני בע"כ סגי בזה שהוא שליח של האדון, [והברכ"ש כ' זה לפי דברי הריטב"א דמה דמהני בע"כ הוא, דאמרינן דלאדון יש כח להקנותו לעצמו כמו דיכול לאחרים, דהכי נמי מהני מה דעשהו שליח לקבל השטר], ולהשי' דזכיה לאו מטעם שליחות, וביאר **בקה"י** בב"ב סל"ו דהיינו דבכח כל אדם לפעול גם עבור חבירו, ורק דזה נאמר רק במקום דהוי זכות, לכאורה י"ל דהכא דאמרינן דאי"צ דעת העבד ומהני גם בע"כ, היינו דמשום הכי אמרינן דגם ניתן לו הכח לפעול עבור העבד גם בע"כ.

בדברי הקצוה"ח דלא מהני נתינת כסף מדין עבד כנעני בע"כ של מקבל, משום דמ"מ אין מזכין לאדם בע"כ, יל"ע אי כונתו דהוי חסרון בעיקר מעשה של נתינת המעות עבורו, או דהוי רק חסרון בחלות דאי אפשר שיכנס לו חפץ בע"כ, ואי נימא כן, מבואר דעיקר דברי אביי קאי לבאר האיך אפשר להחיל הקנאה בעבד בע"כ, אמנם **בברכ"ש** שם סק"ו מבואר, דעיקר דברי אביי קאי על עיקר המעשה, האיך אפשר שיעשה מעשה קנין עבור העבד בע"כ, והא דמהני להקנות להעבד החרות בע"כ כ' בשם **הגר"ח**,דכיון דאלים מעשה הקנין שנעשה בע"כ של העבד, משום הכי גם מהני שיחול זכיית החרות בע"כ, אמנם בחי' **הגריי"ר** ס"ח ובחי' **הגרש"ש** ס"ט **ובאמ"מ** סכ"ד סק"ט כ' לבאר, דהחרות ע"י כסף ושטר אין זה דהעבד קונה עצמו ומשום הכי משתחרר, אלא יסודו הוא הפקעת בעלות האדון, ונמצא דאין כאן הקנאה והכנסת דבר לרשות העבד ומשום הכי מהני בע"כ, [ובחי' **רמ"ש** גם כ"כ, וכ' לומר דזה תלוי במחלוקת רבנן ואבא שאול גבי גר שמת עיי"ש], ובאמ"מ כ' לבאר זה, דהכסף אינו חל כלל בתורת קנין אלא הוא מחיל שחרור, ובנתינת הכסף יש בזה כח שחרור, וכ' די"ל עוד דגם אי הוי בתורת קנין, מ"מ הקנין בזה מחיל הפקעת בעלות האדון, ולא דהעבד זוכה בעצמו עיי"ש.

גמ' האי שטרא לחוד – בחי' **הגריי"ר** שם ובחי' **רמ"ש** כ' לבאר, דבכסף עיקר החלות הוי על הקנין ממון, והכסף שקונה העבד והכסף שע"י יוצא העבד לחירות יסודו הוא אחד, משא"כ שטר שחרור עיקרו חל על הקנין איסור, וא"כ חלוק הוא משטר קנין, אמנם **ברשב"א** מוכח לאו הכי, דכ' דאי הפי' דקני לי' בע"כ, היינו דיכול האחר לקנות העבד בע"כ מהאדון, גם בשטר הוי אחד דבתרוייהו הוא מוציא העבד מהאדון, ולפי דבריהם אינו כן, וכן **בתו"ר** נראה לאו הכי, דכ' דרבא דלא ניחא לי' לשנויי כאביי, הוא לשיטתו לעיל ה' א' דגם לא ניחא לי' שם לומר כאביי דהאי שטרא לחוד, ולפי דבריהם לכאורה אין לזה שייכות להגמ' לעיל, **והגרש"ש** כ' לבאר, דבשטר בעי שיבוא ליד זה שנכתב עליו, דבלא זה אין כאן קבלת שטר, כיון דהראיה שיש מהשטר הוא על העבד, ורק בקבלתו איכא תורת שטר, ומשום הכי בזה אי אפשר שאחר יפעל בעבור העבד, אע"ג דהעבד אין לו בעלות על עצמו ואינו יכול לעכב מאחר שיפעל בו שחרור וכשנ"ת, אמנם גם זה מבואר מהרשב"א והתו"ר לאו הכי, דלפי דבריו מה בכך דשטר מכר לאחר ושטר לעבד הוי ענינו אחד, וגם אינו שייך להגמ' לעיל.

גמ' רבא אחר וכו' – **בר"ן** מבואר דגם לרבא בעי לדברי אביי דהואיל וקני לי' בע"כ, רק דזה לא מהני אלא דהרב עצמו יכול לפעול עבור העבד בע"כ. ובעיקר דברי רבא דמבואר דעיקר קנין כסף הוי בקבלת המזכה להכסף ולא בנותן, עיין בחי' הגרש"ש שם ובקה"י סכ"ז.

ב) **הרי"ף והרמב"ם** פ"ה ה"ב כ', דבכסף מהני ע"י אחרים דזכין לאדם שלא בפניו, ומבואר **בראשונים** דס"ל, דלרבנן דזכות הוא לעבד, מה דמהני ע"י אחרים הוא רק משום דזכין לאדם שלא בפניו, ולא משום דהואיל וקני לי' בע"כ ופליגי על ר"מ, **והלח"מ** דייק כן גם בדברי **רש"י** בד"ה ושלש, דכ' דלרבנן מהני בכסף ע"י אחרים משום דזכות הוא לרבו, [ועיין **בחמד"ש** ובחי' **רמ"ש ובקה"י** שם, מש"כ לבאר דמנא להו דרבנן פליגי בזה על ר"מ], אמנם **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כ' לומר, דגם להלכה איכא לסברת ר"מ דגם בע"כ מהני, וכ"כ **הרא"ש**, **והטור** סרס"ז כ' דגם בע"כ מהני, **ובשו"ע** סכ"ו כ' דמהני שלא מדעת העבד, ומבואר **בט"ז ובש"כ** דהיינו דגם בע"כ מהני, ונראה דהיינו משום דבסמ"א גבי שטר כ', דמהני משום דזכות הוא לעבד, והכא דלא הזכיר זה נראה דגם בע"כ מהני, **והש"כ** שם הביא גם דעת הרי"ף והרמב"ם.

**ברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר, דבשטר דהוי רק משום דזכות הוא לעבד, בעומד וצווח לא יהני שטר ע"י אחרים, **וברמב"ן ובריטב"א ובר"ן** מבואר, דגם אם כשישמע יצוח מהני מחאתו, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דגם בע"כ מהני, כיון דהוי זכות גמור וכשי"ת בסמוך בע"ה, **ובטושו"ע** סרס"ז סמ"א מבואר, דאם מוחה העבד אי אפשר לזכות לו בע"כ, **ובמחנ"א** דיני זכו"מ ס"ו כ' לומר, דבזכות גמור אם צוח כששמע מ"מ זכה, דאמרינן דבשעת הזכיה רצה בזה, ורק עכשיו צווח, **והגרע"א** ציין לדברי הרשב"א כאן, אמנם ברשב"א מבואר דגם בצווח בשעת קבלת השטר לא מהני מה דצווח, ומשתחרר בע"כ.

**הרשב"א** כ' לומר דהכא יהני אפילו עומד וצווח כיון דהוי זכות גמור, אבל מתנה לא הוי זכות גמור דשונא מתנות יחיה, וכ' דהא דאינו זוכה במציאה בע"כ, הוא משום דעכ"פ אי אפשר להקנות לו בע"כ, אבל הכא הרי לו עצמו כיפינן לי' שיקבל בע"כ, וכ' דלא דמי לאשה דגם מתגרשת בע"כ, דמ"מ אצל אשה חוב הוא לה, וכ' עוד דאין לחייב האדון בע"כ שיהיה עבד שלו, **ובברכ"ש** סי"ד כ' לבאר בדברי הרשב"א, דבכל מקום מהני המחאה לב' דברים, האחד דלא יחשב כלל זכות, וא"כ אין לו כח כלל לזכות עבורו, והב' דגם אם יוכל להיות זוכה עבורו, מ"מ אי אפשר לזכות לו דבר ושיכנס לרשותו בע"כ, ולזה כ' דבזכות גמור לא מהני המחאה אלא דלא יוכל להכניס לרשותו דבר בע"כ, אבל מ"מ עיקר הכח לפעול עבור השני אכתי יש לו, כיון דאכתי אמרינן דהוי זכות, ומשום הכי בעבד דאפשר לשחררו בע"כ, לא אכפת לי' במה שמוחה, אמנם אכתי הק' שם דאף בזכות גמור, כיון דיסוד שליחות וזכיה הוא משום ניחותא דידי', במוחה לא יוכל לזכות עבורו, [ולכאורה לפי דברי הקה"י דאי זכיה לאו מטעם שליחות, היינו דיש לו כח לפעול עבור חבירו, ורק דזה לא נאמר אלא היכי דהוי זכות, בזכות גמור שפיר יכול לפעול, דמה שמוחה בטלה דעתו אצל כל אדם, וכש"כ הרשב"א דמשום הכי לא מהני מחאתו], ועיי"ש שכ' לומר, דלאדון יש זכות בדיני ממון לכפות העבד לקבל הגט, ומשום הכי לא אכפת לי' במה שצווח העבד, דלא מהימנינן לי' במה שאומר שלא הוי זכות לו.

ג) גמ' גיטו וידו באין כאחד – **בקצוה"ח** ס"ר סק"ה כ', דבנותן שדה לחבירו, לא יהני אם יתן שטר מתנה על השדה בתוך השדה, ונימא דזכיתו בשטר ובשדה באין כאחד, דדוקא בגט ושטר שחרור הדין דלא בעי דיזכה בגט אלא סגי בנתינה, ולתורת נתינה סגי במה דאמרינן בגיטו וידו באין כאחד, אבל בשטר קנין בעי שיזכה בשטר, ובזה לא מהני לומר דשטרו וזכיתו בשדה באין כאחד, **ובק"ש** אות קל"ח הק', דאמאי גבי נתינה אתי שפיר טפי דמהני גיטו וידו באין כאחד, מגבי הקנאת השטר, **ובאמ"מ** סכ"ה סק"ו כ', דאי בעי לקנות השטר, בזה אמרינן דזכיתו בדבר הנקנה הוא רק מכח ואחר זכיתו בשטר, וא"כ קודם בעי שיזכה בשטר ואח"כ זוכה בשדה, אבל אי סגי בנתינה, הרי בנתינה עצמה חל הגרושין והשחרור, ושייך לומר בזה דבאין כאחת, וע"ע בברכ"ש סי"ב, **ובחזו"א ובקה"י** בגיטין סכ"ט כ', דלא אמרינן גיטו וידו באין כאחד, אלא במקום דבעצם יש לו יד ורק דיש בעלות על היד, ואמרינן בזה דמהני הא דבאין כאחד דיפקע הבעלות של האחר על ידו, וממילא יש לו כח לקבל הגט בידו, אבל בשדה דבעי חלות קנין מחודשת כדי דיחשב ידו, בזה לא שייך לומר דבאין כאחד.

ובחי' **הגיי"ר** ס"ט מבואר דלפי דברי הקצוה"ח דסגי בנתינה, אמרינן דהגם דידו קנויה לרבו מ"מ יש כאן תורת נתינה, [והעיר למאי בעי לומר דגטו וידו באין כאחד], אמנם בקצוה"ח נראה מבואר, דבאמת כל זמן דידו קנויה לרבו גם נתינה ליכא, ורק משום דבאין כאחד חשוב דיש כאן נתינה, ומשום הכי ס"ל דאי בשטר מתנה היה סגי בנתינה, היה אפשר גם להקנות שדה ע"י שיתן שטר בתוך בשדה שרוצה ליתן לו, ובחי' **הגיי"ר ובק"ש** שם כ' לבאר עוד, דבאמת מצד קבלת הגט אין חסרון בזה דידו קנויה לרבו, [ולא נתבאר בדבריהם כ"כ אמאי אין חסרון], ורק דמ"מ יש כאן חסרון דלא יצא מיד האדון, ודמי לחצר השותפין דמבואר בב"ב פ"ד ב' דאין קונים זה מזה, **ובברכ"ש** סי"ב סק"ב כ' דיהיה חסרון דאגיד גבי' בעל, וכמו הדין דגט בידה ומשיחה בידו דלא מהני דאי"ז כריתות, ולזה מהני הדין דגיטו וידו באין כאחד, וכן נראה **ברש"י** ד"ה באין, דכ' דלא אמרינן דלא הוציא רבו את הגט מרשותו, וכן בגיטין ע"ז א' גבי חצר האשה, כ' דהחסרון בזה משום דלא נפיק גט מידי' דבעל, ועוד כ' בחי' הגיי"ר שם לבאר, דגטו וידו מהני לעיקר ידו של העבד, ולפי מה דמבואר בראשונים בע"ב, די"ל דקודם זוכה העבד ואח"כ זוכה האדון ממנו, דכיון דמשתחרר מיד שזוכה, שוב אין זוכה האדון ומשום כך מהני, אמנם יל"ע דגבי גיטה וחצרה באין כאחד המבואר בגיטין ע"ז ב', לא שייך לומר כן.

**ובחזו"א** כ' לומר דהא דחשוב דיש לו יד, הוא משום דלענין שחרורו מעיקרא אין לאדון זכות בו, וכיון דבקבלת השטר הוא משתחרר, לזה יש לו יד ואין לאדון זכות עליו, ורק דמ"מ אכתי יש חסרון במעשה הנתינה דאינו יוצא מרשות האדון, כיון דהרי עכשיו אכתי הוי יד העבד כיד האדון, ולזה מהני מה דגיטו וידו באין כאחד.

**הרמב"ן** ביבמות מ"ו א' כ' לענין עבד קודם טבילה, אי יכול לצאת ע"י שטר, דכיון דנכרי אינו בתורת גיטין, א"כ היכי אית לי' יד, דבשלמא עבד שטבל גמרינן לה לה מאשה וגיטו וידו באין כאחד לשחרור, אבל נכרי היכי מקבל, **ובאב"מ** סל"ה סקי"ג כ', דשטר שחרור שלא לשמה לא יכול להועיל עכ"פ מתורת הקנאה לעצמו, משום דבתורת הקנאה בעי שיזכה השטר, ורק במה דסגי בנתינה אמרינן דגיטו וידו באין כאחד וכשנ"ת, והביא על זה דברי הרמב"ן, דמבואר דבנכרי כיון דלא גמרינן לה לה מאשה, לא אמרינן דגיטו וידו באין כאחד, וא"כ הכא נמי שטר הקנאה דאין ללמוד זה מלה לה, לא נימא בזה דגיטו וידו באין כאחד, **ובקה"י** בגיטין ס"ח מבואר בכונת הרמב"ן על פי דברי האב"מ, דבנכרי אין בו שטר שחרור כיון דלא גמרינן בי' מאשה, ורק בתורת הקנאה לעצמו, ובזה לא אמרינן דגיטו וידו באין כאחד, ויל"ע דהרמב"ן שם כ' עוד, דמנ"ל שטר בנכרי כלל, דרק עבד שטבל גמרינן לה לה מאשה, וכ' דכיון שקנוי קה"ג כעבד דמי שצריך שטר, ואה"נ אינו קונה עצמו אלא ע"י אחרים, דאין בזה חסרון דאין לו יד, ולפי דברי הקה"י, מה שהק' דמנ"ל דיש לו שטר צ"ל דאין כונתו לשטר שחרור, דזה כבר פסיקא לי' קודם דאין לו, וכונתו רק לשטר הקנאה, ולכאורה פשטות דבריו דכונתו לאותו שטר שיש בעבד.

ד) גמ' וג' מחלוקות – שי' **רש"י ותוס'** דבמתני' עצמה איכא ג' מחלוקות, אמנם **הראשונים** כ' דמתני' כולה רשב"א, ושי' רבנן לא הוזכר במתני', וכ' דלא גרסינן בדברי רשב"א אף, או דגם אי גרסינן, צ"ל דקאי על דברי ר"מ דס"ל בכסף רק ע"י אחרים.

גמ' מ"ט דרשב"א וכו' – **בר"ן** לק' מ"ב א' כ' דגם רשב"א מודה דיש יד לעבד, ומשום דמודה דאמרינן דגיטו וידו באין כאחד, וכמו דמבואר בגיטין ע"ז ב', דאשה מתגרשת ע"י חצרה משום דגיטה וחצרה באין כאחד, והא דס"ל דלא מהני שטר ע"י עצמו, הוא כמבואר בגמ' דבעי שיוציא גט לרשות שאינו שלו, והיינו דהוי חסרון רק במעשה נתינה וכש"כ **בברכ"ש** סי"ב **ובחזו"א**, ומבואר בר"ן דרשב"א מודה גבי חצר באשה דאמרינן גיטה וחצרה באין כאחד וכ"כ **המהרי"ט**, וכ' דכיון דהגוף של האשה ולבעל יש רק שעבוד על החצר, משום הכי שפיר חשוב רשות שאינה שלו, ועיין בברכ"ש סי"ב מש"כ בזה, אמנם **ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** נראה דרשב"א חולק גם בחצר, דכ' דמה שהק' הגמ' דקיי"ל דגיטו וידו באין כאחד, הוא מכח המשנה דזרק גט לחצרה מגורשת, והיינו דרשב"א דס"ל דלא אמרינן גיטו וידו באין כאחד, הוא הדין דלא אמרינן גיטה וחצרה באין כאחד.

רש"י ד"ה שאינה – **הרשב"א** כ' דרבנן ס"ל דלענין זה לא בעי דומיא דאשה, וכמו דאיכא כמה דברים דלא בעי דומיא דאשה.

**כג' ב'**

ה) גמ' מהו שיעשה שליח וכו' – **הרמב"ן והריטב"א** וכן **הרשב"א** לק' מ"ב א', כ' להוכיח מהכא דזכיה לאו מטעם שליחות, דהא מבואר בגמ' די"ל דאינו יכול לעשות שליח, ואעפ"כ אחר יכול לקבל שטר שחרור בשבילו, **והר"ן** לק' מ"ב כ' לדחות, דרשב"א מודה דיש לו יד, ורק דהוי חסרון במעשה הנתינה וכשנ"ת, וא"כ ביד אחר דאין חסרון דלא בא לרשות שאינו שלו שפיר זוכה בשבילו, ואפילו אי זכיה מטעם שליחות כיון דיש לעבד יד, אמנם צ"ב דא"כ מה הצד דאינו יכול למעבד שליח, וממנ"פ כיון דיש צד דאינו יכול לעשות שליח, גם זכיה בלא שליחות לא תהני, ועיין **בברכ"ש** סי"ב סק"ד מש"כ בזה וצ"ב, [ויל"ע בלשון הר"ן בסוגיין, דכ' דרשב"א ס"ל דאין לעבד יד ולא אמרינן גיטו וידו באין כאחד], **והגרע"א** כ' לדחות, דאה"נ לס"ד מוכח דזכיה לאו מטעם שליחות, מ"מ לפי האמת י"ל דזכיה מטעם שליחות וכמו שכתב הר"ן על הגמ' לק' מ"ב א', ועיי"ש משה"ק על הר"ן דלא תי' הכי, ולפי מה דמבואר בתוס' דלהצד דאינו עושה שליח, אפילו צווח מקבל אחר שטר בשבילו, מבואר דגם לא הוי מדין זכין, אלא דין בפנ"ע דהואיל וקני לי' בעל כרחו וכש"כ המהר"ם, ואין ראיה כלל.

תוד"ה מהו – בביאורם הראשון לכאורה עיקר החסרון הוא, משום דמקבל הגט דעתו לבא מכח שליחות ולא מצד עצמו, אמנם **בראשונים** כ' כדברי התוס', ומבואר בדבריהם דהאדון נותן לו בתורת שליחות ולא בתורת זכיה, וכן **המהרי"ט** כ' ביאור אחד, דאי לא מצי לשווי' שליח בעי שיאמר האדון למקבל שיזכה לעבד, **ובברכ"ש** סי"א כ' לבאר, דאי לא מצי לשווי' שליח, המקבל עצמו אינו יכול לבא מדין זכין, דהוא תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים, ובעי שהאדון ימנה אותו להיות זוכה עבור העבד, דהאדון הוא בעל הממון, וכל שסבור האדון דבא מטעם שליחות, אין דעתו למנותו להיות זוכה לעבד ולא מצי לזכות לעבד, **ובמהרי"ט** מבואר עוד, די"ל דכיון דהעבד ממנהו שליח, הרי עוקר בזה הדין זכין, והוי כצווח דאינו רוצה שיזכו עבורו אלא רק בתורת שליחות. **ובריטב"א** מבואר עוד נפ"מ, דאי הוי שליח, א"כ אחר שבא ליד המקבל תו לא מצי לחזור בו, אבל אי הוי רק מדין זכין, כל זמן שלא שמע שקיבל השטר ונתרצה יכול לחזור בו.

**בתו"ר** כ', **דברש"י** נראה כהביאור השני דאינו כלל מדין זכיה ושליחות, והיינו ממש"כ או הם עושים שלא מדעתו, **ובברכ"ש** שם כ' דרש"י כיון לשני הביאורים, דמש"כ בתחילה דע"י אחרים, שיזכה לו רבו גיטו ע"י אחרים, היינו דיהיה מדין זכיה וע"י האדון וכשנ"ת, ומש"כ או הם עושים שלא מדעתו, היינו כהביאור השני בתוס'.

ו) תוד"ה דאמר – בתי' השני בתוס', הא דליכא חסרון בזה שהוו גם שלוחי דידן דאיהו לא מצי עביד, כ' **בקוה"ע** סע"ו אות י"ז דיש ב' מיני שליחות, האחד דע"י השליחות השליח מקבל כח לעשות מה דנעשה שליח עליו, והשני דלעצם כח העשיה אי"צ שליחות, ורק דבעי ליחס המעשה למשלח [כגון בשליחות לדבר עבירה], ואי הוי רק שלוחי דידן, נמצא דגם כח ההקרבה הוי מכח הבעלים, ובזה יש חסרון דאיהו לא מצי עביד, אבל אי גם שלוחי דרחמנא, כח ההקרבה הוי מרחמנא, ושלוחי דידן בעי רק דיתיחס ההקרבה לבעלים, **ובתו"ר** בנדרים כ', דבגמ' כאן רק אמר דזה ודאי דלא נעשה שליח מכח צווי הבעלים, דכיון דאיהו לא מצי עביד אינו יכול לצוות להכהן להקריב עבורו, אבל מ"מ מספקא לן הכא, האם מה דרחמנא מצוהו הוא דיהיה שליח דרחמנא, או דמצוהו להיות שליח הבעלים.

**והראשונים** כ' בשם **תוס'** עוד תי', דבגמ' בנדרים מבעיא לי' על בעלים כהן, דבכהאי גונא מספקא לן האם יש לבעלים את כח ההקרבה, ובעי להיות שליח דידי'.

בא"ד – **המהרש"א** כ' לגרוס בתוס', דאם הוו גם שלוחי דידן וגם שלוחי דרחמנא, הקרבן כשר אם מקריב שלא מדעת בעלים, אמנם **המהרי"ט** כתב, דשי' התוס' דאי הוו גם שלוחי דידן הקרבן פסול אי הוי שלא מדעת בעלים, **ובנ"י** בנדרים ל"ו א' כ' בשם **הריטב"א** דהקרבן פסול, ואף דכ' שם בתחילת הסוגיה בשם הריטב"א לבאר הספק שם, אי הוו גם שלוחי דידן או רק שלוחי דרחמנא, ומבואר כמש"כ המהרי"ט בשי' התוס', **ובתוס'** ביומא י"ט ב' כתבו, דאי הוו שלוחי דידן דוקא, באם יאמר שאינו רוצה שיקריב אחד מאנשי משמר, לא יקריב כהן מאותו משמר בעל כרחו, אלא אותו כהן שהוא רוצה, אבל אי הוו גם שלוחי דרחמנא, לאו כל כמיני' לעכב על ידם שלא יקריבו כהני המשמר, ומבואר במהרש"א ומהרי"ט, דמבואר בדבריהם דהקרבן כשר שלא מדעת בעלים, וכמו שכ' המהרש"א לפרש דברי התוס' כאן, וע"ע בעצמו"י.

א) גמ' אמר רבה אמר רב ששת וכו' – בשי' ר"מ דלא מהני התנאי וקנה רבו מבואר **ברא"ש ובתו"ר**, דכיון דמה דקנה עבד קנה רבו, נמצא דכשנותן לעבד הרי הוא כנותן לרב, והוי כנותן מתנה ואומר למקבל ע"מ שלא יהיה שלך דהוי תנאי סותר למעשה, **וברמב"ן** מבואר, דאם רק יזכה העבד הוי כחל לחצאין, ומדמה זה למתנה ע"מ שאין לך עלי שאר וכסות, דאם יחול קידושין בלא שאר וכסות ה"ז חל לחצאין, וכ"כ **הרשב"א**, ומבואר עוד בלשונו דהוי מתנה עמש"כ בתורה, **ובשעה"מ** פ"ה מעבדים ה"ב הק' על זה, דלפי ר"א הרי גם רבנן מודו דלא מהני האי תנאי, ואי הטעם דהוי מתנה עמש"כ בתורה, הא קיי"ל דמעמש"כ בתורה בדבר שבממון תנאו קיים, והביא על זה **דבספר התרומות** שער ו' ח"ג ס"ד מבואר לענין נותן מתנה שהתנה ע"מ שבע"ח לא יגבה, דמהני התנאי דדבר שבממון תנאו קיים, והכא נמי יהני, **ובאב"מ** ספ"ה סק"ב כ' לומר, דהרי בדבר שבממון מה דמהני התנאי, הוא או משום דהוי כאומר ע"מ שתמחול, או משום דכיון דהשני מתרצה מהני, דהדין ממון ניתן לטובתו של השני, וכל דמתרצה שלא יחול הדין לא חייבה התורה שיחול דין זה, וא"כ בשלמא גבי מתנה שבע"ח שלא יגבה, י"ל דמהני, דתנאו הוי שימחול הבע"ח או שיתרצה שלא יחול שעבוד על שדה זו, אבל גבי עבד הרי לא מהני אם ימחול הרב דאינו יכול ליתן לעבדו, וכן אף אם מתרצה שלא יחול זכותו, מ"מ כל שקנה העבד ממילא זוכה הרב ואינו תלוי בדעתו, [ורק דיכול לומר דאינו רוצה במתנה ואף העבד לא יזכה, כמבואר ברמב"ם פ"ל ממכירה ה"ב], ובחי' **הגרש"ש** סכ"א העיר, דלא הוזכר כלל גבי בע"ח, דתנאו הוא שהבע"ח יתרצה שלא לגבות או שימחל, דלפ"ז אם יאמר אח"כ הבע"ח דאינו מסכים תתבטל המתנה, [ואמנם לכאורה דבודאי יסכים דלא ירויח כלום בזה שלא יסכים, ואדרבה ניחא לי' שיהיה ללוה מעות אלו, דיהיה לו יותר אפשרות לפרוע ממקום אחר].

ובחי' **הגרש"ש** **ובחזו"א** כ' לומר, דאין כונתם דתלוי במחלוקת ר"מ ור"י בדין מעמש"כ בתורה בדבר שבממון אי תנאו קיים או לא, דדין זה הוי רק כמו בשאר וכסות, דרצון התורה דהבעל יהיה חייב לאשתו שאר וכסות, אבל הכא אין כאן רצון התורה דהרב יזכה בממון העבד או שלבע"ח יהיה שעבוד, אלא דכן הוא דיני הממון שהרב זוכה בממון העבד והבע"ח יש לו שעבוד, והכא גבי עבד מה דס"ל לר"מ דלא מהני, הוא משום דאי אפשר לבטל הדין ממון דמה שקנה עבד קנה רבו, וכתבו דמה שהזכירו הראשונים דהוי כמעמש"כ בתורה, זהו רק לענין דאמאי לא אמרינן דכיון דלא נתקיים התנאי יתבטל המתנה וכשי"ת בע"ה, אבל עיקר הדין דלא מהני התנאי דיזכה העבד ולא הרב, אינו שייך לדין מעמש"כ בתורה, והנה **ברמב"ן ובריטב"א** באמת לא כ' אלא דדין זה שוה לדין מעמש"כ בתורה, אבל לשון **הרשב"א** דהוי מעמש"כ בתורה, ובדברי ר"א דמודו רבנן בע"מ סתם ופליגי רק בע"מ שתצא לחרות, כ' הרשב"א דגבי ע"מ שתצא לחרות ס"ל, דלא יהיב לעבד דנימא בי' מעמש"כ בתורה, ונראה דגם הנדון בעיקר התנאי אי חל או לא, הוא האם אמרינן דהוי מעמש"כ בתורה או לא, אמנם **החזו"א** ביאר, דבאם נימא דאם יחול התנאי יתבטל המעשה, ממילא דיש לומר דרק העבד יזכה, כיון דהרב הרי ממנ"פ אינו יכול לזכות, ורק משום דאין בכח התנאי לבטל המעשה, משום הכי אמרינן דאין בכוחו דיזכה העבד ולא הרב, וזהו שכ' הרשב"א דהוי מעמש"כ בתורה, דמשום הכי אי אפשר שיבטל המעשה, וממילא דזוכה הרב דתנאי לא מהני לעכב זכית הרב.

אמנם הנה **בסה"ת** שם גבי בע"ח כ', דמהני משום דקיי"ל כר"י דדבר שבממון תנאו קיים, ומבואר דתלוי במחלוקת ר"י ור"מ גבי דבר שבממון, [והגרש"ש והחזו"א לא הביאו דברי הסה"ת, אלא דברי הרמב"ן דכ' רק דהוי דבר שבממון, ולא כ' דקיי"ל כר"י], ובאמת צ"ב דאי לא נימא כהאב"מ, דכונתו דע"מ שיתרצה הבע"ח, אמאי מהני אפילו לר"י, הא בדבר שבממון מהני רק משום דמתרצה השני, וכמבואר בב"ב קכ"ו ב', דעד כאן לא אמר ר"י אלא דידע ומחיל עיי"ש, ועיין **במחנ"א** דיני זכו"מ סי"א דכ', דדוקא שם דמיירי לענין ירושת בנו, אמרינן דכיון דכבר הוא ראוי ליורשו, אינו יכול להפקיע דינו, אבל בנותן לאשה ומתנה דלא יירש הבעל דאכתי אינו ראוי לירש במתנה זו, יכול מעיקרא להתנות דלא יירש הבעל, וכמו כן צ"ל גם גבי בע"ח דמהאי טעמא יכול להתנות שלא יגבה הבע"ח, דשם מיירי גם על מתנה דלא יגבה בע"ח עיי"ש, [ומיהו בדבריו נראה דדן לענין דבירושה לא מהני תנאי בשום אופן, ולא מיירי לענין הא דבעי שימחול, ומ"מ הרי צריך לישב גם הא דהכא ליכא מחילה, וי"ל על דרך זה, דכיון דאכתי אין לו שום זכות בדבר אי"צ שיתרצה בזה, ונראה די"ל דמתנה על שאר וכסות דמי לירושת בנו, דכיון דבעי לדעת האשה לקידושין, ומה שהאשה מתקדשת לו מחייבו בשאר וכסות, אין בכוחו להפקיע השאר וכסות אם אינה מתרצה, אבל הכא דהוא הנותן, יכול להתנות על מתנתו].

**הריטב"א** בסוף הסוגיה כ' דהלכה כרבנן ואליבא דר"ש דמהני תנאי דע"מ שאין לרבך רשות, וכ' דמסתברא דהוא הדין בנותן ע"מ שלא ישתעבד לבע"ח דמהני, והביא דכ"כ **הרמ"ה**, וזה נמצא **ביד רמ"ה** בסנהדרין ע"א א', **ובשו"ת הרא"ש** כלל ע"ד ס"ד כ', דשי' הרמ"ה דזה תלוי במחלוקת הכא גבי עבד, והרא"ש כ' דלכו"ע מהני תנאי בבע"ח, דרק הכא לא מהני דאמרינן דכאילו בא ליד רב, אבל גבי בע"ח הא קיי"ל כאביי דמכאן ולהבא הוא גובה, ועתה יש לבע"ח רק שעבוד, ובזה מהני תנאי, ומבואר בחי' **הגרש"ש ובחזו"א**, דבבע"ח הוי דין וזכות נוספת על הבעלות של הלוה, ושפיר יש לחלק השעבוד מהקנין, משא"כ בעבד דידו כיד רבו, הרי עיקר הבעלות כשנותן לעבד הוא של הרב ולא מהני תנאי, [והעירו דגם לרבא דלמפרע הוא גובה מ"מ הוא דין נוסף, ואמאי כ' הרא"ש משום דקיי"ל כאביי], וזה מתאים עם מש"כ הרא"ש הכא, דהוי כנותן לרב ואומר לו ע"מ שלא יהיה שלך, והרמב"ן והרשב"א שכ', דאם יהיה של העבד נמצא דחל לחצאין כמו בקידושין בלא שאר וכסות, וכ' גם שראוי לחול ולהתקיים שלא יהיה לרבו רשות בו, נראה דבאמת שפיר חל קנין לעבד בפנ"ע, וכמו קידושין שיחולו בלא שאר וכסות, רק דבקנין העבד יש דין דהוי לרבו ואינו יכול לבטל דין זה שבקנין העבד, ולפ"ז ניחא טפי להשוות דין מתנה לענין בע"ח, למתנה שלא יהיה לרבו רשות.

**הראשונים** הק' אמאי לר"מ לא אמרינן לכל הפחות דהמתנה תתבטל כיון דלא נתקיים התנאי, **והרמב"ן והרשב"א** כ' דבעלמא הרי אפשר שתתקיים המתנה באם יתקיים התנאי, אבל הכא דמיד יתבטל המעשה, דהרי אי אפשר להתנאי להתקיים, נמצא התנאי עוקר המעשה, וכהאי גונא לא מהני תנאי, **והרא"ש** כ' דכיון דהוי תנאי סותר למעשה לא מהני, וכשנ"ת דהוי כנותן לרב ואומר לו ע"מ שלא יהיה שלך, ומבואר בחי' **הגרש"ש** דאי"ז התי' של הרמב"ן והרשב"א, דלהרמב"ן הוי רק עוקר המעשה מיד, ולהרא"ש הרי זה סותר לעיקר המתנה, וזה אתי שפיר לפי המבואר לעיל, בחילוק דברי הרא"ש מדברי הרמב"ן והרשב"א, **והר"ן** כ' דהוי כמפליג בדברים, ומשום הכי אין התנאי מבטל המעשה.

והרשב"א כ' בשם **הראב"ד**, דר"מ ס"ל דמיד זוכה הרב, ולא אמרינן דקודם זוכה העבד ורק אח"כ זוכה הרב ממנו, וכיון דזוכה הרב מיד, נמצא כנותן לאחד ומתנה עם אחר דלא מהני התנאי, **ובאב"מ** שם ובסל"ח סקכ"ב כ' דכונתו, דכיון דאינו מתנה עם המקבל המתנה משום הכי לא מהני, ובחי' **הגרש"ש** הק' על זה, דמצינו בכמה מקומות דלא בעי שיתנה עם מקבל המתנה, וגם הק' דמשכחת לה דיהני, בכהאי גונא דיהיה רבו שם ויתנה עמו, וכ' לבאר וכן **החזו"א**, דכונת הראב"ד דכיון דהכא צריך הרב לזכות, הרי זה כנותן לראובן ומתנה שיזכה שמעון, דלא שייך תנאי כזה. **והריטב"א** כ' לבאר דהכא אין כונתו לתנאי אלא לשיור, דכונתו לשייר במתנה דלא תחול המתנה, אלא שיזכה העבד ולא יותר, וא"כ לא שייך כלל לדון דאי לא חל השיור דתתבטל המתנה, וס"ל לר"מ דלא מהני שיור זה כיון דהרב והעבד הוו כגוף אחד, ולא שייך לומר דיזכה העבד ולא הרב.

בשי' רבנן לר"ש דמהני התנאי, לא נתבאר בראשונים במה פליגי על ר"מ, אמנם בשי' **הראב"ד** מבואר ברשב"א, דרבנן ס"ל דקודם זוכה העבד ורק אח"כ זוכה הרב ממנו, ומשום הכי מהני תנאי דהרי הוא מתנה עם הזוכה ולא עם אחר, ואפשר דגם לפי מה שביארו הראשונים שי' ר"מ באופן אחר, מבארים שי' רבנן על דרך זה.

ב) **ברשב"א ובריטב"א** בגיטין ע"ז ב' מבואר, דגם אי אמרינן דמהני התנאי, מ"מ בעי שיזכו לו המעות ע"י אחר, דלעבד עצמו אין יד לזכות, **ובחזו"א** כ' דסתימת **הרמב"ם** נראה, דגם העבד עצמו יכול לקבל בעל מנת.

**הראשונים** מביאים שי', דכמו דבאשה אם נתן לה בעלה, הדין דקנתה ואין הבעל אוכל פירות כמבואר בב"ב נ"א, הכא נמי בעבד אם נתן לו רבו הדין דקנה, והק' על זה דא"כ אמאי מבואר בגמ' לעיל דבעי להדין דגטו וידו באין כאחד, הא כיון דהוי מרבו קונה אפילו מתנה בעלמא, **ובאמ"מ** סכ"ה סק"ג כ' לת', דע"י קנין יד באמת אינו יכול לקנות כיון דאינו יוצא מתחת רבו, וכמו דחצר השותפין אין קונים זה מזה, ודוקא ע"י משיכה או הגבהה מהני, וא"כ י"ל דבגט שחרור בעי דוקא קנין יד, דטלי גיטך מעל גבי קרקע פסול גם בגט שחרור כמבואר בריטב"א בריש העמוד, ומשום הכי בעי לדין גטו וידו באין כאחד, ועוד הק' **הראשונים** דבגיטין מ"ב מבואר דכותב נכסיו לשני עבדיו, דאם אמר דכל אחד יקנה חצי לא קנו כלום כיון דאינם משתחררים בזה, ומבואר דגם מרבו אינו קונה מתנה, **ובאמ"מ** שם סקי"א כ' לת', דטעמא דזוכה העבד, הוא משום דס"ל כש"כ הראב"ד בשי' רבנן, דקודם זוכה העבד ואח"כ זוכה רבו ממנו, ומשום הכי מצי לקנות מרבו, וכיון דרבו אינו רוצה לזכות בזה נשאר הממון של העבד, אבל אי נימא דרבו זוכה מיד בממון, אין לעבד כלל רשות לקנות, וגם מרבו לא מצי לקנות, ולפ"ז כ' די"ל דהגמ' בגיטין אתיא כר"מ דזוכה הרב מיד, וכ"כ **המאירי** דלפי שי' זו תלוי במחלוקת ר"מ ורבנן, וכ' דגם הא דבעי לגיטו וידו באין כאחד הוא רק לר"מ**,** ולפ"ז צ"ל לכאורה, דהגמ' בב"ב גבי אשה דזוכה מבעלה דלא כר"מ, דהא שי' זו משוה בין עבד לאשה, **והריטב"א** מק' עוד, דמבואר בערובין ע"ט ב', דאינו יכול לזכות ערוב לאחרים ע"י עבדו, ומבואר דאפילו לאחרים אינו זוכה מרבו, וכבר הק' על דבריו **השעה"מ** פ"ה מעבדים ה"ב, דבגמ' בנדרים פ"ח ב' מבואר גבי אשה, דלעצמה יכולה לזכות מבעלה ולאחרים לא, והראשונים הביאו, **דבירושלמי** מבואר דאינו יכול לזכות מרבו.

**הריטב"א** מסתפק אי עבד מצי לקבל מתנה מרבו ע"י אחר, וכ' דמסתבר דאינו יכול, דא"כ משכחת לה דקונה עצמו בכסף ע"י עצמו, **ובמרדכי** סתצ"ג מבואר בשם **ר' אלחנן** דיכול לקנות, **ובחזו"א** כ', די"ל דלפי האמת מודה דאי אפשר עיי"ש, והנה לכאורה הצד דמהני, הוא משום דיכול הרב לומר דאינו חפץ לזכות במה שבא ליד עבדו, ולכאורה הכא נמי אם יזכה לו אחר, ויאמר הרב דאינו רוצה לזכות בזה, לא יזכה הרב לפי צד זה ויזכה העבד, אמנם **ברמב"ם** פ"ל ממכירה ה"ב מבואר, דבאופן זה דהרב אומר שאינו רוצה לזכות, הדין דהמתנה בטלה, [**ובאמ"מ** סכ"ה סקי"ז כ', דאע"ג דמבואר בגמ' דאם מהני תנאי הרי דזוכה העבד בלא הרב, זהו רק משום דיש סיבה במתנה דהרב לא יזכה, ומשום הכי זוכה העבד בלא הרב, אבל באופן שמצד המתנה אין עיכוב שלא יזכה הרב, א"כ בזה אין סיבה דיחול זכיה לעבד בלא הרב, וכיון דהרב צריך לזכות ואינו רוצה בטלה המתנה].

ג) **בתוס' ובראשונים** מבואר, דבאשה יש לבעל במתנתה רק קנין פירות, אבל הגוף של האשה, ותוס' הוכיחו כן **מירושלמי**, ובראשונים הביאו עוד מקום בירושלמי דמבואר, כן דבאשה יש לבעל רק קנין פירות, **ורש"י** כ' דאשה כעבד כיון דבעלה זכאי במציאתה, **וברא"ש** מבואר דאינו לגמרי כמציאה וכשנ"ת, וכ"כ **הרשב"א** דאין כונת רש"י דלגמרי הוי כמציאה, אמנם **הרמב"ן והריטב"א** כ', דשי' רש"י דגם הגוף של הבעל, והביאו דברי **רש"י** בסנהדרין ע"א א' דכ', דזכה הבעל דלא עדיף ממציאתה, ונראה דזוכה לגמרי כמו מציאה, **והמרדכי** כ' **דהר"י מקורבי"ל** נסתפק בזה, **וברמב"ם וטושו"ע** מבואר דרק הפירות לבעל.

**התוס' והראשונים** כ' דאשה עדיפא מעבד, דנתן לה בעלה הדין דקנתה ואין הבעל אוכל פירות, ומוכח מדבריהם דהאשה עצמה גם יכולה לקבל המתנה, דכ' דאם היה הדין גם בעבד כן, לא היה צריך להגיע לדין דגטו וידו באין כאחד וכשנ"ת, אמנם **המרדכי** כ' בשם **ר' אלחנן**,די"ל דדוקא ע"י אחר יכולה לקבל מתנה מבעלה, ובשם **ר"י** כ' דגם ע"י עצמה, והוכיח כן מהא דמבואר גבי עירוב דיכולה לזכות בעירוב מבעלה, אמנם **בתוס' וברא"ש** בעירובין ע"ט ב' מבואר, דגם בעבד אם היה לו רשות לעצמו במבוי, הדין דיכול לזכות בעירוב מרבו, ועיי"ש ברא"ש הטעם בזה, ועכ"פ לפי דבריהם אין ראיה משם, **ובחזו"א** הק' עוד, מהא דמבואר בגיטין ע"ז, דבאשה אי"צ לדין דגיטה וידה באין כאחד, אמנם **ברשב"א** שם מבואר די"ל, דדוקא משום דבשעת הגירושין הוי כאומרת איני נזונת ואינו עושה עיי"ש, **והגרע"א** בספ"ה ס"ז ציין לשתי השיטות שכ' המרדכי וציין לתשובת **ראנ"ח**, ושם מבואר דגם ר' אלחנן אמר זה רק בדרך דחיה, ולפי האמת מודה דקונה גם ע"י עצמה, וכ"כ **החזו"א.**

ד) גמ' ע"מ שתצא בו לחרות – **בתוס'** מבואר דכהאי גונא חשוב ע"י אחרים, כיון דלא קנה העבד לגמרי, ואינו קונה אלא לצאת בהם, וכ"כ **הרמב"ן** דאין קנין של העבד קנין גמור, אלא לצאת בו לחרות בלבד, וכן מבואר **ברשב"א** במש"כ בשם **תוס'**, ופשטות דבריהם דהעבד זוכה בזה רק לענין זה דיכול לצאת בזה לחרות, והוי זכיה עכשיו במעות לדבר אחד, וכן מבואר **באב"מ** ספ"ה סק"א לבאר הכי תנאי זה דע"מ שתצא לחרות, [**ובחזו"א** כ' דאי אפשר להקנות רק לדבר אחד עיי"ש], ולפ"ז הא דלר"מ לא מהני התנאי וקנה הרב לגמרי, מבואר **ברשב"א** וכן נראה **ברמב"ן**, דר"מ ס"ל דבאמת אינו כונתו שיזכה רק לענין זה, אלא כונתו דהוי מתנה גמורה, ורק דמתנה דיצא בזה לחרות, וכיון דאצל הרב אין מקום לתנאי זה, דלא שייך אצלו שיצא לחרות בטל התנאי, וכ' דאם יפרש לר"מ דמקנה רק לדבר מסוים יהני גם לדידי', ובתוס' לא נראה דזהו הטעם לר"מ, דלא כ' דיש גונא דמהני לר"מ.

אמנם **ברשב"א** בתחילת דבריו כ', דלרבנן מהני משום דלא יהיב מידי לעבד, אלא מתנה הוא דיהיב לאדון ע"מ שיוציא עבדו לחרות, והביא דברי **רה"ג** שכ', כלומר שיקח רבך מתנה זו ויוציאך בה לחרות, וכ"כ בשם **הראב"ד**, דבע"מ שתצא לחרות לעבד לא יהיב מידי, ונראה דבאמת זוכה בזה הרב, רק דגם בזכייתו חל התנאי, דרק אם יוציאו לחירות יזכה במעות, **והחזו"א** הק' דבגמ' נראה דאין השחרור חל מיד, אלא עדיין בעי שיתן העבד המעות לשחרור, ועוד הק' דגבי מה שאת נותנת לפיך המבואר בנדרים, וגבי פדיון מע"ש לא שייך לומר הכי, ועיי"ש מש"כ לבאר אמאי מהני ע"מ שתצא לחרות.

**והריטב"א** כ', דבע"מ שתצא בו לחרות אינו זוכה אלא בזמן שיוצא בזה לחרות, וכשנותן לרב לצאת לחרות, אז זוכה לגמרי במעות, ורבנן ס"ל דכיון דזוכה רק באופן זה שיצא לחרות, הרב ג"כ אינו זוכה אלא כשיצא העבד לחרות, וזכייתו לא הויא אלא באם יוצא העבד לחרות בזכייתו, ובשי' ר"מ כ', דכיון דהעבד זוכה במעות לגמרי, זוכה הרב משום דיד עבד כיד רבו, וביאור דבריו נראה כמבואר **בחזו"א**, דבזמן שהעבד נותן המעות לרב לצאת לחרות בזה הוי קיום התנאי, ואז זוכה הרב מכח הדין דיד העבד כיד רבו, וא"כ אינו משתחרר בזה, וכיון דלא שייך שיזכה העבד וישתחרר, ממילא אמרינן דעיקר שיורו אינו כלום וזוכה הרב מיד, וכ' החזו"א דלרבנן דזוכה העבד רק בשעה שמשתחרר, יכול הנותן לחזור דהוי כנותן לאחר ל' דיכול לחזור בו.

ובחי' **הגרש"ש** כ', דגם אי הוי תנאי גמור ונימא דהעבד זוכה לגמרי ורק דתלוי בתנאי דיצא בו לחרות, אתי שפיר שי' רבנן דמהני התנאי, ומשום דבתנאי זה אינו עוקר עיקר זכות הרב לזכות בממון, אלא דבאם יזכה הרב ממילא יתבטל המתנה, כיון דאצל הרב אי אפשר שיתקיים התנאי, ותנאי באופן זה מהני לעכב זכיית הרב, וממילא זוכה העבד לעצמו, וכן מבואר **בחזו"א** בשי' הרשב"א, דתנאי באופן זה ראוי לחול לבטל המתנה באם לא יתקיים, כיון דאינו סותר עיקר הדין דמה שקנה עבד קנה רבו, וכיון דאם יזכה הרב ממילא יתבטל המתנה, משום הכי אמרינן דזוכה העבד ולא הרב.

והנה בגמ' בנדרים פ"ח א', דהיכי דחתנו מודר ממנו, דנותן לבתו ע"מ שאת נותנת לפיך, מבואר **במפרש ובש"מ** בשם **הרא"מ**, דאחר שזוכה בתו, כבר יכולה ליתן לבעלה, והביא **הט"ז** בסרכ"ב סק"א דין זה להלכה, ומבואר בדברי הרא"מ שם, דכל מה שהתנה הנותן, הוא רק שלא יזכה הבעל, אבל באמת לא אכפת לי' שיהיה של הבת שתעשה בו מה שהיא רוצה, **ובשעה"מ** פ"ז מנדרים הי"ז הביא לדבריהם, וכ' דמוכח בדבריהם דבאמת זוכה האשה לגמרי, ומשום הכי כשנותנת לבעלה משלה היא נותנת, וכ"כ **הבית יעקב** ספ"ה סי"א, דהתנאי הוא רק לסלק רשות הבעל, וכאילו אמר דאם ישלוט רשות הבעל אף שלך אינו, ונגד הבעל יהיה חשוב מתנה זו, כאילו גם שלך אינו אלא לדבר מיוחד, אמנם דבריהם צ"ב וכמו שכבר עמד על זה **באב"מ** ספ"ה סק"א, דאם באמת היא זוכה לכל דבר, אמאי לא זוכה הבעל ממנה, ואיך מהני תנאי רק לענין שלא יזכה הבעל ממנה, וכן **בחזו"א** בנדרים תמה בזה, [ועיי"ש משה"ק עוד בדברי הרא"מ, ועיין באב"מ ובחזו"א מש"כ לבאר בדברי הרא"מ, ולכאורה בדברי השעה"מ ובית יעקב מוכח כש"כ הגרש"ש והחזו"א, דבאמת זוכה לגמרי ורק דתלוי בתנאי דע"מ שתצא לחרות או מה שאת נותנת לפיך, ואמנם אכתי צ"ב דמ"מ כל שלא נתקיים התנאי דיתבטל המתנה, ואי מוחל על התנאי, ממילא נמצא דזוכה הבעל ממנו ואסור].

**והרשב"ם והרא"ש** בב"ב נ"א ב' כ', דגם בנותן לאשה ע"מ שאין לבעלה רשות הבעל יורשה, **ובמחנ"א** דיני זכו"מ סי"ג הק', דהא שי' הרא"ש להלכה, דלא מהני ע"מ אלא במפרש לדבר מסוים, וא"כ איך יזכה הבעל הא לא נתקיים התנאי, **ובשעה"מ** **ובבית יעקב** שם כ' לישב לפי המבואר, דבאמת זוכה האשה לגמרי, והתנאי רק מהני שלא יזכה בעלה ממנה, אבל גבי ירושה לא היה דעתו להפקיע הירושה, **ובחזו"א** כ' דכונת הרא"ש לגונא דע"מ סתם, וכמבואר בדבריו דלא הזכיר דיחד לדבר מסויים, וכונתו לישב הגמ' שם, גם לר"ש אליבא דרבנן דמהני ע"מ סתם, והנה **בסה"ת** מבואר דמהני התנאי גם דהבעל לא ירש, והשעה"מ כ' לבאר דבריו, משום דלא נתקיים התנאי, דמיירי שם שהתנה דמה שתרצי תעשי, אמנם כבר הק' על דבריו, דבסה"ת מבואר דאין הבעל יורש אלא שאר יורשיה, ולפי דבריו גם שאר יורשים לא ירשו, משום דמ"מ דלא נתקיים התנאי.

**והריטב"א** הוכיח דהלכה כרבנן אליבא דר"ש דע"מ סתם גם מהני, מהא דבגמ' בסנהדרין ע"א מוקמינן להא דגנב מאמו, דניתן לה ע"מ שאין לבעלך רשות, וכ' דאין לומר דלאו דוקא בכהאי גונא, אלא מיירי גם שפירש מה שאת נותנת לפיך, דא"כ כיון דגנב קודם שאכלה, נמצא דלא זכתה בזה ולא גנב משל אמו, אמנם **ברשב"א** בנדרים פ"ח ב' **ובמאירי** כאן מבואר, דכהאי גונא חשוב דגנב משל אמו, **ובשעה"מ ובבית יעקב** שם כ' דס"ל כשנ"ת, דהוי של האשה לגמרי והתנאי רק שלא יזכה בעלה, אמנם **האב"מ** שם כ', די"ל דס"ל דזוכה מיד לענין זכות אכילה, ונמצא דגונב משל אמו דהיה לה באוכל זכות אכילה, ועיי"ש בחזו"א מש"כ לתרץ.

**ובתורי"ד** כ' בשם **רה"ג**, דעבד שנתנו לו ע"מ שיצא לחרות, והלך העבד וקנה עם המעות דמהני המכירה, [וכבר העירו בזה דבספר המקח לפנינו לא נמצא זה, אלא דבקיצור השערים מבואר כן, ואפשר דכונתו שם על כהאי גונא דניתן לעבד שיקנה עם המעות, ולא מיירי על התנאי דע"מ שתצא לחרות], **והתורי"ד** חולק דהא לא ניתן לו אלא שיצא לחרות, ולפי דברי השעה"מ והבית יעקב אתי שפיר דברי רה"ג, אלא דבדברי רה"ג בספר המקח נראה, דהתנאי מהני דהאדון זוכה על תנאי דיוציא העבד לחרות, דכ' דכל זמן שלא שחרר העבד, אותו ממון אינו קנוי לעבד ולא קני לי' רבו, אבל אם שחרר קנוי הממון לרבו.

בגמ' בנדרים פ"ח מוזכר תנאי דמה שאת נותנת לפיך, **ובתוס' ובראשונים** מבואר דדמי לתנאי לע"מ שתצא בו לחרות, אמנם **הריטב"א** כ' דשם לכו"ע מהני, דמשום התנאי אינה זוכה אלא בשעה שנותנת לפיה, ואז כבר אינו בעולם שיזכה הבעל, **והרמב"ם** בתשובת **פאר הדור** ס"א כ', דע"מ שתצא לחרות דמי למה שתרצי תעשי, וחלוק ממה שאת נותנת לפיך דנותן לדבר מסויים, וצ"ב בדבריו דאמאי ע"מ שתצא לחרות לא הוי כדבר מסויים.

**כד' א'**

ד) תוד"ה ור"א – בסוגיה דנדרים פ"ח מבואר, דרב אמר דרק אם נתן לאשה, ואמר שלא יהא לבעלך רשות אלא מה שאת נותנת לפיך מהני, דס"ל כר"מ, ושמואל אמר דגם באומר מה שתרצי עשי מהני דלא יזכה הבעל, ושי' **ר"ת והרא"ש** דאתיא סוגיה זו כר"ש, ורב כר"מ ושמואל כרבנן, **ותוס'** בשם **ר"י** כ' די"ל דגבי אשה מודה ר"א לר"ש, דלרבנן מהני ע"מ סתם, ולר"מ מהני במיחד לדבר מסוים, ושי' **הרמב"ן** דאתיא גם כר"א, ואע"ג דאמר ר"א דלר"מ גם ע"מ שתצא בו לחרות לא מהני, זהו משום דלא פירש דאין לרבך רשות, ומשמע לי' דנותן לגמרי על תנאי דיצא לחרות, ותנאי זה לא שייך אחר שזוכה הרב, אבל שם דפירש שלא יהא לבעל רשות, הרי נותן רק לזה שתתן לפיה, ומודה ר"מ לרבנן דלא קנה הבעל או הרב, דלדידה נמי לא מקני לה אלא מה שנותנת לפיה, ושמואל אתיא גם לר"א, דס"ל דרבנן מחלקים בין אשה לעבד, ודוקא בעבד אמרינן דלא מהני ע"מ שאין לרבך רשות, [וכ' צד דשמואל אתיא גם לר"מ דחלוק עבד מאשה, אלא דהק' דא"כ מתני' דקתני שם דבעי דיאמר מה שאת נותנת לפיך דלא כמאן, ועיין ברשב"א שהאריך בזה], **ובשעה"מ** פ"ז מנדרים הי"ז הק', דכיון דלר"מ אין חילוק בין אשה לעבד, מנ"ל לשמואל דלרבנן יש חילוק, **ובריטב"א** מבואר דרב אתיא גם לר"א, ומשום דבמה שאת נותנת לפיך נמצא דאינה זוכה אלא בשעה שנותנת לפיה, ואז כבר ליכא למה שנתן לה בעולם, אך בשי' שמואל כ' דעל כרחך ס"ל כר"ש, דלר"א לכו"ע לא מהני מה שתרצי תעשי, וכן מה דמבואר בגמ' דרב כר"מ, הוי דוקא לר"ש, דלר"א גם לרבנן בעי שיאמר מה שאת נותנת לפיך.

**וברמב"ם** פ"ג מזכו"מ הי"ד מבואר, דגם לשמואל דמהני מה שתרצי עשי, מ"מ באם יאמר ע"מ שאין לבעלך רשות סתם לא יהני, ומבואר **בר"ן** בסוגיין ובנדרים פ"ח ב', דהרמב"ם ס"ל דמה שתרצי עשי גם אינה זוכה בזה לגמרי, אלא הרי הוא כאומר לה דלא יהו שלך אלא לאותו דבר שתרצי לעשות בהן בכל שעה ושעה, ובתשובת **פאר הדור** ס"א ביאר הרמב"ם שיטתו, דס"ל דסוגיה דנדרים אתיא דוקא כר"א, ורב ס"ל כר"מ ושמואל כרבנן, וכ' דהיכי דנותן לה לדבר מסוים לכו"ע מהני, ומחלוקת ר"מ ורבנן הוא בגונא שאינו מפרש לאיזה דבר, וכ' דע"מ שתצא לחרות שוה לנותן לדבר שאינו מסוים, וצ"ב אמאי חשיב דבר שאינו מסוים.

ה) שי' **ר"ת והרא"ש** דהלכה כר"ש וכר"מ, וכשי' רב בנדרים דהלכה כרב באיסורי, וכן מבואר שי' **הראב"ד** פ"ז מהל' נדרים הי"ז, ושי' **הריטב"א ותורי"ד** דהלכה כר"ש וכרבנן, כשי' שמואל בנדרים דע"מ סתם גם מהני, **והרמב"ן** הביא דשי' **הרי"ף ורה"ג** דהלכה כר"א ואליבא דרבנן, ולפ"ז נמצא דאין נפ"מ בין ר"ת והרא"ש, להרי"ף ורה"ג והרמב"ן, דר"מ לר"ש הוא כרבנן לר"א, ושי' **הרמב"ם** בפ"ג מזכו"מ הי"ד דהלכה כשמואל, ומהני דוקא מה שתרצה עשה ולא ע"מ סתם וכשנ"ת.

ולענין אשה, שי' **ר"ת והרא"ש והריטב"א ותורי"ד והרמב"ם והראב"ד** דאין חילוק בין עבד לאשה, **ותוס'** בשם **ר"י** כ' לחלק בין עבד לאשה, וכן **ברמב"ן** מבואר להלכה לחלק, דבאשה בע"מ סתם גם לא קנה בעלה כשמואל בנדרים, ולשי' ר"ת והרא"ש והראב"ד, באשה מהני רק במיחד לדבר מסויים, ולשי' הרמב"ן והריטב"א ותורי"ד מהני גם בע"מ סתם, ולשי' הרמב"ם בע"מ סתם לא מהני, אבל במה שתרצי עשי מהני, **והטור** ביו"ד סרכ"ב הביא גם שי' הרמב"ם, ובאה"ע ספ"ה כ' רק שי' ר"ת והרא"ש, **ובשו"ע** באה"ע סי"ב כ' כהרמב"ם, וביו"ד כ' שי' הרא"ש ושי' הרמב"ם, ומבואר **בב"ח ובש"כ** סק"ג, דגבי נדרים יש להחמיר ומשום הכי כ' גם שי' הרא"ש, **ובב"ש** ספ"ה סקכ"ג כ', דאם תפס הבעל בנתנו לאשה שמה שתרצי תעשי מהני, ויכול לומר דקי"ל כשי' ר"ת והרא"ש והראב"ד דקנה הבעל.

**הרשב"א והר"ן** בנדרים כ' בשי' **הרמב"ם**, דבעי דיאמר תרוייהו, שלא יהא לבעלך רשות ומה שתרצי תעשי, ואם אמר רק שלא יהא רשות או רק מה שתרצי עשי, לא מהני וזכה הבעל, והנה **ברמב"ם** בפ"ג מזכו"מ הי"ד באמת הזכיר לתרוייהו, שכ' שנותן שיעשו בזה איזה דבר ושלא יהא לאדון או לבעל רשות, **והה"מ** הביא שם דברי הרשב"א, אמנם בפ"ה מעבדים ה"ב גבי עבד כ' **הרמב"ם** רק דנתן לו ע"מ שיצא לחרות, **והלח"מ** בזכו"מ כ' דרק בע"מ שתצא לחרות לא בעי שיאמר תרתי, ולא ביאר טעם החילוק, וברמב"ם בתשובת **פאר הדור** ס"א נראה דלעולם אי"צ שיאמר תרתי, **והפרישה** סרכ"ב סק"ג כ' דצ"ע אם אמר רק ע"מ שתאכלי או שתהיי אוכלת, **והט"ז** וכן **הש"כ** שם סק"ב כ' דבעי שיאמר תרתי, וכ' דכן מבואר בפי' הרא"ש בנדרים, **ובשעה"מ** פ"ז מנדרים הי"ז הביא דברי הראשונים בסוגיין דמבואר דבזה פליגי ר"מ ורבנן, והלכה כרבנן דלא בעי שיאמר תרתי, ואי נימא דבעי תרתי, לכאורה בגמ' הכא דהוזכר רק שאומר ע"מ שתצא לחרות צ"ל דלאו דוקא, ומיירי שגם אמר ע"מ שאין לרבך רשות, אלא א"כ נימא כהלח"מ בע"מ שתצא לחרות, דלא בעי שיאמר תרתי.

#### 42

**ברשב"א** מבואר דאם אמר לו ע"מ שתקח במעות איזה דבר וקנה העבד בלא דעת רבו, מהני כמו ע"מ שתצא לחרות, וכן מבואר בתשובת **פאר הדור** דהוי כמו מה שאת נותנת לפיך.

ו) בא"ד – **הרא"ש** כ' דאע"ג דהלכה כר"מ דדוקא בע"מ שתצא לחרות כשי' ר"ת, מ"מ בגמ' בפסחים פ"ח ב' ובנזיר כ"ד ב' מוקמינן בע"מ סתם, דאם היה מפרש דמיירי בע"מ לדבר מסוים, לא נדע דאתיא כר"ש, די"ל דהוי כר"א ואליבא דרבנן, וזהו לשיטתו דהלכה כר"ש ואליבא דר"מ.

בא"ד – **ברא"ש** מבואר דאף דיש לחלק בין עבד לאשה, מ"מ מק' הגמ' שפיר מברייתא דאין אשה פודה, דמ"מ סברתם הפוכה, **וברמב"ן וברשב"א** **ובר"ן** מבואר לפמשנ"ת לעיל, דמחלוקת ר"מ ורבנן היא האם אמרינן דבע"מ שתצא לחרות כונתו למתנה גמורה על תנאי, או ליתן רק לדבר מסוים, דא"כ גם אי נימא דיש לחלק בין אשה לעבד, מ"מ בענין זה אין לחלק, דמה דנותן לאשה אי"ז סיבה דיתפרשו דבריו באופן אחר, ומשום הכי מק' הגמ' שפיר מאשה לעבד דבענין זה אין לחלק ביניהם.

בא"ד – במש"כ תוס' דע"מ שתצא חשוב ע"י אחרים, כ"כ גם שאר **הראשונים**, ומיהו **בריטב"א** מבואר דאי נימא דזוכה העבד לענין לצאת לחרות לא חשיב ע"י אחרים, ורק משום דאמרינן דהכא לא ביטל זכות האדון כלל, ורק דאמרינן דגם כשהרב זוכה בעי שיזכה במעות ע"מ להוציא עבדו לחרות, וזוכה בתורת מעות שחרור וכשנ"ת חשיב ע"י אחרים, **וברמב"ן וברשב"א** כ' עוד, די"ל דאה"נ דמשכחת לה ע"י עצמו בע"מ שתצא לחרות, ור"מ לאו כללא נקיט אלא מיירי על התנה בע"מ סתם.

ז) גמ' ואלא בזוזי דידה וכו' – גירסת **רש"י** ומעשר דידי', ומבאר דכיון דכיון דהמעות שלה והמעשר של בעל, לא הוי איש ממעשרו, **ותוס'** מק' דא"כ אמאי הזכיר איש ואשה, **והרמב"ן** כ' לבאר, דילפינן דאע"ג דיש לבעל קנין פירות במעות כיון דמיירי בנכסי מלוג לשי' רש"י, מ"מ לא חשיב ממעשרו דאיש ולא אשה, דהיינו דגם במעות אשתו לא חשיב ממעשרו, **והרשב"א** כ' דס"ד דאשתו כגופו ויחשב ממעשרו, והקמ"ל דחשיבא כאחר, אך הק' דהיה להגמ' לומר איש ולא אשתו, **ותוס' והראשונים** גורסים בגמ' ומעשר דידה, ומיירי דגם המעות וגם המעשר של האשה, ובכל זאת אינה מוסיפה חומש דממעטינן איש ולא אשה, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ה ממע"ש ה"ב דאשה לא מוספת חומש, **והתורי"ד** גם גרס הכי, אך מבאר דברי הגמ' בלשון תמיהה, וכי ממעטינן מאיש דלא אשה, הא איכא רבוי לאשה כמו שהביאו תוס' מספרי, וקשה לר"מ דאמר דלא בעי חומש.

התוס' מק' על ביאורם דאשה אין בה דין חומש, דבספרי מרבינן אשה, וכ' דהיינו לעיקר דין פדיון, **והראשונים** הק' דשם מרבה גם יורש, ולא אצטריך רבוי ביורש אלא לחומש, וכ' לבאר הספרי דמיירי בגונא דפודה מע"ש של בעלה מנכסי מלוג שלה, דכיון דיש לו קנין פירות הוי ממעשרו של האיש דלא כרש"י, וקרא אסמכתא בעלמא.

רש"ימבאר דנכסי דידה היינו נכסי מלוג, ומבואר דאע"ג דיש לבעל קנין פירות מ"מ חשוב נכסי דידה, **והראשונים** מק', דלפי מה דבעי בגמ' לומר דפליגי אי מהני ע"מ או לא, הרי מבואר דכיון דיש לבעל קנין פירות חשוב נכסי דידי, **והרמב"ן** כ' דאי מיירי בע"מ, מוקמינן דהמע"ש גם הוי של האשה ויש לו לבעל בזה קנין פירות, וכיון דהמעות והמע"ש שוים, דהגוף של האשה והקנין פירות של הבעל חשוב ממעשרו, **והרשב"א** כ', דכיון דמיירי דנתנו לה ע"מ שתפדי את המעשר, זה כל זכותה במעות, וכיון דזכה בזה הבעל נמצא דאין לאשה כלום, **והחזו"א** העיר דמסתמא הרי ניתן לה ע"מ שתפדה בלא חומש, דזה הנפ"מ בין אם יהיה של האשה או של בעלה, וא"כ לר"מ דזכה הבעל על כרחך דבטל התנאי, ונמצא דהגוף של האשה כיון דהוי מתנה לכל דבר, **ובתורי"ד** מבואר דרש"י לשיטתו, דבמתנה זוכה בעל גם בגוף וכשנ"ת לעיל באות ג'.

ותוס' מק' עוד, דבמסקנא מבואר דמע"ש אם זוכה בזה הבעל חשיב שלו, הגם דאינו זוכה אלא בקנין פירות, **והרמב"ן** כ' דשם מיירי במעות שיש לבעל קנין פירות, והמעשר והמעות שוים וכשנ"ת, ולר"מ דהמעשר שלה לגמרי אינם שוים, דבמעות יש לבעל קנין פירות ולא הוי ממעשרו, **והרשב"א** כ' דבמע"ש דרק ניתן לאכילה, הוי הכל של הבעל, דהא אכילת הפירות הוי של הבעל, **והמקנה** מק' דא"כ נמצא דכליא קרנא, ובכהאי גונא אין לבעל קנין פירות, **והחזו"א** העיר עוד, דגם מע"ש לרבנן דהוי ממון הדיוט אפשר למוכרו שלא בתורת חילול, והלוקח יעלה הפירות לירושלים, ובמעות אפשר לקנות קרקע והגוף של האשה.

ותוס' כ' דמיירי שנתנו לה ע"מ שאין לבעלה רשות, וכבר עמדו בדבריהם **המהרש"א ומהר"ם**, דכהאי גונא אכתי יש לבעל פירות ועכ"פ לר"מ, וכ' דנראה להעמיד דהבעל עצמו נתן לה, וכ"כ **הרשב"א**, **והריטב"א** כ' דמיירי בפנויה, **ותורי"ד ושלנ"ל** כ', דמיירי דאמר הבעל קודם נשואין דין ודברים אין לי בנכסייך.

בנכסי מלוג דיש לבעל קנין פירות, נמצא דלשי' **רש"י** חשוב ממון האשה לענין דין ממעשרו, ולפמש"כ **הרמב"ן** בשי' רש"י, זה דוקא ביחס למע"ש של הבעל, אבל ביחס למע"ש של האשה חשוב ממון האיש, ולשי' **תוס'** ועוד **ראשונים** חשוב ממון הבעל, **והמקנה** כ' לומר, דרש"י מודה לתוס' למסקנא דחשוב ממון הבעל עיי"ש, **והחזו"א** כ' לומר, דכפי שויות הקנין גוף הוי של האשה, וכפי שויות הקנין פירות הוי של הבעל.

# כד' ב'

א) גמ' ובטל ממלאכתו – **בתו"ר** וכן **בתוס'** בעירובין כ"ח א' בתי' א' כ', דקו' הגמ' דוקא למ"ד כללא קמא עיקר, דאז אמרינן דבעי שיהיה דומה בכל צד, כמבואר בגמ' בעירובין שם, אבל למ"ד כללא בתרא עיקר, בעי שיהיה דומה רק בצד אחד, וכ' התו"ר דאע"ג דאמרינן דבעי מום גלוי וגם שאינו חוזר, זה חשוב כמו צד אחד דהם שקולים, והתוס' בעירובין כ' עוד, דגם למ"ד כללא בתרא עיקר, מ"מ בעי שיהיה דומה בכל צד חשוב, ובטל ממלאכתו הוי צד חשוב, והנה בתי' הגמ' דישלחנו הוי רבויא הק' **המהרי"ט**, דלמ"ד דבכל התורה ילפינן כלל ופרט ולא רבוי ומיעוט, אמאי הכא דרשינן ברבוי ומיעוט, וכ' דכיון דלא דמי כללא קמא לכללא בתרא, בכהאי גונא דרשינן ברבוי ומיעוט כמבואר בב"ק ס"ג א', וכ' דאכתי יק' לרי"ש דס"ל שם דגם בכהאי גונא דרשינן בכלל ופרט, ותי' לפי דברי התו"ר, די"ל דרי"ש ס"ל דכללא בתרא עיקר, וליכא כלל לקו' הגמ'.

גמ' דילדל בו עצם – **ברמב"ם** פ"ה ה"י כ' דיוצא לחרות משום שבטל מעשה השניים הקבועים באותו עצם, **והכס"מ** הק' דהא בגמ' מבואר דאינו בטל ממלאכתו, וכ' לבאר דקו' הגמ' דלא הוי גלוי משום דהעור מכסה, ולזה בעי לרבוי, **ובאהא"ז** במלואים שאחרי הלכות מו"ל באות ט' הק', דבגמ' מוכח דהקו' משום דאינו בטל ממלאכתו, דזה הוסיפה הגמ' בקו' דנצריך גם את זה, **ובפי' תר"י הזקן** מבואר, דקו' הגמ' דנבעי דהמלאכה באבר תהיה בגלוי, ועל זה משני דאיכא רבוי ולא בעי מלאכה בגלוי, ומ"מ חשיב מום גלוי, שהשן הוא אבר גלוי ובטל מלאכת השן.

גמ' א"כ שן ועין מאי אהני – **בריטב"א** מבואר דאצטריך שן ועין כדאמרינן לעיל, **והמהרי"ט** כ' דאי כתיב רק חד הייתי אומר דבעי רק שיהיה גלוי, אבל לא בעי שיהיה דבר שאינו חוזר, ולהכי כתיב תרוייהו, דילפינן מעין דדוקא אינו חוזר וממעט שן דחלב, **ובתו"ר** נראה מבואר, דאינו גלוי ואין סופו לחזור תרוייהו שוים, וא"כ לכאורה סגי בעין לבד, וצ"ל כריטב"א, דהייתי אומר דבעי דנברא עמו, אבל שן דלא נברא עמו לא.

ב) גמ' הואיל ומדרש חכמים הוא – **המאירי** מביא שי', דבכל מקום דדרשינן כלל ופרט הוי אסמכתא, ונראה בדבריו דעיקרו הוי הלכה בכל מקום, והכא ס"ל דליכא הלכה, והביא עוד פי' ר"ת, דמדרבנן בעי גט, וכ' דמזה ראיה לשי' **רב אחאי גאון** שמקדש בעדים פסולים דרבנן דבעי גט, ולא אמרינן דאפקעינהו לקידושין כמו בחמץ דרבנן, דאין פסול זה ידוע ויאמרו דאשת איש יוצאת בלא גט, וכמו דהכא מצריכים גט שחרור מהאי טעמא, **והגרע"א** במהדו"ק סצ"ד הביא דהרמב"ן כ', דרב אחאי עצמו הביא ראיה מסוגיין, וכ' הגרע"א דברמב"ן מבואר, דאין כונת רב אחאי כמו דמבואר במאירי, דאדרבה הרמב"ן כ' דלפי' ר"ת דהכא בעי גט משום שלא יאמרו אין ראיה לרב אחאי, ונתקשה שם האיך פירש רב אחאי לגמ' הכא עיי"ש.

גמ' יליף שלוח שלוח – **בשלנ"ל** כ' דאי"ז ג"ש גמורה אלא גלוי מילתא, ומשום הכי לא תי' הגמ' על ר"מ דלא גמר האי ג"ש, ועוד כ' דהא בעי זה לדרשה דכלל ופרט ואי"ז מיותר לג"ש, **והמהרי"ט** הק' עמש"כ תוס' דרק שן ועין לא בעי גט כיון דכתיבי קודם הקרא דישלחנו, דא"כ שן ועין אינו מיותר ואיך דרשינן לעיל משן ועין למעט, וכ' דמ"מ אפשר למילף ממה דכתיב שן ועין בין שני כללים.

**הרי"ף** כ' דהלכה כר"ע דבעי גט שחרור, וכ' דאע"ג דאמרינן בעלמא דהלכה כהמכריע, מ"מ זה דוקא במתני' ולא בברייתא כמבואר בגמ' בשבת ל"ט א', **והרא"ש והר"ן** כ' עוד דהוי הכרעה שלישית, והיינו דכיון דלא הוזכר בדברי החולקים צד לחלק בין שאר אברים לשן ועין, לא חשוב הכרעה כמבואר בגמ' בכמה מקומות, **והלח"מ** פ"ה ה"ד כ' דהרי"ף מפרש הכרעה שלישית באופן אחר, עיין תוס' ב"ק קט"ז א'.

**הרמב"ן** כ' דהרי"ף הביא דינים אלו להלכה אף דהוי קנס, משום דמהני תפיסה והעבד מוחזק בעצמו, **ובריטב"א ובר"ן** מבואר, דלפ"ז בזמן הזה לכו"ע בעי גט שחרור, דתפיסה לא מהני אלא לענין שאינו צריך לעבוד ואכמ"ל.

ג) גמ' על אזנו וחרשה – **התוס'** בב"ק צ"ח א' הק' דלא הוי ניכר המום, וכ' דכיון דניכר לפי מעשיו דהוא חרש חשוב מום גלוי, ועוד כ' דאי"צ שהמום יהיה גלוי, אלא דהאבר שהזיקו הוא יהיה גלוי והאוזן גלויה, ועיין לעיל גבי דילדל בו עצם.

גמ' שם – **בתו"ר** הק' דגבי מומין בבכור מבואר דחרש לא הוי מום, ואמאי חלוק עבד מבכור, וכ' משום דמצינו דחלוק לענין שן, דעבד יוצא לחרות בשן, ובבכור לא הוי מום דלא הוי דומיא דפסח ועור, **וברשב"א** מבואר דשן לא הוי גלוי לגמרי כמו עור ופסח, וכיון דיוצא בשן משום הכי מרבים גם חרש, ונראה דס"ל דהחסרון בחרש הוא דאינו גלוי כ"כ, ולפמש"כ תוס' בב"ק דהוי גלוי משום דניכר לפי מעשיו אתי שפיר, **ובתוס'** בבכורות ל"ז א' **ובריטב"א** נראה דשן לא הוי מום כ"כ והכא נמי חרשות, ואי יוצא בשן הוא הדין בחרשות, **ובתו"ר** כ' דכי היכי דשן דבר מועט, חרשות נמי מקרי מום שבגלוי.

גמ' איהו מבעית אנפשי' – **בתוס'** ב"ק צ"א א' הק' אמאי קתני על אזנו, הא סגי דיאחז באזנו כמו גבי מזיק, ועוד הק' דבתוספתא מבואר הטעם דפטור, דילפינן והכה עד שיעשה בו מעשה, **וביש"ש** שם סל"ט כ' לומר דלפי האמת בעי מעשה ממש, וגם באחז באזנו יהיה פטור עיי"ש.

גמ' שם – **בש"מ** בב"ק בשם **הרמ"ה** מבאר, דמה דאמרינן דאיהו מבעית אנפשי', היינו שהיה לו להרכין ראשו לצד אחר, והיכי שאחזו לא היה בידו להרכין ומשום הכי חייב, וכ' דכל היכי דלא היה בידו להרכין הרי הוא חייב, וכ' דכל זה דוקא בהיזק ע"י קול דהוי גרמא בעלמא, אבל היכי דעביד מעשה בגופיה, בזה גם היכי דיכל הניזק להציל עצמו אינו נפטר, **ובחזון יחזקאל** בב"ק פ"ו מתני' ה' הביא, דכדברי הרמ"ה מבואר בירושלמי עיי"ש, ומבאר החילוק בין אם מזיק ע"י קול או דעביד מעשה בגופי', דהיכי דעבד מעשה בגופי', בזמן ההיזק כבר אין ביד הניזק לינצל, אבל ע"י קול חשיב דגם בשעת ההיזק אכתי בידו לינצל, וכ' **דרש"י** דכ' הטעם דמדעתי' קא מיבעית, שנותן לבו אל פחד קול הבא פתאום, מבואר טעם אחר, והביא דברי **המאירי** בב"ק נ"ו א', דכ' דפשיעתו של הניזק מסייע למעשה של המזיק, שהיה לו להתחזק בעצמו, ועוד הביא דברי **רש"י** בב"ק צ"ח א', דכ' דפטור משום דבהכי לא הוה לי' למיחש, וכ' דלפ"ז גם היכי שלא היה בידו להרכין ראשו לצד אחר מ"מ פטור, וכ' לפ"ז דהא דחייב באחז באזנו, משום דבכהאי גונא הוה לי' למיחש.

גמ' וחייב בדיני שמים – **השעה"מ** פ"ה מעבדים ה"ז העיר, דאמאי בעבד לא נימא ג"כ הכי דחייב לצאת ידי שמים, ולשי' **רש"י** בב"מ צ"א א' דבחייב לצאת ידי שמים מהני תפיסה, כיון דלעולם העבד תפוס בעצמו, גם בגרמא ממילא יוצא לחירות, [והביא דברי היש"ש שם דכל דברי רש"י הוא רק בקלב"מ, אך כ' דבראב"ד ובחינוך מבואר דהוי בכל חיוב לצאת ידי שמים], וכ' לומר דכיון דאיכא עשה דלעולם בהם תעבודו, אין בזה דין דלצאת ידי שמים, אך הק' **דמירושלמי** מוכח דליכא לסברא זו, ובהג' **הגר"ש נתנזון** כ' לומר, דרק בחיוב ממון איכא דין לצאת ידי שמים, אבל בשן ועין דחייבה תורה להוציא העבד, בזה ליכא דין לצאת ידי שמים, **והרש"ש** כ' לומר דקנס חידוש הוא, ואין אפילו חיוב לצאת ידי שמים בגרמא.

גמ' שינו נדודה והפילה – **הרשב"א** מק' אמאי לא יצא לחרות משום חיסור אבר כמו בעינו סמויה וחטטה, **ובשלנ"ל** כ' דכיון דהיא נדודה סופה ליפול, **וברש"ש** כ' לומר, דכיון דאינו נולד עמה וגם דרך השן ליפול כשמזקין, משום הכי לא חשוב מחוסר אבר.

גמ' אך יכול להשתמש בהן וכו' – **בר"ן** מבואר דדוקא היכי דמעיקרא הוי נהורא ברי ועכשיו נהורא כחישא שאינו יכול להשתמש הוא דיוצא לחירות, אבל אם מעיקרא נהורא כחישא רק דיכול להשתמש ועכשיו נהורא כחישא שאינו יכול להשתמש, אינו יוצא.

ד) תוד"ה מיבעי – **הרמב"ן והריטב"א** תי' כתוס', **והרשב"א** הק' דכיון דכל אחד בפנ"ע לא הוי סיבה, מה בכך דאיכא תרתי לפטור, **והמהרי"ט** כ' בביאור התוס', דהא דבלא נתכוין לעין כלל חייב אם לא נתכוין לטובה, הוא משום דכיון דבנתכוין לטובה חייב דליכא קרא לפטור, ואע"ג דכהאי גונא הוי אנוס ואפילו בנזקין פטור, [ועיין **בחזו"א** בב"ק כ"ז ב' דכ' לומר, דהכא מיירי באופן דיש לחייבו גם מדין מזיק], א"כ בלא נתכוין לעין גרידא דבנזקין חייב, כל שכן שיהיה חייב בעבדו, ועל כרחך דקרא דפטר הוא דוקא באיכא תרתי, **והרמב"ן** כ' בשם **הראב"ד** דדוקא בעובר פטור, משום דלא קרינן ושחתה אלא בעין שכבר היתה ראויה, והק' על זה דבגמ' מבואר טעם אחר, **והרשב"א** תי' דאה"נ דר"א פוטר משום דבעי שיתכוין, מ"מ רבנן פוטרים משום דבעי שיהיה ראוי קודם, ועוד כ' דיש לפרש דגם אם נתכוין לחטטה לעין, מ"מ לא קרינן בי' מתכוין לשחתה כיון דאינו ראוי, ובעי עד שיכוין לשחתה, **והראב"ד** **והרשב"א** בב"ק כ' עוד, דשם הוא רואה העין ואינו נזהר שלא לשחתה, ואע"ג דאינו מזיד מ"מ גם בזה חייב, משא"כ בעובר אינו רואה העין כלל ואין בידו ליזהר, משום הכי יש לפטור טפי.

**וברמב"ם** פ"ה הי"א כ' דבלא נתכוין אינו יוצא לחרות, והנה הרמב"ן כ' בשם **י"מ**, דמש"כ בגמ' בב"ק פלוגתא דרשב"ג ורבנן, אין הכונה דלרבנן יוצא, אלא דממחלוקתם יש ללמוד על כהאי גונא דלכו"ע פטור, דמ"מ בעי שיתכוין לעין, וכ' דאינו נכון, **ובכס"מ** בתי' הראשון כ' דשי' הרמב"ם כהי"מ אלו, ועוד כ' דס"ל להרמב"ם דהסוגיה דהכא פליגא על הסוגיה בב"ק, **והטור** ביו"ד סרס"ז הביא שי' הרמב"ם והתוס', **ובשו"ע** סל"ו כ' כהרמב"ם, **והש"כ** שם סקמ"ו הביא דהתוס' והטור חולקים, דרק בעובר אינו יוצא.

גמ' יבשה גפה – **הרשב"א** כ' בשם **הראב"ד**, דחשוב חסרון אבר אפילו דעדיין מחובר בגופו, כיון דכוחו בכנפיו ויבשו, **ובשלנ"ל** מבואר משום דסופו ליפול.

**כה' א'**

ה) גמ' כולם אין מטמאין משום מחיה – **בתו"ר** מבואר דהוא הדין דבשאר סמני טומאה אינם מטמאים, והא דנקט מחיה הוא משום דהאי קרא דמיני' ילפינן כתיב גבי מחיה, ועוד כ' דכיון דבסוף ראיה, הדין דגם אם יש מחיה בראשי אברים, מהני דמשום הכי לא חשיב פרח בכולו וטמא, משום הכי אצטריך לומר דמ"מ בתחילה אינו מטמא, **והרמב"ן והר"ן** כ' דדוקא במחיה לא משכחת לה בראשי אברים, כיון דבעי שיעור גריס ומחיה כעדשה, אבל שיעור גריס לבד משכחת לה שיראה כולו גם בראשי אברים, וכבר הק' **הרש"ש** דבמתני' בנגעים מוכח דשיעור המחיה משלים לשיעור גריס וכמו שהביא הריטב"א, **והריטב"א** כ' דבשאר סמנים משכחת לה שיהיה ארוך וצר, אבל במחיה בעי שתהיה מבוצרת בתוך הנגע, וזה אי אפשר בראשי אברים שיראה כולו, **והרמב"ם** בפ"ג מטו"צ ה"ח כ' דבמחיה לא משכחת לה, משום דהמחיה באמצע חולקת הנגע, **והראב"ד** השיג על דבריו, **ובמהריק"ו** **ובכס"מ** מבואר, דכונת הרמב"ם דמשום זה אין העין שולטת בכל הנגע, אבל בשאר סמנים אפשר שתשלוט העין בכל השיעור, **והראב"ד** שם כ' דבראשי אברים אין שער בסתמא, וא"כ לא משכחת לה סימן טומאה של שער, ועיי"ש מש"כ על פשיון, ועוד כ' כהתי' השני בתו"ר, **ובמהרי"ט** מבואר דאם הנגע תחת הראשי אברים ונמשך על הראש, ושם יש שער לבן או פשיון שפיר טמא, משא"כ מחיה בעי שתהיה בתוך הנגע וכשנ"ת.

ו) גמ' בכלם עבד יוצא לחירות – **בר"ן** מבואר דהוא הדין לשאר אברים דעבד יוצא בהן לחרות, ואצטריך לאשמועינן אלו דאע"ג דאינו מטמא בנגעים, דלא קרינן בהו לכל מראה עיני הכהן, מ"מ חשיבי מומין שבגלוי, וכן מבואר **בתורי"ד** דכל דבר דהוי מום בבכור הוי מום בעבד, דבבכורות ל"ז א' ילפינן מומין בבכור גם מכלל ופרט, דכתיב בפרט עור ופיסח, אמנם **ברמב"ם** פ"ה ה"ד-ה לא הזכיר אלא כ"ד ראשי אברים ושן ועין, [**ובב"ח** סרס"ז כ', דברמב"ם מבואר דלאו דוקא כ"ד ראשי אברים וצ"ב], **והתורי"ד** הוכיח דלאו דוקא כ"ד ראשי אברים, מהא דמבואר לעיל דדילדל בו עצם בזקנו יוצא לחרות, ולשי' **הרמב"ם** דשם מיירי דבטל השניים הקבועות בו לכאורה אין ראיה, והתורי"ד הביא **מתוס'** בבכורות שכתבו דחלוק עבד מבכור, [ומיהו לא מבואר בדבריהם דדוקא כ"ד ראשי אברים], ודוקא בכור דכתיב גבי' כל מום רע, מרבים מכל, גם כל שאר מומין משא"כ בעבד, והק' דגבי עבד גם אמרינן דישלחנו הוי רבויא, **ובמהריק"ו** פ"ז מביא"מ ה"ח כ', דמ"מ כל הוי רבוי יותר מישלחנו, **ובטושו"ע** לא הוזכר אלא כ"ד ראשי אברים ושן עיין, **והב"ח** שם הביא דברי הר"ן דהוא הדין שאר אברים, והעיר על הטור דלא פירש זה, וגם הוכיח מדילדל עצם שבזקן לשי' רש"י, דלאו דוקא כ"ד ראשי אברים.

**בתורי"ד** כ' דכל דבר הפוסל בבכור עבד יוצא בו, ויוצא בנסדק אזנו וכדומה, אמנם הביא **דהתוס'** כ'לאו הכי וכשנ"ת, וכן נקטו **המקנה והחזו"א** בפשיטות, ובחזו"א מבואר דכיון דכתיב ושחתה בעי השחתה ממש, ונסדק לא חשוב דנשחת אע"ג דנקרא מום.

גמ' ורמינהו הרי מי שהיה מזה וכו' – בגמ' בסמוך מבואר דמחלוקת רבי ורבנן היא, האם מקשינן הזאה לטומאה או הזאה לטבילה, והק' **התו"ר** דא"כ מה מק' הגמ' הכא מהזאה לענין יציאת עבד, נימא דרבי ס"ל להשוות יציאת עבד לטבילה, ותי' דעל כרחך לא שוה לטבילה דהא עבד יוצא בשן, ובטבילה שן הוי טמון כמבואר בגמ' לק', וקו' הגמ' דכיון דאשכחן בהזאה דלשון הוי גלוי, הוא הדין גבי יציאת עבד, **והמהרש"א** מק' דלת"ק דעבד אינו יוצא בלשון, הא על כרחך אינו מדמה לטבילה, דבטבילה הוי שן טמון, ואמאי לא נימא דגם בלשון יצא, ותי' דלרבנן דהזאה הוי כטבילה, אמרינן גם גבי עבד דיש לנו לומר דהוי כהזאה וטבילה, ורק דגבי שן גלי קרא דעדיף, ורק לרבי דגם הזאה הוי כטומאה, אמרינן דהכא נמי בעבד יש לנו לדמות להזאה וטומאה, וכ' המהרש"א דלרבנן גבי הזאה שן הוי גלוי, דזה יש לנו למילף מעבד, אמנם בדברי התו"ר יל"ע, דכ' בדברי רבי דכיון דגלי בשום מקום דלשון הוי גלוי הוא הדין לעבד, וא"כ גם לרבנן יק', דעכ"פ גלי קרא גבי טומאה ומצינו מקום דהוי גלוי, **ובפנ"י** כ' דקו' הגמ' דוקא לרבי דס"ל דסירוס הוי גלוי דא"כ גם לשון, כיון דס"ל דלא רק שן דכתיב בקרא ותו לא, משא"כ לת"ק דסירוס לא הוי גלוי, י"ל דהגם דגבי הזאה הוי גלוי, מ"מ לענין עבד לא הוי גלוי, ולפי דבריו נראה דאה"נ דגם מטומאה הוה מצי להק', רק דלא מצינו גבי טומאה דלשון הוי גלוי, ורק ממחלוקת רבי ורבנן לענין הזאה שמעינן דהוי גלוי.

גמ' ועוד תניא ושניטל רוב הלשון – **בתו"ר** לעיל כ"ד ב' מבואר, דגם לת"ק דעבד אינו יוצא בלשון, מ"מ מודה דהוי מום בבכור, [**ובשלנ"ל** כ' לומר דת"ק מודה דיוצא בלשון ולא איירי בזה], וקשה לפי דבריו מה מק' הגמ' מהא דתניא שניטל רוב הלשון, הא על כרחך לת"ק חלוק מום מיציאת עבד, וכן הק' **הלח"מ** על **הרמב"ם** בפ"ד מעבדים ה"ד דכ' דאין עבד יוצא בלשון, וגבי מום כ' בפ"ז מביא"מ ה"ז דחשוב מום, **ובמהריק"ו** בהל' ביא"מ שם בה"ח גם הק' כן, והק' גם מסירוס דגבי עבד כ' הרמב"ם דאינו יוצא, ולענין מום כ' שם דהוי מום, **ובפנ"י** כ' לת' כשנ"ת לעיל, דודאי יש לחלק בין עבד למום ולומר דבעבד בעי גלוי יותר, וקו' הגמ' היא רק לרבי דס"ל דעבד יוצא בסירוס, דא"כ הכא נמי בלשון כיון דמצינו דחשוב מום בגלוי, ועד"ז כ' **במהריק"ו** שם, וכ' דהא דגבי מום לא בעי גלוי כ"כ כמו בעבד, משום דגבי מום ילפינן לרבות מדכתיב כל מום וכשנ"ת לעיל גבי שאר אברים, ועיי"ש מש"כ עוד.

ז) גמ' אשר יגע בו – **בתו"ר** כ' דברוב ספרים גרסינן כי יגע בו, ומבאר דממשמעות דקרא ילפינן דהוי מבחוץ, ודלא כרש"י דילפינן מדומיא דידיו, וכ"כ **התוס'** בנדה מ"ג א' בתי' אחד עיי"ש.

רש"י ד"ה מאבראי – **בתו"ר** כ' דהכא דהאדם כולו טובל, שפיר י"ל דגם מקצת לשון יצטרך טבילה, וכ' דהטעם דלא בעי משום דלא הוי דומיא דבשרו דכולו מאבראי.

**ברמב"ם** פ"א מטו"מ ה"ג כ' דשן הוי גלוי לענין טומאה, וכן מבואר **במהרש"א** דאפילו לענין הזאה הוי גלוי גם לרבנן, **ובשלנ"ל** כ' לומר דהוי טמון לענין טומאה, דרק לשון דאפשר להוציאו חוץ לפיו הוי גלוי.

גמ' והאמר רבין וכו' – **הריטב"א** כ' דאף דמצינו דשן חשוב יותר גלוי, דהא לת"ק עבד יוצא בשן ולא בלשון, מ"מ לענין טבילה אין לחלק, דאי אפשר לטבול השן בלא הלשון.

תוד"ה כל – בתוס' מבואר דבעי ראוי לביאת מים מן התורה, אמנם **הרמב"ן** כ' בשם י"מ דהוי מדרבנן, וכן **ברשב"א ובריטב"א,** וברשב"א מבואר דכיון דפעמים דזה גלוי, משום הכי הצריכו דלא יהיה שם חציצה, והריטב"א כ' משום דגבי טומאה הוי גלוי, ועיין בשו"ת רע"א מהדו"ק ס"ס מש"כ בזה ואכמ"ל.

בא"ד – **בתו"ר** מבואר דהא דלא בעי לכתחילה ביאת מים בבית הסתרים כמו דבעי גבי בלילה, דכיון דלא כתיב בהדיא ורק מרבוי דכל, משום הכי בעי רק ראוי, **והתוס'** במנחות י"ח ב' כ' דכיון דכתיב ורחץ בשרו, ילפינן דאי"צ אלא בשרו, **ובתוס'** בנדה ס"ו ב' כ', דרק בבלילה דהוא מצוה שייך לומר דבעי לכתחילה, אבל טבילה דכל דינה הוא שיטהר, כיון דנטהר גם בלא ביאת מים בבית הסתרים, לא שייך שיהיה דין לכתחילה שיהיה ביאת מים בבית הסתרים.

# כה' ב'

א) תוד"ה בהמה – **בתוס'** בב"ב ע"ו א' כ' בשם ר"ת כשי' ריב"ם דבעי מיד ליד, וכ' עוד **דר"ת** ס"ל דבעי שיהיה בפני המוכר, וגם בזה כ' **התוס'** **והרא"ש** שם דמנין לו זה, וס"ל דלא בעי שיהיה בפניו, וכך היא שי' שאר **הראשונים**, **ובשו"ע** סקצ"ח ס"ח כ' דסגי שיהיה בפני המוכר או במצותו, **ובי"ר** בב"ב ע"ו ב' מבואר דבספינה לא בעי מיד ליד, אבל בשאר מטלטלין מהני מסירה ודוקא היכי דהוה מיד ליד, **והטור** הביא דבריו בסקצ"ח ועוד יבואר לק' בע"ה.

ובמה שהביאו תוס' מהא דלך חזק וקני ולך משוך וקני דלא בעי מיד ליד, הנה **בש"מ** שם כ' בשם **הראב"ד** דמיירי כגון שאמר לו תחילה לך משוך וקנה, ואח"כ תפס ראש החבל שהיא קשורה בה ומסרה לידו בשתיקה, ורבנן סברי דמסרה לו עכשיו שימשכנה, וזה כשי' הריב"ם ור"ת דמסירה הוי מיד ליד, ומבאר הגמ' באופן זה.

תוד"ה בהמה – בשי רש"י מבואר בתוס' ובראשונים דס"ל דמסירה עדיפא ממשיכה, ומשום הכי היכי דמהני מסירה לא מהני משיכה, אמנם **בפנ"י** כ' דרש"י כ' דלא מהני משיכה משום דאין דרכה בכך, ולא משום דמסירה עדיפא, **ובראשונים** מבואר דמה דאין דרכה בכך, לא הוי סיבה דלא יקנה משיכה, כמו דדברים דאין דרכם בהגבהה דמ"מ נקנים בהגבהה, [ולכאורה משום זה לא ניחא להו לומר דכונת רש"י דמשום דאין דרכה בכך לא מהני משיכה, אפילו אי נימא דמשיכה עדיפא, ועל כרחך דס"ל דמסירה עדיפא, ומהשתא י"ל דכיון דאין דרכה במשיכה אינו קונה במשיכה], **והפנ"י** כ' בשי' רש"י, דמשיכה לא ניכר כ"כ קנינו כמו בהגבהה, ודוקא הגבהה מהני אפילו אם אין דרכו בכך, וכ' דרש"י היה לו הכרח לפרש הכי, דומיא דדקה בהגבהה דהוי דוקא.

בא"ד – במש"כ דגבי מציאה כיון דאי אפשר במסירה קונה משיכה, כ' **המהרש"א** דהא דלא ניחא להגמ' לישב הכי לר"ש, דמודה דקונה פיל במשיכה כיון דאי אפשר בהגבהה, הוא משום דלא ניחא להגמ' לחלק בין בהמה לבהמה, **והקיקיון דיונה** כ' דטעמי' דר"ש דרק הגבהה קונה, אי"ז משום דאפשר בהגבהה, אלא משום דס"ל דאין דרך קנין משיכה ומסירה בבהמה, וא"כ ממילא דאין לחלק בין פיל לשאר בהמות, כיון דס"ל דאיכא חסרון מצ"ע בקנין מסירה ומשיכה.

בא"ד – מש"כ תוס' ומיהו הך פירכא, העיר **המהרש"א** דהכא נמי מה שהק' קודם מיושב לפי דבריהם דיש לחלק בין מו"מ למציאה, וכן מבואר **בתוס' וברא"ש** בב"ב, ועיין **בפנ"י** מש"כ לבאר דבקו' הקודמות לא ניחא כ"כ תי' זה, ובמה שהק' מר"א אדר"א כ' **הפנ"י**, דלשי' רש"י י"ל דבחד גרסינן רבי אלעזר.

**המהרי"ט** מק' דכיון דבמציאה קונה, קשה לשי' ר"ת דאין קנין מבטל חבירו, דאמאי במו"מ לא יקנה, וכ' לבאר דמציאה והפקר דלא בעי להוציא מרשות אחר, קל יותר לקנותם ומשום הכי מהני משיכה, ועוד כ' דשם הדין דמהני רק משום דאי אפשר באופן אחר, וא"כ היכי דאפשר, שם ממילא דליכא לקנין משיכה.

בא"ד – משה"ק ר"ת על רשב"ם דוכי מצות הם דמבטלים זה את זה תי' **התוס'** בב"ב, דהכא נמי מצינו דהיכי דאפשר בהגבהה לא מהני משיכה כיון דאפשר בהגבהה, ובב"ב הק' עוד לשי' רשב"ם, אמאי לא משני הכא דמתני' מיירי ברה"ר ורב בסמטא, ותי' דכיון דאמר רב דנקנית במשיכה וזה עדיף ממסירה, בודאי משמע דס"ל דלא מהני מסירה כלל ואפילו ברה"ר.

בא"ד – משה"ק על שי' ר"ת ממה דאמרו חכמים גבי ספינה דלא קנה עד שימשכנה, ומשמע דמשיכה עדיפא, מבואר **בתוס'** בב"ב **ובר"ן**, דלפי המסקנא שם דפליגי רבי ורבנן באמר לו לך משוך וקני, דחכמים ס"ל דהוי קפידא לק"מ, ומשה"ק תוס' בסה"ד דלשי' ר"ת גם אי מוקי למחלוקת רבי וחכמים בסמטא, מ"מ אביי ורבא דלא כחכמים, ביאר **הפנ"י**, דכיון דאמרו חכמים דעד שימשוך, מבואר דלא מהני מסירה בסמטא, ולר"ת דמסירה מהני גם בסמטא לאביי ורבא, הוי דלא כרבנן, אמנם צ"ב דהא כבר הק' תוס' דלס"ד הוי דלא כר"ת, וכיון דעכ"פ מוכח דמשיכה עדיפא, ממילא דמה דאמרו אביי ורבא דמהני מסירה ברה"ר הוא דוקא, ומה מוסיפים להק' עוד עכשיו, ואפשר דלפי דברי ר"ת דגם אי משיכה עדיפא, מ"מ לא יבטל הקנין מסירה, שפיר מק' תוס', דגם אי לס"ד משיכה עדיפא, מ"מ אמאי לא יהני מסירה ג"כ, [אמנם יל"ע דזה קו' גם בשי' רבנן, דאמאי לא מהני מסירה בסמטא, ולכאורה צ"ל דאה"נ לרבנן צ"ל דלא מהני מסירה כלל ואין כלל קנין מסירה, וכן מבואר בריטב"א בב"ב בס"ד דפליגי ברה"ר, דלא מהני מסירה כלל לרבנן], **ובחזו"א** מבואר דקו' תוס' בסוף, דלס"ד מוכח דמסירה לא מהני בסמטא, לאביי ורבא, ובתחילה הק' גם לפי המסקנא, דאף דטעמא דרבנן משום דהוי קפידא, מ"מ נראה מלשון הברייתא דמשיכה עדיפא.

ב) שי' **רש"י** כמו שמבואר בתוס' ובראשונים, ושי' **ר"ת ובעה"מ** בב"ב, דלרב דמהני משיכה כל שכן מסירה, ולפ"ז להלכה מהני מסירה בסמטא, אמנם שי' תוס' בשם **ר"י והרא"ש** ושאר **ראשונים**, דרב דאמר משיכה היינו דוקא משיכה, ולפ"ז הק' הראשונים בב"ב, דהא בסוגיה שם מסקינן דספינה נקנית במסירה, כמו דאמרו רבא ואביי דמסירה קונה ברה"ר, **והרשב"א והריטב"א והר"ן** כתבו דחלוק בהמה מספינה, דמה דמהני מסירה בספינה הוא משום דקשה למושכה, וזה הטעם דלר"מ מהני מסירה בבהמה, ובזה פליגי רבנן דבבהמה אפילו גסה אי"ז קשה כמו בספינה ולא מהני מסירה, וכן נראה שי' **הרמב"ן**, **והרי"ו** כ' דהא דמהני מסירה בספינה, הוא משום דאין דרך להכניסה לבית ומשאירים אותה במקומה, והא דמהני מסירה בבהמה הוא משום דדרך לאוחזה שלא תברח, וכיון דהוי מב' טעמים, לא קשיא כלל אמאי להלכה מהני בספינה ולא בבהמה, והרמב"ן כ' עוד בשם **רה"ג**, דמה דמהני מסירה הוא דוקא באומר המוכר דיקנה במסירה או בלשון הדומה לו, אבל בסתם לא מהני מסירה, וכ' **הרמב"ן**, דלפ"ז מחלוקת ר"מ ורבנן הכא הוא בסתמא האם מהני מסירה, וס"ל לר"מ דכיון דאורחה בהכי מהני גם בסתמא, [ור"ש ס"ל דליכא מסירה כלל, ומשום הכי מק' הגמ' פיל במה יקנה], ולפ"ז אין סתירה כלל, ובשם **הראב"ד** כ' הראשונים [ונמצא **בש"מ** בב"ב], דר"מ ורבנן הכא פליגי בסמטא אי מהני מסירה, ובזה הלכה כרבנן דלא מהני מסירה בסמטא, אבל בגמ' בב"ב מיירי ברה"ר, ושם מהני מסירה גם בבהמה.

## 46

**והרמב"ם** פ"ב ממכירה ה"ה כ' דבהמה נקנית במשיכה, וכ' **הה"מ והכס"מ** דבמסירה לא, אמנם **הטור** סקצ"ז כ' דבהמה נקנית במסירה ברה"ר, **והב"י** הק' עליו, דבראשונים מבואר דדוקא במשיכה, וכך גם דעת הרא"ש דמשיכה עדיפא, ועיין **בפרישה** שם סק"ז שהאריך להוכיח כשי' הטור, ומתוך דבריו מבואר, דהנה התוס' בב"ב ע"ו א' כ' דלא מצינו מסירה אלא בספינה ובע"ח, וברא"ש שם מבואר הטעם, דבהם ע"י אחיזה לבד אפשר שיזוזו ממקומם ע"י נענוע, דבהמה ע"י שתלך מעצמה ובספינה שתנוע על המים, וא"כ לפי דבריו לא הוזכר כלל לחלק בין ספינה לבהמה, וכיון דמסקינן דמהני בספינה, הוא הדין דבבהמה צריך להועיל, ועל כרחך דצריך לת' כהראב"ד, דר"מ ורבנן פליגי דוקא בסמטא, אבל ברה"ר לכו"ע מהני, **ובשו"ע** שם ס"א כ' דמסירה לא מהני בבהמה, **והרמ"א** כ' די"א דבגסה מהני מסירה, וזה כשי' **ראבי"ה** שהובא בהג"מ על הרמב"ם באות א', דהלכה כר"מ דמתני' ולא כרב, ונראה דס"ל דשמואל חולק על רב והלכה כשמואל, וכ' עוד **י"א** דגם בדקה מהני ובפניו, **ובסמ"ע** סק"ב הביא על זה שי' הטור, אמנם לפ"ז גם שלא בפניו מהני, דשי' הטור כהרא"ש דלא בעי בפניו, ובבי' **הגר"א** סק"ג כ' דזה כשי' רש"י ור"ת דמשיכה מהני וכל שכן מסירה, ומשום דמסירה עדיפא דהוי בפני המוכר, וכ' דכמעט כל הפוסקים ס"ל כהשו"ע.

בדין מסירה, שי' **התוס' והרא"ש** דמצינו רק בבע"ח וספינה וכשנ"ת, וכך היא שי' **הרי"ו** אך מטעם אחר וכשנ"ת, **והרמב"ם** פ"ג ממכירה ה"ג כ' דמהני בכל דבר שיש במשיכתה טורח גדול וצריך כמה בני אדם למושכה, ועל דרך זה מבואר בשאר **ראשונים**, **והיד רמ"ה** בב"ב כ' דבספינה מהני בכל אופן, ובשאר דברים מהני רק אם מוסר מיד ליד, **ובטור** סקצ"ח הביא לג' שיטות אלו, **ובשו"ע** שם ס"ז כ' דברי הרמב"ם, [והנה ברמב"ן ובר"ן מבואר בשי' הראב"ד דכ' דמחלוקת ר"מ ורבנן דוקא בסמטא אבל ברה"ר מהני לכו"ע, דברה"ר מהני בכל דבר, וכן מבואר **בש"מ** בב"ב בשם הראב"ד, דכ' דכל דבר שאין דרכו בהגבהה נקנה במסירה, ונראה דלפי דברי הראשונים דבבהמה לרבנן לא מהני כלל, על כרחך צ"ל דהא דבספינה מהני, הוא משום דיש טורח במשיכתה וכשנ"ת, אבל לפי דברי הראב"ד אי"צ לזה, ושפיר י"ל דמהני מסירה ברה"ר בכל דבר].

ג) גמ' מביא ד' כלים ומניחן תחת רגליו – **המקנה** בסוגיין כ' דהיכי דמחזיק דבר בידו, במה שבולט חוץ לידו אינו יכול לקנות מדין יד אלא מדין הגבהה, וכ"כ **הנתה"מ** סרס"ח סק"ב, ובשו"ת **הגרע"א** סרכ"ב, **ובאבנ"ז** חאה"ע סק"ס סק"ד מק' מהכא, דמבואר דסגי במניח ד' כלים ורק רגליו של הפיל בתוך כליו, וכ' דאין לומר דהכלים היו כנגד כל גופו של הפיל, דא"כ הוה מצי לאוקמי בכלי אחד, ועל כרחך דנקט ד' כלים דכל רגל תהיה בתוך כלי, ולא בעי שכל גופו יהיה תחתיו כלי, ועיי"ש מש"כ בסקס"א, **וביד רמ"ה** בב"ב ע"ו ב' כ' דהא דהגבהה קונה בכל מקום הוא משום דחצר מטעם יד ולא גרע ידו מחצירו, ונראה דמבאר דבאמת מהני משום קנין יד, ומבואר דלא בעי שיהיה הכל בתוך ידו, [ועיין **בדב"א** ח"א סכ"א אות ט"ו שכ' כונה אחרת בדבריו, ולכאורה דבריו שם צ"ב עיי"ש], וכן **בתורי"ד** בב"ב ע"ו א' נראה מבואר בדבריו, דהגבהה דמהני בכל מקום הוא משום קנין יד, ואפילו בכהאי גונא דהחפץ רק מוגבה ע"י ידו עיי"ש בדבריו, ובדב"א שם במילואים אות ג' נשאר בצ"ע על דבריו.

תוד"ה שמעת – **הריטב"א** כ' דאי אמר לי' יקנה כליך, השאיל לו מקום בחצירו להניח הכלים והוי כשוכר את מקומו, **והמהרי"ט** מק' דהא באומר לו יקנה כליך, קונה גם בלא מעשה קנין בחצר, ואיך נהיה החצר שאול לו, וכ' דאולי באומר יקנה כליך מקני לי' המקום בדיבור בעלמא, **ובמחנ"א** דיני שכירות ס"א כ', דשכירות ושאלה נקנה בהשתמשות, ובזה גופא שמונח שם כליו, יכול לקנות את המקום בשמוש זה.

**כו' א'**

גמ' בחבילי זמורות ­­– **הראשונים** כ' על פי' רש"י, דכהאי גונא לא הוי הגבהה, כיון דמונחים על הקרקע כקרקע חשובין, **והמהרי"ט** כ' דזה גם כונת תוס' במש"כ ולפירושו בכלים לא מצי למימר וכו', דלפי' הרב משולם לק"מ, דליכא בזה כלל הגבהה, **והראשונים** העירו לפי' רש"י אמאי נקט חבילי זמורות דוקא, **ובתו"ר** מבואר דגם לפי' רש"י י"ל משום דמצויין אצל פיל, דהוי מאכל פיל.

רש"י ד"ה בחבילי – מבואר ברש"י דהגבהה בעי ג"ט, ותוס' מביאים שי' ר"ת דסגי בטפח, **ובריטב"א** מבואר בלשונו דגם בכל שהוא סגי, ובכמה **ראשונים** בכתובות ל"א ב' מבואר דאי"צ הגבהה שלשה, **ובש"מ** שם מבואר בשם שיטה ישנה, דהיכי דהחפץ מונח במקום גבוה והוא גוררו ומפילו לתוך ידו השניה, בזה לכו"ע בעי שתהיה ידו השניה גבוהה שלשה, **ובשלנ"ל** כ' דגם לפי דברי רש"י י"ל, דדוקא הכא בעי ג"ט דהוי מכוחו ולא בידו ממש, אמנם **ברש"י** בב"ק כ"ט ב' מוכח דגם בידו ממש בעי ג"ט, **ובשו"ע** סקצ"ח ס"ב כ' ב' שי' אי סגי בטפח או בעי ג"ט, **ובנתה"מ** מבואר, דבמה שבתוך ידו בודאי סגי בכל שהוא, והנדון על מה שחוץ לידו, **ובחכמת שלמה** הביא דברי הרא"ש בב"ק, דבהפקר לכו"ע סגי בטפח וכמבואר ברש"י שם, וכ' דהא דמבואר בסרס"ט דבעי ג"ט במציאה, משום דשם מיירי במוגבה מכוחו.

**הרשב"א** הק' על פי' הרב משולם, דכיון דמיירי גם בחצר של מוכר, היכי קונה הא אויר חצירו כחצירו, וכל שסופו לנוח כנח ע"ג קרקע חשבינן לי', **ובקצוה"ח** סרע"ג סק"ב הוכיח כדברי הרב משולם, מהגמ' בחולין קמ"א ב' שהביאו התוס', דמיירי ביונים בשובך ואמר לי' דיטרוף על הקן ויקנה ע"י הגבהה, ושם הוי בתוך השובך של בעה"ב, וגם הביא דברי התוס' בב"ק צ"ח א' דמבואר דמהני הגבהה מכוחו גם ברה"ר, **ובדב"א** סכ"א סקט"ז כ', דקו' הרשב"א דוקא משום דסופו לנוח ע"ג קרקע וכמבואר בלשונו, ומשום הכי לא הק' על פי' רש"י, וזה חסרון רק בחצר הבעלים דלא יצא מרשות בעלים, אבל ברה"ר לא הוי חסרון, והוכיח זה, **דהרשב"א** בב"ק צ"ח גם כ' כדברי תוס' שם, וכ' דגבי יונים בשובך י"ל דע"י טריפתו יעופו גם מחוץ לרשות הבעלים, וגם כ' דכיון דאינם מוכרחים ליפול לארץ דיכולים להמשיך לעוף, לא הוי אויר שסופו לנוח, **ובסמ"ע** סקצ"ז סק"ג כ' דהגבהה מהני בכל מקום, משום דמביאו לרשותו, דמה דמונח בידו של אדם הרי הוא כמונח בביתו, **ובקצוה"ח** שם סק"א כ', דנראה דגם אם מוגבה מכוחו סגי וכשנ"ת, ולפמשנ"ת לעיל דברי היד רמ"ה והתורי"ד דמהני בכל מקום משום קנין יד, בהגבהה מכוחו לא יהני בכל מקום, ויק' מהכא וכמו שהק' הרשב"א על הרב משולם.

**במקנה** מבואר דאם אחד מניח בתוך ידו, ונמצא מוגבה ממילא ע"י ידו דלא מהני, וכבר מבואר כן **בט"ז** סשס"ו סק"ו, והובא **במ"ב** שם, **ובאבנ"ז** חאה"ע סק"ס סק"ח כ' להוכיח מדברי הריטב"א במקום אחר דמהני, עיי"ש.

א) מתני' שאין להם אחריות אינם נקנים אלא במשיכה – **התוס'** בב"ב ע"ו א' הוכיחו מכאן דרק ספינה ובהמה נקנית במסירה אבל שאר דברים לא ונתבאר לעיל, והא דלא קתני הגבהה מבואר בדברי **הרמב"ן** כאן, דכיון דעדיף ממשיכה, כל שכן דמהני, אמנם שי' **הראשונים** דכל דבר שיש טורח במשיכתו נקנה במסירה וכשנ"ת לעיל, ולפ"ז צ"ב אמאי קתני במתני' משיכה דוקא, **והריטב"א והר"ן** כ' תי' אחד דרוב דברים קנינם במשיכה, ועוד כ' **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** דעיקר הקנין הוא משיכה, דלרי"ו דהוי מתקנ"ח דלא יאמר לו נשרפו חיטיך בעליה, העיקר הוא משיכה דלוקחו לרשותו, ומ"מ גם הגבהה ומסירה מהני, דדרך הוא ליקח זה לרשותו אחר הגבהה ומסירה, **והריטב"א** כ' על הגבהה דבזה כבר בא לרשותו, ואם מניחו אח"כ הרי הוא כחוזר ומפקידו, ולר"ל דקונה מן התורה כ', דרק משיכה הוי מיד ליד אבל מסירה והגבהה לא, דכל שמחזירו למקומו אכתי ביד עמיתך קרינן בי', ומבואר בריטב"א דהא דמהני מסירה והגבהה, הוא משום דהם כתולדות של משיכה, אמנם **הפנ"י** כ' דגם הגבהה ומסירה חשוב מיד ליד.

ב) גמ' אבל במקום שכותבין את השטר לא קנה – **הרמב"ן** כ' דכשיכתוב השטר קנה באותו כסף או חזקה, והיינו לכאורה דקונה למפרע, דבחזקה אי אפשר לקנות לאחר זמן דכלתה קנינו, ובגמ' בסמוך דמייתי קרא דואקח את ספר המקנה כ' הרמב"ן, דאע"ג דשם גם נתן דמים כמבואר בקרא, מ"מ עיקר קניתו בשטר וקונה בשטר מאחר שכבר נתן הדמים, ומבואר דהקנין הוא ע"י השטר, ואפשר דשם דעתם היה דוקא על השטר, אבל בסתם קונה בכסף או בחזקה, אמנם **ברשב"א** מבואר דבסוגיה מיירי דוקא כשכותבין שטר הראוי לקנין, אבל בשטר שאינו אלא ראיה, יקנה מיד בכסף, [אלא דכ' דכל שטר הוא ראוי לקנין ויתבאר בסמוך בע"ה], והיינו דס"ל דבאמת אינו קונה אלא ע"י השטר, ומשום הכי לא קנה מיד בכסף, **ובריטב"א** מבואר דגם בשטר ראיה לא קנה עד שיכתוב את השטר, וכ' דקונה בכסף למפרע אחר שיכתוב את השטר וגם בשטר קנין, וכ' דכשתמצי לומר דאינו קונה למפרע, מ"מ קונה בזמן שכותב השטר, ומשום הכי אפילו הוי שטר ראיה יקנה אז בכסף, **ובר"ן** מבואר דאם הוא שטר קנין, אינו קונה אלא בשטר, אבל אם הוא רק שטר ראיה, בזה אמרינן דקונה בכסף למפרע, דדעתו על השטר רק לגמור דעתו, אבל לא שבזה יחול הקנין כיון דאינו אלא לראיה, והובא דבריו **בב"י** בסק"צ **ובפרישה** שם סק"ח **ובנתה"מ** בחי' סק"י.

**הרשב"א** כ' דכל שטר מהני לקנין, וגם אם כתב בו לשון עבר כמו נתתי לפלוני, וכ"כ **הר"ן**, **ובנ"י** בב"ב נ"א א' כ' בשם **הרא"ה**, דכהאי גונא הוי שטר ראיה ולא מהני לקנין, **ובר"ן** מבואר דמ"מ איכא שטר דמהני רק בתורת ראיה ולא בתורת קנין, **ובשלנ"ל** כ' בשם י"א, דגם אם כתוב בשטר אנו יודעים שמכר פלוני וחותמים למטה מהני לקנין, ובשו"ת **הרא"ש** כלל ס"ח סכ"א כ', דשטרות שלנו הם לראיה ולא לקנין, [ומשום הכי אין הקונה יכול למכור קרקע לאדם אחר, ע"י שימסור לו את השטר שקיבל מהמוכר, דזה מהני רק בשטר מכר], **והטור** הביא דבריו ססקצ"א, דאין קרקע נקנית עתה ע"י שטר כיון דאינם אלא לראיה, **ובב"י** מבואר דהבין דהשטר כתוב בלשון עבר ומשום הכי אינו מועיל לקנין, והביא דהרשב"א והר"ן חולקים וכשנ"ת, והביא עוד **ראשונים** כהרשב"א והר"ן, ומשום הכי כ' **בשו"ע** ס"ג דשטרי דידן הם שטרי קנין, [ולכאורה י"ל דכונת הרא"ש והטור רק דנוהגים עתה לכתוב השטר רק לראיה ולא לקנין, ולא דאי אפשר לקנות בשטרות שכותב עתה], **והרמ"א** כ' דאם כתב בפירוש שלא מכר לו בשטר, אי"ז אלא לראיה ואין הקרקע נקנית ע"י, **ובד"מ** סק"א מבואר דכן מוכח מהר"ן, והיינו ממש"כ דאיכא גם שטרות דלא מהנו לקנין וכשנ"ת, ובבי' **הגר"א** כ' **דהרשב"א** **והג"מ** בשם **העיטור** ס"ל דגם באופן זה מהנו לקנין, ומבואר **באהא"ז** פ"א ממכירה ה"ה דזה מוכח ממה דהביאו ראיה מהסוגיה בב"ב נ"א א' עיי"ש, ולכאורה זה כהי"מ בשלנ"ל דגם בלשון ראיה ממש מהני לקנין.

ג) **הרשב"ם** בב"ב נ"ג א' **ובתוס'** לק' כ"ז ב' **ובתורי"ד וברא"ש** שם מבואר דאם קונה בחזקה, גם במקום שכותבין את השטר קונה מיד, [ומיירי שם על כהאי גונא דגם נתן מעות עם החזקה, אמנם ברא"ש לק' מבואר דגם בחזקה לבד קונה מיד], וכך הוא דעת **הרשב"א** כאן, ובפי' **תר"י הזקן ובב"י** סקצ"ב כ', דכך היא גם שי' **הרמב"ם** דסתם בזה, אמנם **הרמב"ן והריטב"א** כ' דגם בחזקה לא קנה עד שיכתוב השטר, ורב קאי על כל השנוי במתני', ומ"מ מבואר בריטב"א דבמתנה קנה בחזקה לבד, **ובטושו"ע** סקצ"ב סט"ז מבואר דקונה גם בלא שטר, ומבואר **בטור וברמ"א** דאפילו במקום שכותבין את השטר.

**בשלנ"ל** מבואר דמוכר שדהו מפני רעתה קונה גם בלא שטר, אמנם **בנתה"מ** סקצ"א סק"ג כ' בשם **המהרי"ט** דאינו קונה, דהא החסרון בליכא שטר הוא משום הקונה, וכל שכן בשדה רעה דלא יקנה בלא שטר, ובחי' **הגרע"א** מובא דציין **למהריב"ל** דנסתפק בזה, די"ל דסמכה דעתו של לוקח כיון דיודע דהמוכר לא יחזור בו, ועיי"ש **בנתה"מ** עוד, דהביא **דהמהרי"ט** נסתפק אי מהני תנאי שיקנה בכסף לחודא, והביא **דבהה"מ ובב"י** מבואר דמהני וכך נקט שם.

**הרמב"ן** כ' דבשטר הקנאה דהיינו שכתב בו דקנו מהמוכר, בזה הדין דקונה גם קודם שבא השטר לידו, אלא דהביא דשי' **הר"ח** דבעי שיבוא השטר לידו, **והרשב"א והר"ן** כ' כהרמב"ן, דבקנין סודר הדין דגם אם לא בא השטר ליד הקונה כבר זכה, ומשום הכי מחזירים שטר הקנאה לזוכה, אמנם **בריטב"א** מבואר דדוקא בשטרי הלואה הדין דבקנין סודר לבד מתחייב, אבל במכר דינו כמו כסף דעד שיכתוב את השטר, **ובבאה"ט** **ובפ"ת** סק"צ סק"א הביאו דברי האחרונים בזה עיי"ש, **ובמנ"ח** מצוה של"ו אות ב' הביא דברי **התוס'** ביבמות צ"ג א' דמבואר דלא בעי שטר, [ובשו"ע סקצ"ה ס"א כ' דקנין סודר קונה גם בלא שטר, וסתימת דבריו נראה לכאורה דלעולם לא בעי שטר, אמנם גבי חזקה הוסיף הרמ"א דגם במקום שכותבין קונה בלא שטר וכשנ"ת, והכא לא הוסיף זה].

ג) גמ' מהכא ואקח את ספר המקנה – **הרשב"א** מק' דהא מסיק דבמכר לא קנה בלא דמים, וכ' בתי' אחד וכן **הריטב"א**, דהוי כמוכר מפני רעתה, ועוד כ' לומר דהא דבעי שיתן דמים זהו רק מתקנ"ח, דעמדו על דעת בני אדם דעד שיתן דמים לא מקנו, אבל מעיקר דין תורה קנה מיד, **ובתורי"ד** תי' דשם היה דמים ג"כ, וכדכתיב בקרא ואשקלה לו את הכסף, ויל"ע דהרשב"א עצמו הביא האי קרא וכ' על זה, דאע"ג דגם היה כסף מ"מ עיקר קניה בשטר הוה, וא"כ מאי קשיא לי' הכא הא איכא גם כסף.

גמ' שם – **הרמב"ן והרשב"א** כ' דאע"ג דגם היה כסף, מ"מ עיקר הקניה היתה בשטר, **ובריטב"א ותורי"ד** מבואר, דכיון דקרי לה ספר המקנה, מבואר דאפשר לקנות ע"י שטר.

ד) גמ' לא קנה עד שיתן לו דמים – **הראשונים** כ' דאע"ג דבגמ' בב"מ ע"ז ב' מבואר דרק היכי דעייל ונפיק אזוזי לא קנה, מ"מ הכא גם בלא עייל ונפיק אזוזי לא קנה עד שיתן הדמים, **וברמב"ן** מבואר החילוק, דשם מיירי בחזקה, וכיון דנתן לו לירד לקרקע אמרינן דגמר להקנותו, **וברשב"א** מוסיף, דכיון דנותן לו לאכול הקרקע, אבל הכא בשטר י"ל דאתרמי לי' סופר ומשום הכי כתב השטר, דהא באם יקנה מיד לא יהיה לו במה לכופו ליתן הדמים, [**וברשב"א** בב"מ הביא שי' **הראב"ד**, דבחזקה או קנין סודר גם בעייל ונפיק אזוזי קנה, **והנ"י** שם הביא זה בשם הרשב"א, וכבר עמדו דזה סותר לדבריו הכא דשם מיירי בקנה בחזקה, ואכמ"ל], והנה **ברמב"ן** לק' כ"ז ב' **ובריטב"א** מבואר, דגבי מעות אם קנה בכסף, אפילו במקצת זכה בכל השדה אם לא עייל ונפיק אזוזי, והכא גבי שטר מבואר בדבריהם דבעי שיתן כל המעות, והטעם מבואר **בר"ן**, דכיון דנטל מקצת הדמים ולא עייל על השאר הרי זה הוכחה דסגי לי' בזה, אבל הכא דקונה בשטר, אין הוכחה ממה דנטל מקצת דמים ולא עייל על השאר, דהרי בלאו הכי הדמים לא נתנו לקנין אלא לשם פרעון, ומבואר **בראשונים** דכיון דלא קנה הכל גם מקצת לא קנה דאין שטר לחצאין, **ובריטב"א** מבואר משום דלמקרע קאי דהא בשטר כתוב דקנה הכל ואינו נכון, **והגרע"א** הביא דין זה בסקצ"א ס"ב, ועיין **בנתה"מ** סקצ"א סק"י דכ' לומר, דבשטר שהוא רק לראיה שפיר קונה לפי דין הדמים.

**ובראשונים** מבואר דבנתן מקצת דמים ועייל ונפיק על השאר קנה כנגד המעות, וכ' דמ"מ היכי דנוהגים לכתוב שטר ואינו קונה בדמים לחודא, לא יקנה אפילו כנגד מעותיו וכשנ"ת דשטר לא מהני לחצאין, וכ"כ **הרמ"א** סק"צ סט"ז [ועיין **בסמ"ע** שם סקי"א ובבי' **הגר"א** סקי"ב, דשי' הרמב"ם והרא"ש דלעולם אינו קונה אפילו כנגד מעותיו, ואכמ"ל].

**הרמב"ן** מביא בשם **הר"י אלברגולני**,דבשטר הקנאה יש מחלוקת אי בעי שיתן כסף, **והרמב"ן והרשב"א והר"ן** כ' דלא בעי, **ובריטב"א** מבואר דבעי, **ובב"י** סקצ"ב כ' בשם רי"ו דלא בעי, וכן מבואר **בשו"ע** סקצ"ה ס"א.

ה) גמ' אמר קרא ושבו בעריכם – **בריטב"א** מבואר דילפינן מהכא חזקה ע"י תקון בקרקע ותשמיש בגופו, דומיא דמציע מצעות בנכסי הגר דקנה, וגם ילפינן לחזקה של נעל וגדר, דלא סגיא שלא תקנו גדרות לצאנם.

גמ' עם ערי מצורות ביהודה – **הריטב"א** כ' דאין לומר דמדין חצר קנו, דכיון דכתיב עם משמע שזכו בקרקע ומטלטלין כאחת בלא קדימה כלל, והיינו דבקנין חצר זכיית החצר קודמת, ויל"ע דמבואר בגיטין ע"ז ב' דאמרינן דגיטה וחצירה, באין כאחד, ולפי דברי הקצוה"ח דסגי בנתינה ומשום הכי אמרינן דבאין כאחת ניחא, וכשנ"ת לעיל כ"ג א' אות ג', **ובש"כ** סר"ב סק"ג כ', דהיכי דהמטלטלין היו בחצר קודם זכייתו בחצר, אינו זוכה במטלטלין אלא מדין אגב, ולפ"ז ניחא, [אמנם האחרונים הק' על דברי הש"כ מכמה מקומות, ועיין לק' כ"ז א' אות ה' משנ"ת דברי האחרונים בביאור שי' הש"כ], **ובפנ"י** כ' עוד, דמלשון עם משמע דהקנין שעשה בקרקע הועיל גם למטלטלין, וגם כ' דכיון דהקדים בקרא המטלטלין לקרקע הגם דהקרקע היה העיקר, על כרחך דבא לומר דנקנו המטלטלין מכח היותם טפלים לקרקע ומשום אגב.

ו) **התו"ר** כאן כ' דנראה דאגב קונה רק מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, ומשום דבגמ' בב"ק י"ב א' דנה על עבדים אי הוו כקרקע או כמטלטלין לענין אגב, והרי במילי דאורייתא לכו"ע הוו כקרקע, ועל כרחך שם הנדון לגבי מילי דרבנן, וכ"כ **התוס' והרא"ש** בב"ק שם, אמנם **הריטב"א** כאןכ' בשם **מורו** דהוי מן התורה, **ובקהלת יעקב** סל"ב בערך אגב, הביא **דברמב"ן** בב"מ מ"ז ב' מבוארמתוך דבריו דהוי מן התורה, וכן הוכיח **מתוס' ותו"ר** לעיל ה' א' ד"ה שכן, דכ' דיש לפרוך דמה לקרקע שקונים אגבן מטלטלין, ומבואר דהוי מן התורה, ועוד הביא שם דברי התוס' בב"ק ק"ד ב' דנראה דהוי מן התורה, אמנם הגרע"א דחה הראיה משם עיי"ש, [וכ' לישב דכל דברי התוס' דהוי מדרבנן זהו רק במכר, דאמרינן דדוקא ע"י כסף קונה מן התורה, אבל במתנה מודו דהוי מן התורה, אמנם בתו"ר כאן מבואר דבמקדש אשה במטלטלין אגב קרקע, אינה מקודשת מן התורה כיון דאגב דרבנן, ומבואר דגם שלא במכר הוי רק מדרבנן], **ובנ"י** בב"ק צ"ו ב' כ' די"ל דהוא מן התורה, והנדון בב"ק י"ב א' הוא בדברים די"ל דלא סמכא דעתייהו, וי"ל דבזה עבדא כמטלטלי עיי"ש, [**ובתוס'** ביבמות צ"ט א' ד"ה מני גם מבואר כהנ"י לגבי שעבוד עיי"ש, וא"כ שפיר י"ל דהוי מן התורה, ויש לתלות מחלוקת התוס' שנתבאר לעיל במחלוקת זו], **והריטב"א** כאן כ' די"ל דבעי קרקעות דומיא דערים מצורות, **ובקהלת יעקב** שם הק', דהא בגמ' בב"ק תולה דין שיעבוד בעבדים בדין אגב, ואפשר דכונת הריטב"א כהנ"י.

**ובקצוה"ח** סר"ב סק"ה הק' מהא דמבואר בב"מ מ"ו א', דאם היה מקנה מעות לאחר ע"י אגב, דאין צריך להוסיף חומש בחילול מע"ש של מקנה המעות, על המעות שהקנה, ואם אכתי הם שלו מן התורה אמאי לא בעי להוסיף חומש, וכ' דלפי דברי **הב"י** דאפשר לקדש אשה במה שנקנה מדרבנן, משום דהפקר ב"ד הפקר וזוכה מן התורה, גם התם ניחא מהאי טעמא דקנין דרבנן מהני לדאורייתא, [ויל"ע דהתו"ר כאן כ' דכיון דהוי מדרבנן, באם יקדש אשה במטלטלין אגב קרקע לא תהיה מקודשת מן התורה, ומבואר דס"ל דלא מהני לדאורייתא, אמנם יש לחלק דדוקא בכהאי גונא דהיא זוכה בקנין דרבנן, דאף דהוי שלה גם מן התורה, מ"מ לא מהני זה לענין קידושין, דלא חשיב דזוכה מהמקדש אלא מכח הפקר ב"ד, אבל בב"מ מ"ו א' כיון דעכ"פ זוכה השני מן התורה במעות, תו לא הוי ממון של הבעלים], **ובקהלת יעקב** שם הק', דבגמ' לק' כ"ז א' מבואר דמהני קנין אגב לביעור מעשרות, ואי זוכה רק מדרבנן איך מהני, ולפי דברי הקצוה"ח גם זה ניחא, ובקהלת יעקב שם גם כ' לומר כן, אך הביא דבתוס' בב"ק ק"ד ב' מבואר דלא מהני לדאורייתא, ועיין בחי' הגרע"א שדחה ראיה זו ואכמ"ל.

# כו' ב'

א) תוד"ה ה"ג – עיין **בפנ"י** שכ' לומר דכל דברי ה"ר שמעיה הם רק בקונה מטלטלין, ולא בקנין קרקע ובהתחייבות, **ובמקנה** כ' לבאר סברת ה"ר שמעיה, דלא מהני דין עבד כנעני אלא בקנין כסף ולא בקנין סודר, ונמצא דהמקנה צריך קודם לזכות בסודר בשביל הזוכה, ואח"כ לזכות בסודר לעצמו, ועי"ז יקנה לזוכה את מה שרוצה להקנות לו, וכיון שכן אי אפשר לבוא מדין זכין, דאע"ג דירויח הרבה תמורת מה שיזכה המקנה בסודרו, מ"מ כיון דבזכית הסודר הוא מפסיד לזוכה את הסודר אין בזה דין זכין, [אמנם בתוס' ביבמות קי"ג א' ד"ה מאן מבואר דגם בזה שייך דין זכין עיי"ש], ובשי' תוס' כ' לומר, דס"ל דכיון דהעדים מקנים לו הסודר רק כדי לקנות בחליפין, שפיר י"ל דיכול המקנה לקנות הסודר מהזוכה, אמנם **בקצוה"ח** סקכ"ג סק"ה מבואר, דגם בקנין סודר מהני מדין עבד כנעני, וכן מבואר **בדרישה** סק"צ סק"א.

ב) תוד"ה מעשה – מש"כ תוס' דגרע טפי הק' **המהרי"ט**, דאמאי גרע טפי, הא מתקן כל הכרי חוץ מחלק התרומה, **ובפנ"י** כ' משום דתרומה חמורה מטבל כמבואר ביומא פ"ג א', **והמקנה** כ' לומר דבאם לא יפריש הוא, אפשר שבני ביתו יפרישו משלהם, אבל עכשיו דהוא הפריש לא יהני הפרשתם ויאכלו העישור עצמו ג"כ, **והמקנה והגרע"א** מק' עוד, דבאם יאכלו העישור נמצא דלא הוברר לבסוף, ונמצא דנשאר טבל ואמאי גרע טפי, ובמקנה מבואר דלפי דבריו ניחא, דמ"מ גרע דלא יהני הפרשת בני ביתו משום דלא הוי זכות לר"ג, עיי"ש בדבריו.

בא"ד – מה שהק' איך יצא מביתו בלא לתקן, הנה לפי פירושם כ' התוס' דהודיע להם דלא הפריש, **והריטב"א והתו"ר** בתי' אחד כ', דמבואר **בירושלמי** דרק כשמת מתוך ישוב הדעת איכא לחזקה דהיה לו להודיע, **והראשונים** בב"מ כ', דמיירי שהיתה התבואה בשדה כשהלך ר"ג, ואז ליכא לחזקה שעישר, אמנם על שי' רש"י אי"ז ישוב לפמש"כ תוס' בשיטתו, דהיה ירא שיאכלו מהתבואה, **ובפנ"י** כ' לומר דבאמת גם לרש"י י"ל דיצא קודם שיכל לעשר, וי"ל דרצה לעשר לקיים מצות הפרשה וזריזין מקדימין.

בא"ד – מה שהק' למה היה צריך ליתן להם, כ' **הפנ"י** שלא יעבור בבל תאחר. ומה שהק' דהיה לו לפרש כמה, כ' **הרש"ש** דלא ידע כמה יש בכרי.

בא"ד – מה שהק' אמאי הפריש ר"י הק' **המהרש"א**, דמ"מ יש לחוש דבני ביתו של ר"ג יאכלו, **ובאחרונים** הק' על קו', דהא תוס' כ' לעיל דעל כרחך דהיה הרבה תבואה, **והפנ"י** כ' לבאר קו' המהרש"א, דמ"מ י"ל דרק ידע שישאר אחד ממאה, אבל לא אחד מעשרה, וא"כ אם לא יפריש נמצא דיאכלו מעשר ראשון הטבול לתרו"מ, **ובמקנה** כ' דלפי דבריו דבאמת אם לא ישאר אחד מעשרה נמצא דהוברר דהוי טבל למפרע, אתי שפיר קו' התוס' דעל כרחך דישאר אחד מעשרה.

בא"ד – מה שהק' דלא קבע מקום הק' **המהרי"ט**, הא במתני' קתני שני לוגין שאני עתיד להפריש, ומהני הגם שלא קבע מקום, ועל כרחך דכיון דיש ברירה מהני מה שיפריש אח"כ, וכן מבואר **בראשונים** דכיון דיש ברירה מהני גם בלא קביעות מקום, וכ' לת', דס"ל לתוס' דלעולם בעי קביעות מקום גם במתני' דשני לוגין, והתנא שם לא חש להאריך, והכא אי אפשר לומר דקבע מקום, דא"כ יש לחוש דיאכלו מאותו מקום, אמנם אכתי צ"ב אמאי באמת בעי קביעות מקום, וכן הק' **הגרע"א.**

בא"ד – מש"כ תוס' לפי פי' ר"ת דלא היה חושש לקבוע מקום, מבואר **במהרש"ל** דס"ל דגם עכשיו אכתי לא הפריש המעשרות, וצ"ב לפ"ז דאיך יכל ליתן המעשרות כיון דלא הופרשו, **ובתו"ר ובר"ש** על המשניות מבואר דאתיא כמ"ד דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, **והמהרש"א** כ' לפרש בתוס' דהפריש בספינה קודם, ורק דלא חש לבאר זה במתני' דמיירי לענין ביעור, ולשון התוס' לכאורה אינו מדוקדק לפי דבריו, **ובתוס'** בב"מ כ' דכבר הפריש בביתו, **והמהר"ם** שם העיר מלישנא דמתני' דקתני שאני עתיד למוד, וכ' דצ"ל דגם בביתו לא הפריש אלא ע"י מה שיקבע אח"כ.

בא"ד – משה"ק דעל כרחך תרומה גדולה חייבת בביעור, כ' **הרמב"ן** בב"מ די"ל דהוה מחלוקת תנאים.

בא"ד – במה שחילקו בין מע"ש ובכורים לתרומה גדולה, מבואר **במהרי"ט** דהבין דמיירי דאכתי אינו נותן התרו"ג לכהן, ורק משום דיכול עוד ליתן לכהן משום הכי אינו מתבער, והק' דאמאי במע"ש ובכורים לא סגי שיכול להעלות לירושלים, וכ' לבאר דגבי מע"ש יש עליו קנס לבער, משא"כ בתרו"ג כיון דהוי לכהן ליכא קנס, וגבי בכורים כיון דהבעלים חייב בארחיות כמבואר במתני' בבכורים משום הכי גם בזה איכא קנס, ור"ש במתני' בבכורים חולק גבי בכורים, משום דס"ל דעיקרו הוי לכהן גם בזה ליכא קנס, ולכאורה בתוס' נראה דהחילוק הוא, דבתרומה דיכול ליתן לכהן, אין בזה דין ביעור מן העולם דיתן לכהן ויקיים דין הביעור, משא"כ גבי מע"ש ובכורים דנאכלים רק בירושלים, כל שהוא רחוק מירושלים ואינו יכול להעלות עכשיו לירושלים, ממילא דאית בהו דין ביעור, ור"ש ס"ל דגם בכורים סגי בזה שנותן ליד כהן.

**ובר"ש** במע"ש פ"ה מ"ו מבואר, דבתרומה יש רק דין ליתן לכהן, משא"כ במעשר שני ובכורים יש דין לבערם מהעולם, ור"ש חולק דגם בבכורים יש רק דין ליתן לכהן, **ובמנ"ח** מצוה תר"ז אות ו' כ', דבתוס' כאן מבואר דמע"ש ובכורים שנמצאים בירושלים אי"צ לבערם מן העולם, ומשום דהדין הוא שיהיו במקום שדינם להתקיים שם, ותרומה דנאכלת לכהן מקומה כשהיא ביד הכהן, ומע"ש ובכורים דדינם ליאכל בירושלים מקומם בירושלים.

# כז' א'

ג) תוד"ה ומקומו – בתוס' מבואר דס"ל דגם שכירות לא נקנה בחליפין, אמנם **הרא"ש** בב"מ הק' רק אמאי לא נתן להם הקרקע בשאלה, וכ' דגם זה לא קשיא דאין עדיפות ליתן הקרקע ע"י חליפין מליתן ע"י פרוטה בשכירות, והגמ' בב"מ מק' רק אמאי לא נתן הפירות עצמם, **והריטב"א** שם כ' דעשה שכירות וקיבל שכר לפרסם הדבר דמבער מעשרותיו, וכ' דכ"כ **הרמב"ן**,ולפ"ז נמצא דשי' תוס' דאין שכירות ושאלה נקנה ע"י חליפין, ושי' הרא"ש והרמב"ן והריטב"א דנקנה, **ובטור** סקצ"ה כ' דשכירות נקנה בחליפין, ובשאלה י"א דלא נקנה ושי' הרא"ש דנקנה, **ובב"י** שם תמה אמאי לא כ' הטור די"א דגם שכירות לא נקנה בחליפין, **והדרישה** שם כ', דכיון דהרא"ש לא הק' אלא אמאי לא השאיל והביא דברי התוס' רק על שאלה, משום הכי לא כ' הטור די"א גם בשכירות, **ובשו"ע** ס"ט כ' דשאלה ושכירות נקנה בחליפין וי"א דלא והיינו גם שכירות, והנה ברא"ש בב"מ מבואר דמתנה לזמן בודאי נקנה בחליפין, אמנם **בתוס'** בערכין כ"ט ב' כ', דגם מתנה ע"מ להחזיר לא נקנה, ועיי"ש בקצוה"ח משה"ק על זה, **ובנתה"מ** סק"ד כ' לומר, דכל דברי התוס' הם רק בקרקע דלא נחסר כלום, אבל במטלטלין דנפגם ע"י שימוש, בזה מהני חליפין גם לשי' תוס', ולפ"ז כ' דהכא נמי שכירות לחפור בקרקע מהני חליפין.

בא"ד – **המהרש"א** מק' מה מייתו ראיה מדלא קתני חליפין, הא י"ל דמידי דאיתא במטלטלין לא קתני וכמו דאמרינן בגמ' לעיל כ"ב ב', **והעצמו"י** כ' דמ"מ היה להתנא לסתום, דבמה דקרקע נקנית גם שכירות קרקע נקנה ולא היה צריך לפרט, **והמקנה** כ' דלפי השי' שהובא בשו"ע סקצ"ב, דשכירות מטלטלין נקנה בכסף, דליכא למיחש דיאמר לו נשרפו חיטיך בעליה, נמצא דכסף מהני גם בשכירות מטלטלין ובכל זאת קתני.

גמ' ש"מ בעינן צבורים – **בראשונים** מבואר דסוגיה זו דלא כר"פ בב"מ י"א ב', דבדעת אחרת מקנה לא בעי שיהיה חצר המשתמרת, דא"כ הא י"ל דזכו במעשרות מדין חצר ולא מדין אגב, **ובשלנ"ל** כ' דגם לר"פ אכתי יש להוכיח, מדלא הקנה להם באגב ולא נבעי מקומו, אמנם **בתורי"ד** כ', דעכ"פ במה דהוכיחה הגמ' דמהני מתנה לזה ומכר לזה מר"ג, מוכח דלא כר"פ, דלר"פ י"ל דשם היה מדין חצר ולא מדין אגב, ועיין במקנה מש"כ בזה.

ד) גמ' כיון שהחזיק בקרקע נקנה השטר וכו' – רש"י מביא דברי הגמ' בב"מ י"ג א' דמוקי לה בשטרי הקנאה או כאביי דעדיו בחתומיו זכו לו, דאי לאו הכי יש לחוש שמא כתב ללוות ולא ילוה ויגבה ממשועבדים שלא כדין, **והרמב"ן** כ' דעל כרחך לא מיירי בשטרי הקנאה, דא"כ נמצא דזוכה בשטר מיד שעשו הקנין ולא בעי שיזכה באגב ע"י השדה, ויל"ע דלכאורה כותבין השטר אחר הקנין ותו לא מצי לקנות השטר בקנין, ואפשר דמ"מ העדים זוכים השטר בשבילו, **והרשב"א** מוסיף דגם אי נימא דאינו זוכה בשטר, מ"מ הא בשדה זוכה מיד ע"י הקנין, ואיך יועיל מה שיחזיק אח"כ בשדה לזכות בשטר, הא מחזיק בשדה שלו, ועוד כ' דאפילו נימא דלא זכה בשדה עד שיחזיק בו משום דעל דעת כן עשה הקנין, דלא יזכה אלא א"כ יתן לו להחזיק לבסוף, מ"מ הרי כשהחזיק אגלאי למפרע דקנה בשעת קנין, ותו לא מצי לקנות השטר בזמן חזקתו בשדה באגב, ומבואר ברמב"ן וברשב"א דלאביי דעדיו בחתומיו זכו לו אתי שפיר דאינו זוכה עד שיחזיק, וכמו כן כ' הרמב"ן דלשי' ר"ח דגם בשטר הקנאה מ"מ בעי שיבוא לידו לבסוף, ורק אז זוכה למפרע אתי שפיר, וצ"ב דהא גם לאביי כשמחזיק זוכה למפרע דזהו הדין דעדיו בחתומין זכו לו, וא"כ איך זוכה בשטר באגב, **וברשב"א** בב"ב ע"ז א' כ' באמת דגם לאביי לא ניחא, והובא בתו"ר כאן וצ"ב בסתירת דבריו, **ובחזון יחזקאל** במילואים לב"מ פ"א ה"ה כ' לומר, דעדיו בחתומיו זכין לו לא מהני אלא דקונה מדרבנן, וא"כ מהני חזקתו שיהיה שלו מן התורה, **ובריטב"א** בב"ב כ', די"א דכיון דלאגב סגי בקרקע מושאל או מושכר, והכא הרי עד שמחזיק אינו זוכה למפרע, א"כ סגי בזה לענין אגב, וכאילו אגב ושטר וקרקע באים כאחת.

**והרמב"ן** כ' דהכא מיירי דנתן השטר לעדים ומיירי בלא הקנאה, עיי"ש, **והרשב"א** העיר דבגמ' נראה דהעדים נותנים השטר למוכר ולא משאירים בידם, **והריטב"א** כ' דמיירי הכא בשטר שאחד קנה מאחר, ובא למכור השדה לאחר, ולזכות השטר שקיבל מהראשון לזה שקונה ממנו, וממילא דלק"מ, ועיין בדבריו בב"ב דצריך לפרש כך משום הסוגיה בב"ב.

גמ' נקנה שטר בכל מקום – ברש"י מבואר דאמר לו דיקנה הקרקע בחזקה והשטר עמה, ובגמ' בסמוך דמבואר דבעי שיאמר אגב כ' הר"ן, דשי' רש"י דעם לא מהני ובעי דוקא אגב, וצ"ל לפ"ז דהכא עדיף וסגי שיאמר עם, **והתוס'** בגיטין כ"ב א' מסתפקים אם בעי שיאמר אגב בשטר או לא, **והרשב"א** כ' בתחילה דבעי שיאמר אגב, והביא דברי התוס' בגיטין וסיים דצ"ע, והר"ן כ' בשי' **הרא"ה**, דמה דמייתי בגמ' בסמוך להוכיח דלא בעי אגב היינו ממימרא דהכא, ומבואר דדין שטר ככל אגב ולמסקנא בעי שיאמר אגב, וכן מבואר **בעליות רי"ו** בב"ב, וכ"כ **הראב"ד** בהשגות פ"ו ממכירה הי"ד, **והרמב"ם** שם סתם דבריו, **והכס"מ** הביא דברי רש"י, **ובאהא"ז** שם כ' לתלות זה בנדון האם אגב מהני, דהקנין שחל על הקרקע יחול גם על המטלטלין, ולפ"ז בשטר גם בעי שיאמר אגב, או דנימא דאגב מהני דהמטלטלין נעשים טפלין לקרקע וממילא דינם כהקרקע, ובעי שיאמר אגב להטפיל המטלטלין, ולפ"ז בשטר שפיר י"ל דמצד עצמו הוא טפל לקרקע דהוי אפסרא דארעא, ומשום הכי לא בעי שיאמר אגב.

**הקצוה"ח** בסער"ה ססק"א מביא דברי הרשב"א בב"ק מ"ט ב' דכ', דבגר שמת והחזיק אחד בחצרו זוכה בשטר שכתב על חצר זו בכל מקום שהוא, משום דשטר הוי אפסרא דארעא, והוכיח מזה דשייך אגב גם בהפקר, **והנתה"מ** שם סק"א כ' דשטר עדיף וחשיב כאילו מחובר בקרקע, אמנם **בתו"ר** כאן מבואר דסברת אפסרא דארעא מהני רק דיהני אגב בלא צבורין עיי"ש, והנה בקצוה"ח שם מבואר דמשום הכי מהני אגב בהפקר, דאמרינן דהמטלטלין הם כחלק מהקרקע, וכמבואר בסמ"ע סר"ב סק"ג בשי' הרמב"ם דבצבורין לא בעי שיאמר אגב, משום דמעצמם הם טפלים לקרקע, והכא נמי מהני בהפקר לקנות בצבורין הגם דאין כאן אמירה של אגב, **ובדב"א** ס"ג סק"ז העיר לפ"ז, דהא ברשב"א הכא מבואר, דיותר נראה לו דבשטר גם בעי שיאמר אגב, ולפי דברי הקצוה"ח אמאי בעי שיאמר, הא בהפקר חזינן דקונה גם בלא אמירה, ועוד הק' על הרשב"א, דבמסקנת הגמ' נראה דליכא לסברא דשטר אפסרא דארעא והוי ככל אגב, [ועיין בתו"ר מש"כ בביאור הגמ'], ומשום הכי כ' דבגמ' הכא מיירי לענין לקנות השעבוד שבשטר, וכן מבואר **בתו"ר** עיי"ש, ולענין זה הוא ככל אגב, אבל הרשב"א בב"ק מיירי לענין לזכות בנייר לצור על פי צלוחיתו, ובזה מהני הסברא דשטר אפסרא דארעא, ובזה אי"צ כלל לדין אגב וכש"כ הנתה"מ.

**ברשב"א** מבואר דכדי לזכות בשטר בעי שיאמר קני הוא וכל שעבודא, **והה"מ** פ"ו ממכירה הי"ד הביא דברי הרשב"א, וכ' דמשום דכתבו השטר למסרו למוכר ולא ללוקח, משום הכי אי"ז ככל שטר בעלמא ובעי שיאמר קני הוא וכל שעבוד, והיינו דבגמ' בב"ב ע"ז ב' מוכיחה מדין זה דשטרות נקנים באגב, והק' התוס' והראשונים שם, דהכא הרי כתב על שם הלוקח, ואין ראיה מזה למוכר שט"ח שיש לו על אחרים, וכ' **הרשב"א** שם דכיון דנכתב למוסרו למוכר ולא ללוקח, הרי הוא כשט"ח על אחרים עיי"ש, ומבאר הה"מ דמשום הכי גם בעי שיאמר קני הוא וכל שעבודא כמוכר שט"ח, ולפ"ז נמצא דהראשונים שחולקים שם על הרשב"א, לא יסברו דבעי שיאמר קני הוא וכל שעבודא, **וברמב"ם** פ"ו הי"ד **ובטור** סס"ו לא הוזכר דבעי שיאמר קני הוא וכל שעבודא.

ה) גמ' אגב וקני בעינן – בריטב"א ובר"ן מובא שי' **הרא"ה** דסגי שיאמר קני עם הקרקע ולא בעי דוקא אגב, וכ' **הריטב"א** דמסתבר דבעי דוקא אגב**, והר"ן** כ' דשי' **רש"י** דבעי דוקא אגב, מדכ' דראית הגמ' מברייתא דלעיל דאמר ועמו מאה צאן, ומבואר דבעם לא סגי, וכ' דלשי' הרא"ה צ"ל דהראיה מהא דר"ג וממימרא דרבא בר יצחק, **והרמ"א** בסר"ב ס"ב הביא שתי השיטות. **ובשלנ"ל** מבואר דלא בעי שיאמר קני על מטלטלין, וסגי במה שאומר קני הקרקע ואגבה את המטלטלין, **ובפוסקים** מבואר הלשון דאומר קני שוב גם על המטלטלין.

**הרמב"ם** פ"ג ממכירה ה"ט כ' דבצבורין לא בעי שיאמר אגב וקני, **והראב"ד** השיג דגם בצבורין בעי שיאמר, ושי' **הר"ן** כהראב"ד, **והה"מ** כ' דלשון **הרי"ף** נוטה להרמב"ם, דכ' הדין דבעי שיאמר אגב בכהאי גונא דהמטלטלין במקום פלוני, **והטור** סר"ב הביא שי' הרמב"ם, וכ' **דמהרא"ש** נראה דלא כהרמב"ם, הגם דברא"ש מבואר כלשון הרי"ף, **והב"ח ופרישה** כ' דכונת הטור, דמהא דסתם הרא"ש נראה דבכל גונא בעי שיאמר אגב, ועיין בב"ח מש"כ עוד, **ובשו"ע** ס"ב כ' כדברי הרמב"ם, **והרמ"א** כ' דעיקר כהראב"ד, **ובאהא"ז** שם כ' לומר, דהיכי דמוכח דדעתו להקנות באגב, כגון שמשכיר לו כדי שיקנה באגב וכמו הא דר"ג, שם גם להראב"ד לא בעי שיאמר אגב, **ובר"ן** מוכח דגם בהא דר"ג בעי שיאמר אגב.

בשי' הרמב"ם כ' **הר"ן**, דס"ל דכיון דבגמ' בעי אי בעי אגב רק אחר דמסיק דלא בעי צבורין, אמרינן דנדון הגמ' הוא רק על גונא דאין צבורין, **והכס"מ** כ' עוד, דכיון דבהלכתא בגמ' אמר דצבורין לא בעינן אגב וקני בעינן, ואע"ג דכבר פשט לעיל דלא בעינן צבורין, אמרינן דבא לומר דרק בכהאי גונא דאינן צבורים בעי אגב וקני.

**בר"ן** מבואר דשי' הרמב"ם דלא בעי בצבורין לומר אגב, הוא משום דקונה מטעם חצר, וכן מבואר **בהה"מ**, **והר"ן** הק' דא"כ בחצר שאינה משתמרת נבעי שיאמר אגב, דאינו קונה בתורת חצר, והלח"מ מביא **דהריב"ש** כ', דשי' הרמב"ם כמו דאמר ר"פ בב"מ י"א ב', דהיכי דאיכא דעת אחרת מקנה זוכה בחצר גם באינה משתמרת, **והלח"מ** תמה על זה דבפ"ד מזכו"מ ה"ט מבואר ברמב"ם דס"ל דלא כר"פ, ועיי"ש מש"כ לישב דברי הריב"ש, וכבר העיר על דבריו באהא"ז שם, ובפי' **תר"י הזקן** כ' דלא בעי שיאמר אגב, אלא כיון שהוא מקנה לו הקרקע והמטלטלין כאחד, כיון שהקנה הקרקע קנה המטלטלין שבתוכה, ונראה דמבאר דמטעם אגב הוא קונה ולא מדין חצר, וכ"כ **בכס"מ** דשי' הרמב"ם דמהני מדין אגב, ורק דבצבורין גם בלא שיאמר אגב קונה מדין אגב, וכ' הטעם דהענין מצד עצמו מוכיח דמקנה לו באגב ואי"צ לומר בהדיא, וכ"כ **בפרישה** סר"ב סק"ב, **ובסמ"ע** סק"ג כ' דחשבינן המטלטלים שעל הקרקע כאילו הן מגוף הקרקע ומחוברים אצלה, **ובקצוה"ח** סער"ה סק"א מבאר דנעשה טפל מצד עצמו, ולא כמו שכ' בכס"מ דודאי דעתו להקנות באגב, **והדב"א** ס"ג סק"ו מעיר, דנמצא דהסמ"ע סותר דבריו, דבפרישה כ' כהכס"מ, **ובאהא"ז** פ"ג הי"א כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל דדין אגב הוא דהמטלטלין טפלים בעצמם לקרקע, ומשום הכי בצבורים אמרינן דהם טפלים מצד מציאותם שהם על הקרקע ולא בעי שיאמר אגב, והראב"ד ס"ל דדין אגב דהם טפלים בקנין לקנין הקרקע, ומשום הכי גם בצבורים בעי שיאמר אגב.

**הריטב"א** לעיל כ"ו א' כ', דהא דבצבורין אינו קונה מדין חצר, הוא משום דמיירי באינה משתמרת לקונה, וכ"כ **הסמ"ע** בסק"ד, דגם לשי' הראב"ד דגם בצבורין בעי שיאמר אגב, זה דוקא באינה משתמרת, אבל אם משתמרת לקונה שפיר קונה עכ"פ מדין חצר, אמנם **הש"כ** סר"ב סק"ג כ', דמהר"ן מוכח דגם במשתמרת אינו קונה, והיינו ממש"כ דהיה להרמב"ם לפרש דדוקא בחצר המשתמרת, ומבואר דאיהו ס"ל דגם בזה אינו קונה, וכ' דגם מהראב"ד מוכח דגם במשתמרת אינו קונה, ולכאורה אי אמרינן דכונת הרמב"ם דקונה משום אגב, אין ראיה כלל מהראב"ד דבמשתמרת לא יקנה מדין חצר, וכ' הש"כ דלא יקנה גם במשתמרת, ומשום דאין חצר קונה אלא כשהוא כבר חצירו, משא"כ הכא דחצירו ומתנתו באים כאחד, ובסקצ"ח סק"ז כ' הש"כ, דבעי שישכיר לו החצר ואח"כ יקנה לו המטלטלין, אבל שניהם כאחד אינו קונה בחצר וכשנ"ת.

**ובאחרונים** הק' מהא דר"ג, דמבואר בב"מ י"א ב' בצד אחד דקנו המעשרות מדין חצר, **ובחת"ס** חח"מ סס"ו כ' לומר, דאה"נ דלפ"ז מבואר דלא כהש"כ, רק דמהאי טעמא גופא בגמ' הכא לא מוקי הגמ' דקנו מדין חצר, **ובדגו"מ** כ' לומר**,** דהיכי דמשכיר החצר כדי שיקנה בו בתורת חצר מודה הש"כ דקונה, ויש לבאר זה עפמש"כ **הגרע"א**, דהא דלא אמרינן להש"כ דיזכה בחצר ואח"כ במטלטלין מדין חצר, דכיון דאמר לו דיקנה המטלטלין והחצר, דעתו שיקנם כאחת וזה אי אפשר, וא"כ היכי דמשכיר לו רק כדי שיזכה מדין חצר, אמרינן דגם דעתו דיקנה המטלטלין אחר זכייתו בחצר, **והנתה"מ** בסק"א כ' לומר, דכל דברי הש"כ הם במחזיק בשדה שלא בפני המוכר, דאז בעי שיאמר לו שיעשה קנין במטלטלין, ומשום הכי אינו קונה בחצר, אבל בפניו מהני, דבפניו לא בעי שיאמר לו שיעשה קנין, ולכאורה לפי דבריו גם שפיר י"ל כהדגו"מ, דכיון דמשכיר לו רק כדי שיזכה מדין חצר, לא גרע מבפניו דמהני, אמנם לפ"ז אין החסרון משום דלא אמרינן דבאין כאחד, ובש"כ מבואר דזה החסרון, ובחי' **הגרש"ש** בב"מ סכ"ג סק"א כ', דאה"נ להש"כ קונה המטלטלין בזה אחר זה, רק דיש נפ"מ אם זוכה מיד או בזה אחר זה עיי"ש, אמנם בש"כ סקצ"ח נראה דאינו קונה כלל.

**והאחרונים** הק' עוד מהא דאמרינן גיטו וידו באין כאחד, **והחת"ס** שם כ', דשאני התם דיש לו יד בעצם, רק דיש רשות אחרת עליו, וכל שנפקע רשות האחרת ממילא ידו זוכה לו, ובזה אמרינן באין כאחד, אך אכתי הק' מהגמ' בגיטין ע"ז ב', דאמרינן דתיזול ותפתח ותקנה ע"י חזקה החצר ותקנה הגט, וכ' דלשי' רש"י שם דתקנה הגט מדין אגב ניחא, ובחי' **הגרש"ש** שם כ', דלפי דברי הקצוה"ח דרק בגט אמרינן דבאין כאחד משום דסגי בנתינה לק"מ, וגם מההיא דתיזיל ותפתח לק"מ, דמ"מ מיירי בגט ואמרינן דבאין כאחד, והעיר על הקצוה"ח דנשאר בקו' על הש"כ, דלשיטתו לק"מ.

**בש"מ** בב"מ כ"ה ב' כ' בשם **תו"ח**, דמשום הכי אינו קונה בצבורין מדין חצר, דאין חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו אלא היכי דהחצר היתה שלו קודם שבאת מציאה לחצר, והכא נמי אין החצר קונה אלא היכי שהחצר שלו בשעה שהמטלטלין באים לתוכה, **ובקצוה"ח** סקצ"ח סק"ג כ', דזה כשי' הש"כ שנתבאר לעיל, אמנם בחי' **הגרש"ש** שם סק"ב כ' דאי"ז דברי הש"כ, דהש"כ כ' דרק אי אפשר לזכות בחצר ובמטלטלין בבת אחת, אבל בזה אחר זה קונה, אבל לדברי התו"ח אינו קונה כלל, ועל דברי התו"ח ק' מהגמ' בב"מ, והק' שם מעוד מקומות, וכ' לומר דכל דברי התו"ח הם רק שלא מדעתו, דאין כאן הכנסה לרשות מצד עצמו, אבל היכי שמתכוין בזמן שקונה השדה שעל ידי זה יכנסו המטלטלים לרשותו, או דהיה דעת מקנה שפיר מהני, דזה גופא חשוב כהכנסה לרשותו, ולפי דבריו נראה לכאורה דהא דהכא אינו קונה מטעם חצר, הוא משום דאין דעתו על זה בשעת קנין החצר, ולקנות ממילא אי אפשר כיון דהיה בחצר קודם שהיה החצר שלו וכשנ"ת, ועיין בדגו"מ על הש"כ שם ובקהלת יעקב סל"ב ערך אגב מש"כ עוד, היכי משכחת לה דיוכל לקנות מדין אגב ולא מדין חצר.

ו) **בשלנ"ל** כ' די"א דאפשר להקנות מטלטלין במתנה אגב שכירות בקרקע, ואפילו דלמשכיר עצמו גם יש רק שכירות בקרקע, מהא דמבואר בסיפא דר"י הקנה לראב"ע התרו"מ, אגב הקרקע שהיתה מושכרת לו, וכ' די"ל דבאמת אי אפשר, דלא עדיף המטלטלין מהקרקע עצמה, והכא שאני דלא הקנה אלא הטוה"נ שיש לו, **והב"י** סר"ב כ' בשם **רי"ו** כהי"א שבשלנ"ל, דמוכח מהא דר"ג דקרקע בשכירות ומטלטלין במתנה קנה, וכן מבואר **בריטב"א**, **וברמ"א** בס"א כ' דין זה בשם י"א, **והגרע"א** מביא דעות דאין יכול להקנות באגב בחצר שהיא רק מושכרת לו, ותמה על זה מהא דר"י הקנה לראב"ע התרו"מ באגב, וכבר נתבאר דהשלנ"ל מחלק דשם הקנה רק טוה"נ, ועיין **בביה"ל** ח"ג סמ"ו סק"ד מש"כ עוד לישב, ובסק"ה שם מביא דברי **המהרי"ט** בחח"מ ספ"ג, דכ' דאי אפשר לקנות באגב ע"י שכירות, [והוכיח זה מהא דמעשה במדוני דלקח בית סלע, ולא הקנה אגב מקום שהיה מושכר לו, ובראשונים שם מבואר דהיה לו ענין להקנות גם הקרקע, ומשום הכי סיים מקום הקרקע, ויל"ע אם לפ"ז קיימא ראיתו], והא דהקנה ר"ג באגב כ', דכיון דהשכיר לו המקום כדי שיחזיק שם הפירות, נקנים פירות אלו גם אגב שכירות, אבל דברים אחרים אינו קונה באגב, ולפי דבריו ניחא גם הא דהקנה ר"י להראב"ע את התרו"מ, דהא ר"ג נתן הקרקע לר"י שיחזיק שם גם פירות התרו"מ, ובזה נקנה אגב שכירות, וכ' הביה"ל דלפי דבריו צ"ל, דמה דמק' הגמ' שיכל ליתן להם מקום אחר אי לא בעי צבורין, היינו דהיה נותן מקום אחר במתנה ע"מ להחזיר, ולכאורה שפיר י"ל דהיה נותן להם מקום אחר בשכירות להניח שם הפירות שהקנה להם, ואי"צ דוקא שיהיו מונחים עכשיו במקום השכירות.

**הב"י** כ' בשם **רי"ו** די"א דקרקע בשאלה לא מהני לאגב, ומדברי התוס' נראה שקנה, וכ"כ **הש"כ** סק"ב **דבתוס'** בב"מ י"א ב' **וברא"ש** שם מוכח דקנה גם בשאלה, וכן מבואר **בריטב"א**, וכן מבואר **ברמ"א** ס"ז דגם בשאלה קונה באגב, ומה דהביא דמוכח מתוס' והרא"ש דגם בשאלה, היינו ממשה"ק דאמאי לא השאיל ר"ג הקרקע ואמאי הוצרך להשכיר, אמנם **בדגו"מ** ובהג' **הגרע"א ובקצוה"ח** שם בסק"א העירו, דבסוגיה בב"מ מבואר די"ל דזכו מדין חצר, ושפיר מק' תוס' דלסגי בשאלה, אבל לאגב י"ל דבעי דוקא שכירות, ובדגו"מ כ' דאדרבה מהא דהתוס' הכא לא פירשו בקו' דישאיל המקום ע"י חליפין, וכן בתי' לא כ' אלא דשכירות אינו נקנה בחליפין, נראה דעל שאלה לא הוקשה להם, והיינו משום דבאמת י"ל דשאלה לא מהני באגב, **והגרע"א** שם מביא דברי **הר"ש** במע"ש פ"ה מ"ט, דכ' בהדיא על הקו' דאמאי לא השאיל להם הקרקע, דכי תימא דלא קני באגב ע"י שאלה, אכתי קשה דיקנו מדין חצר, וכן **בתו"ר** כאן כ' כדברי הר"ש, **ובש"כ** תמה דמה טעם יש לחלק בין שאלה לשכירות, **ובקצוה"ח** שם כ' דודאי חלוק, דגבי חליפין מבואר בטור דרק גבי שאלה י"א דלא מהני וכשנ"ת, ומבואר בדבריו עוד, דהא דאמרינן דשכירות ליומא ממכר הוא, הוי רק בשכירות ולא בשאלה עיי"ש.

ז) גמ' שדה לאחד וכו' – **הרשב"א והריטב"א** כ' דלהלכה לא קנה, **והרמב"ם** בפ"ג ה"י כ' דלא קנה ואם תפס לא מפקינן, **והר"ן** כ' דשי' **הרמב"ן והרשב"א** דמפקינן, וזה תלוי במחלוקת בכל ספק אי מהני תפיסה, **והטור** סר"ב כ' דהרמב"ם כ' דלא מפקינן, וכ' **הפרישה** דכיון דיש חולקים כ' זה בשם הרמב"ם, והעיר אמאי לא הביא גם שי' החולקים, **ובשו"ע** ס"ג כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דיש חולקים דלא מהני.

גמ' שאני ר"ע דיד עניים הוי – **הרשב"א** כ' דהוא הדין באפוטרופוס חשיב יד היתומים, ומהני שיקנה קרקע ואגבה יקנה ליתומים, **והר"ן** הביא דיש חולקים דדוקא גזבר, דאם אין מה ליתן לעניים צריך לטרוח להשיג מעות ונמצא דיש לו טוה"נ בזכיית העניים, וכ' דעיקר כהרשב"א, וכ"כ **השו"ע** ס"ד, **ובב"י ובסמ"ע** סק"י כ', דהוא הדין אפוטרופוס של גדול מהני.

ח) **בקצוה"ח** סער"ה סק"א כ' דבהפקר גם קונה באגב בצבורין, והוכיח זה מהא דמבואר בב"ק קי"ח א', דלר"א דיש גזילה בקרקע והיתה פרה רבוצה בקרקע, דמתחייב כדין גזלן גם על הפרה, ומבואר ברש"י שם ד"ה פרה, משום דמטלטלין נקנים אגב קרקע, ומבואר דגם בלא דעת אחרת מקנה קונה באגב בצבורין, ובהג' **אמרי ברוך** שם ובעוד **אחרונים** כ', דהרי בכל גזילה קונה הגם דאין דעת הבעלים, והגדר בזה הוא דחשבינן כאילו יש כאן דעת הבעלים, והכא נמי מהאי טעמא יקנה באגב, **ובנתה"מ** סר"ב סק"ב כ' לומר, דהבעלים ניחא לי' שיקנה באגב כדי שיתחייב באונסים, [וגם כ' די"ל דקונה מדין חצר ואכמ"ל], ודעת הרבה **אחרונים** דלא מהני אגב בהפקר, **ובקצוה"ח** שם הק', דאי מהני אגב בהפקר, אמאי לא יזכו במעשרות בתורת הפקר, ועיי"ש שהאריך בזה ובנתה"מ שם, ובהג' **אמרי ברוך** כ' לומר, דגם אי נימא דהפקר נקנה באגב, זה רק היכי דתרוייהו הוו הפקר, אבל אם קונה הקרקע מאחר, בזה אי אפשר לקנות מטלטלין של הפקר מדין אגב.

**בדברי יחזקאל** סמ"ד כ' לומר, דיש מחלוקת ראשונים אי בקנין אגב בעי שיקנה הקרקע, שיהיה לו בו איזה זכות, או דסגי דיקנה הקרקע רק לקנות את המטלטלין אגביו, וכ' דאי אמרינן דאגב הוא דהמטלטלין טפלים בעצמם לקרקע, בעי שיהיה לו איזה זכות בקרקע דאי לאו הכי אין כאן קנין כלל, אבל אי אמרינן דאגב הוא דעל ידי זה חשוב דהקנין חל גם על המטלטלין, סגי דזוכה בקרקע כדי לקנות באגב עיי"ש.

**בדבר"י** שם סק"ח כ' עוד, בהא דמבואר בב"ב מ"ד ב' דאפשר לשעבד מטלטלין אגב קרקע, דהניחא אי אגב מהני דהמטלטלין טפלים בעצמם לקרקע וחשיבי כקרקע, משום הכי חל שעבוד ע"י אגב, אבל אי רק מהני דהקנין חל גם על המטלטלין, מה מוסיף אגב, מאחר דגם אם יעשה קנין בפנ"ע על המטלטלין לא מצי לשעבדם, והביא **דבתשו' הרא"ש** באמת כ', דדין אגב לקנין ודין אגב לשעבוד הם שני דינים, ומה דמהני אגב בשעבוד, הוא רק משום דעל ידי זה גורם דיצא קול גם על המטלטלין, וכ' הדבר"י **דמהר"ן** בשבועות מוכח דהם דין אחד, וכן מבואר **בריטב"א** בע"ב, דבאמת הוכיח מהא דמהני אגב לשעבד מטלטלין, דהגדר באגב הוא דע"י אגב נעשים המטלטלים כקרקע עצמו וכגוף אחד דמו, [ויל"ע מדברי הריטב"א בב"ב מ"ד ב' עיי"ש].

ט) גמ' אמר רבא לא שנו וכו' – לפי המסקנא לעיל דבעי שיאמר אגב וקני נמצא דמבואר הכא, דאם לא נתן דמי כולן, גם אם אמר אגב וקני לא יקנה המטלטלין, ומבואר **ברמב"ן וברשב"א**, דמה דאמר שיקנה באגב כונתו כשיתן הדמים, וברשב"א מבואר דאם יאמר לו שיקנה קנין גמור אגב קרקע, מהני גם אם לא נתן לו דמי כולן, ויל"ע אמאי לשון קנין גמור מתפרש גם בלא שיתן דמים, **ובתורי"ד** מבואר דאם יפרש שיקנה הכל וזוקף שאר המעות במלוה דקנה הכל, **ובדב"א** ס"ג סק"ג כ', דלשי' הרמב"םדלא בעי שיאמר אגב בצבורין, יש לפרש דברי רבא בצבורין ולא אמר אגב, אבל אם יאמר בהדיא דיקנה באגב, יקנה גם בלא נתן מעות.

ולענין מכר עשר שדות מבואר **ברמב"ן**, דמיירי גם באופן דאמר לו החזק בזו וקני כולן, ומבואר דגם בכהאי גונא בעי שיתן דמי כולן, ונראה דהטעם כמו שכ' גבי אגב, דכונתו לכשיתן דמים, **וברשב"א** אחר שכ' הדין דאע"פ דאמר לי' קני באגב דלא קנה משום דכונתו לכשיתן דמים, כ' דהוא הדין והוא הטעם למכר עשר שדות, ואח"כ כ' דמיהו אם אמר לו קני השאר בחזקה של זו קנה כולם, ולא ביאר אמאי בזה לא אמרינן דכונתו לכשיתן דמים, **ובתו"ר** כאן מבואר כהרשב"א, דקני כולן בחזקה של זו מהני, **והרא"ש** בב"ב פ"ג ס"ס כ' דנראה דבמתנה גם לא קנה כולן, אבל אם אמר לו החזק באחת מהן וקנה כולן קנה כולן, ולא נתבאר בדבריו אם סוף דבריו דקנה כולן, קאי דוקא על מתנה או גם במכר, **ובקיצור פסקי הרא"ש** שם כ', דבמתנה אם אמר לו לך חזק וקנה באחת מהן קנה כולן, אבל אם אמר לו כן במכר ולא נתן דמי כולן, לא קנה אלא במה שהחזיק, **ובמקנה** כאן מבאר, דמחלק בין מתנה למכר באמר לו קנה כולן, וכן נראה מבואר **בעליות רי"ו** שם, דגם באמר לו חזק באחת וקנה כולן לא קנה במכר, **ובדב"א** ס"ג אות ד' מבואר הסברא לחלק, על פי דברי הרמב"ן דכשאומר קני כולן כונתו לכשיתן דמים ומשום הכי לא קני, ובמתנה לא שייך זה, **ובתורי"ד** מבואר דאם פירש דיקנה כולן, וזקף הדמים במלוה קנה כולן, **והב"י** כ' בשם **רי"ו**, דאם אמר לו חזק באחת בשביל כולן קנה כולן, **והמקנה** כ' להוכיח דבמכר גם אם אמר לו קנה כולן דלא קנה, דהא מדמי זה לאגב, ובאגב מבואר דהגם דאמר אגב וקני לא קנה, אמנם כבר נתבאר דברשב"א מבואר, דאם אומר לו קני השאר בחזקה של זו, עדיף מקני באגב, וי"ל דהוא הדין דחזק באחת בשביל כולן, דלכאורה הלשון שוה.

רש"י ד"ה לא – **העצמו"י** מעיר דאמאי בעי ליתן גם דמי הקרקע ולא סגי בדמי המטלטלין, וכ' דברש"י בסוה"ד לא כ' אלא דמי המטלטלין, וכ' לומר דרש"י כ' קרקע רק משום דאורחא הוא שיתן כבר גם דמי הקרקע, אבל אי"צ לזה.

**הרי"ף והרא"ש והרמב"ם** לא הביאו דינא דרבא אלא על מכר עשר שדות, **ובר"ן** כ' דאפשר דהיה להם גירסא אחרת, וכן מבואר **במאירי** דגרסו דברי רבא על מימרא דשמואל דמכר י' שדות וכמו דהביא הרי"ף, ולא על אגב.

י) גמ' כיון שהחזיק באחת מהן קנאם כולן – **הר"ן** כ' הלשון, שקונה שדה שבמדינה זו אגב שדה שבמדינה אחרת, **ובתשב"ץ** ח"ד בטור השני ס"כ כ' דכונת הר"ן לאגב ממש, וס"ל דקרקע נקנית אגב קרקע דלא כהתוס' בב"ק י"ב א', וצ"ב דא"כ אמאי בקנה בכסף או שטר לא מצי לקנות כולן מדין אגב, **ובראשונים** מבואר דמהני משום דחשוב כמחזיק בכל השדות, **ובברכ"ש** סט"ז מבואר, דלא דמי למחזיק בשדה דקנה כלה, דשם הוי חשיבא החזקה בכל השדה ממש, אבל הכא מחזיק ממש רק בשדה אחת, ומ"מ מהני חזקה זו לקנות כל השדות.

# כז' ב'

גמ' שנתן לו דמי כולן – **ברמב"ן וברשב"א** מבואר דאם נתן מקצת דמי כולן, לא קנה אלא כנגד מעותיו, **ובשלנ"ל** מבואר דאם נתן קצת יותר מדמי השדה שהחזיק בה, קונה ב' שדות שלמות, דסגי שנתן מקצת דמי השדה האחרת, **והגרע"א** סקצ"ב סי"ב מביא דברי **הנ"י** בב"מ ע"ז ב' דכ' כהשלנ"ל, דכל שדה שנתן כנגדה מקצת דמים קנה כולה, והביא דהרשב"א והר"ן חולקים וכשנ"ת.

תוד"ה במה – מבואר בתוס' דבמתנה קונה כולן, וכן מבואר **בתורי"ד**, וכן מבואר **ברי"מ וביד רמ"ה** ובעוד **ראשונים** בב"ב נ"ג ב', אמנם **בתוס' ובעליות רי"ו וברא"ש** שם מבואר, דגם במתנה לא קנה כולן, ורק בנתן דמים במכר קנה כולן, [**וברי"ו** מבואר צד אחד, דבמתנה אם אמר לו לך חזק וקני קנה כולן, ורק במחזיק בפניו בסתם לא קנה כולן], **ובמחנ"א** דיני שכירות ס"ב כ' לבאר, דשי' הראשונים דמהני, ס"ל דבמכר לא מהני כיון דלא סמכא דעתי' וכמבואר **ברמב"ן** כאן, ושי' הראשונים דלא מהני, ס"ל כש"כ **הרשב"ם** בב"ב שם, דכיון דנשתעבד לו ליתן תמורת המעות משום הכי מקנה לו כולן, ובמתנה דלא שייך זה לא קנה כולן, [ועיין **ברמב"ן וברשב"א ובר"ן** שם, דנסתפקו דאפשר דהרשב"ם מודה דגם במתנה קונה], **והרמב"ם** פ"א ממכירה ה"כ כ' דקנה, **ובטור** סקצ"ב הביא שתי השי', **והשו"ע** סי"ב כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דיש חולקים, **ובנתה"מ** סק"ה **ובמקנה** העירו, אמאי לא הביא הרמ"א סוף דברי הרא"ש והטור, דאם אמר דיקנה כולן קנה במתנה.

ובביאור **הגר"א** סקי"ט כ', דלגירסא שלפנינו דרבא אמר דבריו על אגב, ומדמי אגב לעשר שדות, בהכרח דבמתנה מהני, דהא באגב הדין דבמתנה קנה הכל וחלוק ממכר, והכא נמי בעשר שדות צריך לומר דחלוק מתנה ממכר, אמנם **המקנה** כ' דאה"נ גם בעשר שדות י"ל דמהני במתנה היכי דמפרש וכשנ"ת, ורק בסתמא לא מהני, ובאגב לעולם הוא מפרש דבעי אגב וקני, ובמכר גם מפרש לא מהני וכשנ"ת בזה לעיל.

**בעליות רי"ו** בב"ב כ' דגם באחין שחלקו הדין דלא קנה כולן, אמנם **הרא"ש** שם כ' דאחין שחלקו, כיון שהשני זוכה בשלו כנגד מה שזוכה המחזיק, הוי כמו דנתן דמי כולן, וכ"כ **הטור** סקצ"ב, וכ' שם דבשכירות הדין דאם החזיק באחת קנה כולן, וכ' **הב"י** דלא בעי שיתן דמי כולן, כיון דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וכ"כ **הרמ"א** סי"ג, **והב"ח** שם חולק, דלהשיטות דבמתנה לא קנה כולן וכמו שכ' הרמ"א שם סי"ב, גם בשכירות לא קנה דלא עדיף ממתנה, כיון דעכ"פ ליכא נתינת דמים, **ובפרישה** סקי"ט **ובסמ"ע** סקכ"ד ביאר דשכירות עדיפא ממתנה, דכיון דמתחייב דמים, חשבינן כאילו נתן למשכיר הדמים והוא זקף עליו במלוה, **ובמחנ"א** בדיני שכירות ס"ב נקט כהב"ח דדין שכירות כמתנה, דהא דבמתנה לא קנה הוא כמבואר ברשב"ם דדוקא מכר משום דאיכא שעבוד המעות, ובשכירות ליכא לשעבוד המעות, **והגרע"א** ציין להסמ"ע דכ' דשכירות עדיף ממתנה, [ויל"ע בדברי המחנ"א דאי הטעם משום דאיכא שעבוד המעות, לכאורה גם באחין שחלקו ליכא לשעבוד המעות, דאע"ג דמיד זוכה השני בחלקו, מ"מ כל זמן שלא זוכה המחזיק אין כאן שעבוד מכח מעות, ואמאי כ' הרא"ש דבזה קנה כולן].

י) תוד"ה עשר – מדברי **רש"י** בד"ה אגודו מבואר דאוחז באפסר דלא כתוס', וכבר עמד בזה **הרש"ש**, והביא דגם **ברשב"ם** בב"ב נ"ג ב' מבואר דאחז באפסר, וכן מבואר **בריטב"א ובתורי"ד** דהוא מחזיק באפסר.

גמ' ואמר לו זו קני – **ברש"י** מבואר דהכי אמר לו זו קני, **והרמב"ן** מק' דא"כ ודאי דלא יקנה אלא זו, כיון דאמר לו הכי בהדיא, וגם בחילוק הגמ' דסדנא דארעא חד, מ"מ באם יאמר לו זו קני לא יקנה כולם, **ובעצמו"י** כ' לומר, דשי' רש"י דבארעא גם באם יאמר לו זו קני יקנה כולם, דלשון זו קני מתפרש גם דיעשה הקנין בזו, ולא דחלות הקנין יהיה רק לזו, **והרמב"ן** כ' דלשון הגמ' לאו דוקא, ומיירי דאומר לו החזק בזו וקני, דבבהמה כיון דהזכיר דיחזיק בזו וגופין מחולקין, אמרינן דקונה רק לזו, **ובריטב"א** מבואר דלא"ד מיירי באינם אגודות, ואה"נ גם אם יאמר לו בהדיא דיקנה כולם באחיזת בהמה אחת לא יהני, ולפי דבריו לשון הגמ' דאמר לו זו קני, הכונה רק דהקנין שאמר לו לעשות, הוא קיים רק בבהמה אחת, **ובתורי"ד** מבואר דלא"ד מיירי דמסר לו לאחוז בבהמה ולא באפסר, וכמו שפירשו תוס' לא"ד הראשון, ומיירי אפילו שאמר לו קני כולם, דלא מהני כיון דגופין מחולקים ואין כאן מעשה קנין בשאר הבהמות, ועל דרך הריטב"א.

א) תוד"ה אמן – **הר"ן** כ' בהא דילפינן מגלגול דארוסה, דמסברא אית לן דמיתורא דאמן אמן נפיק לן אפילו כהאי גונא, ולא מפלגינן בין גלגול על דברים שיש דרך להשביע עליהם לדברים שאין דרך, ולכאורה לפי דברי התוס' דאמן שני אצטריך רק לארוסה ושומרת יבם, הרי מקרא גופא מוכח, דגם על ארוסה דאין דרך להשביע מ"מ מגלגלין, **ובשלנ"ל** באמת תי' דלא כהתוס', אלא דכל מילי במשמע, **ובפנ"י** הק' על מש"כ הראשונים לת' דילפינן גלגול משומרת יבם וכשי"ת, אבל מארוסה ליכא למילף, דמנין באמת דאיכא גלגול דלמא נרבה מקרא דוקא ארוסה, ולפי דברי הר"ן נראה דלא קשיא.

תוד"ה ונקה – **המהרי"ט** מעיר דמנין דמהני הגלגול להשקאה, דלמא מהני רק להשביעה, דאפשר שתודה ולא תשתה משום זה, ותפסיד כתובתה, וכ' דכיון דכתיב בקרא לאלה ולשבועה אמרינן דאין שבועה בלא אלה, ועל כרחך דמהני הגלגול גם להשקאה, ועיין בחי' הגרע"א מש"כ להביא מקור לזה מסוגיה בסוטה, ומש"כ לדחות.

בא"ד – **המקנה** מק' על תוס', די"ל דמיירי בכנסה ולא בא עליה דהוי מנוקה מעון, ונסתרה אחר שכנסה דבזה אין חסרון דאין חופה לפסולות, ואין לומר דמ"מ הרי על הצד דזנתה בעודה ארוסה נמצא דלא מהני בה החופה, ושוב לא הוי תחת אישך, ובעל כרחך דבא עליה, דהא בגמ' בסוטה י"ח ב' מבואר דיכול יבם להתנות על נשואי אחיו, והרי על הצד דזנתה תחת אחיו אינו אשתו כלל, דסוטה פטורה מחליצה ויבום, ועל כרחך דדין השקאה הוא לפי מה דנמצא לפנינו, והכא נמי הרי היא נשואה לפנינו, ולכאורה י"ל דבגמ' בודאי לא נראה דרק בכהאי גונא דנכנסה לחופה ולא נבעלה הוא דמגלגלין.

בא"ד – **בשע"י** ש"א פ"ד כ', דמבואר בתי' התוס' דשוגג בשעה שאינו יודע חשוב דאין עליו חטא, וכשנודע לו עי"ז מתחדש עליו החטא עיי"ש, אמנם **במל"מ** פ"ב מסוטה ה"ח בד"ה אחר שכתבתי כ', דלשי' התוס' הוא הדין דהיכי דבא עליה במזיד ושכח חשיב מנוקה מעון, ובזה לא שייך דברי השע"י, **ובמקנה** נראה על דרך שנתבאר גבי הא דיבם מתנה על נשואי אחיו, דדנים לפי מה דנמצא וידוע לפנינו, דהכא נמי גבי הדין דמנוקה מעון, הוא תלוי לפי מה דנמצא וידוע לפנינו ולא לפי האמת.

ב) תוד"ה הכי – **הראשונים** כ' לת', די"ל דסמך על הא דמשקין לשומרת יבם, דהתם ליכא למימר דבא עליה קודם, דא"כ כבר אינה שומרת יבם וכמבואר בגמ' ביבמות נ"ח, ואע"ג דשם דוחה הגמ' לשמואל דקנה רק לדברים האמורים בפרשה, דמשכחת לה דבא עליה בשוגג, מ"מ עולא ס"ל כרב וקי"ל כרב, **והפנ"י** מק' דבגמ' בסוטה י"ח ב' מבואר, דשומרת יבם הוי דוקא לר"ע דאין קידושין תופסין ביבמה לשוק, וא"כ יק' לרבנן מנ"ל גלגול בדבר שאינו ראוי לשבע עליו.

בא"ד – **במצפה איתן** מביא דעת הרמב"ם פ"א מסוטה ה"ו, דהא דאין מקנים לקטן היינו פחות מבן ט' ומשום דאין ביאתו ביאה, ולפי דבריו גם לא מגלגלין על קטן דאינה נאסרת מחמתו, ושי' תוס' על כרחך דכל פחות מבן י"ג אין מקנין על ידו.

**הרמב"ם** בפ"ב מסוטה ה"ח כ', דבא על ארוסתו חשוב אינו מנוקה מעון, כיון דאסורה עכ"פ מדרבנן, והיינו דאינו מנוקה מעון לא הוי רק היכי דבא עליה באיסור סוטה, אלא הוא הדין בכל איסור ואפילו דרבנן, ולפ"ז ניחא דלא מוקי בגמ' כשבא עליה כשהיא ארוסה, אמנם כבר מבואר **בפנ"י**, דעכ"פ הקרא מיירי קודם הדין דרבנן דארוסה אסורה, ואכתי יק' דמנ"ל מקרא דמגלגלין על דבר שאין דרך לישבע עליו, הא משכחת לה שבא עליה בעודה ארוסה.

# כח' א'

ג) גמ' אשכחן בודאי – **ברש"י** מבואר דשבועת השומרים חשוב טענת ודאי, אמנם **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ', דכיון דקיי"ל דמתחייב רק משעת פשיעה, הוי טענת ספק דאינו יודע אם פשע, וכ' דקו' הגמ' דעכ"פ באותם שבועות שע"י טענת ברי כגון מודה במקצת, מנין דמגלגלין עליו טענת שמא, **והרשב"א** כ' דע"א נמי אינו מחייב שבועה אלא כשיש טענת ברי, [**והריטב"א ותורי"ד** כאן **ותוס'** בב"מ ג' א' חולקים על זה ואכמ"ל], ולפ"ז ביאר דקו' הגמ' דכיון דילפינן גלגול ע"י ק"ו מע"א, לא מצינו גלגול לטענת שמא, כיון דע"א דמיני' ילפינן הוי רק בברי, וכ"כ **הרמב"ן** בפי' אחד.

**ובשלנ"ל** הביא פי' **הראב"ד**, דקו' הגמ' דאשכחן גלגול בסוטה דחשוב כטענת ודאי, כיון דאיכא רגלים לדבר דקינא לה ונסתרה, אבל בטענת שמא כגון שבועת השומרים מנ"ל דמגלגלין, **והריטב"א** מעיר דמ"מ לא היה לגמ' לקרוא לסוטה טענת ודאי, ותי' הגמ' דאע"פ דאיכא רגלים לדבר בסוטה, מ"מ כיון דאינו ודאי גמור, יש לנו להשוות חוץ לפנים דבכל שמא מגלגלין.

תוד"ה נאמרה – **ברשב"א ובר"ן** גם מבואר דהוי רק במה מצינו, **והמהרי"ט** מק' דכיון דפרכינן על ק"ו, כל שכן דיש לפרוך על במה מצינו, **ובעצמו"י** מבואר דהוי כעין גלוי מלתא ולא פרכינן על זה, אמנם **בתוס'** בב"מ צ"ז ב' כ' דלמסקנא הוי ג"ש ובאמת אי"צ לק"ו, ויק' משה"ק תוס' דא"כ אמאי תנא דבי רבי ישמעאל יליף מק"ו, **ובריטב"א** כאן כ' דהוי ג"ש, ואי לאו ק"ו לא היינו יכולים למילף דמגלגלין מטענת ברי על שמא, כיון דסוטה הוי שמא על שמא, ורק משום דאיכא ק"ו, לא אצטריך ג"ש אלא לענין זה, דאפילו מברי על שמא מגלגלין.

**הראשונים** מביאים י"מ דשמא על שמא לא מגלגלין, ובריטב"א מבואר דזה שי' **רש"י**,ובראשונים מבואר טעם שי' זו, דשאני סוטה דחשיבא כודאי כיון דיש בה רגלים לדבר וכשנ"ת, והק' דא"כ גם לא נגלגל משמא על ברי, דלא מצינו גלגול בטענת שמא, ועוד הק' דמצינו גם גלגול משמא על שמא בשותפין אחר שחלקו, דקתני דמגלגלין ממקום אחר ואפילו מטענת שמא, ו**בפי' תר"י הזקן** מבואר, דאין מגלגלין על טענת ספק לעולם, ורק ספק דמצינו בו שבועה אפשר גם לגלגל עליו שבועה ממקום אחר, כמו בסוטה דיש בה שבועה על ספק זנות, ומשום הכי מגלגלין על כל ספק זנות, אבל ספק דלא מצינו בו שבועה, גם ע"י גלגול לא ישבע עליו, ולפ"ז כ' דהא דמגלגלין על שותפין, הוא משום דמצינו בזה שבועה קודם שחלקו, וזה כעין מש"כ תוס' דאין מגלגלין אלא על ספק שיש לנו לחוש קצת.

במש"כ תוס' דבעי ספק שיש לנו לחוש קצת מבואר **בתוס'** בב"מ, דכיון דילפינן מסוטה אמרינן דמגלגלין רק על דבר הדומה לעיקר השבועה, וכמו בסוטה דהגלגול דומה לעיקר, דכיון דקינא לה ונסתרה כבר הוי רעותא שמא זינתה כבר קודם, ומשום הכי בעי ספק דיש לנו לחוש לו, ומ"מ אם התובע טוען ודאי לא בעי שיהיה רעותא, כיון דמצינו בעיקר שבועה דנשבע ע"י טענת ודאי גם היכי דלא הוי דבר שיש בו רעותא.

ד) גמ' ההוא שמותי משמתינן – **הגרע"א** מק' דשם הוא קורא לו עבד לזלזלו ומשום הכי משמתינן, אבל הכא בא לתובעו ממון ואמאי לא יחייבו שבועה, **והמקנה** מק' דאמאי מה דמשמתינן לי' הוי סיבה דלא ישבע, כיון דמ"מ יש כאן תביעת ממון, וכ' לומר דבתביעת ממון של עבד לא שייך לומר משתמט, וא"כ י"ל דמיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא וכמבואר בב"מ ה' ב', ובהכרח דכל הנדון לענין הקנין איסור, ועל זה מק' הגמ' דלא שייך בזה שבועה ואפילו משמתינן לי', **ובברכ"ש** סי"ז כ', דכיון דאי אפשר לקנין ממון של עבד בלא קנין איסור, א"כ כיון דלענין הקנין איסור לא שייך שבועה, דבלא עדים לא אמרינן שהוא עבד דהוי כדבר שבערוה, ממילא גם לענין הממון לא שייך שבועה, ובשם **הגר"ח** כ', דכיון דגם אם יודה העבד לא יהיה נאמן, דעל דין האיסור בעי עדים וכשנ"ת, ממילא דלא שייך להצריכו שבועה, וכ' דזה חדא עם מה שתי' הוא.

תוד"ה הקורא – מש"כ דעבר בלאו, מבואר **במהרי"ט** דהבין דהיינו דאביו ואמו עברו בלאו, והק' דמשכחת לה דנשאת בהיתר דסבורה שמת בעלה, וגם הק' דא"כ אם יאמר לחבירו דאכלת חלב ילקה, **ובראשונים** מבואר דעובר בלאו בזה שנושא בת ישראל, **והיעב"ץ** פי' כן דברי התוס', וכ' דאפילו אם הוא פנוי מ"מ עומד לישא אשה.

**הגרע"א** מביא דברי **הריב"ש** ס"צ, דכ' להוכיח מהכא דמלקות מרדות גם הוי בארבעים, והביא דברי **רש"י** ביבמות נ"ב א', דמלקות מרדות היינו דאינם ארבעים אלא רידוי מדרבנן וקשה מהכא, והביא **דהפר"ח** כ', דהכא שאני דלוקה משום דאמר על חבירו דעובר בלאו דהיה צריך ללקות ארבעים, אמנם יל"ע דרש"י הכא לא פי' משום זה, אלא דהוי קנס.

גמ' רשע יורד לחייו – **בריטב"א** מבואר דכיון דע"י שקוראו רשע מאבד חיותו של חבירו, דלא ירחמו עליו כיון שהוא רשע, משום הכי רשאי לירד לחייו, **והמאירי** כ' דכיון דקורא לו רשע רשאי לעשות עמו מעשה רשע, דיורד לחייו של חבירו נקרא רשע.

גמ' ע"ע גופו קנוי – **בריטב"א ובר"ן** מבואר, דמשום הכי אמרינן דאי"ז טענת ממון אלא תביעת גופו, ואין שבועה בתביעת גופו, ולא דמי לתובע מחבירו דגנב עבד כנעני שלו, דהתם אינו תובע את גוף הנתבע אלא שיחזיר לו עבדו, **והש"כ** סצ"ה ססקי"ח הוכיח מהכא כשי' רש"י לעיל ז' א', דכל אדם דינו כקרקע, ומשה"ק תוס' שם דרק עבד כנעני הוקש כ' דאי"ז קו', דמהיקש זה ילפינן דאדם דינו כקרקע, דמה דעבד כנעני הוקש זהו משום דהוא אדם, ובכל אדם אמרינן דדינו כקרקע.

גמ' אי הכי היינו קרקע – **בר"ן** מבואר דאע"ג דאינו כקרקע ממש דרק עבד כנעני הוקש לקרקע, מ"מ כמו דאיכא גלגול על קרקע, הכא נמי צריך להיות גלגול על תביעת גופו ואין בזה חידוש טפי, **והש"כ** הוכיח מכאן כשי' רש"י דכל אדם דינו כקרקע וכשנ"ת.

**ובריטב"א** מבואר דבאמת ק' בעיקר הדין, אמאי אמאי ליכא שבועה גם בלא גלגול, דאע"פ דגופו קנוי מ"מ זהו רק לענין להצריכו גט להפקיע הקנין איסור שבו וכשנ"ת לעיל ט"ז א', אבל מ"מ עיקר העבדות הוי תביעת ממון, רק דהגמ' מק' לרבותא דהא אפילו על קרקע מגלגלין, וא"כ הוא הדין בע"ע, ותי' הגמ' דצריך להיות קול, וזהו הטעם דבאמת אינו נשבע בלא גלגול, [ולכאורה זה רק סברא דאין בזה שבועת היסת דרבנן, אבל בשבועה דאורייתא כגון שיש לו ע"א דהוא ע"ע שלו, לא יהני מה שצריך להיות קול דמשום הכי לא יהיה חייב שבועה], ובחי' **הגר"ח** סטנסל סקע"ט באמת כ' להוכיח מהגמ' הכא, דהדין גופו קנוי הוא גם לגבי הקנין ממון שבו, ולא רק לענין הקנין איסור של היתר שפחה, וכבר נתבאר לעיל ט"ז א.

א) תוד"ה כל – **ובתו"ר** כ' עוד, דפלוגתא דרב ולוי הוא מחלוקת תנאים בב"מ מ"ז, וגם ללוי י"ל דתנא דמתני' ס"ל כרב.

תוד"ה ש"מ – **ברש"י** בב"מ מ"ה ב' **ובבעה"מ** שם נקטו דמטבע חשוב פירי ולא כלי, ועיין **בתוס' ובראשונים** שם משה"ק עליהם, ובבי' **הגר"א** סר"ג סקל"ד כ' דשי' **הרמב"ם ור"ת** כרש"י, ומ"מ ס"ל דבחליפי שוה בשוה גם ר"נ מודה דמהני גם בפירי וכשי"ת בע"ב, ולפ"ז ניחא די"ל דמיירי על חליפי שוה בשוה, ואכמ"ל.

בא"ד – מש"כ דהוי כלי כיון דראוי לקנות בו, בתוס' בב"מ דחו זה, דבגמ' בב"מ מ"ו ב' מוכח דגם מטבעות שנפסלו נעשים חליפין, ועיין **בתרומת הכרי** סר"ג ס"ח שכ', דשם ר"ל אמר לה והוא ס"ל כר"ש דגם פירי עבדי חליפין, ולהלכה באמת לשי' זו מעות שנפסלו לא חשיבי כלי, ועיי"ש שכ' לומר דזה שי' הרי"ף, וכ"כ **הגרע"א**, ואכמ"ל.

#### 56

בא"ד – בתוס' נראה דבסתם אמרינן דניתן בתורת כסף, והכא מיירי שמפרש שניתן בתורת חליפין, **ובתו"ר** כ', דכן נראה גם בדברי **רש"י**, **והרשב"א** כ' זה בשם **ר"ת**, ועוד כ' בשם **ר"י** דכל שנותן לו המטבע על דעת שיחזיר לו כמו שעושים בקנין סודר, ממילא מתפרש דהוי חליפין, ועוד כ' שי' **ריב"ם**, דאם אומר מעות הללו בחפץ זה הוי חליפין, ורק כשאומר חפץ זה בכך וכך, ואח"כ נתן לו הדמים ולא הזכיר החפץ, אז הוי בתורת כסף ולא הוי חליפין.

רש"י ד"ה אמר ר"י – **הריטב"א** מביא שי' **ר"ח** דכשקונה בחליפין בעי לשום הדבר שקונים עמו, וזה הפי' כל הנישום ודלא כרש"י, **והראשונים** חולקים על הר"ח דלא בעי שומא, ואכמ"ל.

# כח' ב'

ב) גמ' פירות נמי עבדי חליפין – שי' **רש"י** כאן ובב"מ **והבעה"מ** בב"מ, דבע"ח גם הוו פירי [**והמהרש"ל** כ' לומר דרש"י כאן ס"ל דבע"ח חשיבי כלי עיי"ש ובמהרש"א], ושי' **תוס'** כאן ובב"מ **והרא"ש והרי"ף** ושאר **ראשונים** שם, דבע"ח חשיבי כלי, **ובתוס' וברא"ש** מבואר הטעם משום דמשמתמשים בהם ועושים בהם מלאכה, **והרמב"ן והר"ן** כ' דבפירות ההפסד מצוי ומרקיבים, אבל בבע"ח משתמשים בהם וראויים למלאכה, ולגבי מטבע כ' **הרשב"א והנ"י** בב"מ דהוו כלי, משום דראוי לשימוש ואינו כלה, אמנם **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** שם כ' רק משום שאינו כלה, דכל דבר שאינו כלה חשוב ככלי, **ובטור וברמ"א** סקצ"ה ס"ב מבואר דבהמה חשובה כלי, ועיין **בנו"כ** שם לענין בע"ח שאינו ראוי לעשות בו מלאכה כגון טלה, האם הוי כלי או פירי.

התוס' מק' על רש"י ממתני' דמחליף פרה בחמור, **והבעה"מ** בב"מ כ', דר"נ מוקי להאי מתני' גם בדמים שהן כחליפין, **ובתוס'** בב"מ כ' דלשי' **ר"ת** דחליפין שוה בשוה מהני גם בפירי ניחא, [וברש"י בב"מ נראה דס"ל דלא כר"ת], וכן מבואר **ברשב"א** כאן, וכ"כ בבי' **הגר"א** סקצ"ה סקי"א, וכ' דדברי רש"י יותר נכונים, ובסר"ג סקי"א וסקל"ד כ' דכן היא גם שי' הרמב"ם ור"ת כרש"י, וכן נראה ברשב"א כאן דכך היא שי' ר"ת.

**והתוס'** בב"מ מק' על שי' ר"ת, דאמאי לא תי' הגמ' דמתני' מיירי בשוה בשוה, ומשום הכי מהני חליפין בפירי, וכ' דכיון דרישא מיירי במטבע, וזה מהני גם לא בשוה בשוה כיון דחשוב כלי וכשנ"ת, הוא הדין סיפא מיירי גם שלא בשוה בשוה, **ובתו"ר** שם **וברשב"א** כאן מבואר, דשוה בשוה לא מהני אלא באותו מין, אבל מטבע על מטלטלין לא מהני, ועל כרחך דמתני' לא מיירי בשוה בשוה, אך הק' אמאי לא מוקי עכ"פ הא דכיס מלא מעות שם בחליפי שוה בשוה, **ובתוס'** שם **וברשב"א** מבואר דר"ת מודה, דאי מטבע לא נעשה חליפין דדעתי' אצורתא, הוא הדין דבשוה בשוה לא יהני חליפין במטבע.

**הרשב"א** מק' על שי' רש"י דבע"ח גם הוו פירי, דאמאי לא מקשה הגמ' על ר"נ בפשיטות ממתני', דקתני דמהני חליפין בפרה ושור, ואמאי הק' רק מאי כיצד, וכ' לומר דכיון דלכו"ע מתני' לא מתפרשת כפשוטה, לא מצי להק' מגופא דמתני', דדלמא ר"נ אית לי' בגוא תרוצא לטעמי', וכל זמן דלא פירשנו לכיצד דמתני' אי אפשר להק' על ר"נ.

**בתו"ר** כאן **ובתוס'** בב"מ כ', דלשי' דקו' הגמ' רק לס"ד, הא דלא ניחא לגמ' לומר דאה"נ לס"ד לא אתי שפיר לר"נ, הוא משום דרב ולוי ס"ל דמטבע נעשה חליפין, ולדידהו כל הנעשה דמים באחר הוי כפשוטו, וצ"ל דסיפא קמ"ל דפירי גם עבדי חליפין, ויק' על ר"נ מרב ולוי.

ג) גמ' יש דמים שהן כחליפין – **התוס'** ועוד **ראשונים** בב"מ כ' דאע"ג דאי אפשר לקנות בחוב, מ"מ בהנאת מחילת חוב מהני והכא מיירי בכהאי גונא, **ובתו"ר וברשב"א** כאן כתבו הלשון, דמקדשה במחילת מלוה, דכיון דאפילו בהנאה שהרויח זמן מהני כל שכן במחילה עולמית, **והרמב"ן** בב"מ כ' עוד בתחילת דבריו, די"ל דמיירי דמכר לו פרה בדמים וזקף במלוה קודם שמשך הפרה, ואח"כ אומר לו דיקנה במשיכת הפרה להשור במקום חיוב הדמים, **ובש"מ** בב"מ בשם **שיטה** כ', דהכא מיירי דאית לי' הנהו זוזי שנתחייב ואין לו רשות להוציאם, הלכך הוי כפקדון, **ובקצוה"ח** סקצ"ט סק"א הק', דמה עדיף זה מהלואה שהגיע זמן הפרעון דגם לא מהני, ושי' **רה"ג** דכיון דהסוגיה רק לס"ד, לפי האמת אין לנו מקור לדין זה ואינו קונה, אמנם **הרי"ף** ושאר **פוסקים** הביאו דין זה להלכה, **והר"י מיגש** בתשובה סקי"ג כ', דדמי השור אינם מלוה אצל הקונה שנאמר בהם דנתנו להוצאה, אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה, לפי שהם עתה לבעל השור, והואיל ואינם מלוה ולא להוצאה, הנה הוא כמי שהביא לו המעות בעת שקנה, **והמאירי** כ' דדבריו צ"ב, **ובמחנ"א** דיני חליפין ס"ד כ' בביאור דברי הר"י מיגש, דבמקח באם הלוקח אינו נותן הדמים המקח חוזר, ונמצא כאילו המקח ביד המוכר וחשיב כאילו נתן לו החפץ הראשון.

ו**הרמב"ם** בפ"ה ממכירה ה"ד מחלק בין אם הוי חוב מחמת מכר דקונה לגמרי כיון דלא שכיח, לחוב דעלמא דמהני רק למי שפרע ככל דמים, ושיטתו מבוארת בפ"ז ה"ד דאפשר לקנות בחוב, וכ' **הה"מ** דאע"ג דלק' מ"ז מבואר דאי אפשר לקנות בחוב, מ"מ סמך על סוגיה דידן דאפשר לקנות, [ועוד הביאו מקור להרמב"ם מב"מ מ"ח א'], **ובתוס' ר"י הזקן** לק' מ"ז א' כ', דשי' הרמב"ם דהסוגיה שם אתיא לר"ל דמשיכה קונה מן התורה ורק בקרקע מהני קנין מעות דכתיב שדות בכסף יקנו, וא"כ בעי דוקא כסף, אבל לרי"ו דבכל דבר מהני מעות, אמרינן דאין צריך דוקא מעות בעין וסגי גם בחוב, **והראב"ד** השיג, דבמחמת מקח מהני למי שפרע דאינו חשוב לא שכיח, וחוב בעלמא לא מהני כלל, ומבואר דעתו לחלק בין חוב דעלמא לחוב מחמת מקח, וזה כשי' הר"י מיגש, **והה"מ** שם הק' על הרמב"ם דבמה יקנה, וכ' דהוי כאילו לא נתחייב לו מעולם במעות וכאילו החליפו שור בפרה, וכ' דמעות הלואה ליכא למימר הכי, ומ"מ איכא מי שפרע, **והלח"מ** שם תמה על הה"מ דמה מק' במה יקנה, הא שי' הרמב"ם דקונים בחוב, וכ' לומר דקו' היא דבשלמא בחוב של הלואה י"ל דחשבינן למעות ההלואה כאילו הם עכשיו, אבל גבי שור לא שייך זה, ולזה תי' דגם הכא חשבינן כאילו השור בעולם ונותנו לו, ומש"כ בסוף דבהלואה ליכא למימר הכי, צ"ל דכונתו לענין מה דאמרינן דלא שכיח, **ובסמ"ע** סקצ"ט סק"ד כ', דכונת הה"מ דמהני משום דעשאוהו חכמים כאילו המכר הראשון הוא בעין והחליפו, **והנתה"מ** בסק"ב כ', דביאור דבריו כמש"כ המחנ"א, ולפ"ז בעי שיהיה השור בעולם, **והב"ח** גם כ' דבעי שיהיה השור בעולם, דאמרינן דהוי כאילו לא נתחייב לו, וכאילו החליפו חפץ בחפץ.

א) מתני' רשות הגבוה בכסף – **בשלנ"ל ובמהרי"ט** מבואר, דהא דלא תקנו בהקדש דלא יקנה בכסף שמא יאמר המוכר נשרפו חיטיך בעליה, משום דגבי הקדש אין לחוש דלא יטרח ויציל, **ובנתה"מ** סקצ"ט סק"ד מבואר סברא, דכל מי שיש ברשותו ממון הקדש, הרי הוא חשוב כגזבר על ממון זה, ואין לנו לומר דהגזבר של הקדש יטרח להציל יותר ממנו, **והמקנה** כ' על פי דברי התוס', דהא דלא חיישינן דיאמר המוכר ללוקח נשרפו מעותיך בעליה, הוא משום דעכ"פ הוא שומר על המעות וכספים אין להם שמירה אלא בקרקע, דא"כ בהקדש דאין שומר להקדש, נמצא דאם נתקן דמעות אינם קונות אלא משיכה, יש לחוש דיאמר לו דנשרפו מעותיך בעליה, **ובאו"ש** פ"ט ממכירה ה"ב כ' לומר, דנראה מסברא דבאמת גם בהקדש באם ישרף החפץ שקנה בדמים בעליה קודם שמשך ההקדש, יוכל ההקדש לחזור בו דלא גרע מהדיוט, אמנם **המקנה** גם כ' לומר הכי, אך דחה זה מדברי הסמ"ע סקצ"ט, ומקור דברי הסמ"ע הם מדברי רש"י בגיטין נ"ב ב' עיי"ש.

ב) מתני' אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט – **במאירי** כ' די"ל הטעם בזה כמו דמבואר **בירושלמי** לענין דקונה בכסף, דלהשם הארץ ומלואה, וכ' דקונה מדין חצר, אמנם **בראשונים** בנדרים כ"ט ב' נראה מבואר, דמכח הדיבור לבד זוכה ההקדש, וכן **בריטב"א** מבואר דדין זה הוי גם בצדקה, וכן מבואר בעוד ראשונים, ושם לכאורה לא שייך הטעם דלהשם הארץ ומלואה, **וברשב"ם** בב"ב קל"ג ב' ד"ה ולא כ', דדין אמירתו לגבוה הוא מדכתיב איש כי יקדיש וכו' מוצא שפתיך תשמור, ולכאורה בזה לא מבואר דזוכה ההקדש, אמנם עיין בחי' **רח"ה** פכ"ב ממכירה הי"ז לענין נדר דצדקה, דילפינן ממה דכתיב בפיך שם בהאי פרשה שהביא הרשב"ם ודרשינן דזה צדקה, דחל זכיית עניים משום דקאי גם על נדרת נדבה דכתיב לעיל, דנכלל בזה תרתי, חדא באומר הרי עלי דמתחייב, ושנית באומר הרי זו דבדיבור לבד זכו עניים, וממילא דאתי שפיר גם בהקדש דבי' מיירי עיקר קרא.

ג) גמ' גזבר שנתן מעות וכו' – **הרמב"ן** מק' דגם בלא מעות יקנה הקדש מדין אמל"ג, דגם באומר שנותן בדרך מכר יש בזה דין אמל"ג, כמבואר בב"ב קל"ג ב' גבי יוסף בן יועזר וכמו שהביאו התוס' בסמוך בד"ה משכו, ועוד הביא הגמ' בערכין כ"ז א', דהקדש שמוכר קרקע ואמר אחד שניחא לו לקנות בחמישים, ואח"כ בא לחזור בו ויש אחר שמוכן ליתן רק ארבעים, אינו יכול לחזור בו אלא א"כ יתן הוא עשרה, וע"י האחר שיתן ארבעים נמצא דהגיע ליד הקדש חמישים, **ובתוס'** בסמוך כ' לומר, דכל דדעתו לקנות בשויה אין בזה דין אמל"ג, ובזה ישבו הא דיוסף בן יועזר, דשם אם ישום בפחות הרי הוא מותר להקדש, והא דערכין מבואר **במקנה**, דשם גם י"ל דדעתו להרויח להקדש, דהא באין למכור למי שבא להרבות במחיר, אמנם לפי התי' הראשון בתוס' דהוי טעות, הכא אכתי יק', והרמב"ן כ' בשם **י"מ**, דהכא כיון דאין הקדש מפסיד דאכתי יכול למוכרו לאחר ליכא דין אמל"ג, אך הק' מהא דמשכו במאתים ועמד על מנה דשם יש הפסד, [והתוס' תי' בזה דחשיב טעות כמבואר בדבריהם], ועוד כ' **הרמב"ן** כתי' התוס' דכל שפודה בשויו אין בזה משום אמל"ג, וסיים הרמב"ן דאם נשאר בשויו, מדרבנן איכא דין אמל"ג וכופין אותו שלא יהא חוזר בדיבור לגבי הקדש, וכונתו מבוארת **בריטב"א**, דמשום הכי גבי יוסף בן יועזר היה צריך ליתן כפי ששם הוא, דאף דלא בא לותר להקדש מ"מ מדרבנן חייב לקיים דברו, ומהאי טעמא ניחא גם הא דערכין, **והה"מ** פ"ט ממכירה ה"ב כ' לומר בשי' הרמב"ם, דגם בנשתנה השער חייב מדרבנן, **והכס"מ** שם כ', דיותר נראה כמש"כ תוס', **ובר"ן** מבואר דכל שבשעת אמירתו לא היה ריוח להקדש אין בזה דין אמל"ג, משא"כ ביוסף בן יועזר ובערכין יש מיד ריוח להקדש וחל דין אמל"ג, **ובתורי"ד** כ' דהכא לא ידע ההדיוט דהגזבר קונה לצורך ההקדש, **וביד רמ"ה** בב"ב נראה דאה"נ דבאמירה לבד מתחייב, מיהו לא חל המקח עד שנותן הגזבר דמים, ולפ"ז לכאורה אכתי יק' בהא דמשכו במאתים ועמד על מנה, דשם כל הנפ"מ הוא לגבי התחייבות, אמנם **בשלנ"ל** מבואר דגם שם י"ל דנפ"מ אם מת השור למי מת, דמשום אמל"ג לא הוי של ההדיוט, **ובמקנה** ובחי' **הגרע"א** מבואר די"ל, דאי משום אמל"ג מהני שאלה, ועיין עוד בסמוך.

# כט' א'

תוד"ה משכו – **בפי' תר"י הזקן** כ' בשם י"מ, דמיירי דלא אמר ההדיוט דיתן מאתים, אלא הגזבר אמר לו דיקנה במאתים ומשך דליכא אמל"ג, **והמהרי"ט** כ' לומר בשי' תוס' דגם בכהאי גונא איכא לדין אמל"ג, ואפשר דכונתו מדין נדיב לב עולות, ובפי' תר"י הזקן כ' לומר דהכא אינו אומר דהוא נותן אלא דיתן, וליכא דין אמל"ג, ויל"ע אמאי ליכא בזה עכ"פ התחייבות, ועוד כ' די"מ דהכא אין לו מעות, ומה שאינו תחת ידו אין דין אמל"ג, ועיין ברמב"ם פ"ו מערכין הל"א דמבואר לאו הכי ואכמ"ל.

ד) תוד"ה אטו – **ברשב"א ובר"ן** מבואר כתי' התוס', **ובריטב"א** נראה דמחלק, דגזבר מן הדין צריך לקבל מי שפרע, וכיון דאינו מקבל על כרחו המקח קיים, אבל ביתומים אינם בתורת קבלת מי שפרע, ומשום הכי יכולים לחזור הגם דאינם מקבלים מי שפרע, **וברשב"א** מבואר דגם בהקדש לא שייך דין מי שפרע, דהגזבר הרי אינו זוכה לעצמו אלא להקדש, וההקדש לא עביד כלום שיקבל מי שפרע, וזה הטעם ביתומים דהאפוטרופוס עביד להו, והא דאמרינן אטו הדיוט לאו במי שפרע קאי, היינו רק דאינו בדין דהקדש יתנהג במדה שמקבלין עליה מי שפרע, **ובמרדכי** בגיטין סשצ"ד כ', דגבי הקדש הוי זילותא דהקדש לחזור במה שיש בו מי שפרע, אבל ביתומים אין לחוש לזילותא.

**הר"ן** כ' דנפ"מ בדינים אלו לצדקה בזמן הזה דדין צדקה כהקדש, **והרמ"א** סקצ"ט ס"ד כ' להלכה, דהקדש וצדקה באם נתנו מעות לאחר והוקר, דאין יכולים לחזור בהם כמבואר בגמ', **והקצוה"ח** סק"ג כ', דלפי המבואר בתוס' לחלק בין הקדש ליתומים, צריך להיות דדין צדקה כדין יתומים, כיון דגבי ריבית ושבועה ואונאה מצינו דדין צדקה כדין הדיוט, והוא הדין לגבי קנינים, וכ' דבר"ן מבואר דדין צדקה כהקדש ויתומים ולא כתב רק הקדש, וא"כ צריך להיות דבהוקר יוכל בצדקה לחזור בו, וכ' דלפי חילוק המרדכי בגיטין י"ל דדין צדקה כהקדש, דגם בצדקה י"ל דחיישינן לזילותא, **ובנתה"מ** סק"ג כ' לבאר דברי הרמ"א, דלגבי חלות הצדקה אמרינן דדינו כדין הקדש, וכמו דמצינו דגם לצדקה איכא דין נדר וכמו שכ' הר"ן, ואע"ג דלגבי ריבית ואונאה דינו כהדיוט, זהו משום דהקדש ממעטינן מרעהו וצדקה בכלל רעהו, אבל מ"מ לגבי חלות הצדקה דינו כהקדש.

**הרמב"ם** פ"ט ממכירה ה"ב כ', דהיכי דגזבר קונה ע"י כסף והוזל, הגזבר יכול לחזור בו, [והא דאינו מקבל מי שפרע, י"ל כש"כ **הרשב"א** דהגזבר אינו קונה לעצמו וכשנ"ת, **ובפי' תר"י הזקן** מבואר משום דיפה כח הקדש מכח הדיוט], **והרשב"א והר"**ן מק', דבגמ' מבואר דהיכי דהדיוט מקבל מי שפרע הדין דבהקדש קונה לגמרי, ובכהאי גונא דנתן מעות בהדיוט דינו לקבל מי שפרע, **ובכס"מ** כ' לומר דשי' הרמב"ם דכיון דדבר תורה מעות קונות, לא אצטריך קרא דנותן הכסף וקם לו, ואמרינן דבא למעט דדוקא לקנות מהקדש מהני ע"י כסף, אבל הקדש אינו קונה בכסף מן התורה ומשום הכי חוזר בו, **ובמל"מ** תמה על זה, דברמב"ם מבואר דבהוקר קנה הקדש כדין תורה, ומבואר דמן התורה מעות קונות, ומשה"ק הכס"מ למאי אצטריך קרא דונתן הכסף, כ' דאצטריך למעט שאר קנינים, **ובש"כ** סקצ"ט סק"א כ' להלכה כהרשב"א והר"ן דאינו יכול לחזור.

**ובאו"ש ובאהא"ז** כ' לישב שי' הרמב"ם, דבגמ' מיירי שההדיוט נתן מעות וכיון דעיקר התקנה דמעות אינם קונות היא לטובת הלוקח, אמרינן דבזה לא תקנו להדיוט כנגד הקדש, ורק דמ"מ בכל מקום תקנו דגם המוכר יכול לחזור בו, וא"כ עכ"פ נימא דהקדש יוכל לחזור בו, ועל זה אמרינן דאטו הדיוט לאו במי שפרע קאי, משא"כ בגונא דהרמב"ם דהקדש נתן מעות, ושם עיקר התקנה היא לטובת הקדש דלא יאמר המוכר נשרפו חיטים בעליה, א"כ הגם דהדיוט במי שפרע קאי, מ"מ תקנו גם להקדש דלא יחול הקנין מעות כדי שלא יאמר נשרפו חיטים בעליה, ולעיל באות א' נתבאר דברי האחרונים דגבי הקדש אין לחוש כלל שיאמר נשרפו חיטים בעליה, **ובמקנה** מק' על תי' זה, דכיון דעכ"פ מבואר דבהוקר אין ההדיוט יכול לחזור בו, הוא הדין דבנשרפו חיטים בעליה לא יוכל הקדש לבטל המקח, כדמוכח בגמ' בגיטין נ"ב ב' כמבואר ברש"י ובתוס' שם והובא בסמ"ע סקצ"ט סקי"א, דגבי יתומים אי נימא דמוכר לא מצי לחזור בו בהוקר, הוא הדין דהיתומים לא יוכלו לחזור בהם כשנשרפו חיטים בעליה.

**ובראב"ד** מבואר מקור להרמב"ם, מהא דמבואר בב"מ נ"ז ב' דהמקבל עליו לספק סלתות משלש ועמדו מארבע דמספק מארבע, הרי מבואר דהקדש חוזר בו, **ובתו"ר ובר"ן** מבואר דשם שאני, דאע"פ דהמספק קיבל המעות, מ"מ אכתי לא קנה הקדש הסלתות, דקיבל עליו לספק לאחר זמן, [ועיין בתו"ר האיך משתמש במעות], ומשום הכי מהני חזרה.

א) גמ' האב חייב בבנו למולו – **במנ"ח** מצוה ב' אות ב' כ' לדייק מלשון **החינוך**, דדוקא בעודו קטן חייב, וכ"כ בשי' **הרמב"ם** דכ' דמילת בניו הקטנים מעכבת מפסח, ועל כרחך הטעם משום דבגדול אינו מחוייב למולו, וכבר הביאו דכן מבואר בהדיא **ברמב"ם** בפה"מ בשבת ספי"ט, **ובברכ"ש** סי"ח סק"ג כ', דגם אי נימא דאין גדר חיוב האב לקיים חובתו של הבן, אלא הוא חיוב עצמי על האב, מ"מ ניחא דרק בבנו קטן חייב, דכך הוא המצוה דרק בבנו קטן מחוייב, ועיין עוד באות ד' ובסוף אות ז'.

**בתורי"ד** מבואר דהמצוה על האב הוא רק להתעסק במילת בנו, ואי"ז חיוב על עצם מעשה המילה, וכן מבואר **במהר"ח או"ז** סי"א וכ' משום דהמצוה הוא שיהיה מהול, וכ' דיכול למול גם ע"י אחר ואי"צ לשליחות, [ועיי"ש דיש עוד מצות דאין המצוה בעשיה, כגון תפילין וציצית דהמצוה שיהיה לבוש בתפילין וציצית], **ובתוס'** בע"ז כ"ז א' כ', דגם לרב דאשה אינה יכולה למול, מ"מ אצטריך קרא למעט אותה ממילת בנה, דס"ד דתהא חייבת לבקש למולו, ונראה מזה דהחיוב הוא להתעסק ולא המילה עצמה, [ועיין בביה"ל ח"א ס"ו סק"ג], **וברמ"א** סשפ"ב כ' בשם **הרי"ו**, דאם קדם אחר למולו חייב ליתן לאב י' סלעים כחוטף מצוה, ועיין **בש"כ ובנו"כ** שם שהאריכו אי מצי למול ע"י שליח, ומבואר דס"ל דהאב חייב בעשית המילה עצמה, ועיין בחי' **הגרע"א** דגם מבואר לומר כהמהר"ח או"ז, דאי"צ כלל שליחות.

ב) גמ' מחייבי בי דינא – **במקנה** כ' לומר דאין החיוב דוקא על ב"ד, ונקט ב"ד משום דהם ממונים על הציבור להזהיר את העם, וכ' דכן מבואר לשון **הרא"ש** בחולין, ובהג' **מהר"י פערלא** על הרס"ג עשה י"ד-ט"ו דף קכ"ד כ' לומר, דנקט ב"ד משום דהם יכולים לכוף האב למול בנו בעל כרחו כשאינו רוצה, **ובמאירי** כ' דאם אין ב"ד ראשי הקהל חייבין, ונראה מזה ג"כ דב"ד לאו דוקא, אמנם בחי' **הגרע"א** נראה מבואר דהחיוב דוקא על ב"ד ומי שמלו הוא שליח ב"ד, [ועיין ברא"ש ובריטב"א ובמאירי ובחי' הגרע"א לענין ברכת להכניסו].

**ברמב"ם** פ"א ממילה ה"ב כ' דאין מלין בנו של אדם בעל כרחו אלא א"כ עבר ונמנע, **ובקר"ס** שם מבואר, דכל שלא מלו ביום השמיני, ב"ד מחוייבים למולו, **ובמהר"ח או"ז** שם מבואר, דאם האב היה חבוש ומשום הכי אינו מל, דאין חייבין למולו, ועיין בהג' מהר"י פערלא על הרס"ג שם שהאריך בזה.

ג) גמ' אותו ולא אותה – **ברש"י** ביבמות ע"א ב' כ' על הגמ' שם, דנזכר הלשון כגון שהיו אביו ואמו חבושין בבית האסורים, ומשום הכי לא יכלו למול בנם, דבכהאי גונא אין המצוה מוטלת עליהם, וכ' **המהרש"א** שם, דאע"ג דאשה בלאו הכי פטורה כמבואר הכא, מ"מ כיון דצריכה לאכול בפסח זה מחייבה למול בנה, ועיין במנ"ח מצוה ב' אות ה', **וביונת אלם** סל"ג כ' על פי דברי **המקנה**, שכ' לומר דאשה חייבת עכ"פ במילת בנה מדין כל ישראל, די"ל דגם חיוב זה גורם דיעכב בפסח כיון דהוי מילת בנו, ואי"צ שהחיוב יהיה דוקא מחמת זה שהוא בנו, **ובמהר"ח או"ז** שם כ', דמה דממעטינן אותו ולא אותה זה רק כשהאב נמצא, אבל אם אינו לפנינו האם חייבת, וכ' דאחר שנתחייבה אפילו יבוא האב ישאר החיוב על האם, ומבואר בדבריו דאי"ז מדין ב"ד, מדהוצרך לחלק בין המיעוט של אותו למיעוט של תפדה עיי"ש.

גמ' לדורות מנ"ל – בלשון **רש"י והר"ן** שכ' דלאברהם נאמר כן, נראה דקו' הגמ' מנ"ל דיש חיוב לדורות, אמנם **בשלנ"ל ובפנ"י** כ' לומר דקו' הגמ' מנ"ל דלדורות אשה פטורה, וכ' השלנ"ל דבקרא כתיב בהדיא לדורות עולם, ובפנ"י כ' דעל כרחך דלא הוי רק מיד, דא"כ למה לי קרא למעט אשה דמה דהוה הוה, ועל כרחך דהוי גם לדורות, ורק דס"ד דלא פטרה אשה אלא קודם מתן תורה, אבל אחר מתן תורה תהא חייבת, **ובזכר יצחק** ס"א נקט בפשיטות דקו' הגמ' דמנ"ל דהאב חייב, וכ' לבאר דקודם מתן תורה היה הבן ברשות אביו משא"כ אחר מתן תורה עיי"ש, ומשו"ה בעי קרא דגם אחר מתן תורה חייב.

ד) תוד"ה אותו – **בתורי"ד** כ' דרק דבר דקבוע ביום ידוע בשנה הוי הזמן גרמא, ולא דבר התלוי בדבר אחר, ומשום הכי מצד יום השמיני לא הוי מ"ע שהזמן גרמא. **ובמנ"ח** מצוה ב' כ' על דברי התוס' דחייבות משום דמיום השמיני אין לה הפסק, דאי חיוב האב רק כשהבן קטן, א"כ מה בכך דאחר שמיני אין הפסק, מ"מ כשהבן נעשה גדול נפטר והוי הזמן גרמא.

בא"ד – **העצמו"י** כ' דלפי תי' התוס' צ"ל, דלמ"ד דאינו נוהג ביום והוי הזמן גרמא לא דרשינן אותו, **ובפנ"י** כ' לומר דלכו"ע דרשינן, דקודם מתן תורה אין פטור דהזמן גרמא, וקו' תוס' רק דבגמ' נראה דגם היום אשה היתה חייבת.

התוס' במגילה כ' א' כ' לת' קו' התוס', דכיון דיש כרת ס"ד דחייבות אפילו דהזמן גרמא, **ובתורי"ד** כ' דהחיוב על האב הוא להתעסק במילת בנו וזה אפשר גם בלילה, **והרמב"ן והריטב"א** **והר"ן** תי', דרק במצוות דגופייהו כגון תפילין פטורות, אבל מילה דלאחריני והיא לא שייכא אימר תחייב מידי דהוה אב"ד, **ובמקנה** כ' דכונתם כהתורי"ד, וכבר כ' **הקה"י** סל"ב סק"ב דלשונם נראה דבאמת הוי הזמן גרמא ובכל זאת ס"ד דחייבות, וכ' לבאר דהגם דמצות מילה הוי הזמן גרמא, מ"מ חיוב האב הוא לקיים חובת בנו, וא"כ מה בכך דחובת בנו הוי חיוב של הזמן גרמא, מ"מ חיוב האב אינו ע"י זמן שגורם, אלא דכל שיש לחובת בנו הוא מחויב בזה, **ובטו"א** חגיגה ט"ז ב' כ' לת' דהחיוב גם בלילה, ורק דלקיים המצוה אי אפשר אלא ביום, וזה לא חשיב הזמן גרמא, **ובשאג"א** סנ"ג כ' דאם מל בלילה קיים מצות מילה, ורק דיש עוד מצוה שימול דוקא ביום עיי"ש, ומשום הכי עיקר המילה לא הוי הזמן גרמא, **והמהרי"ט** כ' דכיון דהמצוה קיימת לעולם בזה דהבן מהול, חשוב דאין הזמן גרמא, ועיי"ש מש"כ עוד.

ה) רש"י ד"ה תיפדה – **ברי"ף** גם כתוב דילפינן משום דקרי בי' תיפדה, **והר"ן** כ' דאין הדרשה ממקרא ומסורת, דהכא אין סתירה בין המקרא למסורת, אלא דהפירוש דגם כמו דקרינן תפדה משמע גם דקאי על הבכור עצמו, **והתורי"ד** כ' דדרשינן לקרות גם תיפדה משום דאיכא קרא מיותר ומשום היתור אמרינן דקרי בי' גם תיפדה, **והמהרש"ל** העיר בדברי רש"י והרי"ף ,דאמאי הוצרכו לומר דקרי בי' תיפדה, ולא אמרו משום דאיכא יתור, אמנם הנה בתורי"ד גרס בגמ' דקרי בי' תפדה, ובכל זאת מבאר דהיינו משום דאיכא יתור, דמשום הכי קרינן במקום היתור תיפדה.

גמ' כל שמצווה לפדות את עצמו – **המקנה** מעיר דא"כ בן לויה לא יהיה חייב לפדות בנו כיון דאינו מצווה לפדות עצמו, וכ' דכיון דאין פטורו מצד עצמו אלא מצד אמו, לא חשיב בזה דאינו מצווה לפדות עצמו, אמנם אכתי יל"ע דמבואר בבכורות מ"ז ב', דחלל בן כהן פטור מפדיון כיון דאביו זוכה בפדיונו, ומבואר דהאב חייב בפדיונו, דאי לאו הכי אמאי זוכה בפדיונו, וכמו דמבואר שם דאם מת האב קודם ל' יום, דחייב הבן בפדיון עצמו.

גמ' ואיהי מנלן דלא מיחייבא וכו' – **בשלנ"ל** מבואר דהא דלא אמרינן דכיון דמה דמחויב לפדות עצמו הוי משום דקרי בי' תיפדה, א"כ כיון דהיינו מקרא דכל בכור בניך תפדה, ממילא דגם מה דקרינן תיפדה היינו על בניך, דלפי מה דקרינן תיפדה, לא קאי על בניך, דהא אמרינן דהוא עצמו מחויב, וממילא די"ל דגם בת חייבת, אמנם לפי התורי"ד דדרשינן לה מיתור דקרא, לא דרשינן לה כלל מהאי קרא דבכור בניך, אלא מקרא דאך פדה תפדה את בכור האדם.

גמ' שם – **המקנה** מעיר דאמאי לא נילף זה מהא דמבואר בפרשת במדבר דלא פדו אלא הבכורים ולא הבכורות, וכ' דכיון דאמרינן בבכורות ד' ב' דבג' מקומות נתקדשו הבכורים, ביציאתן ממצרים ובמדבר ובכניסתן לארץ, מהני קראי י"ל דדוקא כשיצאו ממצרים לא קדשו אלא הבכורים.

גמ' כל שאחרים מצווים לפדותו וכו' – **בתו"ר** בשם **רבינו אפרים** **ובתוס'** בבכורות מ"ז ב' מק', בהא דמבואר בבכורות שם דמעוברת מנכרי בנה חייב בפדיון, דאמאי חייב הא אין אחרים מצווים לפדותו, וכ' דכיון דבעלמא בכור כהאי איכא חיוב על האב לפדותו, האף דכאן נמצא דאין מי שמצווה לפדותו, מ"מ אין זה בכלל דאין אחרים מצווים לפדותו.

ו) גמ' הוא לפדות ובנו לפדות – **החזו"א** מעיר שיתן לכהן במתנה על מנת להחזיר דמהני כמבואר לעיל ו' ב', וממילא יוכל לקיים תרוייהו, וכ' דאי אפשר ליתן על מנת להחזיר בעל כרחו של כהן.

**כט' ב'**

גמ' כי פליגי וכו' – **בשלנ"ל** מבואר דהא דלא פליגי בעלמא היכי דאיכא משועבדים אי מצי כהן לגבות מהן, הוא משום דאתא לאשמועינן גם, דהיכי דליכא אלא חמש סלעים הוא קודם לבנו.

גמ' חמש משועבדים – **בתו"ר** מבואר דאע"ג דאין פודין בקרקע, מ"מ הב"ד גובין ומוכרין הקרקע ופודין בדמים, וכ"כ **הריטב"א**.

גמ' ואזיל כהן וטריף וכו' – **בריטב"א** כ' דמיירי במכירי כהונה, **ובשלנ"ל** הק' דאיך יכול הכהן לגבות, הא הוי ממון שאין לו תובעין, וכ' דמיירי בכתב לו הרשאה, או דמיירי במכירי כהונה.

תוד"ה ואזיל – במשה"ק דכיון דמצות גופו עדיפא, אמאי אין כאן אונאה ללקוחות, כ' **הפנ"י** לבאר שי' רש"י, דמה דמצוה דגופו עדיפא, זהו רק היכי דאינו יכול לקיים שניהם, אבל היכי דבידו לקיים שניהם אמרינן דאדרבה לפדות בנו עדיפא, משום הסברא דבנו עיקר מצוותו עליו.

ולשי' התוס' דקודם יש לו לפדות עצמו מבואר **בחזו"א** לומר, דא"כ יכול הכהן לתפוס המעות לפדיון עצמו אף אם האב נותן זה לשם פדיון בנו, וכ' עוד דאפשר דאף ממילא הוי הכי דחל בזה פדיון עצמו.

בא"ד – **בתו"ר** לא הק' אלא משה"ק דאמאי לא מצו לומר דהנחנו לך מקום לגבות, [והיינו דמשום זה יש לו לגבות קודם מהלקוחות המאוחרים, דהיינו מאותם החמש סלעים שנגבו בעבור פדיון בנו], וכ' דאפילו בכהאי גונא דבזמן שמכר ללקוחות הראשונים לא היה לו הבני חורין, מ"מ נראה דגם בזה מצו לומר הנחנו לך מקום לגבות, דכיון דאם היו הבני חורין תחת המחוייב, בודאי היו יכולים לומר דקודם יגבו מהבני חורין, ממילא הם נכנסו תחת שעבוד הנכסים, וכ' בסוף דבריו די"ל דאותם החמש בני חורין מיירי במטלטלין, וממילא דלא שייך להוציא זה מן הלקוחות המאוחרים, דהיינו ממה שנגבו עבור פדיון בנו, **והריטב"א** גם כ' דמיירי במטלטלין, וכ' עוד די"ל דקנה הבני חורין אחר שמכר ללקוחות הראשונים ונתחייב בפדיון בנו, **ובמהרי"ט** מבואר דאם קנה החמש בני חורין אחר שנולד הבן דנשתעבדו לפדיון בנו, בזה לא מצו לומר הנחנו לך מקום, אבל אם קנה קודם לידת בנו דנשתעבד מתחילה לפדיון עצמו, בזה מצו לומר הנחנו לך מקום, **ובפנ"י** כ' דהריטב"א כ', דלא קנה אותם קרקעות אלא אחר שנתחייב בפדיון בנו, ונראה דמבאר דבריו כמש"כ המהרי"ט, וכ' לומר עוד, דכיון דמה דמצו לומר דהנחנו לך מקום לגבות הוא תקנ"ח, במקום מצוה לא תקנו זה, ועיי"ש שהק' דאי נימא כמש"כ הריטב"א, אמאי בעי ר"י לומר הטעם משום דמצותו על אביו, הא בלאו הכי נמי משום דאינם יכולים לומר הנחנו לך מקום לגבות, ולכאורה אי לאו הטעם דמצותו על אביו, היה מן הדין דקודם יפדה הוא מן הבני חורין את עצמו, ובזה גופא שקודם פודה את בנו איכא אונאה ללקוחות, **ובמקנה** כ' לומר דמיירי באפותיקי מפורש ומשום הכי לא מצו לומר לו הנחנו לך מקום לגבות, ויל"ע דא"כ איך מבואר בגמ' דטעמייהו דחכמים משום דלאו ככתובה כשטר דמי, [ועיין בסמוך משנ"ת על דברי התוס' דכתבו דמיירי באפותיקי, ולכאורה באפותיקי מפורש בודאי דבכל ענין יש לו זכות ליקח דהוי כאילו מכר השדה].

**ובתו"ר** הק' עוד, דגם אם יגבו מהלקוחות הראשונים, מ"מ אמאי לא יחזרו הם ויגבו ממה שנגבה עבור פדיון בנו, משום דנשתעבד להם, וכ' דאי מיירי במטלטלין ממילא דניחא, **ובתוס'** בבכורות מ"ט ב' כתבו דמיירי דלא כתב ללקוחות דאקני, ואין משועבד להן מה שקנה אח"כ, **והפנ"י** כ' דמיירי שלקחו שלא באחריות.

**ובמקנה** העיר בדברי התוס' בבכורות, דאמאי לא הקשו משום דיאמרו הנחנו לך מקום לגבות, והק' רק דיחזרו ויגבו מהבני חורין, וכ' לומר דיל"ע במה שתי' דמיירי שלא כתב דאקני, דאמאי לא תי' דאף בכתב דאקני, מ"מ הדין דלוה ולוה וקנה יחלוקו, ואם תפס אחד אין מוציאין מידו, והכא דכבר גבה הכהן עבור פדיון בנו, ממילא דהם אינם יכולים לחזור ולגבות, משום דקנה הבני חורין אחר שכבר נשתעבד גם לפדיון בנו, וכ' לומר דס"ל עכשיו כמו דמבואר בתחילת דבריהם שם בסמוך, דבפדיון הבן היכי שקנה אחר שחל החיוב של הפדיון, תו לא מצי לגבות מזה הכהן, משום דהוי דאקני, וכיון דאינו משעבד הוא בעצמו, ממילא דלא חל שעבוד על דאקני וכמשי"ת בסמוך, וא"כ בקו' דלא מוקמינן דלא כתב דאקני, ממילא דגם דאקני משתעבד דגם בדאקני אמרינן אחריות ט"ס [ויש בזה מחלוקת], ולפ"ז כ' דמשום הכי אינם יכולים לומר לכהן דהנחנו לך מקום לגבות, דגבי דידי' הוי דאקני ואינו יכול לגבות ממה שקנה אח"כ, ורק דמק' דהם יוכלו לחזור ולגבות משום דלדידהו גם דאקני נשתעבד, ולזה תי' דמיירי דלא כתב להו דאקני, והיינו דכתב להן אחריות ולא פירש דאקני, דבזה בודאי לא אמרינן דמה דלא כ' דאקני הוי ט"ס.

בא"ד – **בתוס'** בבכורות שם הק' דאי נימא דמיירי בנכסים דידי' ולא במה שירש מאביו, מיירי שהוא קנה הנכסים אחר שהגדיל, ואמאי משתעבדים הנכסים, הא החיוב לפדות עצמו חל עליו מיד שהגדיל, ומה שקנה אח"כ הוי דאקני, ובסוף דבריהם כ' לומר דהחיוב לפדות עצמו רכיב עלי' בכל שעה, וממילא דבזמן שקונה הנכסים הוי שעת החיוב ולא הוי דאקני.

גמ' ר' יהודה סבר וכו' – **הרמב"ן** כ' דזהו דלא כרבא בבכורות מ"ח, דאיהו אמר דגם לר"י לא הוי כמלוה הכתובה בשטר, ומבואר **בשלנ"ל** דלדברי רבא צ"ל דר"י ס"ל, דגם היכי דאיכא רק חמש בני חורין, מצוה עליו קודם לפדות בנו.

בא"ד – מש"כ שעשאן אפותיקי כ' **המהרש"א** דאין כונתם לאפותיקי ממש, דא"כ לכו"ע גובה בזה ממשעבדי, אלא כונתם דחשיב כאילו עשה אפותיקי, ואי לאו דאמרינן דהוי כאפותיקי וכמו שכבר נגבה חוב זה, לא היה ר"י חולק דפודה עצמו ממשועבדים של אביו, ורק משום דאמרינן דמה דככתובה בשטר אלים כאפותיקי, אמרינן דהוא נפדה ממשועבדים, **והפנ"י** כ' דבהכרח צ"ל דעשה אפותיקי, דאי לאו הכי האיך יגבה הכהן הא הוי ממון שאין לו תובעים, וכ' דאפילו אי נימא דמיירי במכירי כהונה, מ"מ אכתי יקשה דאמאי לא חיישינן שמא כבר פדה האב, ובשלמא לשי' רש"י דמיירי ממשועבדים שלו י"ל דמודה שלא פדה, והא דלא חיישינן לקנוניא, הוא משום דאמרינן דהוי ככתובה בשטר משום הכי מהני הודאתו, וצ"ב בזה, והנה לפי דבריו באמת מיירי באפותיקי ממש, ומשום הכי לא חיישינן שמא פדה האב כבר, אמנם אכתי צ"ב דאי מיירי באפותיקי, אמאי לא אמרינן דלכו"ע ככתובה בשטר וכמשה"ק המהרש"א, **ובמקנה** נראה די"ל דמיירי שעשה אפותיקי בשטר בכתב ידו ואין לזה קול, ומשום הכי אינו גובה ממשועבדים מצד האפותיקי, ובעי להא דמלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר, וכ' דאף דמבואר בכתובות ק"ב א' דהיכי דכתב שטר לכהן לא מהני הפדיון משום גזירה דעולא שיאמרו דאפשר לפדות בשטר, מ"מ מדאורייתא הוא פדוי ושפיר גובה הכהן, ובנו קודם לו דבנו מחוייב מן התורה, [ולכאורה יש לומר דהיכי דרק עשה אפותיקי, בזה ליכא לגזירה דעולא].

גמ' ורבנן סברי וכו' – **המהרש"ל** מעיר דאמאי לא אמרינן דרבנן סברי, דגם באופן זה מצוה עליו קודם לפדות בנו, וכ' לבאר דאי נימא דפליגי בעיקר החיוב מי עליו לפדות קודם, באמת כיון דהברייתא סתמה, נראה דר"י דאמר דקודם פודה בנו מיירי בכל גונא, ולא רק באופן זה דמוקמינן בגמ', ולא היה להתנא לסתום, ומשום הכי אמרינן דעיקר מחלוקתם לא הוי כלל בדין קדימה, וממילא דיש הכרח לאוקמי בכהאי גונא, ומשום הכי לא חש התנא לסתום מחלוקתם.

גמ' לאו ככתובה בשטר וכו' – **בשלנ"ל** נראה דגם רבנן ס"ל בעיקר הדין, דמלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר, אלא דגם במלוה הכתובה בתורה תקנו חכמים דלא לגבות מלקוחות משום תקנת לקוחות, וכן מבואר **בבי' הגר"א** סש"ה סקכ"ט בביאור דברי הב"י שם דכ' דקיי"ל כרבנן, דזהו גם לפי מה דמבואר ברי"ף דקיי"ל שעבודא דאורייתא, עיי"ש.

**החינוך** במצוה שצ"ב כ', דגם אחר שהגדיל הבן אכתי איכא מצוה על האב לפדות בנו, וכ' דכן נראה בקידושין, **ובמנ"ח** אות א' כ' דזהו מסוגיין דלפדות בנו, והיינו לפי שי' התוס' דמיירי דהמשועבדים הוו של אביו, וכיון דיש לו בן לעצמו על כרחך דהוא גדול, ומבואר דאפשר לגבות מנכסי האב, אמנם **בריב"ש** סקל"א מבואר דהיכי דהגדיל הבן אין האב מחוייב בפדיונו, ושם מבואר בדבריו דס"ל כשי' רש"י בסוגיין, וממילא דאין ראיה מסוגיין לשי' החינוך, והנה לכאורה י"ל דגם לשי' הריב"ש, נימא דאף דאין האב מחויב עוד כשהגדיל הבן, מ"מ מה דכבר נשתעבדו נכסיו כשהיה בנו קטן לא יפקע אחר שהגדיל הבן, ואתי שפיר שי' התוס' גם לשי' הריב"ש, אמנם **בברכ"ש** סי"ח סק"ג כ' בשם **הגר"ח** על דברי הריב"ש, דאף דגם במילה הדין דאין האב חייב אחר שהגדיל הבן, מ"מ שפיר הוכיח הריב"ש שם דגדר החיוב בפדיון הבן הוא רק לקיים חובת הבן, ולא דמי למילה דחובתו מצ"ע, דאי נימא דגם בפדיון הבן הוי חיוב מצ"ע, א"כ האמנם דאחר שהגדיל כבר אינו מחויב מצד הזמן שעכשיו, מ"מ היה מן הדין דישאר החוב ממון שנתחייב בעוד שהיה בנו קטן, ומזה הוכיח שכל חובתו לקיים חיוב בנו, וכשהגדיל הבן ומתחייב בעצמו, ממילא דפקע החיוב מעל האב, ומבואר דעיקר דברי הריב"ש הם לומר דגם החיוב שהיה קודם שהגדיל פוקע, וגם אינו יכול לגבות ממשועבדים שחל עלייהו שעבוד בעוד שהיה הבן קטן.

ז) גמ' ולעלות לרגל – בפי' **תוס' ר"י הזקן** מבואר דמיירי שאין לו כדי תרוייהו, **ובשלנ"ל** הביא שי' זו, וכ' בשיטה זו דהיכי דיש בידו כדי שניהם, לכו"ע קודם פודה בנו וכ' דלא נהירא, ומבאר דפליגי היכי דיש בידו כדי תרוייהו, ופליגי דר"י סבר דקודם יעלה לרגל ושם יפדה בנו, וחכמים סברי דקודם יפדה בנו, **ובמאירי** גם מבואר דכל היכי שיש לפניו שתי מצוות ויכול לקיים שניהם, יקיים קודם המצוה העוברת, וכ' דבפדיון הבן היכי שאין לו עכשיו כדי הוצאה לתרוייהו, קודם פודה בנו ואע"פ דהעליה לרגל עוברת יותר מפדיון הבן, ואח"כ משתדל לחזור אחר הוצאה לעלות לרגל, וכ' דמ"מ אם יודע בודאי שאם יפדה בנו לא יוכל לעלות לרגל, עולה לרגל ואינו פודה בנו, ולכאורה למד זה ממה דאמר בגמ' דאח"כ עולה לרגל, דלכאורה זה מיותר וכמו שהעיר **הרש"ש**, והרש"ש כ' לומר דנקט האי לישנא לומר דאף היכי שאין לו מעות לעולת ראיה דבכהאי גונא אסור לו לראות בעזרה, מ"מ אמרינן לו שיעלה לרגל דאולי ישיג שם מעות, **ובמקנה** כ' לומר, דהיכי דיש בידו כדי שניהם גם לר"י קודם פודה בנו, משום דגם בזה יש זמן עובר, דמדברי התוס' בר"ה ד' א' נראה דבכל מתנות כהונה, איכא עשה ליתן קודם שיעבור הרגל כמו בקרבנות, אלא מיירי דוקא דאין לו לשניהם, וממילא דאם יעלה ולא יפדה לא יעבור כיון דאין לו.

גמ' שם – **בביה"ל** סתרנ"ו ד"ה אפילו מעיר, דכיון דאין לו כדי תרוייהו, אמאי מחויב לפדות ולעלות לרגל כלל, הא הדין דאין לבזבז יותר מחומש מנכסיו למצות עשה, וכ' להוכיח מזה דהיכי דיש לו להתפרנס, ויש לו עכשיו קצת מעות, מחוייב הוא לקיים מצוה הבאה עליו במעות אלו, דהא דאל יבזבז יותר מחומש הוא כדי שלא יעני ויפול על הציבור, ובהאי גונא לא שייך חשש זה, דמה שיוציא מעות אלו למצוה לא יעלה ולא יוריד, והביא **דברש"ל** מבואר לאו הכי, **ובחזו"א** כ' דאין לומר דבאמת הנדון הכא על יותר מחומש, דמה שיש לו יותר מחומש אינו מספיק לתרוייהו, דגבי לפדות את עצמו ולפדות את בנו הרי מבואר לשי' רש"י דמיירי דאיכא חמש משועבדים מדידי', ועל כרחך דבאותו זמן שמכר הקרקע היה עליו חיוב לפדות עצמו דהיה לו ממון, וא"כ בודאי דבכהאי גונא אפילו אם אח"כ יצטרך ליתן יותר מחומש מנכסיו, הדין שיהיה חייב ליתן כיון דכבר נתחייב כשהיה לו, ובגמ' מבואר דלרבנן דאין גובה ממשועבדים פודה בנו ולא עצמו, ואמאי אינו חייב לפדות עצמו ביותר מחומש, וכ' לומר דגבי פדיון הבן י"ל דאף ביותר מחומש מנכסיו איכא חיוב, דכיון דמבואר דאיכא שעבוד נכסים הוי כמו חוב, ובודאי דלפרוע חוב מחוייב גם ביותר מחומש מנכסיו, וגבי לעלות לרגל כ' דדוחק לומר דבאמת סגי לו לזה בסלע, דנמצא דהוי רק חומש מנכסיו, וכ' דאי נימא דהיכי דהיה לו פעם הרי הוא מתחייב עכשיו גם אם עכשיו אין לו, י"ל דבהכי מיירי הכא, ועוד כ' די"ל דמיירי דהוא רוצה לקיים המצוה גם ביותר מחומש דשרי לו, ואין לומר דכיון דאינו מחוייב מן הדין, יעשה איזה מצוה שהוא רוצה, דכיון דדעתו להוציא מעותיו, ממילא שוב ליכא להפטור דאל יבזבז יותר מחומש, וצריך לקיים המצוה שמחוייב בה, ועיי"ש מש"כ עוד.

גמ' שם – **החזו"א** מעיר דלפרוע חוב בודאי דקודם לקיום מצוה, ויש לו לפדות בנו משום דהוי פרעון חוב, וכ' דאי נימא דקודם יש לו לעלות לרגל, ממילא דאין מוטל עליו עכשיו פדיון בנו, וממילא דליכא חיוב ליתן לכהן.

גמ' פודה בנו – **המקנה** כ' דאין למילף מהכא לעלמא, [ואפשר דכונתו דנילף דהיכי דבא לו מצוה שאינה עוברת קודם מצוה עוברת, דיעשנה קודם גם אם אח"כ בא עליו מצוה עוברת], דהכא כבר נשתעבד לפדיון בנו מיד שנעשה בן ל' יום.

גמ' מהו דתימא נילף בכור בכור מנחלה – מבואר **בריטב"א** דלפ"ז נימא דבעי תרוייהו, שגם יהיה ראשית אונו, וגם יהיה פטר רחם, **והמהרי"ט** כ' דנימא דלפדות עצמו סגי בפטר רחם, אבל חיוב האב לא יהיה אלא היכי דגם הוי ראשית אונו.

גמ' דכתיב ולימדתם ולמדתם – **התו"ר** מעיר דבשלמא לעיל דילפינן כל שמצווה לפדות, היינו משום דגם לפדות אחרים וגם לפדות עצמו ילפינן מחד קרא דתפדה, אבל הכא הוו שתי תיבות וב' מצוות, ואמאי יש לנו לדרוש כל שמצווה ללמוד, וכ' דהדרשה הכא היא מסברא דאם אינו מצווה ללמוד ולא למד, האיך ילמד לאחרים, [ויל"ע דהא מבואר גם דילפינן דכל שאין אחרים מצווים ללמדו אינו מצווה ללמוד בעצמו, ואפשר דגם שם הוי סברא, דאי מצווה ללמוד בעצמו, אמאי באמת אין אחרים מצווים ללמדו], **והר"ן** כ' דבהאי קרא דכתיב ולמדתם את בניכם קרינן גם ולמדתם דהיינו בעצמכם, להקיש לימוד עצמו לאחרים, **והמהרש"א** בע"א הק' על דברי הר"ן, דאמאי הוצרך לומר דקרינן ולמדתם, הא איכא קרא בהדיא על לימוד עצמו וכמבואר ברש"י, ולכאורה הא הר"ן עצמו גם כ' דברי רש"י, והוצרך לדבריו משום קו' התו"ר.

גמ' אפשר דמיתרחיש ניסא – **המהרש"א** הק' דאיך הכניסו לסכנה מספק, ועוד הק' דהא למי שעושים נס מנכים מזכויותיו, ואיך הכניסו לכך, וכ' דע"י תפילה אין מנכים לו מזכויותיו, והכא אמר דאפשר דגם קודם שיתפלל יתרחש לו נס, וכיון דהוי רק ספק אם יהיה כן וינכו לו מזכויותיו, אפשר להכניסו לספק זה, ולפ"ז נמצא דמה דאמר דאפשר היינו דהוי רק אפשר ואדרבה מה דמיתרחיש ניסא הוי סיבה שלא להכניסו, **ובעצמו"י** כ' דזה היה לו ודאי דיועיל תפילתו שלא ינזק הוא מהמזיק, אלא אמר דאפשר דגם יתרחיש לו ניסא דיהרוג להמזיק.

גמ' ילמוד תורה ואח"כ ישא אשה – **הרמב"ם** פט"ו מאישות ה"ב כ' דזהו משום דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, וכל שכן בת"ת.

גמ' שם – **הרא"ש** כ' דקצבה ללימוד זה אינו יודע, שלא יתכן שיבטל מפו"ר כל ימיו, שלא מצינו זה אלא בבן עזאי שחשקה נפשו בתורה, והביאו **הטור** בס"א, וכ' **הב"ח** דאין לומר דהכא מיירי באחד כמו בן עזאי, דהא מבואר בגמ' דאם לא יהיה טרוד במזונות ישא אשה קודם, ולבן עזאי שרי שלא לישא אשה אפילו אם לא יהיה טרוד במזונות, **ובב"ש** סק"ה כ' דמהרמב"ם משמע דבאמת אין קצבה, והחילוק בין בן עזאי לאחרים הוא רק כמו דמבואר בב"ח, דבן עזאי אפילו אם לא יהיה טרוחד במזונות רשאי שלא לישא אשה, **ובגליון הגרע"א** הביא תשובת **מהר"ם מינץ** סמ"ב דכ' דבזמן הגמ' היה גבול ללימודם ולא היו כל ימיהם צריכים ללמוד אצל רבם, אבל עתה דחפץ ללמוד כל ימיו בבית רבו, נמצא דלא ישא לעולם, וזה לא מצינו שהותר.

תוד"ה הא – **בפנ"י** הביא דבכתובות ס"ב ב' מבואר על כמה דהלכו מביתם לכמה שנים ולא חשו להרהור, וכ' דהתוס' ס"ל דשם מיירי באנשים גדולים דק"ל דלא יבואו לידי הרהור, אך בשי' רש"י י"ל דבאמת גם אם אינו בביתו

בעיקר הגמ' דהא לן והא להו, **הריטב"א והר"ן** הביאו פי', דהא לן היינו בני בבבל דישא אשה מפני שהנשים בבבל עמלות וטורחות, ולא יצטרך לטרוח אחר מזונות, והא להו היינו בני א"י דהנשים שם מעונגות, והאיש יצטרך לטרוח אחר מזונות, והריטב"א העיר על זה מהא דהביאו התוס' הא דשלח רבי אביתר, דמבואר דיש לו לאיש לטרוח אחר מזונות גם בבבל.

ובפי' **תר"י הזקן** כ' לבאר דהא לן היינו שיצרנו מתגבר עלינו, והא להו שמתוך שהם חפצים בתורה אין יצרם מתגבר עליהם, [וכ' דלפ"ז לא פליגי שמואל ורי"ו עם הברייתא, ונראה דלפי' רש"י נמצא דפליגי, ולכאורה גם לפי' רש"י י"ל דברייתא מיירי בבני בבל, ומשום הכי אמר התנא דילמוד תורה, ואפשר דס"ל דלא מסתבר לאוקמי ברייתא דמיירי רק על בני בבל], וכ' דכן נראה מדברי **הרמב"ם**, והיינו דהרמב"ם בפ"א מת"ת ה"ה כ' דלעולם ילמוד ואח"כ ישא אשה, דאם ישא קודם אין דעתו פנויה ללמוד תורה, ובפט"ו מאישות ה"ב כ' דאם היה עוסק וטרוד בתורה ומתירא לישא אשה כדי שלא יטרח במזונות, הרי זה מותר להתאחר, וס"ל לפי' תר"י הזקן, דכיון דבהל' ת"ת לא הזכיר כלל דיש אופן שנושא אשה ואינו צריך לטרוח, וגם בהל' אישות לא מחלק דפעמים דאינו צריך לטרוח אחר נשואיו, ואז ישא אשה קודם, אלא כ' בסתמא דירא לישא שלא יטרח במזונות, נראה דאינו מבאר דהן לן והא להו, היינו דיש חילוק במקומות אם יצטרך לטרוח אחר מזונות אחר נשואיו, אלא מבאר כמו שפי' דהא לן היינו שיצרנו מתגבר עלינו, וזה כמו שכ' בסוף הברייתא דאם אי אפשר לו בלא אשה, דהיינו שיצרו מתגבר עליו כמו שמבואר בפי' תר"י הזקן, [אמנם יל"ע בזה, דאם כבר בזמן הגמ' מבואר בגמ' דהא לן, היינו דיצרנו מתגבר עלינו, האיך מבואר ברמב"ם בסתם דלעולם ילמוד אדם, ורק ממשיך דאם אין לבו פנוי ישא אשה קודם, הא לפי המבואר בגמ' בפי' זה נמצא דאדרבה בסתם אמרינן דהיצר מתגבר עלינו], **ובלח"מ** בהל' ת"ת נקט דהרמב"ם מבאר כשאר הראשונים, וכ' דבהל' אישות פירש החילוק דהא לן והא להו, והיינו מש"כ דמיתרא לישא כדי שלא יטרח במזונות, והיינו דמיירי באופן דיש לו לירא דיצטרך לטרוח, ובהל' ת"ת רמז לזה, במש"כ דאם ישא אין דעתו פנויה, והיינו דמיירי באופן זה שבאמת לא תהיה דעתו פנויה.

**הרא"ש** כ' דאם אי אפשר לו ללמוד אם ישא אשה, אינו חייב לישא אשה, והביאו **הטור** בס"א, ואח"כ הביא דברי **הרמב"ם** דאם היה עוסק וטרוד בתורה ומתירא לישא אשה שלא יטרח במזונות, וכ' **הב"ח** דמדברי הרא"ש י"ל דדוקא היכי דיודע בודאי דלא יוכל ללמוד אמרינן דילמוד קודם, אמנם מדברי הרמב"ם מבואר דגם אם רק חושש דיהיה טרוד, יכול ללמוד ולא לישא אשה.

**המאירי** כ' דהיכי שהנשים זריזות ועול הבית מסור להם, אם רואה שאין לבו פנוי, ישא ואח"כ ילמוד כדי שיעמוד בלא הרהור עבירה, והנה **ברמב"ם** כ' לשון זה דאין לבו פנוי, דאז ישא אשה קודם בכל ענין, וזהו מש"כ בברייתא דאם אי אפשר לו ישא אשה ואח"כ ילמוד תורה, [ואפשר שיש חסרון בדברי המאירי וצ"ל או אם רואה].

גמ' כל ימיו בעבירה – **במאירי** מבואר דכיון דהתמיד בהרהורים עד גיל זה, אינו ניצל עוד מזה אלא א"כ הוא מן היחידים.

**ברמב"ם** בפט"ו מאישות ה"ב מבואר, דמגיל עשרים הוא עובר ומבטל מ"ע.

גמ' תיפח עצמותיו – **המהרש"א** מבאר דכיון דהעצמות באות מחלק האב, משום הכי יש לו ליענש בחלק זה, **והדרישה** בס"א סקי"ב כ' לבאר דמה שאינו נושא אשה הוא משום שרוצה שישאר כוחו בעצמותיו, ועוד כ' משום דהאשה היא עצם מהאיש.

**ל' א'**

רש"י ד"ה אדידך – **בתו"ר** כ' דעיקר המצוה להשיאו סמוך לפרקו והיינו סמוך לגדלות, וכאן נקט זמן שרגיל להשיא, שבאותו הפרק יש לחזר יותר, **והמהרי"ט** הק' על פי' זה ברש"י, דכיון דאמרינן לעיל דמכ' שנים אומר הקב"ה דתיפח עצמותיו של זה, האיך אמר לו דיכול להמתיר עד שנת כ"ב או כ"ד, [ותרוייהו רבא אמרינהו].

גמ' אדידך וכו' – בפי' **תר"י הזקן** גורס ידך, ומבאר כפי' השני ברש"י, והיינו שיהיה ידו על צוארי בנו דידדק אחריו שילך בדרך טובה, ועוד פי' דהכונה דיכהו דרך תוכחה, ומה דמבואר במוע"ק י"ז א' דלא יכה משום לפני עור לא תתן מכשול, זהו במכה והולך ומטיל בו יצה"ר.