30צלי צונן שנפל לתוך חלב צונן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

צלי צונן שנפל לתוך חלב צונן

**30**

(חולין קיב.) "ההוא בר גוזלא דנפל לכדא דכמכא...". ומסקנת הסוגיא, שהיות והוא נאכל מחמת מלחו - לכן הבר גוזלא מותר באכילה. מוסיפה הגמ' - "והני מילי חי אבל צלי בעי קליפה", ונחלקו הראשונים בביאור הדין ד"צלי".

שיטת הרמב"ן והרשב"א

הרמב"ן (בחידושיו שם) והרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א ג:) פירשו – דרק צלי חם אוסר קליפה, אולם אם הוא קר – אינו אוסר כלל וסגי בהדחה. וביאור שיטתם, שאין כאן חידוש מיוחד בדין "צלי", וסוגיא זו שייכת לגדרי "תתאה גבר" [ובסוגיא בפסחים עו. – באמת מופיעה סוגיא זו כהמשך לסוגית תתאה גבר]. לכן, הבר גוזלא החם שנפל לכמכא הקר – נידון כעילאה רותח, שדינו הוא "דעד דמיקר בלע פורתא" – ואוסר כדי קליפה. משא"כ כשהוא צונן, הוי כשתי חתיכות צוננות שנגעו זב"ז – שסגי להו בהדחה.

שיטת רש"י

הרשב"א (שם) כותב, שרש"י ס"ל כשיטתו – שאיירי בצלי חם. והנה, בסוגיא בחולין אין שום משמעות בדברי רש"י – היאך סבירא ליה. אמנם טוען היד יהודה (סקל"ב), שבסוגיא בפסחים מפורש בדברי רש"י – שאף צלי צונן אוסר כ"ק. דאיתא בברייתא שם, שאם סך קרבן פסח בשמן של תרומה - "אם צלי הוא יקלוף את החיצון". ומבארת הגמ', שלשיטת רב הסובר "עילאה גבר" אתי שפיר שסגי בקליפה – שהרי העילאה הוא צונן. והא דבעינן קליפה, מבאר רש"י – "דאפילו צונן גמור הוא הפסח מאחר שנצלה ויבש שאי אפשר דלא עייל ביה סיכת השמן פורתא". [כן מדויק גם בדברי רש"י שם בסוף העמוד. אלא ששם אינו מוכרח, דרש"י שם איירי בדין "מיתבל" ולא בדין צלי]. ונראה שרש"י דייק כן מחשבון הסוגיא, שהרי בפשטות - הגמ' עדיין לא חידשה "עד אדמיקר..." וא"כ אמאי נאסר כ"ק, וע"כ – שהוא דין בצלי שבולע אף בצונן.

תמיה בדברי הגר"א

המחבר (סימן צא ס"ז) פוסק כשיטת הרשב"א – שדווקא צלי רותח אוסר כדי קליפה. מבאר הגר"א (ס"ק יז – יח), שהרשב"א אזיל לשיטתו, דמשום שסובר בעלמא שצלי אוסר רק כדי קליפה (תוה"ב שם ד:), משו"ה יכול לבאר את הסוגיא האוסרת קליפה – בצלי רותח. משא"כ התוס' (צו:) – דס"ל שבעלמא צלי אוסר כדי נטילה, הוכרחו לפרש את הסוגיא בצונן, דאם היה רותח – לא היה סגי בקליפה. והיא שיטת הרמ"א שם, שחשש לשיטת התוס' - ואסר אף בשניהם צוננים.

והנה, בשיטת התוס' – חשבון הגר"א אתי שפיר. שכן הוא מפורש בדברי התוס' שם, שהתקשו היאך הבר גוזלא נאסר רק כ"ק – אם נימא שצלי בעלמא אוסר כדי נטילה, ותירצו - שע"כ איירי בצונן. והיינו שהוא דין מיוחד בצלי, דמשום שהוא רך – בולע אף בצונן. [אלא שבדברי התוס' נראה שהוא דין מיוחד בבר יונה (או בר גוזלא), וברעק"א שם ציין לדברי הרא"ש (פ"ד ס"ח) – שה"ה בכל עוף, אולם בדברי שאר הראשונים נראה שהוא הדין בכל צלי אף בבשר וכדו'.]

אולם בשיטת הרשב"א, דברי הגר"א צ"ב בתרתי. ראשית צ"ב, דהרשב"א (שם) הרי חושש לכתחלה לאסור נטילה בכל צלי, כמובא בדברי הגר"א. ואם נימא כחשבון הגר"א, א"כ הרשב"א הוכיח את שיטתו [שצלי אוסר רק קליפה] מסוגיא ערוכה – שהבר גוזלא נאסר רק כ"ק, ואמאי חושש לכתחלה לאסור כדי נטילה. ואם נימא שחושש לשיטת התוס' – שהסוגיא איירי בצונן, א"כ אף בצלי צונן היה צריך להחמיר לכתחלה – שנאסר כדי קליפה, שהרי להבנת הגר"א – הא בהא תליא.

אמנם היותר קשה בדברי הגר"א (וכן תמה היד יהודה בסקל"ב), שלהדיא בדברי הרשב"א - שהבר גוזלא נאסר כדי קליפה משום דין "תתאה גבר", ולא משום דין "צלי". שהרי הרשב"א שם הקשה – אמאי אין הבר גוזלא ששקע בתוך הכמכא נהפך לתתאה ואוסר יותר מכ"ק, ותירץ "אינו כצונן לתוך חם דכל שהוא במקומו הוא הגובר והילכך כיון שנפל הבר יונה בתוך הכמכא שהוא במקומו הוא הגובר ומקרר הבר יונה דנפל לגוויה בקליפה סגי ליה וכנ"ל" (הובא בש"ך סקכ"ג).

הרי להדיא, שהנידון הוא – אם הוא דין צונן לתוך חם או שהוא דין חם לתוך צונן. ואילו לדברי הגר"א, שהנידון הוא משום דין "צלי" ולא משום דין "תתאה" – אין נ"מ, שהרי בין כך ובין כך דינו בקליפה, ומאי נ"מ שנהפך לתתאה.

יישוב ה"נימוקי הגרי"ב" – לדברי הגר"א

נימוקי הגרי"ב בחולין צו: - מאריך בשיטת הגר"א [הארכנו בשיטתו גם בשיעורים בהלכות תערובות]. ותוכן דבריו, שלהבנת הגר"א – הרשב"א ס"ל שבאמת הבר גוזלא ששקע בכמכא נהפך לתתאה. ולכן ביאר הגר"א, שרק משום שהרשב"א ס"ל שצלי אוסר רק כ"ק [מעיקר הדין וכנ"ל] - משו"ה יכל לבאר את הסוגיא בצלי רותח.

והא שהקשה הרשב"א – אמאי אין הבר גוזלא נהפך לתתאה. כוונתו, דאף שבאמת ס"ל שנחשב כתתאה ואוסר כדין צלי תתאה, אולם קשיא ליה - שייהפך לתתאה גמור, שלהבנת הרשב"א -- מחמם את העילאה [ולא רק מבליע בו], וא"כ הכמכא ייחשב כרותח – ו"היאך מספיק לו בקליפה והלא הכמכא רך וחזר הבר יונה שנפל לתוכו חם להיות כמתבשל בתוכו".

והיינו, דקשיא ליה - דאחרי שהבר גוזלא נהפך לתתאה, אמאי נאסר רק כדי קליפה – כדין צלי, הרי הכמכא שהוא לח – התחמם מהתתאה, ויש כאן בישול גמור – שיאסור את הבר גוזלא לגמרי.

תירץ הרשב"א [להבנת הגרי"ב] – שכל שהוא במקומו גובר, וממילא אין הבר גוזלא נהפך לתתאה גמור – שמחמם את העילאה, ואין כאן בישול. אולם ודאי שיש לו דין תתאה בעלמא שמבליע ומפליט - כדין צלי שאוסר קליפה [ואם אחד מהם היה שמן – היה אוסר אף בכולו].

אמנם – פשטות דברי הרשב"א אינם כן, ואין הבר גוזלא נהפך לתתאה כלל. והא דאוסר קליפה, הוא משום - ד"עד דמיקר בלע פורתא", וכן הבינו כל שאר האחרונים. ובר מן דין, שעדיין קשיא הקושיא הראשונה ששאלנו על הגר"א, שהרשב"א הרי חשש לכתחלה ואסר כדי נטילה – והיאך כאן היקל בקליפה. ובאמת לחשבון זה, המחבר שפסק כשיטת הרשב"א – היה צריך להחמיר לכתחלה לאסור כדי נטילה, והוא כלול בקושיא הנ"ל.

ביאור דברי התוס'

התוס' בדף צו: ס"ל – שצלי אוסר כדי נטילה. והקשו, דא"כ – אמאי הבר גוזלא נאסר רק כדי קליפה [שהרי וודאי נהפך לתתאה וכנ"ל], ותירצו - שאיירי בצלי צונן, ומשום שהוא רך - בולע כדי קליפה אף בצונן וכנ"ל.

שואל רעק"א (בחידושיו שם) - שקושייתם לכאורה לא מובנת, דהתם אוסר קליפה – משום שתתאה גבר ו"אדמיקר בלע פורתא", ואינו שייך כלל לדין נטילה בצלי. והוא ממש כקושית היד יהודה על דברי הגר"א – שמקשר דין צלי לדין תתאה.

כותב רעק"א "ואי משום שהצלי שוקע לתוך החלב והוי הצלי תתאה, א"כ בלא דבריהם שלפניו קשה דתהא בישול ולצריך ס' ". והיינו, שהיה אפשר לומר שהתוס' חולקים לגמרי על הרשב"א – הסובר שכל שלא במקומו לא אמרינן ביה תתאה גבר, וממילא לדעת התוס' – נחשב לתתאה חם. אלא שקשה ע"ז – דא"כ ייחשב כבישול וייאסר לגמרי.

מיישב רעק"א "זולת שנחלק דלענין זה הוי תתאה עכ"פ כמו צלי והוא דוחק להסביר". והיינו, שרק לענין זה שייחשב כצלי נחשב כתתאה – אף שאינו במקומו, אולם לענין שייחשב בישול אינו נחשב כתתאה – כיון שאינו במקומו. והוא כסברת הגרי"ב בביאור דעת הגר"א כנ"ל. [אלא שלחשבון זה, הקשה רעק"א סתירה בדברי הרמ"א עיי"ש].

אמנם החוו"ד (סקי"ג), באמת דקדק מדברי התוס' הנ"ל – שחולקים לגמרי על הרשב"א, וסוברים – דאף שאינו במקומו – חשיב תתאה חם גמור, ואוסר את החלב. אלא שסוברים דהוי רק כצלי – כל שהחלב צונן, אולם לא מטעם שאינו במקומו [כהבנת הרשב"א לביאור הגר"א], אלא שס"ל דכל תתאה חם שנפל לתוכו צונן צלול – הוי רק צלי ולא בישול [דאין בכח תתאה לחמם את העילאה – שייהפך לבישול].

אולם עיין יד יהודה (סקל"א) שביאר, דקושית התוס' היא דווקא לשיטת רב הסובר שעילאה גבר, וכאן הוי עילאה גמור – שהרי העילאה הוא במקומו, וא"כ אם מפורש כאן שמספיק קליפה – ע"כ שבכל צלי סגי בקליפה. ולפ"ז, אין כלל הכרח מדברי התוס' - שחלקו על הרשב"א, ואולי מודו התוס' לרשב"א בשיטת שמואל - דכל שאינו במקומו אינו נחשב כתתאה כלל.

לדברי החוו"ד -- מיושבת בפשטות קושית רעק"א הנ"ל על התוס', שהרי כל הנידון בבר גוזלא הוא בגדר צלי - שע"י ש"תתאה גבר" מקבל הבר גוזלא דין צלי. וק"ו לדברי היד יהודה – קושיא מעיקרא ליתא, שהרי תוס' דן בעילאה גמור [לשיטת רב] והוי צלי גמור, ושפיר הביאו התוס' ראיה מכאן לדין צלי - שלכאורה מוכח בבר גוזלא שאוסר רק קליפה.

סיכום

מצינו ג' שיטות בביאור דעת התוס'.

1. שיטת רעק"א, דהתוס' והרשב"א תרוויהו ס"ל שדבר חם אף שלא במקומו - נהפך לתתאה ואוסר כדין צלי, אלא שאינו נעשה תתאה גמור - שיתבשל בתוך הלח ששקע בתוכו.
2. שיטת החוו"ד, שהתוס' והרשב"א פליגי. לרשב"א - אינו נעשה תתאה כלל. ואילו לתוס' - נעשה תתאה גמור, אלא שאף תתאה גמור [יבש שנפל עליו לח] - אינו אוסר אלא כדין צלי ולא כדין בישול.
3. שיטת היד יהודה, שאין הכרח כלל מדברי התוס' שפליגי על הרשב"א, ויתכן שמודו לגמרי לרשב"א - שכל שאינו במקומו אינו נעשה תתאה כלל [אלא שהיד יהודה אינו פוסק כשיטת הרשב"א עיי"ש].

כלי שני

הבאנו את קושית הרשב"א, שלכאורה הבר גוזלא ייהפך לתתאה ויחמם את הכמכא – ושוב יתבשל הבר גוזלא בכמכא, וממילא ייאסר בכולו.

קושיתו צ"ב, שהרי אף אם ייהפך לתתאה - אין כחו יותר מכלי שני, וכלי שני אינו מבשל – והיאך יחמם את הכמכא. וביד יהודה (סקל"ב) הרגיש בקושי זה, וביאר – שהוא רשב"א לשיטתו הסובר שכלי שני מבליע ומפליט (תוה"ב ב"ד ש"א א:-ב.). ולכאורה עדיין קשיא, שהרי בעינן שהבר גוזלא יחמם את הכמכא, ואף לרשב"א אין כחו אלא להבליע ולהפליט ולא לבשל, וא"כ אינו מחממו. [ואם נימא שהרשב"א ס"ל שהחלב או הבר גוזלא שמנים - ולכן מבליע בכולו בלא לחממו, אתי שפיר. אולם בלשון הרשב"א משמע שהוא מדין בישול. ובר מן דין, שאם נאמר כן – נפל בבירא כל תורת רעק"א והגרי"ב].

וצריך לומר, שאף כדי להבליע ולהפליט - בעינן שיחממו קצת, כמפורש ביד יהודה סימן סט סקע"א בסופו. ואף שאין כלי שני מחמם לחם של יד סולדת - כמפורש ברשב"א שם, אולם סגי בהכי - כדי להבליע ולהפליט, וזוהי כוונת הרשב"א – שמתבשל בתוכו.

סיכום, והיוצא להלכה

השו"ע פוסק דצלי חם שנפל על חלב צונן – אוסר כ"ק, והרמ"א לא פליג – כמו שהעיר רעק"א שם.

אמנם, לכאורה צריך להחמיר – שאוסר כדי נטילה. שהרי החוו"ד הוכיח שהתוס' פליגי על הרשב"א – וס"ל שאף שלא במקומו נהפך לתתאה ואוסר ככל דיני צלי, והרמ"א חשש לכתחלה לשיטת התוס', ואם כן - צריך לפסוק שצלי אוסר כדי נטילה [אלא שאת ראית החוו"ד לכאורה יש לדחות, שהרי התוס' דברו בשיטת רב – לגירסתינו בתוס', מה שאין כן בשיטת שמואל – אולי מודו התוס' לרשב"א].

גם בדברי הגר"א [על פי נימוקי הגרי"ב] מוכח שהתוס' פליגי על יסוד הרשב"א – וס"ל שנהפך לתתאה, לפחות לענין שנהיה צלי גמור. וכן הוא בש"ך (סקכ"ו) בשם ההגהות מימוניות (פט"ו ממאכ"א אות ס') ובשם האו"ה (כלל ל' דין יב), הפוסקים שנאסר כדין נטילה – כשיטת התוס' [אם לא נגרוס "רב" – בדברי התוס', וכן נראה שהיתה גירסת רעק"א וכנ"ל].

אמנם לפ"ז, אם נחשוש לשיטה זו שנחשב כתתאה - לכאורה צריך לאסור בכולו ואף נטילה לא יהני. והוא מתרי טעמי.

1. דפשטות שיטת הרשב"א - שחלב הוא קצת שמן ומבליע בכולו.
2. אף אם נימא שחלב אינו שמן [וכדמוכח מדברי הגר"א והגרי"ב וכנ"ל], אכתי לא יהני. שהרי אין אנו בקיאים בין כחוש לשמן (רמ"א סימן קה ס"ט, הובא בש"ך סימן צא סק"כ), ואם כן תמיד נחשוש שהוא שמן - וייאסר בכולו.

אין אנו בקיאים

ונראה לדחות את הטענה הנ"ל - שצריך להחמיר משום שאין אנו בקיאים. והוא על פי דברי רעק"א בס"ה.

הרמ"א בס"ה פוסק, שאין אנו בקיאים בין מליחה לצלי [שאינו נחשב כמליח] לבין מליחה לקדרה. כותב רעק"א, שהיינו רק בשמן, אולם בדבר כחוש – אנו בקיאים בין מליחה לצלי לבין מליחה לקדרה. והיינו, שבכל מקום שיש צירוף נוסף, הדר דינא – שאנו בקיאים בין כחוש לשמן.

אם כן, בנידון דידן הרי יש צירופים שונים לקולא. שהרי הוא כלי שני - שלהרבה שיטות אינו מבליע ומפליט כלל [והיא שיטת הרמ"א וכנ"ל]. ועוד, דלפשטות דברי הרשב"א – אין הבר גוזלא נחשב כלל לתתאה [דלא כגר"א וכגרי"ב]. אם כן, ודאי שבכה"ג - הדר דינא שאנו בקיאים בין כחוש לשמן. לפ"ז, אם לא נחשוש שחלב הוא שמן - לא יהא בכחו לאסור אלא כדי נטילה.

יישוב דברי הרמ"א

ונראה, שדברי הרמ"א - שסתם כדעת המחבר שסגי בקליפה, אתו שפיר, ולא קשיא מכל הנ"ל.

שהרי הקשינו לעיל על דברי הרשב"א, שאף אם הבר גוזלא נחשב כתתאה - הרי הוא כלי שני. וביארנו, שהוא רשב"א לשיטתו - שכלי שני מבליע ומפליט. והש"ך שהעתיק את דברי הרשב"א, אף שלא ס"ל כוותיה בדין כלי שני (קה סק"ה), ביאר היד יהודה (סקל"ב) שהוא לשיטתו (קה סק"ח) שחושש לשיטת הרש"ל - הסובר שגוש נחשב ככלי ראשון. ואם כן, הבר גוזלא ששקע בכמכא נשאר כלי ראשון, וכל שנחשב כתתאה – יאסור בכולו.

אמנם, הרמ"א לא ס"ל כהרשב"א - בדין כלי שני (קה ס"ב), וכן לא ס"ל את חומרת הרש"ל בדין גוש (שם ס"ג). א"כ, אין בכח הבר גוזלא לאסור כלל מדין תתאה, וכל כחו לאסור הוא רק משום "אדמיקר בלע" – שאוסר רק קליפה, ואתי שפיר פסק הרמ"א.