קונ_ דינא דגרמי לרבינו אפרים עם הערות - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

# דינא דגרמי לרבינו אפרים בר יצחק מרנשבורג - כ"מ שצויין # זה אומר שחסר כאן בהעתקת דבריו, נדפסו בחוברת הדרום חוברת סג ניסן תשכו עמוד 39 באוהל ישעיהו ב"ק ובתבונות

## קושיות שמכריחות שיש חילוקים בין מיני הגרמות

**א]]** בריש הכונס תניא אמר רבי יהושע [[1]](#footnote-1)בן לוי ארבעה דברים העושה אותן פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים ואלו הן וכו', ושמעתי [[2]](#footnote-2)מפרשים כל הני גרמות דפטור מדיני אדם לא כר"מ דאי ר"מ הא שמעינן ליה דדאין דינא דגרמי מהא דתנן מחיצת הכרם שנפרצה וכו', ולפי פירוש זה איני יכול כלל לפרש הסוגיא דגמרא.

**ב]]** [[3]](#footnote-3)תחילה דקא פריך הפורץ גדר היכי דמי אילימא בכותל בריא בדיני אדם נמי מיחייב [[4]](#footnote-4)אכותל [[5]](#footnote-5)ולא ידענא מאי קשיא ליה דאימא ודאי אכותל חיובי מחייב בדיני אדם והא דקאמר ר' יהושע פטור מדיני אדם היינו אבהמה שיצאת [[6]](#footnote-6)והזיקה שגרם לו [[7]](#footnote-7)לשלם מה שהבהמה הזיקה דאי אכותל קאי אמאי נקט לפני בהמת חבירו אלא שמע מינה דמשום בהמה היא ואכותל ודאי חייב[[8]](#footnote-8).

**ג]]** [[9]](#footnote-9)ותו מאי דקא פריך [[10]](#footnote-10)אשוכר עידי שקר ויודע עדות ואינו מעיד לו היכי דמי אי בתרתי פשיטא מדאורייתא חייב אם לא יגיד ונשא עונו מאי משמע מהכא דפטור מתשלומין ואימא ודאי חייב בדיני שמים ובדיני אדם לא ידענא אם הוא חייב אם לאו ואיצטריך ר' יהושע לאשמועינן דפטור מדיני אדם[[11]](#footnote-11).

**ד]]** ועוד הא דקאמרינן ותו ליכא והאיכא נשברה כדו ולא סילקה ר' מאיר מחייב וחכמים פוטרים וגבי [[12]](#footnote-12)מבעית וגבי [[13]](#footnote-13)עושה מלאכה ובכולהו לא קתני ר' מאיר מחייב אלא משמע דברי הכל הוא ואפילו ר' מאיר מודה, [[14]](#footnote-14)ותו[[15]](#footnote-15) מההיא גופא משמע [[16]](#footnote-16)דנשברה כדו ולא סילקה נפלה גמלו ולא העמידה דמוקמינן פלוגתא דר"מ משום דס"ל [[17]](#footnote-17)מפקיר נזקין חייב ולא קאמר [[18]](#footnote-18)טעמא דר"מ משום דדאין דינא דגרמי אלא טעמא [[19]](#footnote-19)משום דמפקיר נזקין הא לאו הכי משום דינא דגרמי ליכא לחיובי.

**ה]]** ותו אם בכל הגרמות ר' מאיר מחייב וחכמים פוטרים אם כן קשיא לחכמים [[20]](#footnote-20)מבור שחייבה עליו תורה והלא גרמא היא דמאי קא עביד אלא חפר בור ברה"ר [[21]](#footnote-21)והלך לו והשור וחמור מעצמו נפל זהו גרמא שגרם שנפל שור בבור וכל תקלה שאדם מניח[[22]](#footnote-22) סם המות לפני בהמת חבירו דהוי גרמא, ומה לי אם מניח אבן לפני בהמה ונכשל בהמה, ואפילו הכי רבנן מודו בבור ובכל תקלה שאע"פ שהוא גרמא חייב, וכי תימא רבנן לטעמייהו דסבירא [[23]](#footnote-23)להך מפקיר נזקין פטור, אם כן בור ברה"ר פטור לרבנן דהוי גרמא ואינו חייב אלא אבור ברשותו דהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו כל שכן דהוי גרמא שהרי אחפירת הבור לא מחייב אלא על מה שהפקיר רשותו והיינו גרמא שגורם שהולכים שם בני אדם ודמי למחיצת הכרם שנפרצה ונתייאשו הבעלים ממנה ולא גדרה ובא לידי היזק ופטרי רבנן הכא נמי על ידי שהפקיר רשותו הוזקו בני אדם ואפי' הכי מחייבי רבנן ומאי שנא[[24]](#footnote-24).

**ו]]** ותו הא דאמר ר' יוחנן בהכונס[[25]](#footnote-25) גבי שולח בעירה ביד חרש שוטה וקטן דאינו חייב עד דמסר ליה גווזא וסילתא ושרגא, ולא ידענא מאי שנא ממוסר שלהבת [[26]](#footnote-26)דאיידי ואיידי צבתא דחרש קא גרים, דאפי' כשמוסר לו גווזא וסילתא ושרגא אם לא היה מוליך אותו חרש לגדיש לא היה הגדיש נדלק[[27]](#footnote-27). ושמעתי [[28]](#footnote-28)אומרים [[29]](#footnote-29)שכל שכן סילתא ושרגא דבלאו הכי הוה ממטי ליה דהתם אפי' אם לא היה חרש מוליכו הרוח היה מוליכו. ולאו מילתא היא דאין זה שולח את בעירה ביד חרש שהרי אפילו אם לא היה חרש הוה גדיש נדלק ומה היה צורך להזכיר חרש [[30]](#footnote-30)והשתא משום [[31]](#footnote-31)צביותא דחרש נדלק בחדא שעתא [[32]](#footnote-32)דהיינו כמו [[33]](#footnote-33)מרבה בחבילות דאמרינן בפרק קמא היכי דמי אי דבלאו איהו הוה אדלקא מאי קא עביד ולא קמשני כי היכי דמשני גבי יושבים על גבי ספסל דבלאו איהו הוה מתבר בתרי שעתא והשתא בחדא שעתא הכי נמי הוה ליה למימר במרבה בחבילות דבלאו איהו הוה נדלק [[34]](#footnote-34)בחדא שעתא והשתא בתרתי אלא ש"מ מדלא קא משני הכי משמע לעיל לא קעביד ולא כלום, ואם כן אין זה שולח את בעירה ביד חרש[[35]](#footnote-35).

**ז]]** ותו מאי האי דקא פריך בפרק הכונס[[36]](#footnote-36) גבי לבתה וליבתה הרוח ואמאי תהוי כזורה ורוח מסייעתו היה להקשות ותיהוי כעיקר האש שחייבה עליו תורה ע"י רוח שמסייעתו, שהרי להאי מקשה משמע דאפילו אם ברוח מצויה ליבה פטור מדקא מתרץ רבא ברוח שאינה מצויה מכלל דהמקשה סברתו לפטור אפי' ברוח מצויה, א"כ היה לו להקשות מאי שנא מכל אש שיוצא ע"י רוח מצויה וחייב. ותו ר"א שתירץ כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו הני מילי גבי שבת אבל הכא גרמא הוא משמע שר"א רוצה לפטור אפילו ברוח מצויה ומ"ש מכל אש שיוצאה ע"י רוח מצויה ולא אמרינן גרמא הוא[[37]](#footnote-37).

**ח]]** ותו הא דאמר ר"מ [[38]](#footnote-38)מפקיר נזקין חייב משמע דוקא מפקיר תקלה כגון בור או נפלה גמלו או נשברה כדו התם הוא דמחייב ר"מ משמע ליה [[39]](#footnote-39)אע"פ [[40]](#footnote-40)שמתחלה היה ממונו וחייב בשמירתו לא היה לו להפקירו שיזיק לבני אדם, וקשיא לי [[41]](#footnote-41)ומאי שנא מהפקיר [[42]](#footnote-42)שורו ואחר כך נגח דהתם מודה ר"מ דפטור [[43]](#footnote-43)ואיכא[[44]](#footnote-44) למ"ד דפטר אפילו נגח ואח"כ הפקיר מיהו הא משמע לדברי הכל אם הפקיר ואחר כך נגח פטור, ולא תימא דוקא שור תם אלא אפילו אם היה מועד [[45]](#footnote-45)מעולם או אפילו זאב וארי וברדלס שהן מועדין מתחילתן אם הפקירן פטור ואפילו לר"מ [[46]](#footnote-46)ואין כאן גרמא[[47]](#footnote-47), [[48]](#footnote-48)וא"ת יש לחלק בין מפקיר תקלה כגון בור וכל דדמי ליה ובין בעלי חיים שהרי בור וכל תקלה במקום שהניחן לשם הן מזיקין והואיל ובמקום שהניחן שם הן מזיקין הרי תחלת עשיתו והנחתו לנזק היתה ואין מועיל לו מה שמפקיר שאם הפקיר בורו עשיתו גרמא להזיק במקום שהניח, אבל שור וכל בעלי חיים הואיל ואינן מזיקין במקום שהניחן אלא הולכין ממקום למקום והשתא הפקירן ואין עליו לשומרו עוד, שהרי וכי יש לו לילך אחריהן ממקום למקום [[49]](#footnote-49)(ו)הואיל ואינן ברשותו דכל זמן שממונו היה וברשותו היה חייב בשמירתו אבל כשיוצא מרשותו לא ולא דמי לבור ולכל תקלה שיכול לשמרו במקום שהניחן ואפילו לאחר שהפקירן, אמנם סברא טובה היא אם הייתי יכול לחלקן בענין זה אבל קשיא לי לפי זאת האי סברא היתה קולא בבעלי חיים שמזיקין דרך הליכתן וחומר בבור שמזיק שלא כדרך הליכתו אלא במקום הנחתו ואנן לא תנן הכי לא זה וזה שדרכן לילך להזיק כהרי הבור שאין לילך ולהזיק ש"מ דאדרבה חומרא דבעלי חיים הוא שמזיקין בהליכתן ממקום למקום וקולא דבור הוא שמזיק במקום הנחתו [[50]](#footnote-50)הילכתא ליכא למימר הכי.

**ט]]** [[51]](#footnote-51)ותו הא דאמרינן בגיטין[[52]](#footnote-52) הע[ו]שה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת למאן דאמר היזק שאינו ניכר שמיה היזק משני פרת חטאת שהכניסה על מנת שתינק ותדוש מי חטאת ששקל בהם משקלות לא ידענא כלל [[53]](#footnote-53)מאי תירץ דאי שמיה היזק מה לי שקל משקלות ומה לי הכניסה לרבקה לינק ודשה [[54]](#footnote-54)וכי אדם שמתכוון לחבירו לטובה ועשה לו רעה יפטר במחשבתו [[55]](#footnote-55)והא תנן[[56]](#footnote-56) נתן לאומן לתקן וקילקל חייב דאפילו נתכוון לנעוץ מסמרים בתוכה לטובתו וקילקל בשוגג חייב לשלם הכא נמי לא שנא.

**י]]** ותו הא אשכחנן במפקיר נזקין כגון בור וכל תקלה פליגי ר"מ ורבנן וגבי מפקיר שורו וכל ממונו ואחרי כן הזיק משמע לדברי הכל פטור אבל מפקיר אשו לא ידענא מאי אי[דו]ן בה לפי אלו הסברות שאם שילח בעירה והפקיר ואח"כ הדליק גדיש מאי בשלמא למאי דאמר אשו משום חציו פשיטא דלא מהני הפקר, אלא למ"ד משום ממונו למפקיר בור מדמינן ליה או למפקיר שור[[57]](#footnote-57).

**יא]]** ותו אם בכל הגרמ[ו]ת ר"מ מחייב, מאי האי דמבעיא להו המשסה כלבו של חבירו בחבירו מהו, ופשיטא מהא מילתא דאמר ר"מ ותם משהיו התינוקות ממשמשין [בו] ואינו נוגח הא נגח חייב מכלל דהא פשיטא ליה דר' מאיר היה פוטר הממשמשין בו דומיא דמשסה כלבו של חבירו בחבירו דמשסה ודאי פטור [[58]](#footnote-58)ואפי' לר' מאיר ומאי שנא משורף שטרותיו שגורם שהלוה לא יפרע לו והכא נמי [[59]](#footnote-59)[ה]משסה גורם שהכלב נושך אותו ומאי שנא ממראה לגוי על ממונו של ישראל שגורם שיקח לו גוי הכא נמי גורם לכלב שיזיק ומה לי גוי ומה לי כלב[[60]](#footnote-60).

**יב]]** [[61]](#footnote-61)ותו[[62]](#footnote-62) אי לר"מ בכל הגרמות מיחייב וגם בזורק מטבע לים הגדול היכא דחזי ליה דפטור לרבנן ולר"מ חייב, [[63]](#footnote-63)ומאי שנא לר"מ מהמכה בהמתו של חבירו דמשלם נזק וריפוי אינו משלם ואע"ג דגרים ליה ליתן לרופא דומיא דזורק מטבע לים דגרים ליה להשכיר שכירים ולהעלותן, וכן גבי בור אמרינן על בעל הבור להעלות נבילה מן הבור משום דכתיב בעל הבור ישלם כסף ישיב לבעליו ואי לאו קרא משמע על בעל הנבילה היה לו להשכיר ולהעלות נבילה מן הבור ולא היה חייב בעל הבור להעלות נבילה מן הבור והא גרמא הוא דומיא דהזורק מטבע לים דפטור, [[64]](#footnote-64)ומאי שנא מריפוי ושבת דאדם דחייב רחמנא והא גרמא שגרם לו להשכיר רופא דומיא דגורם להעלות מטבע [[65]](#footnote-65)מים[[66]](#footnote-66).

**יג]]** ותו לרבנן המוכר שדה גזולה לחבירו והשביחה ישלם שהוציא הוצאות עליה למאן דאמר אחריות ט"ס ולמאן דאמר נמצאת שאינה שלו אפילו שבח יש לו ואפילו לא פי' לו את [[67]](#footnote-67)השנה וכל שכן היציאה [[68]](#footnote-68)משבי ולדברי הכל יש לו והא גרמא הוא שגרם לו להוציא הוצאות, [[69]](#footnote-69)מיהו אם מן הדין אין לו לשלם וכי בדברים בעלמא יתחייב שגרם לו להוציא ממונו, וכן [[70]](#footnote-70)הייתה מעבורת לפניו ואם הוא צד כוורי ואמר לו טול דינר והעבירני אסור שהוא חייב בשביל שגרם לו להפסידו כוורי ואע"פ שהוא ספק אם היה מרויח, וכן שטף נהר חמור ואם אמר לו הנח את שלך והציל את שלי חייב שגרם לו להניח את שלו, כל אלו גרמות דמיין לזורק מטבע לים שגורם לו להוציא הוצאות להעלות דינר[[71]](#footnote-71), [[72]](#footnote-72)וכן המראה דינר לשולחני כולן דומין לגרמא.

**יד]]** [[73]](#footnote-73)ותו תימה לי ארבעה דברים [[74]](#footnote-74)ואמר[[75]](#footnote-75) רבה בגרמות זורק מטבע והשף מטבע צורם אוזן פרה ושורף שטרותיו ועל כולם לא אמרינן האי מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה וכו' כי אם על השורף שטר והכי הוה ליה למימר על כולן.

**טו]]** [[76]](#footnote-76)וא"ת כל הני לא דמו להגרמות כגון מקבלין עליו אחריות שבח משום דסומך על דיבורו ומוציא הוצאות, וכך מניח כוורי סומך על דיבורו, וכן שטף נהר חמורו, כולהו משום שסומך על דיבורו ומניח את שלו, אבל זרק בהגוזל קמא ושף מטבע אין שייך לומר כך, כל שכן הוא השתא התם בדיבורו גורם לו חיוב כל שכן הכא דקא עביד מעשה וגורם לו היזק, ועוד הא דתנן טימא את הטהור זיכה את החייב וחייב את הזכאי מה שעשה עשוי משלם מביתו מוקמינן בנושא ונותן ביד הא לאו הכי גרמא הוא ואע"ג דאדיבוריה קא סמיך שטימא ונתן לתובע והפסיד ממונו, [[77]](#footnote-77)ומסתברא ואפילו אם היה אומר לו הדיין והמורה עשה על פי ואם טעיתי אני אפרע לך שורת הדין לא היה חייב [[78]](#footnote-78)דברים בעלמא אם לא היה קנין, הרי לך דאפילו בדברים שהוא סומך עליו הוא גרמא, [[79]](#footnote-79)דהא גבי ערב אי לאו דכתיב אנכי אערבנו הוי משמע דמצי למימר [[80]](#footnote-80)לוה גברא אשלימת לי גברא אשלימית לך ואע"ג דאמר ליה אם לא יפרע לך אנכי אפרע לך הוי גרמא ודמי לכל הני דאמרינן ועוד דרב[[81]](#footnote-81) אמר ערב דבעל חוב בלא בי"ד בעי קנין ואע"פ בבי"ד חייב בלא קנין וא"כ קשיא לר"נ ממתניתין ותו אפילו חנוק הוא דמי למתניתן דשטף נהר חמורו ובחנוק פסקינן הילכתא דלא משעבד ואע"פ שהיה חונק את חבירו אם[[82]](#footnote-82) היה מניחו היה פורע לו ואפילו הכי אם אחד יאמר לו הנח ואני אתן שכרך פטור דגרמא בעלמא חשיב ומאי שנא מאומר לחבירו הנח כוורי לצוד ואני אתן שכרך וכן הנח חמורך ואני אפרע לך דלא הוי גרמא[[83]](#footnote-83), הילכך ליכא למיקם עלה דמילתא לפי הך סברא. ונותן התורה יוציאני לאורה לפ' זאת.

## טעמי החילוקים בין הגרמות

### לר"מ צריכים שיתכוון להזיק ובריא הזיקא

**טז]]** ואומר אני ר' מאיר אינו מחייב בדינא דגרמי אלא היכא דאין הגורם יכול לומר [[84]](#footnote-84)לו נתכוונתי לכך [[85]](#footnote-85)והוה ליה לאסוקי אדעתיה שיבא לידי היזק ([[86]](#footnote-86)ב)אבל היכא דמצי למימר נתכוונתי לכך לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיבא לידי היזק התם אפילו ר' מאיר מודה, הילכך פורץ גדר מצי למימר לא הייתי יודע שי[[87]](#footnote-87) לשם בהמה ואפי' אם היה שם [[88]](#footnote-88)היה[[89]](#footnote-89) לה שלא תאכל, ואם היזק בריא יבא מחמת הגרמא [[90]](#footnote-90)ואין הגורם יכול לומר היה יכול שלא היה ניזוק מחמת הגרמא וכגון שחסרו גוף הממון על ידי הגרמא כגון שורף שטרותיו בהגוזל קמא אומר אני דווקא מיירי שהיה לו לטרוף מן הלקוחות וכיון שנשרף השטר הרי ברי היזיקא שלא יטרוף מן הלקוחות שהרי אינן יודעין לקוחות אם הוא חייב לו הואיל ונשרף וגם אין הגורם יכול לומר לא נתכוונתי להזיקו שהרי למה שרף שטר אם לא להזיקו, וכן המוסר ממון של ישראל ביד גויים הזיקו ברור דסתם גוים אנסים וגזלנים ואין יכול לומר לא נתכוונתי להזיקו שהרי מוסר, וכן מחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור משום הכי קתני אומר לו גדור שתי פעמים דבאמירה ראשונה יכול לומר איני [[91]](#footnote-91)מתכ[ון] להזיקו שהרי עדיין יש שהות לגדור ואמר לו גדור ואין שהות יותר והוא נתיאש הרי נתכוון להזיקו והיזקו ברור, וכן דן את הדין וטימא את הטהור היזקו ברור ואין יכול לומר לא נתכוונתי שהרי אומר לטמא [[92]](#footnote-92)לשלים [[93]](#footnote-93)הילכך האי דקאמר ר' יהושע ארבעה דברים וכו' כולהו אליבא דר' מאיר נמי פטור מדיני אדם.

**יז]]** [[94]](#footnote-94)והשתא שפיר קא פריך תחילה אכותל דמשמע האי דקאמר הפורץ גדר לפני בהמת חבירו והזיקה [[95]](#footnote-95)כגון שור תם שיצא והזיק ונגח דאינו משלם אלא חצי נזק וחצי האחר נפסד נמצא שהפורץ גרם לניזק להפסיד חצי נזק ומשום הכי פטור מדיני אדם [[96]](#footnote-96)הניזק ולא אמזיק קאי אע"פ שבעל השור רואה שהוא נוגח ומשלם חצי נזק מיהו מנזק אחר נפסד הניזק על ידי הגרמתו ואי נמי הפורץ גדר משמע שבעל הבהמה אינו רואה בפריצת הגדר ואנוס הוא ואפילו אם הייתה הבהמה מועדת ויצאתה והזיקה פטור בעל הבהמה לגמרי אבל הפורץ מחייב בדיני שמים שנתכוון ל[[97]](#footnote-97) לניזק ואין צריך בשור תם ופטור מדיני אדם מן הנזק ואפילו לר' מאיר ומשמע משום דמצי למימר אני לא נתכוונתי להזיקו ומשום הכי קא פריך היכי מצי למימר לא נתכוונתי להפסידו והלא פרץ כותל והיה לו להתחייב על הכותל שהיה בריא ולא חשש אע"פ ש[[98]](#footnote-98) עליו נמצא [[99]](#footnote-99)שנתכוון להוצא את הבהמה כדי שתזיק לחבירו ואמאי פטור לר' מאיר ומשני בכותל רעוע שהית[[100]](#footnote-100) עומד לסתור והשתא מצי למימר לא נתכוונתי להזיקו אלא לסתור את הכותל.

**יח]]** [[101]](#footnote-101)וכן פריך היודע עדות אי לרבנן אמאי פטור בתרי מדאורייתא נמי חייבין כלומר היכי מצי למימר לא נתכוונתי להזיק שהרי חייב הוא מן התורה ונושא עון הוא [[102]](#footnote-102)ואפילו הכי לא רצה להגיד אם כן בכוונתו עשה להזיקו ומשני בעד אחד דמצי למימר לטובה נתכוונתי שלא ישבע שכנגדו לשקר שאם הייתי מעיד היה הוא נשבע לשקר הילכך אפילו לר' מאיר מודה בכי האי גוונא דפטור [[103]](#footnote-103)ואי נמי משום דלא ברי היזקא דמי יימר שלא היה נשבע שמא היה נשבע ונפטר ור' מאיר מודה בגרמא [[104]](#footnote-104)בגרמא דנזיקין היכא דלא ברי היזקא דפטור.

**יט]]** [[105]](#footnote-105)וכופף קמתו נמי הואיל ברוח שאינה מצויה [[106]](#footnote-106)לא ברי היזק, וכן למאן דאמר טומן איתמר התם [[107]](#footnote-107)קאמר לכסות נתכוונתי ולא להפסידו ומשום הכי אפילו לר' מאיר פטור ועוד מצי למימר [[108]](#footnote-108)לפטור מזיק נתכוונתי שהיה קרובי ואהובי וכי האי גוונא אפילו ר' מאיר מודה דפטור ועוד [[109]](#footnote-109)שמחמת גרמתו לא בא הפסד שכבר היה אש מדליק.

**כ]]** [[110]](#footnote-110)והשוכר עידי שקר נמי ר' מאיר מודה משום דלא ברי היזקא דמי יימר שיעידו דברי הרב ודברי התלמיד דברי הרב שומעין ועוד דבלאו הכי אמרינן [[111]](#footnote-111)גבי בהמה היה לה שלא תאכל ואפילו ר' מאיר מודה בזה דבכי האי גוונא לא מיחייב היכא דמצי למימר המזיק [[112]](#footnote-112)הוא עצמו גרם [[113]](#footnote-113)הניזק והכא נמי כל שכן היה להם שלא להעידם.

### דין בנזקים הנעשים ע"י בע"ח אימתי חייב אפילו לרבנן ואימתי פטור אפילו לר"מ

**כא]]** [[114]](#footnote-114)ובכי[[115]](#footnote-115)האי גוונא יש לי לחלוק בין נזקי בור בין ניזקי בעלי חיים דהיינו טעמא דמודו רבנן בניזקי בור דחייב ואע"ג דגרמה הוא ודמי למניח סם המות לפני בהמתו, אמת דינם שוה וכי היכי דאמרינן המניח סם המות לפני בהמת חבירו פטור משום טעמא דהיה לה שלא תאכל הכי נמי יש לפטור בבור אם נפל לתוכו שור פיקח ומהלך ביום פטור דלא חייב על הבור אלא שור חרש או מהלך בלילה [[116]](#footnote-116)וטעמא משום שלא היה לו ליפול.

[[117]](#footnote-117)ומהלך בלילה משום הכי [[118]](#footnote-118)מודו רבנן [[119]](#footnote-119)דלא הוי גרמא הואיל וההוא [[120]](#footnote-120)וההוא היזקא גופה שהוא עשה תחילה הזיקה דהיינו תחילת עשייתו לנזק, ולא דמי לשורף שטרותיו של חבירו דגורם שהלקוחת אין פורעין, [[121]](#footnote-121)היזק לא באתה מגוף שריפת השטר אלא שגרם שלא יפרעו לקוחות אבל הכא איתזק בגוף הבור.

תדע שאפילו בבור איכא פלוגתא דרב אמר[[122]](#footnote-122) בשור[[123]](#footnote-123) בתרא להבלו ולא לחבטו דבעי' למימר אינו חייב עד שיהא ניזוק מגוף התקלה דהיינו הבלא, אבל חבטא קרקע עולם הזיקתו על ידי גרמא ופטור, [[124]](#footnote-124)ושמואל חבטא נמי גוף התקלה, מיהו שניהם מודים דטעמי דמחייבי רבנן בבור משום דבגוף התקלה ניזקים.

[[125]](#footnote-125)ולא דמי למסור דגורם [[126]](#footnote-126)שאחוזרים מזיקין, וכן [[127]](#footnote-127)מטמא טהרות ודן את הדין כולהו גורם מזיקין ואינו ניזוק מגוף המעשה אלא גרם שעל פיו הוא עצמו טימא טהרותיו או על פיו לקח שכנגדו ממונו [[128]](#footnote-128)שני שילם לו על פיו ושכנגדו לקחו, את כל זה על ידי אחרים באתה היזקתו ועל ידי הגרמתו של מזיק, וכן מחיצה שנפרצה גרם שעל ידי [[129]](#footnote-129)תוספתא נאסרו הזרעים [[130]](#footnote-130)ולא מגוף הזרעים נאסרו אלא ממה שנתייאש ולא גדר גרם שאסרו הזרעים את הכרם, והיינו על ידי אחרים [[131]](#footnote-131)דעל ידי זרעים שהן ממונו אין לחייבו שהרי בהיתר נזרע ואין תחילת עשייתן לנזק ולא דמי לבור שגוף הבור מזיק ותחילתו לנזק [[132]](#footnote-132)ואם כן הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו כשהפקיר רשותו יזוקו בגוף התקלה דכל היכא דגוף המעשה הוא תקלה ואין אחרים מסייעים עמו התם מודו רבנן[[133]](#footnote-133).

**כב]]** [[134]](#footnote-134)והאי דקאמר ר' יוחנן כשמסר לו גווזא וסילתא ושרגא היינו טעמא דמחיבי רבנן דהוי כמו רוח מצויה הואיל ועיקרו של אש על ידי כח אחר והיינו רוח מצויה דהכא נמי כשמסר לו גווזא וסילתא הרי מצוי הוא בודאי שידליק גדיש כאילו הראהו והעמידו על הגדיש להדליקו, אבל אם מסר לו שלהבת [[135]](#footnote-135)לא מסיק חרש אדעתיה שיש לו להדליק גדיש שהיה סבור שיש לו להוליכו למקום אחר וגם [[136]](#footnote-136)והואיל ויכול לכבות שלהבת עד שלא יביאנו לגדיש [[137]](#footnote-137)הילכך יכול להדליק ולהוליך אצל גדיש הרי הראהו דרך לגדיש וכרוח מצויה הוא ומשום הכי חייב.

[[138]](#footnote-138)ואע"פ שאחרים [[139]](#footnote-139)שגורמים להזיק כגון רוח וחרש לא דמי לשרף שטרותיו ולמסור דהתם הוא גורם לאחרים להזיק והוא עצמו אינו מזיק אבל באש אחרים גורמין לו להזיק והם אינן מזיקין הילכך חייב באש שהיה לו [[140]](#footnote-140)להזהיר שלא יגרמו לו אחרים להזיק [[141]](#footnote-141)דכל שכן למאן דאמר אשו משום חציו.

**כג]]** [[142]](#footnote-142)והאי דקאמרינן להוי כזורה ורוח מסייעתו ולא קאמרינן וליהוי כמדליק על ידי רוח מצוייה שחייב משום דלא דמי על ידי רוח מצוייה שכבר עשה האש או שהיה לו אש בביתו וחייב בשמירתו שהרי מזיק הוא הילכך יש לשומרו שלא יזיק על ידי רוח מצוייה אבל גחלת אין כאן אש ולא הזיק עד שילבה הילכך הואיל ולא נעשה תחילה מזיק אלא על ידי רוח מצוייה אע"פ שהוא סייע עם כוח והרוח סייע עמו הואיל ועדיין לא נתחייב בשמירתו משמע ליה שאינו חייב להזהר מרוח שלא יסייענו ומשום הכי פריך ולהוי כזורה ורוח מסייעתו חשיב כאילו הוא עצמו עשה והכי נמי לענין עשיית האש הואיל והרוח סייעו לעשותו מתחילה אפילו אם אין חייב בשמירתו עדיין מיהו ליהוי כאילו הוא עצמו עשאו בלא רוח.

ומשני כגון שליבתו הרוח מצד אחד ולא דמי לרוח מסייעתו דהתם זורה והרוח מסייעתו לעשות מחשבתו אבל הכא הרוח אינה מסייעתו שזה מצד אחד והרוח מצד אחר וכאילו בפני עצמו עושה הרוח מצד אחד וזה במקום אחר ואין עושין שניהם דבר אחד.

רבא אמר אפילו מצד אחד ששניהן עושין הכא מיירי ברוח שאינה מצויה דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה והוה ליה גרמא ואפילו לר' מאיר פטור וכן [[143]](#footnote-143)למאן דמתרץ ברוח מצויה הואיל ולא נתחייב בשמירתו גרמא הוא ואפילו לר' מאיר פטור הואיל והוא עצמו לא גרם אלא עם הרוח נעשה תחילה היזק ולא דמי לכל הני גרמי דר' מאיר דהתם הוא עצמו שורף שטרותיו ומוסר ומתיאש מלגדור והמזיק כבר עומד ומוכן להזיק אבל בגחלת אין כאן מזיק כלל.

**כד]]** [[144]](#footnote-144)והאי דקא פליג ר' מאיר במפקיר נזקין מהאי טעמא נמי איכא לחלק בין בור לבעלי חיים כדאמר[[145]](#footnote-145) רב היה לה שלא תאכל, הילכך בעלי חיים שהפקירן פטור אם אחר[[146]](#footnote-146) הזיקו משום דאין הזיקן ברור דהיה להם שלא להזיק והוא אינו חייב כבר לשומרו שלא להזיק הילכך פטור, אבל בור אם הפקירו אין לומר היה לו שלא להזיק דבור תחילת עשייתו לנזק וכל שהוא אינו חייב בשמירתו שלא יזיק כשהפקירו אינו ממונו לשומרו והיה לו שלא להזיק, הילכך פטור ואפילו לר' מאיר.

**כה]]** [[147]](#footnote-147)ולפי האי סברא המפקיר אשו חייב משום דעל כרחו הוא מזיק על ידי רוח מצוייה ודמי לבור, ואפילו לרבנן דפטרי מפקיר נזקין כגון בור ודדמי ליה המפקיר אשו הוא חייב, דהתם בור הוא וברשות הרבים אין תקלה דיסלקו אותה כדי שלא יזקו בה העוברים אבל העושה שלהבת והפקיר והדליק הגדיש מאי הוה לבעל הגדיש למיעבד למי היה לסלק אותו האש שהרי אין העוברין נזוקין כאן כי אם מי שיש לו גדיש הילכך לדברי חייב המפקיר אשו, דרבנן סבירא להו כי היכי דאמרינן במפקיר שורו היה לו שלא להזיק הכי נמי במשים תקלה ברשות הרבים היה להם לבני רשות הרבים להסיר אותה אבל באש אין לומר כן.

**כו]]** [[148]](#footnote-148)ומהאי טעמא נמי יש לחלק במשסה כלבו של חבירו בחבירו למוסר ממון של חבירו למי שמראה עליו דלדברי ר' מאיר חייב ומשסה כלבו של חבירו פטור משום דמצי למימר המשסה הוא [[149]](#footnote-149)הואיל [[150]](#footnote-150)ויש בעלים לכלב [[151]](#footnote-151)היה לו לשמור כלבו שלא נשתסה הילכך יתחיב בעל הכלב [[152]](#footnote-152)[ומשסה] פטור [[153]](#footnote-153)ואי נמי מצי למימר היה לו שלא לישוך דומיא דהיה לה שלא תאכל דלא בריא הזיקא [[154]](#footnote-154)אבל מראה ממונו של חבירו לגוי למוסרו התם בריא הזיקא שסתם גוים אנסין וגזלנין ואין לומר היה לו לגוי שלא ליקח אין לו לבעלים לשומרו.

### הגורם שהבעלים יוציא הוצאות

**כז]]** [[155]](#footnote-155)והא דאמרינן בהגוזל קמא הזורק מטבע לים הגדול במקום מים צלולין לא דמי לריפ[וי[[156]](#footnote-156)], [[157]](#footnote-157)דהתם לריפוי אפסדיה מכספיה ודמי לנזק שהרי מי שהיה רוצה לקנותו כך חולה היה מחשב שיש לו ליתן לרופא והיה פוחת מדמיו, ואע"ג שכבר שילם לו דמי ידו ודמי רגלו עדיין הוא חולה ומי שהיה קונה עבד בלא יד חולה היה פוחת מדמיו בשביל רפואתו הילכך חייב, אבל זורק מטבע לים כך הוא שוה בים כמו ביבשה הואיל ורואה אותו כדאמרינן בגמ' גבי נבילה כך הוא שוה בבור כמו על שפת הבור אלא שגרם להשכיר להוציא את המטבע ואת הנבילה מן הבור והיינו גרמא, ובדין הוא שהיה לשום נזק וריפוי ביחד דבכלל נזק הוא דאפחתיה מכספה, אלא משום דבקצת הן חלוקין דנזק ליכא גרמא כלל שהרי פוחת מגופו אבל ריפוי מה שפוחת מגופו היינו ע"י שהקונה מחשב רפואתו ומשום הכי שמין נזק בפני עצמו ורפואה בפני עצמה.

[[158]](#footnote-158)ומשום הכי אם חבל בבהמתו אינו משלם רפואתו אפילו לר' מאיר דאע"ג דגרם לו לתת שכר הרפואה משום [[159]](#footnote-159)דדמי לזורק מטבע לים הגדול והתם אפילו ר' מאיר מודה, אע"ג דריפוי בהמה נמי דמי לנזק שהרי מי שקונה בהמה חולה נמי מחשב דמי רפואתו [[160]](#footnote-160)ואפילו הכי לא משלם משום דהוי גרמא [[161]](#footnote-161)והאדם לא חשיב גרמא הילכך משם יליף ר' מאיר הואיל [[162]](#footnote-162)והאדם חייב [[163]](#footnote-163)ברישי ובבהמה פטור מריפוי על כרחך [[164]](#footnote-164)יש לך [[165]](#footnote-165)לחלק בין [[166]](#footnote-166)נזק גופו לנזק ממונו [[167]](#footnote-167)שכשמזיק לגופו שיש לו ליתן לרופא הרי הזיק ממונו שעל כרחו יש ליתן לרופא משום הכי חייב [[168]](#footnote-168)ומה שהזיק לגופו ממש כבר שלים נזק אבל [[169]](#footnote-169)כשמזיק לממונו ומחמת אותו ממון נפסד ממון אחר כגון חובל בבהמה ומחמת הבהמה נפסד ממון אחר שיש לו ליתן לרופא [[170]](#footnote-170)דמשום הכי פטור והיינו טעמא דמודה [[171]](#footnote-171)ר"מ בזורק מטבע לים הגדול דמחמת הממון נפסד ממון אחר בכי האי גרמא מודה רבי מאיר.

**כח]]** ודוקא פטרי רבנן מראה על ממון של ישראל משום גרמא אבל אם היה [[172]](#footnote-172)מוסר [[173]](#footnote-173)[גוף] חבירו בידי גוים [[174]](#footnote-174)עד שיפדה את עצמו מן הגוים אפילו רבנן מודו שהיה חייב דדמי לחובל בחבירו שמשלם ריפוי דחשיב כאילו הפסיד ממונו ממש כשגורם ריפוי ה"נ כשמסרו וגרם לו לתת ממונו לגוים הממון עצמו הפסיד הואיל ומסרו גופו בידם כאלו מסר ממונו בידים.

**כט]]** ותדע שיש חילוק בין נזקי גופו לנזקי ממונו בכה"ג ומשום האי טעמא דפרישית שהרי שבת דאדם אם סגרו בחדר וביטלו ממלאכתו חייב[[175]](#footnote-175) ואם סגר בהמתו בבית ובטלה פטור לדברי הכל כדבההוא דהגוזל קמא[[176]](#footnote-176) דגזל פדנא דתורי וחרש בהו [[177]](#footnote-177)וקנס[י]ה רב נחמן משום דגזלן עתיק הוה אבל מן הדין אינו חייב כלום וכל שכן סגר כך שלא עשה בה מלאכה לעצמו אלא שבטלה ממלאכת בעליה פטור והיינו טעמא משום דעל ידי ממון זה נפסד ממון אחר [[178]](#footnote-178)[ו]מש"ה פטור אפילו לר"מ הילכך המבטל כיס חבירו כל שכן שפטור, ואע"ג דפטור שמעתי דמחייב ואין לסמוך.

**ל]]** [[179]](#footnote-179)והאי[[180]](#footnote-180) מאן דיהיב זוזי לחבריה למיזבן ליה חמרא ופשע ולא זבין דמשלים וכו' התם כגון שקיבל עליו בפירוש אם לא אקנה לך אשלם ממיטב, תדע דפריך מהא אם אוביר [[181]](#footnote-181)לא אעביד אשלם במיטב ואי לאו איירי[[182]](#footnote-182) ואי לאו דקביל היה פטור דברי הכל, ומיכן אתה דן לכל הגרמות אם יקבל [[183]](#footnote-183)בפירוש לשלם אם יגרום לו הפסד שהוא חייב,

[[184]](#footnote-184)והיינו טעמא נמי דמוכר שדה [[185]](#footnote-185)לחבירו והשביחה והוציא עליה הוצאות הואיל וקיבל עליו לשלם הגרמות חייב, והיינו טעמא דקאמר טול דינר והעבירני אם הוא צד כוורי וגרם לו להפסיד [[186]](#footnote-186)הואיל וקיבל עליו לשלם דינר חייב, וכן [[187]](#footnote-187)השוכר חמרים ופועלים וגרם להו להפסיד שכרם במקום אחר הואיל וקיבל עליו לשלם חייב, דכולהו גרמות נינהו ואם לא שקיבל עליו לשלם היה פטור לדברי הכל אלא שקיבל עליו לשלם, והיינו טעמא דאמרינן[[188]](#footnote-188) האי מאן דמזבן ארעא לגוי אמצרא דישראל משמתינן ליה עד דמקבל עליה כל אונסא [[189]](#footnote-189)משום שאם לא היה מקבל לא היה חייב דגרמא בניזקין היא ולאו ברי הזיק ממש אלא קנסא הוא דקנסינן ליה[[190]](#footnote-190) ומשום ועשית הישר והטוב היה לו למכור לישראל וזה מכר לגוי שעתיד להזיק לישראל והילכך משמתינן ליה שיקבל לשלם מה שגרם להפסיד דאפילו בגרמא דפטור אם יקבל לשלם חייב ועוד משום [[191]](#footnote-191)טעמא הכי משמתנן ליה למזבין קרקע לגוי אמיצרא דישראל דאע"ג דאמרינן גרמא פטור היינו בדיעבד אבל לכתחילה אין לגרום היזק הילכך משמתינן ליה שיסלק הגוי או יקבל עליו אונסא שאם לא יקבל היה פטור דגרמא הוא, ואבוהון דכולהו ערב דאע"ג דגרמא הוא הואיל וקיבל עליו ישלים כדכתיב אנכי אערבנו ומיניה ילפינן לכל גרמות הפטורין שאם יקבל עליו ישלים, ורב נחמן דהוה מצריך קנין לערב הוא מתרץ מתניתין דשטף חמורו וטול דינר והעביריני וכל דדמי להו היינו טעמא דמיחייב בלא קנין דדמי למשכיר חבירו לעשות מלאכה כל מה שיאמר לו ליתן בשכרו יש לו ליתן ואלו שמניחין ריוח שלהן ונשכרין לו ביוקר הדין עמהן ליקח כל מה שאמר להן דהכי אמרינן בהשוכר את הפועלים הכא בבעל הבית עסקינן שאינו רוצה להשתכר בדמים מועטין כמו שאר פועלים הילכך יש לו ליתן הכל כמו שאמרנו הכא נמי באלו כולם לא שנא אבל בערב אין שייך לומר כן ומשום הכי הוה מצריך רב נחמן קנין ולית הילכתא כוותיה

## אופני החיוב במראה דינר

**לא]]** [[192]](#footnote-192)והא[[193]](#footnote-193) דקאמרינן המראה דינר לשולחני חייב אם הדיוט ומוקמינן כר' מאיר וסבירא לן כוותיה וא"ת אם כן אדם שקונה חפץ ומתאנה ואמרו חכמים כדי שיראה לתגר או לקרובו וכו' אם אומר התגר או קרובו לקנותן ואחרי כן נמצא שנתאנה וכי היה אותו תגר או קרובו חייב לשלם, וכן המראה משכון לתגר או לקרובו ואמרו לו טוב הוא המשכון ותלוה עליו ונמצא משכון רע הכי נמי דאמרינן בפרק [[194]](#footnote-194)חזקת הבתים ההוא דאמר ליה לחבריה מאי בעית בהאי ארעא אמר ליה מפלוני זבנתי אמר ליה גזלן הוא אמר ליה והאי דאית ליה סהדי דאימלכי בך ואמרת לי זיל זבן אמר השני נוח לי וכו' ואם איתא לימא ליה אנא סמכי עלך ובעצתך קניתי ואם לא אמרת לי לקנות לא הייתי קונה דומיא דמראה משכון וסחורה לחבירו ודינר לשולחני, וכל שכן הוא דהשתא במראה דינר ומשכון וסחורה אותו השולחני והתגר אנוס היה והיה סבור שהוא טוב ואפילו הכי חייב כל שכן זה שהיה יודע שקרקע גזולה היא ונתן לו עצה לקנותה הא לא דמי אלא לשולחני שנתן דינר רע לראובן והלך ראובן ונתנה לשמעון והלך שמעון והראהו לאותו שולחני שנתן לראובן ואמר לו שולחני טוב הוא ונמצא רע דכל שכן חייב הכא נמי שהשיאו עצה לקנות קרקע גזולה בשביל ריוח שלו והוא סמך עליו כל שכן יהא חייב ואמאי פטור.

אמת דינך [[195]](#footnote-195)הילכך על כרחך יש לך לומר דהאי דמיחייב ר' מאיר במראה דינר לשולחני דווקא דאי אפשר לאישתמוטי ועל כורחו יש לו ליקח אותו על פי השולחני כגון אם הגוי קנה חפץ מישראל או פודה משכונו, או אפילו ישראל מישראל כשנותן לו דינר על מקחו והוא מראהו לשולחני והשולחני אומר טוב הוא על כרחו יש לו לקחת אותו שאותו הלוקח לא יתן לו אחר, והיינו נמי דיין שדן דין וזיכה את החייב וחייב את הזכאי דאין לו לאישתמוטי ועל כרחו יש לו לעשות מה שהדיין אומר כך בכאן אם אמר לו השולחני דינר טוב הוא על כרחו יש לו לקבלו כך ומשום הכי ר' מאיר מחייב, אבל מראה מקח לתגר או לקרובו וכן משכון וכן אותו שקנה קרקע גזולה בעיצת חבירו כולהו [[196]](#footnote-196)אי אפשר לאישתמוטי לא לקנותו לא היה לו לסמוך על דבריו והיינו דומיא דפורץ גדר לפני בהמת חבירו דאמר היה לה שלא להזיק וכן היה לה שלא תאכל דהתם מודה ר' מאיר הכא נמי לא שנא.

**לב]]** [[197]](#footnote-197)וההוא דינר רע יש לומר דוקא שהוא חסר אבל אם הוא [[198]](#footnote-198)כך רע [[199]](#footnote-199)שנפחת צורתו פטור דהא אם עושה בידים אמרי' השף מטבע של חבירו פטור אפילו לרבי מאיר הואיל ולא חסרו אלא גרם לו שיש לו ליתן שכר לתקן צורתו היינו דומה לזורק דינר לים דפטור אפילו לרבי מאיר [[200]](#footnote-200)דמחמת [[201]](#footnote-201)ממון גורם ממון אחר להפסיד ודומיא דריפוי בהמה הלכך הואיל ולא חסרו פטור כל שכן אם הראה לשולחני דינר [[202]](#footnote-202)שנפסל בצורתו הואיל ולא חסרו פטור והיינו דקאמרינן במאי טעו בסיכתא חדתי ומחמת שהוא חדש סבורין שהוא שלם ונמצא חסר וכן אומן משום הכי פטור שהוא יודע לכוון במשקלו ואי נמי אפילו כשהוא מכוון במשקל פעמים [[203]](#footnote-203)שה[ל]יטרא נחסרת מעט ואין להבחין אם אינו אומן אבל אם הייתה צורתה שלימה אלא שנישוף המטבע היה פטור השולחני ואי נמי כגון שהראה לו מטבע נפסל ואמר טוב הוא אין לך חסרון גדול מזה דאי אפשר לתקנו אבל שף מטבע אפשר לתקנו.

## ביאור סוגיא דעד א' המעיד אצל דייני עכו"ם

**לג]]** [[204]](#footnote-204)והאי דקא [[205]](#footnote-205)מכריז רבא האי בר ישראל דידע בסהדותא דגוי אישראל חבריה כו' בפרק אחרון בבא קמא וקאמרינן משמתינן ליה משמע שאינו חייב לשלם לו אלא משמתינן ליה על מה שהפסידו בהגרמתו אבל אינו משלם מדקאמר [[206]](#footnote-206)[גבי ד]זבין לגוי אמצרא דישראל משמתינן ליה עד דמקביל כל אונס וכו' מכלל דהכא משמתינן ליה ולא מקבל ולא משלם.

והיינו טעמא דאינו משלם אפילו לרבי מאיר משום דלא חסריה ולא מידי דאיהו מצי למימר אמת העדתי שידעתי בודאי שהיית חייב לו, ולישנא דרבא נמי משמע הכי מדקאמר בר ישראל דידע ליה בסהדותא לגוי משמע בריא ליה דידעי, ואע"ג שזה אומר לא הייתי חייב לגוי אין לחייבו דהמוציא מחבירו עליו הראיה והלה אומר לא חסרתיך והיינו דומיא דשף מטבע, ומיהו אם היו לו עדים שפרע לגוי ולא היה חייב לו כלום הרי ודאי חיסרו הכי נמי דהוי חייב האי עד, ואם היה זה מודה שהיה חייב לגוי אלא שהיה רוצה לכפור לו ולהרויח בכך והלך עד אחד והעיד עליו לא היינו משמתין אותו דלאו כל כמיניה בכי האי גוונא להרויח והיינו דקאמרינן הני מילי חד אבל בתרי לא כלומר הואיל והדבר ידוע שהוא חייב לגוי [[207]](#footnote-207)בדין עשו שהעידו עליו.

הלכך עד אחד שהעיד פטור טעמא משום דמצי למימר לא חסרתיך ואף על גב דמשמתינן ליה היינו משום דאין הדבר ידוע שאין הדבר ידוע לנו שבדין העיד הלכך לא היה לו לעשות.

ואף על גב דכל המזיקים וכל הגורמין היזק דפטור[ין][[208]](#footnote-208) לא משמתינן [[209]](#footnote-209)להו והכא משמתינן הואיל ומרויח לגוי ומפסיד לישראל ודמי למסור דמורידין אותו ואף על גב דשאר מזיקין ואפילו גזלן גנב אין מורידין אותו היינו טעמא נמי דהואיל ומרויח ביד לגוי ומפסיד לישראל מכוער הדבר הוא [[210]](#footnote-210)שמרגיל עצמו למסור לגוים הלכך דינו חמור יותר מכל המזיקין והכא נמי הואיל והעיד על ישראל והרויח לגוי ואין ידוע שבדין העיד משמתינן ליה

**לד]]** ואף על גב דגבי [[211]](#footnote-211)ההוא שותא לא אמרי' הכי דקם חד מסרה לפרהנגא [[212]](#footnote-212)דמלכא ואמר מסרי ודידי מסרי דהתם משמתינן ליה עד דמוקי ליה בדינא לא דמי התם דבר ידוע שמסר ממונו לאנס שהיה מוטל בספק ודינו היה כל דאלים גבר ושמא היה [[213]](#footnote-213)זה אלם וגבר ולוקח ממונו הילכך יש לו להחזיר ולהעמיד הממון אחזקיה קמא, אבל הכא דאין ידוע אם מסר כלום שהרי הגוי לא היה אנס אלא [[214]](#footnote-214)[ב]דין [[215]](#footnote-215)[ת]ובע את ישראל ואיכא למימר כדין העיד עליו אבל התם מסר לאנס גוי שלא כדין,

ואם תאמר הואיל וההיא שותא כדין כל דאלים גבר היתה הלא אם היה הוא בעצמו תוקף בה הייתה שלו ה"נ כשתקפה ע"י גוים [[216]](#footnote-216)דמסר[ה] לפרהנגא בזאת תדע כי דבר מכוער הוא[[217]](#footnote-217) למסור ממון [[218]](#footnote-218)[ל]גוי אנס[[219]](#footnote-219) ומשום הכי קנסו אותו ומוטב שהיה עצמו תוקף ולא שירויח גוי ומיהו הא מיבעיא לי[[220]](#footnote-220) אם היה הגוי מסייע לו לתוקפה ותקפה הישראל לעצמו ע"י גוי ולא למוסרה לגוי אם זהו כל דאלים גבר ומסתברא דאין לעשות ע"י גוים כלל.

## עוד חילוקים במיני הגרמות

**לה]]** [[221]](#footnote-221)וכל הני גרמות כגון [[222]](#footnote-222)המבעית את חבירו והכה את חבירו [[223]](#footnote-223)והכה כנגד אוזן בכולהו ר' מאיר מודה דאיהו גופה נמי גרים דהיה לו של להבעית עצמו.

**לו]]** וכל הני כח כחות כגון דאשקיל עליה [[224]](#footnote-224)ב[י]דקא דמיא בכח שני, וסוף צינה וסוף חמה לבוא אם היה עושה כן בבהמה, [[225]](#footnote-225)פטור ואף לר' מאיר, דר' מאיר אינו מחייב אלא דמכוחו באתה או מכח בורו והיזק ברור ומוכן, ומחיצת הכרם אע"ג דאין כאן כוחו ממש הואיל וההיזק מוכן וא"א לסלקו מחייב ר' מאיר אבל הני כח שני וסוף חמה וסוף צינה אפשר היה לסלקו משם אע"ג [[226]](#footnote-226)סילקותו פטור הגורם והיינו דומיא לזורק חץ בחבירו והיה סמנין לרפותו ואע"ג [[227]](#footnote-227)דאי פזרן פטור הכא נמי לא שנא.

אבל במצמצם הוו נמי גרמא ודמי לכוח כוחו [[228]](#footnote-228)מדלא קעביד ממש בידיים נראה כמו גורם [[229]](#footnote-229)דמיהו הואיל והוא יכול לצאת ואינו מניחו לצאת דמי לכוחו והואיל ומקצת דמי לכוחו ובמקצ(א)ת דומה לגרמא משום הכי פליגו בה מאן דמחייב מקל וחומר מדמיחייב באדם כל שכן בבהמה אם כן כוחו הוא ומאן דפטר מדמעטיה קרא משום דמקצת הוי גרמא ושני בין נזקי [[230]](#footnote-230)אדם לנזקי גופו כדאמרינן [[231]](#footnote-231)לעיל הריפוי אע"ג דדמי לגרמא קצת אפילו הכי חייב באדם ובבהמה פטור והאי דפטר רחמנא כשהשור חובל באדם מריפוי היינו נמי טעמא משום דדמי לגרמא ואפילו מאן דמחייב בגרמא דווקא ע"י עצמו אבל גרמא על ידי בהמתו [[232]](#footnote-232)לא תדע דאמרינן[[233]](#footnote-233) נמי גבי שור שנגח את הפרה אליבא דרב אימר מאחורה אתא ומחמת ביעתותא הפילה והגרמה הוא משמע לדברי הכל [[234]](#footnote-234)אינו חייב על ידי הגרמת בהמתו.

**לז]]** וכל הני דאמרינן [[235]](#footnote-235)מזיק שעבודו של חבירו למאן דאמר חייב, [[236]](#footnote-236)ודבר הגורם לממון, [[237]](#footnote-237)והיזק שאינו ניכר שמיה היזק בכולם לא שייך ר' מאיר כלל דלא מטעם הגרמא הן חייבים.

**לח]]** אלא מאן דמחייב מזיק שעבודו של חבירו משום דס"ל ממונו הוא הואיל וכבר משועבד לו ומאן דפטר סבירא ליה הואיל ומחוסר גוביינא לאו כדידיה דמי ואע"ג דאמרינן בהמניח את הכד[[238]](#footnote-238) האי נמי אמרה רבה השורף שטרותיו לאו משום דדמי להדדי אלא כל שכן פריך ליה השתא שורף שטרותיו שהוא מוחזק בו פטור כל שכן מזיק שעבוד שלא בא לידו מעולם ולעולם [[239]](#footnote-239)מצינו למימר דר' מאיר מודה במזיק שעבודו דפטור.

**לט]]** וכן דבר הגורם לממון למאן דמחייב סבירא ליה הואיל וחייב באחריותו עיקרו ממונו הוא ואע"ג דהאי ממון גורם לשלם מכח אחר לא אפילו הכי לא דמי לריפוי בהמה דאמרו[[240]](#footnote-240) לעיל דפטור משום דממון זה גורם לממון אחר להפסיד דהתם משחבל בבהמה ושלם לו נזקי הריפוי אין עיקרו ממון שאם אינו רוצה לרפאותה אינו נותן כלום הילכך איהו הוא נמי גורם לתת שכר הרופא וזהו ממון עתיד להפסיד אבל בדבר הגורם לממון עיקר ממון הזיקו הואיל והוא חייב באחריות כדידיה דמי

**מ]]** והיזק שאינו ניכר הוא בידיים עבוד אלא שאינו ניכר ואין זה [[241]](#footnote-241)ניכר

**מא]]** ומיהו הא תימא לי הואיל והיזק שאינו ניכר לא שמיה היזק ופטור מדיני אדם וכן נמי הגרמות טובא דפטור מדיני אדם מאי שנא דהכא קנסו במזיד בהיזק שאינו ניכר ומאי שנא בכל הני דפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים דלא קנסו במזיד

ואיכא למימר רבותינו הגוזרים גזירות וקונסים קנסות הם ידעו וראו היכא שייך וצריך לגזור ולקנוס דשמא מטמא ומדמע ומנסך שכיחי יותר שאדם יכול להזיק לחבירו בכך וקנסוהו שלא ירגיל בכך

[[242]](#footnote-242)ובהא פרקא[[243]](#footnote-243) משני גבי עושה מלאכה בפרת חטאת - שהכניסה לרבקה, וכן עושה מלאכה במי חטאת - ששקל בהן משקלות, כולהו על ידי מחשבה [[244]](#footnote-244)(כ)[א]תין דהואיל והכניסה לינק ודשה אם לא היה מחשב שתדוש לא הייתה נפסלת [[245]](#footnote-245)(ו)[ד]בעינן דומיא דעובד וכן עושה מלאכה במי חטאת ששקל בהן משקלות ולא נגע בהן בידיים אלא על ידי שחישב נפסלין הילכך לא מיחייב לדברי הכל דאפילו גרמא אין כאן [[246]](#footnote-246)ועוד שהוא היזק שאינו ניכר

ותדע שאין לנו לדמות גזירות וקנסות להדדי דהא אפילו בההיא קנסא דמטמא ומדמע [[247]](#footnote-247)אמרינן למאן דאמר קנסא ולא ילפינן מיניה דקנסא מקנסא לא ילפינן

**מב]]** והא מבעי לי למאן דאמר מזיק שעבודו פטור אימא כמו כן פטור מן המשועבד דהא מן המלוה פטור משום דקאמר לאו בעל דברים דידי את שעדיין לא בא לידך אלא מן ה([[248]](#footnote-248)מ)לוה שעדיין מוחזק בקרקע לא מפטר דמצי למימר אני הייתי פורעו מלוה והייתי מוחזק בקרקע שלי ואתה חפרת בה בורות שיחין ומערות ואי נמי הואיל והפסיד קרקע ואין בו כדי פרעון למלוה הוא יחזור עלי או דלמא מצי למימר ליה המזיק הואיל ושיעבד למלוה אינו ברשותך ואם תמצי לומר וודאי הואיל והמלוה חוזר על הלוה הרי הזיק ללוה וחייב למלוה אם כן היה חייב נמי למלוה מדר' נתן דהואיל והמזיק חייב ללוה והלוה חייב למלוה מוציאין מזה ונותנין לזה מדר' נתן ואם כן מאי האי דקאמרין המזיק שעבוד של חבירו פטור לשלם הא חייב וא"ת משום הכי מפטר גם מן [[249]](#footnote-249)ה(מ)לוה משום דכבר שעבד הקרקע לבעל חוב ואינו ברשותו אלא שהוא חייב באחריותו שאם מיפסד הקרקע חייב למלוה להעמיד שדה אחרת והיינו דבר הגורם לממון וסבירא ליה להאי זאת אומרת דבר הגורם לממון לאו כממון דמי אם כן הוה ליה לרב הונא למימר זאת אומרת המזיק שעבודו של חבירו פטור וגם זאת אומרת דבר הגורם לממון לאו כממון דמי ואי נמי לא סבירא ליה דר' נתן הוה ליה נמי למימר זאת אומרת דאין מוציאין מזה ונותנין לזה, ומיהו מצינו למימר כשאמר רב הונא זאת אומרת המזיק שעבודו של חבירו פטור הכל בכלל מדקא פטר ליה ממלוה ש"מ המזיק [[[250]](#footnote-250)שעבודו] של חבירו פטור ומדקא פטר ליה מלוה ש"מ דבר הגורם לממון לאו כממון דמי ואי נמי לאפוקי מדר' נתן, ומסתברא לומר דלא בא אלא לאשמועינן דהמזיק שעבודו פטור מן המלוה ודלא כר' נתן אלא מן הלוה לא מפטר דבר [[[251]](#footnote-251)ד]לא הוי כדבר הגורם לממון הואיל ובידו הוא קרקע כדידיה דמי.

**מג]]** ועוד ראיה לדבריי שאין כל הגרמות שוות ואין ר"מ מחייב בל הגרמות, [[252]](#footnote-252)תדע [[253]](#footnote-253)ד[לא] מוקמי הני גרמות דמראה דינר לשולחני ומוסר דדמי להו כולה אליבא דר' שמעון בן גמליאל דמחייב יותר בגרמות מדר' מאיר, כי ההיא דאמרינן בהמוכר את הפירות ולא צימחו דמשלם אף היציאה אליבא דר' שמעון בן גמליאל וכן הנותן חיטים לטחון וקלקל דמשלם דמי בושתו ודמי בושת ארחין וכל שכן היה מחייב בהני גרמות כגון מסור וכל דדמי ליה, [[254]](#footnote-254)ותו התם בהמוכר את הפירות יש אומרים מחייבין לשלם הוצאה ומוקמינן מאי יש אומרים רבן שמעון בן גמליאל ולא מוקמינן כר' מאיר, ולאו היינו טעמא דבכל[[255]](#footnote-255) הגרמות מודה ר' מאיר דפטורים אבל רבן שמעון בן גמליאל קנסא הוא דקניס כדאשכחן דקניס אפילו לשלם דמי בושתו ואין זה מן הדין דהא אמרינן בושת אינו משלם אלא כשזה [[256]](#footnote-256)תכון להזיק וזה לא נתכון להזיק ואפילו הכי משלם בושת ש"מ דקנסא הוא, אבל דיני גרמות דר' מאיר אינו קנס אלא דין גמור הילכך לא מוקמינן כרבן שמעון בן גמליאל דאיהו סבר קנס והכא משמע בכל הני גרמות כשהוא דין גמור ולא אשכחן דדאין דינא דגרמי אלא ר' מאיר, [[257]](#footnote-257)ומראה דינר לשולחני אע"ג דאינו מתכוון להזיקו מיהו הוה ליה לאסוקי אדעתה שמא יבא לידי היזק וכן דן את הדין אע"ג דמצי למימר לא נתכוונתי לכך מיהו הוה ליה לאסוקי אדעתיה שמא יבא לידי היזק הואיל ועל כרחו יש לו לעשות כמצוותיו ליקח דינר ולשלם לכשנגדו הלכך חשיב ליה ר' מאיר כמו מזיק בידים ודין[[258]](#footnote-258) הוא ולא קנס.

## [[259]](#footnote-259)הרחקות נזיקין

**מד]]** והני גרמות דר' יוסי ורבנן [[260]](#footnote-260)מרחיקין את האילן מן הבור (ו)לא דמי להגרמות דר' מאיר כלל, דאפילו רבנן דאמרי על המזיק להרחיק את עצמו, מודו [ש]אם לא הרחיק שאין משלם את הנזק, דכולהו היזק שאינו ניכר הוא, ולא פסיד לגמרי, ואפילו כשעושה בידים הזיק שאינו ניכר הוא, ואפילו הוא נפסד לגמרי אמרינן כולן כי הני כולו, בור סמוך לבור, ומשרה לירק, והחרדל לדבורים, ואילן לבור, כ"ש באלו היזק שאינו ניכר ואינו נפסד לגמרי, פשיטא דאינו חייב לשלם. ועוד שתחילתו ברשותו נטע וחפר והעמיד משרה, הילכך בין ר' מאיר ובין רבנן מודו דאינו חייב לשלם.

ולא דמי למחיצת הכרם, דהתם אם לא גדר, באיסורין נזרע ומפסיד לגמרי והיזק ניכר, דכל מי שרואה זרעים בכרם רואה שהן אסורין, הילכך ר' מאיר מחייב. אבל היכא דברשותו נטע ואין היזק ניכר לא מחייב ר' מאיר. ומיהו לכתחילה יש למחות בידו שלא יזיק לחבירו על ידי גרמא, ויש לו להתרחק.

ור' יוסי לא פליג אלא באילן לבור (ב"ב כב,ב) משום דבעידנא דקא נטע עדיין אין הזיקו מצוי לגמרי, אבל בבור סמוך לבור, כל מכה ומכה מרפת לארעא, וכן משרה לירק, וחרדל לדבורים כשהעמידו היזק מצוי. וכן כל דדמי להו הילכך ר' יוסי מודה דמרחיק.

תדע דלא פליג במתני' ר' יוסי אלא על אילן לבור, ובכולהו הרחקות דמתני' לא קאמר לימא מתני' דלא כר' יוסי, כי אם בסולם לשובך, דהוה משמע ליה בעידנא דקא מעמיד סולם עדיין אין נמי' ואין היזק מוכן, והיינו (ממאי דדמי דאילן לבור) [דדמי לסומך אילן לבור], אבל בכולהו דמתני' משמע ר' יוסי מודה, והיינו דקא משני (ב"ב כב,ב) [בהדי דמנ]חה ליה קפצ' ארישא, משמע פעמים שעד שלא הניחן כבר הנמייה מוכנת ודמי לכל הני הרחקות דהיזק מוכן, והתם מודה ר' יוסי. ופריך הא גרמא הוא, כלומר עדיין לא דמי לחופר בור ומשרה וחרדל, דהתם אותו דבר עצמו שהוא עושה אותו הוא מזיק, אבל הכא סולם אינו מזיק, אלא גורם לדבר אחר מעלמא להזיק, ובכי האי גוונא לא אשכחן שיהא צריך להרחיק, שאפי' לאילן אינו (מודה) [דומה], דהתם גוף האילן ושרשיו מזיק לעתיד, אבל הכא סולם גורם לאחרים להזיק. ומשני אפי' הכי גרמא בנזקין אסור, כלומר לכתחילה אסור להזיק אפי' בכי האי גוונא על ידי אחרים, ומיהו אם הזיק פטור מלשלם לדברי הכל, אבל משמע בכולהו שאר מודה.

ותדע דאיכא חילוק בין אילן לבור לשאר הרחקות, דבכולה קתני (ב"ב יז,א) לא יחפור בור סמוך לבורו, ולא קתני אם קדם זה הבור חבירו וסמך הבור סותם ונותן דמים, וכן מרחיקין את הזרעים ואת המשרה ואת החרדל (ב"ב יז,א), ולא קתני בחד מינהון ואם קדמו המזיקין יסלק ונותן דמים, אבל גבי מרחיקין את האילן מן הבור קתני, אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים, והוינן [וכן הקשו תוס' י"ח ע"ב ד"ה ואי] אמאי נותן דמים הואיל ושלא ברשות סמך שהרי הבור קדם ולא היה לו לסמוך, ואם סמך שלא ברשות יקוץ ולא יתן דמים כי היכי [ד]אם הכותל קדם וסמך זה זרעים היה מסלק זרעים בלא דמים, וכן אם קדם ירק וסמך זה משרה, וכן אם דבורים וסמך זה חרדל היה מסלק המזיק בלא דמים, וכן בכולהו, הכי נמי הוה למימר באילן סמוך לבור, ומאי שנא דקוצץ ונותן דמים. אלא על כרחך שאני אילן הואיל ובעידנא דקא נטע ליכא שרשים דמזקי, ואחר כך בא ההיזק, הילכך כאילו ברשות נטע, ולא דמי לכל הני מרחיקין.

ומיהו זרעים מן הכותל, אי משום שרשי' הכי נמי דין אילן לבור יש להן, והוי כאילן לבור, והוא הדין שרשים לכותל. אבל אם הוא משום מחרישה, או משום מתונתא, היינו (בשאר) [כשאר] הרחקות שהיזקן מוכן, לא פליג ר' יוסי, ומשום דלא פסקינן ליה בזרעים אצל כותל לא פליג ר' יוסי, ולא קתני בהו אם קדמו זרעים יתלוש ויתן דמים.

ומנא דכל הני מרחיקין דתנן לבד מאילן, שאם קדמו המזיקין ואפי' ברשות, ואח"כ סמך הניזק, שיש להרחיק לראשון בלא דמים.ואפי' לאביי שאמר (ב"ב יז,כ) הבא לסמוך בצד המצר סומך, אפי' הכי אם חבירו נמלך וסמך, על המזיק להרחיק את עצמו, מדקא פרכי' (ב"ב יח,א) לרבא לא (יפחת) [יפתח] אדם חנות של נחתומין תחת אוצרו של חבירו, טעמא דאיכא אוצר הא ליכא אוצר מותר, ומשני דירה שאני, כלומ' הואיל ותחילה היתה דירה בעליה ולא אוצר, אין לתחתון לאסיק אדעת' שמא ימלך העליון לשנות דירתו ולעשות ממנה אוצר, ומשום הכי מותר לעשות חנות ורפת תחת עלייה. דיקא נמי דקתני אם היה רפת בקר קודם לאוצר מותר, ובכולה הרחקות לא קתני הכי, ש"מ דבשאר המזיקין הבאין לסמוך דאית להו לאסוקי דעתיה דילמא חבירו מימלך ויסמוך, (ואפי') [ואם] (לו) [לא] חשש וסמך כשיבא חבירו הניזק וסמך, יש למזיק להרחיק, אבל ברפת וחנות הואיל ולית ליה לאסוקי אדעת' שישנה זה דירתו, התם כשסמך ברשות אפי' יבא חבירו הניזק ויעשה אוצר אין לו להרחיק, ש"מ דדירה שאני. ועל כרחך האי דיוקא אפי' לאביי, מדהכא קתני אם היה רפת קודם לאוצר מותר, ובשאר המזיקין לא קתני, ש"מ דבשאר אפי' אם סמך ברשות כדאביי אפי' הכי [כ]שיבא הניזק יש לו להרחיק למזיק.

ויש (שמפשים) [שמפרשים] לאביי שאמר סומך, אפי' אם יבא הניזק וסמך אין לו להרחיק, ולפי דבריהם איני יודע כלל לפרש מהו דיקא נמי דקתני אם היה רפת קודם לאוצר, מאי משמע מהא טפי ממתני' דדירה שאני,

והאי דקא משני אביי כשבאו לחפור בבת אחת ולא קא משני בזה אחר זה, משום דמתני' [קתני] אלא אם כן הרחיק מכותלו, ולא קתני יסתום את בורו וירחיק, דאי הוה בזה אחר זה הוה ליה למיתני יסתום את בורו וירחיק, משום הכי קתני לא יחפור דמשמע בבת אחת. והא דקא משנינן (שם) ר' יוסי לדבריהם דרבנן קאמ' להו, לא קא משני שאני אילן משאר נזקין, משום דהוה פריך התינח לרבא דקאמ' עד כאן לא פליג ר' יוסי אלא באילן, אלא לאביי דלית ליה האי סבר' מאי איכא למימר. וא"ת והלא הפירכא לרבא היא ולא לאביי, לא היא דלאביי קשיא דר' יוסי אדר' יוסי, דהכא (ב"ב כה,ב) קאמר עד שאתה אומר לי הרחק חרדלך מן דבוריי, מכלל דבשאר כגון מישרה וירק מודה דעל המזיק להרחיק עצמו, והכא גבי אילן קאמר ר' יוסי על הנזק להרחיק, והיכי מצי אביי לתרץ אם לא יאמר לדבריהם דרבנן קאמ' להו, הילכך נקט האי תירוצא דשוי לכולי עלמא, אבל לרבא לפי מה שפירשנו שיש חילוק בין אילן לשאר נזיקין, לא היה צריך לתרץ כן.

ועוד ראייה לדבריי, מדקא פריך (ב"ב יח,א) אי הכי אם האילן קדם לא יקוץ, שהרי בכל המזיקין משמע [ד]אם קדמו יש להרחיק בור, כמו שאר מזיקין, ונהי דאילן שאני משאר נזיקין לר' יוסי, מיהו לרבנן לכתחילה יש להרחיק, ואפי' אילן מן הבור, כמו שאר מזיקין, והואיל ושלא ברשות סמך אמאי לא יקוץ. אי אמר' בשלמא ברשות יכול לסמוך, הואיל ואין כאן בור משום דשאני אילן מן שאר מזיקין, דהכא לא יקוץ, ובשאר מזיקין אפי' ברשות סמך, לא קתני אם קדמ' לא יסלק, אלא משמע יסלק, אלא אי אמרת אילן נמי (שלסמך) [אינו יכול לסמוך], מאי שנא משאר מזיקין דאפי' ברשות סמכו מרחיקין, ואילן אפי' שלא ברשות סמכו אין מרחיקין, ומשני (ב"ב יח,א) בלוקח דברשותו סמך.

1. לפנינו ליתא "בן לוי" [↑](#footnote-ref-1)
2. עיי"ש ברש"י שכ"נ דעתו שכ' "קסבר גרמא בנזקין פטור" [↑](#footnote-ref-2)
3. דבריו כאן לפו"ר קושיא סתם על גוף הסוגיא מיהו מדבריו בתי' מתברר שלפי היסוד שלו מבאר ג"כ את הגמ' באופן שלא יקשה [↑](#footnote-ref-3)
4. נראה שכ"ג בגמ' וכ"כ התוס' דיש ספרים שגורסים [↑](#footnote-ref-4)
5. הרמב"ם בתשובה [תלב, והובאת במגדול עוז פ"ד מנזק"מ] מכח זה הוכיח שהשאלה של הגמ' הייתה על הבהמה, וכ"ד הרא"ה, וכ"כ הרמב"ן בקונטרס בשם "י"מ", מיהו רוב הראשונים פי' על הכותל ועי' תוס' ב"ק נה: וסנהדרין עז. שיישבו את הקושיא [↑](#footnote-ref-5)
6. פי' שהבהמה הזיקה ולא נאבדה וכ"פ הרמב"ם ביד [פ"ד מנזק"ה ה"ב] וכ"פ ר' ברוך והר"י מלוניל, מיהו התוס' בסנהדרין והרא"ש ב"ב [ב יז] והרמב"ן בקונטרס והרא"ה פירשו שהנזק היה שהבהמה אבדה וכך נראה מפרש"י. [↑](#footnote-ref-6)
7. פי' כלפי הבעלים שנתחייב לשלם וכ"פ הרמב"ם בתשובה [תלב, והובאת במגדול עוז פ"ד מנזק"מ], ועי' בדבריו! ובמשכ"ש, [↑](#footnote-ref-7)
8. התירוץ לזה לק' באות יז [↑](#footnote-ref-8)
9. דבריו כאן לפו"ר קושיא סתם על גוף הסוגיא מיהו מדבריו בתי' מתברר שלפי היסוד שלו מבאר ג"כ את הגמ' באופן שלא יקשה [↑](#footnote-ref-9)
10. המילים "אשוכר עידי שקר" נראים ט"ס או שיש כאן חסרון גדול לאחריהם, ועי' מש"כ לק' אות כ' [↑](#footnote-ref-10)
11. התי' לזה לק' אות יח [↑](#footnote-ref-11)
12. טעם החילוק לק' לה [↑](#footnote-ref-12)
13. טעם החילוק לק' מב [↑](#footnote-ref-13)
14. כעי"ז הק' הרמב"ן באות נו [↑](#footnote-ref-14)
15. כאן מתחיל להק' קושיות מדיני גרמא על דיני בור וממשיך באות ה' וח', והם ג' קושיות א' שנחייב בתקלה מדינא דגרמי - והוא מה ששאל כאן. ב' לרבנן איך יחייבו בבור כיון דלא דייני דינא דגרמי - והיא השאלה באות ה'. ג' לר"מ שמחייב במפקיר נזקיו שיתחייב בשור שהפקירו - והיא השאלה באות ח'. [↑](#footnote-ref-15)
16. משמע שלא הוק' לו על כל בור שיתחייב מדינא דגרמי ועוד שנראה שלכן היה פשיט"ל שאין כוונת הגמ' במפקיר נזקיו לדינא דגרמי כיון שמפקיר נזקיו היינו בור ברה"ר, ויל"ע מ"ש בור מנשברה כדו, ונראה שבבור אין כאן שום דבר חדש אלא רק סילוק של העפר, והטעם בחילוק הזה נראה שאפשר לאומרו בשני פנים א' שבעושה גוף חדש א"כ הנזק לבסוף הוא ממנו ומשא"כ במסלק עפר אינו שייך בגוף הנזק כלום. ב' שאין שם גורם אלא למי שיש לו שייכות ב'סיבות' הנזק ולא מי שמכשיר אפשרות שאנשים ינזקו בה וא"כ החופר בור בעצם לא עשה כלום ואפילו לא גרמא שהרי רק עשה חלל שאין בו שום היזק או גרם היזק שבא מצד עצמו רק הכשר שכשהניזק יהיה מעל הבור יפול ממילא לתוכו משא"כ בעושה גוף חדש במקום הילוך בנ"א יש מקום לראותו כנמצא בגוף הנזק כיון שהכניס דבר למקום הילוך של חבירו נמצא שהוא מכשיל את חבירו ליפול דנפילת האדם היא בסיבתו שהוא גוף המכשיל. [↑](#footnote-ref-16)
17. דע שדין מפקיר נזקיו עיקרו אינו דווקא בדבר שהיה ממונו והפקירו אלא כל עשיית תקלה בשל הפקר נחשב מפקיר נזקיו וכמבואר בגמ' שמחלוקתם תלויה בדין אם חייב בור ברה"ר.

    מיהו בסמוך אבאר בעז"ה דמ"מ יש אופן שאין כריה וחיובו על שהיה ממונו. [↑](#footnote-ref-17)
18. יל"ד מצד מה דן שיש כאן גרמי, ובאמת שיל"ד איזה כריה היה כאן ולפו"ר צ"ל שהיתה כאן כרייה בידיים אלא שיל"ד דבשלמא בנשברה כדו יתכן לדון את הכרייה בידיים שהרי הוא נתקל בפשיעה ונפל הכד מידו והוי אדם או אש וכמו שכ' הראשונים כלפי נזקים שנעשו בהדי דאזלי אבל בנפלה גמלו הרי לא הוא כראו בידיים וצ"ל דסגי במה שפשע בנפילתו [ובפרט למאי דמוקמינן בגמ' באתקיל ואתקילה ביה גמלו שבגופו ממש נעשית הנפילה], ולפי"ז קושייתו כאן אינה מטעם מעשה ההפקר אלא עצם עשיית תקלה זו ניתן לחייב עליה מדינא דגרמי.

    מיהו באמת בסמוך באות ח' הק' שכל המפקיר שורו יתחייב מדין מפקיר נזקין אע"פ שלא הייתה שם כרייה בידיים כלל מיהו פשיעה וודאי שנייתה שהרי אף בבור מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור [ואעפ"כ נראה שדוחק לומר שהוק' לו דווקא שפתח קשרי השור בידיים ושיתחייב מדין פורץ גדר] ועל כרחך דעתו שאמנם מחלוקתם תלויה בדין בור ברה"ר אבל מ"מ האופן של בור והאופן של נשברה כדו חלוקים בטעם שנחשב ככורה דבבור ברה"ר מתחייב ע"י חפירתו ובכדו וגמלו מתחייב מדין הפשיעה בממונו ונמצא שבעצם כל חיובו הוא מכח ממונו וכשהפקירו היה לו להיפטר לולי טענה חדשה שאומרת שאין לו כח להפקיר דבר שכבר הוכשר להזיק בפשיעתו ונתחייב בשמירתו, ואפשר שהטענה המחייבת היא שכיון שעצם המזיק היה ממונו עצם קיומו כמזיק נחשב מכחו וממילא אין לו רשות להפקיר, ואע"פ שפטור באונס.

    ומ"מ לפי"ז מתברר שהק' שע"י חיוב ממונו יחשב כגורם מיהו אף בסמוך באות ח' בדין המפקיר שורו ג"כ נראה שדן שיתחייב כגורם ושם אין שום גרמא אפילו ע"י חיוב ממונו וצ"ל שמתחייב על הפשיעה מעיקרא, ועוד אפשר דמתחייב על ההפקר דדמי לפורץ גדר, מיהו עמש"כ ! {באות זו בהמשך} שיתכן שלעולם לא דן לחייב על מפקיר שור מדין גרמי אלא רק בנשברה כדו. [↑](#footnote-ref-18)
19. משמע שמפקיר נזקיו לאו היינו גרמי וכבר ביארנו שלא יתכן שיהיה מגרמי שהרי בור ברה"ר וודאי אינו גרמי והוא נכלל בדין המפקיר נזקיו, מיהו נראה שלכה"פ עכשיו דעתו שאמנם מפקיר נזקיו הוא דין בפנ"ע אבל מ"מ לא יתכן לחייב מחמתו בלי דין חיוב בגרמא שהרי הק' באות ה' על רבנן כיצד מחייבים בבור ברה"ר דהוי גרמא, וטעמו שלעולם בור ברה"ר אין חיובו אלא על שעת העשיה או על השעה שהיה בעלים גמור אבל על שעה שהדבר מופקר חיובו רק מכח מה שהנזק נגרם מחמת המעשה או הבעלות הראשונים, ולפי"ז נראה שאפשר דמש"כ באות ח' על מפקיר שורו לשון של 'גרמא' כוונתו רק לאחר הדין של מפקיר נזקיו אבל מדינא דגרמי בלחוד לא יתכן לחייבו. [↑](#footnote-ref-19)
20. לפו"ר משמע שהוק' לו כן משום דס"ל דכל בור חיובו מדינא דגרמי וזה לא יתכן שהרי בור מד' אבות הוא ואב בפנ"ע הוא ועוד שפטור על הכלים ועוד א"כ מאי קשיא ליה באות ד' שיתחייב מדינא דגרמי והרי אה"נ הרי חייב מדינא דגרמי, אלא נראה שברור שבור הוא חיוב חדש שהרי אינו פועל את הנזק אלא הוא רק הכשר שהדבר ינזק בו וע"ז נתחדש חידוש של בור כאב בפנ"ע שמתחייב על עצם ההכשלה, מיהו הוק' לר' אפריים דברור שזה החידוש בלבד של בור אבל כלפי דין גרמא עדיין הוא בכללים של שאר המזיקים וע"כ הוק' לו דסו"ס הוא גרמא [↑](#footnote-ref-20)
21. מלשון זו משמע שבא לפטור בבור ברה"ר דווקא דכלפי שעת עשיית הבור דעדיין אינו מוכשר להזיק וגמר הדבר יהיה ע"י הבהמה, אבל בממונו חיובו על שעת הנזק, ודווקא בבע"ח הוק' לו מדדימה זה לדין של מניח סם המוות ושם הרי מבואר בגמ' הטעם הוו"ל שלא תאכל, וע"ע במש"כ על דבריו בתי' [↑](#footnote-ref-21)
22. נראה שנשמט כאן מפני הדומות "ברה"ר הוי כמו מניח" [↑](#footnote-ref-22)
23. נדצ"ל "להו" [↑](#footnote-ref-23)
24. התי' לזה לק' אות כא' [↑](#footnote-ref-24)
25. נט: [↑](#footnote-ref-25)
26. נדצ"ל "דאידי ואידי" [↑](#footnote-ref-26)
27. התי' ע"ז לק' אות כב [↑](#footnote-ref-27)
28. כ"פ התורי"ד ב"ק כב: [↑](#footnote-ref-28)
29. מלות "שכל שכן" צריכות תיקון, והר"א וקסברג הציע "שכל שנתן", ויותר נח "שנתן כל כך". [↑](#footnote-ref-29)
30. נדצ"ל "ואי השתא" או כיוצ"ב. [↑](#footnote-ref-30)
31. נדצ"ל "צבתא" [↑](#footnote-ref-31)
32. נדצ"ל "הא היינו", או כיוצ"ב. [↑](#footnote-ref-32)
33. עי' בדברי ר' אפריים בחי' על ב"ק בדף כו: [↑](#footnote-ref-33)
34. לכאורה ה"בחדא" וה"בתרתי" הפוכים [↑](#footnote-ref-34)
35. התי' לזה לק' אות כב' [↑](#footnote-ref-35)
36. ס. [↑](#footnote-ref-36)
37. התי' לזה לק' אות כג' [↑](#footnote-ref-37)
38. והוא דין בפנ"ע ולא מדין גרמא וכמבואר בדבריו כאן ובאות ד' [↑](#footnote-ref-38)
39. מלת "אע"פ" אין לה מובן ונדצ"ל "כיון" [↑](#footnote-ref-39)
40. עמש"כ לעיל !{סוף ד} [↑](#footnote-ref-40)
41. בירושלמי בב"ק פ"ג ה"ב כ' "ר' זירא ור' לא תריהון אמרין מודה רבי יודה לחכמים במבקיר שור שנגח בר"ה שחייב לא דומה נזק עומד לנזק מהלך" [↑](#footnote-ref-41)
42. ברור כוונתו לאחר פשיעה דבלי פשיעה אפילו בבור פטור. [↑](#footnote-ref-42)
43. משמע שמק' גם על מ"ד זה ולכאורה הוא תימה דלדבריו גזירה"כ לפוטרו, ונראה שטעמו שאם לאחר שהפקיר עדיין מחוייב בשמירה אין כאן שינוי רשות ויפטר רק אם ימכור או יקדיש. [↑](#footnote-ref-43)
44. ב"ק יב: [↑](#footnote-ref-44)
45. פי' מזמן רב אבל לא מתחילתו [↑](#footnote-ref-45)
46. נראה שזו עוד טענה שמדפטור א"כ אין כאן אפילו גרמא וכמו שהקשה באות ד' עמשכ"ש, מיהו עמש"כ ! {באות ה'} [↑](#footnote-ref-46)
47. התי' לזה לק' כד [↑](#footnote-ref-47)
48. עיקר תירוצו כאן לחלק בין בור שתחילתו לנזק לבין שור שאינו כן ולכאורה זה גם מה שתי' לבסוף באות כד, וצ"ע מה ההפרש ביניהם שהרי את התי' כאן דחה, ונראה שבתחילת עשייתו לנזק יש שני בחינות א' שהנזק במקום שהניחו וע"כ יש יותר שייכות בין הנזק לתחילת הפשיעה, ב' שהנזק מוכשר מצד עצמו לנזק ואינו חסר אלא שיגיע הנזק. וממילא נראה שכאן בא מצד החילוק הא' וכלשונו "הואיל ובמקום שהניחן שם הן מזיקין הרי תחלת עשיתו והנחתו לנזק היתה וכו' אבל שור וכל בעלי חיים הואיל ואינן מזיקין במקום שהניחן אלא הולכין ממקום למקום והשתא הפקירן ואין עליו לשומרו עוד שהרי וכי יש לו לילך אחריהן ממקום למקום" וכך שאר לשונותיו, וע"ז הק' שההילוך הוא חומר ולא קולא, ובתי' באות כד עיקר חילוקו מצד שהנזק כבר מוכשר וכמבואר למדקדק בלשונותיו שם. [↑](#footnote-ref-48)
49. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-49)
50. נדצ"ל "הילכך" [↑](#footnote-ref-50)
51. ל"י למה כתבו כאן [↑](#footnote-ref-51)
52. נג. [↑](#footnote-ref-52)
53. היישוב ע"ז באות מא' [↑](#footnote-ref-53)
54. כוונתו נראה למה שכתב רש"י "דתשלומין ליכא אמעשה ידיו דאמר לטובה הכנסתיה שתינק", ובאמת שכוונת רש"י לכאורה שמצד מעשיו אין כאן נזק כלל דאדרבה יכול לומר שלטובה הכנסתיה וגם בלי הטובה היה פטור רק לאלומי מילתא, ומ"מ הראב"ד בהשגות על הרי"ף כתובות פו פי' הטעם שם משום דאין כוונתו להזיק, וכך פי' בהשגותיו על הרמב"ם פ"ז מחובל [↑](#footnote-ref-54)
55. לא הביא את מראה דינר ודיין שטעו דהשתא הבין שהוא מזיק בידיים. [↑](#footnote-ref-55)
56. ב"ק צח: [↑](#footnote-ref-56)
57. פשט ספק זה לק' באות כה [↑](#footnote-ref-57)
58. קושיא זו הביא במרדכי אות כג [↑](#footnote-ref-58)
59. כ"ה במרדכי, ובכת"י כ' "לא" ואינו נראה. [↑](#footnote-ref-59)
60. התי' לזה לק' כו [↑](#footnote-ref-60)
61. מכאן עד סוף הקושיות מעמיד סתירות בדין הגורם לשני שיצטרך להוציא הוצאות או שיפסיד את עצמו בין לר"מ ובין לרבנן, [↑](#footnote-ref-61)
62. תחילת וסוף דבריו באות זו הועתקו במרדכי רמז קיד [↑](#footnote-ref-62)
63. ומכח זה מוכיח שבאמת פטור אפילו לר"מ [↑](#footnote-ref-63)
64. זה לכאורה שאלה לכו"ע דבכל הג' האלו פטור לכו"ע. [↑](#footnote-ref-64)
65. כמו 'מהים'. [↑](#footnote-ref-65)
66. התי' לזה לק' כז'. [↑](#footnote-ref-66)
67. נר' שצ"ל "השבח". [↑](#footnote-ref-67)
68. "משבי ו" צריך תיקון ולכאורה צ"ל "מהשבח" דהיינו בשיעור השבח ולאפוקי שאם היציאה יתירה על השבח פטור [↑](#footnote-ref-68)
69. ניכר חסרון, ונראה שניסה לפרש שמתחייב מכח התחייבותו מיהו הרי אחריות ט"ס ואין כאן שטר ע"ז אלא אומדנא ולא עדיפי מדברים בעלמא. [↑](#footnote-ref-69)
70. ב"ק קטז [↑](#footnote-ref-70)
71. התי' לזה לק' ל' [↑](#footnote-ref-71)
72. ל"י כוונתו במשפט זה [↑](#footnote-ref-72)
73. כאן מוסיף להוכיח שר"מ אינו חולק בזורק מטבע. [↑](#footnote-ref-73)
74. נדצ"ל "אמר". [↑](#footnote-ref-74)
75. ב"ק צח. [↑](#footnote-ref-75)
76. כאן דן באפשרות לחלק אליבא דרבנן בין המקרים שהקשה ביניהם, שיש אפשרות לחייב יותר במקום שסומך עליו ועשה על פיו, ודחה חילוק זה מסברא דמ"מ כנגד מקום שהכל נעשה על ידו ממש רק בגרמא ראוי לחייב יותר, ועוד הוכיח שאין לחייבו מטעם שעשה על פיו מדן את הדין ומערב [↑](#footnote-ref-76)
77. כאן ג"כ [כמו באות יג] דן באפשרות לחלק בין מקום שקיבל על עצמו לשלם [↑](#footnote-ref-77)
78. בדברים [↑](#footnote-ref-78)
79. הר"א וקסברג הציע להוסיף 'ועוד' ונראים דבריו [↑](#footnote-ref-79)
80. "למלוה" כנדצ"ל [↑](#footnote-ref-80)
81. בב"ב קעו לפנינו ר"נ [↑](#footnote-ref-81)
82. נר' שחסר "לא" [↑](#footnote-ref-82)
83. כל קושיותיו באות זו תירץ לק' אות ל' [↑](#footnote-ref-83)
84. לכאורה צ"ל "לא" מיהו א"כ גם בסמוך צריך להגיה כן, ושמא הפי' ב"לכך" היינו שנתכוון רק "לכך" ולא להזיק [↑](#footnote-ref-84)
85. פי' דל"צ ממש כוונה אלא כל שעשה דבר שהוו"ל לאסוקי אדעתיה את הנזק חייב [↑](#footnote-ref-85)
86. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-86)
87. אצ"ל "שיש" [↑](#footnote-ref-87)
88. ואעפ"כ בכותל בריא חייב וא"כ משמע שכוונתו כאן בטעם שהיה לה שלא תאכל הוא שלא נתכוון להזיק שחשב שלא תאכל, מיהו זה לא יתכן שהרי בדבריו באות לא הביא מכאן ראיה לטעם הפטור במשיא עצה רעה כשאין הניזק חייב לשמוע לו ושם הרי וודאי נתכוון שהלה ישמע לו כדמוכח התם להדיא ובכ"ז פטרו מטעם זה, אלא ע"כ עיקר כוונתו כאן שבכדי לפטור מטעם שאינו מתכוון לחוד באופן שידע שיש בהמה לא סגי אלא בצירוף טענה זו שהיה לה שלא תאכל, והטעם בזה אפשר לבאר בשני דרכים, הדרך הא'- שאם היה מחוייב בהיה לה שלא תאכל א"כ מה יועיל שלא נתכוון שתזיק סו"ס כיון שמוכרח ע"י מעשיו שהבהמה תוכל להזיק א"כ על כרחו הוא בכלל כוונתו דפסיק רישא הוא, אלא שצ"ע שהרי בסמוך לגבי שורף שטר ומוסר ומחיצת הכרם ודן את הדין הוצרך לבאר שנתכוונו להזיק ומ"ט הא כיון שהזיקו ברור ממילא ל"צ שיתכוון להזיק, וזה אינו שהרי כאן ג"כ אם לא ידע כלל שיש כאן בהמה היה פטור אפילו שברור הנזק דכל שלא מודע כלל שמזיק א"א לומר שבכלל כוונתו כיון שפסיק רישא הוא וא"כ נראה שבהני מה שהוצרך לבאר שנתכוון להזיק היינו כלפי טענה שהיה טוען שלא ידע כלל שיהיה היזק, וביותר נראה דטענה זו שכשפסיק רישא כלול בכוונתו חלוקה במיני הגרמות דיש גרמא שכל גמר ההיזק כבר נכלל במעשה הראשון רק חשוב כגרמא דסו"ס הדבר שנעשה נעשה לא מכוחו כגון מסלק תריס המגן בפני חץ, ויש גרמא דבמעשיו עדיין אין כלום רק מהם אמור להשתלשל נזק מסויים ושם צריכים לראות את עשייתו עד סוף ההשתלשלות, ונראה לפי"ז דמה שמועיל שלא נתכוון כשיודע שפסיק רישא שיגרם הנזק היינו במין הגרמא השניה כיון שצריכים לראות את עשייתו מעבר למעשה הפשוט שלו אבל בגרמא הראשונה שהגרמא שלו נגמרת בעצם מעשיו לא אכפ"ל עוד בכוונתו, וא"כ נראה שבפורץ גדר יש לדון את מעשיו כמזיק משני פנים א' שהבהמה נעשית משוחררת להזיק [ובנזק זה א"א לפטור מטעם שהווה לה שלא תאכל וכמו שאבאר בעז"ה ב!], ב' שבעצם פריצת הגדר איפשר מציאות של נזק ע"י הבהמה, והאופן הא' מקום הנזק הוא מקום אחר ומהני כוונה ובאופן הב' מעשיו מסתיימים בפריצה שבזה הכשיר שהבהמה תזיק ולכן לא מהני כוונה, וזה הדרך עיקר, וכיסוד זה שאפשר לדון בפורץ גדר את הנזק בשני אופנים עמש"כ בדינא דגרמי להרמב"ן אות מ' בהערה **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**! שכצ"ל בדברי הרא"ש והרמב"ן.

    הדרך הב'- שכל שהנזק מוכרח וידע מכך לא מהני שלא נתכוון וכמו שכ' ר' אפריים באות מג לגבי דן את הדין ולפי"ז הפטור במשיא עצה היינו כשאינו מתכוון להזיק דווקא אלא כוונתו לתועלת עצמו ועיקר כוונתו במש"כ באות לא בדין משיא עצה רעה לחלק בין אם הניזק מוכרח לשמוע לו להיכא שאינו מוכרח הוא בעצם חילוק אם מהני מה שאין כוונתו להזיק, וכ"ז אי"ז משמעות פשטות הדברים ועוד שא"כ איך דימה שם להיה לה שלא תאכל של מניח סם המוות דסו"ס הרי שם מהני אפילו שנתכוון, וע"כ אין נראית דרך זו. [↑](#footnote-ref-88)
89. כבר נתבאר בעז"ה שעיקר כוונתו מאחר שלא נתכוין אבל אם נתכוין שתזיק חייב, ויל"ד מ"ש ממשסה [אות כו] ושוכר עידי שקר [כ] שפטר אותם מטעם שהיה לה שלא תאכל ושם וודאי הייתה כוונתם להזיק, ונראה שעיקר כח הטענה של היה לה שלא תאכל היינו שהנזק לא נגרם מחמתו אלא מחמת הדעת אחרת וכלשונו בדין שוכר עידי שקר וטענה זו דווקא באופן שאין עיקר כח עשייתם ממנו וזה כגון במניח סם המוות שאינו פועל בה לקחת אלא רק 'מזמן' לה את ה'סם' או כגון שאינו מכשיר את גוף הנזק דהיינו שהבע"ח יכל להזיק בלעדיו והוא רק שכנע אותו דבכה"ג א"א לראותו כנותן לו את הכח להזיק אבל אם יכשיר את כח המזיק להזיק בכה"ג יתחייב וזה האופן של פורץ גדר לכשנדון את מעשיו בבהמה שהייתה קשורה והוא עשאה משוחררת.

    ודע שהרמב"ן ג"כ חילק בין גורם נזק שמחוסר דעת אחרת לנזק שלא מחוסר דעת אחרת אלא שברמב"ן נראה שיש בזה ג' בחינות וכתבתים בקצרה על הרמב"ן באות לט בהערה **שגיאה! הסימניה אינה מוגדרת.**! וש"נ שאר המקומות שבדברי הרמב"ן.

    ובדעת ר' אפרים יל"ע הטעם שבשולח את הבעירה אינו מתחייב לר"מ אפילו באופן שמסר לו רק שלהבת לר"י או גחלת לר"ל שהרי דמי לפורץ גדר בריא, ונראה דכל כה"ג אין כאן האש והחרש הוא יצר את האש א"כ נמצא שחרש הכשיר את גוף הנזק וזה ברור לכל מעיין בסוגיא שם [ובפרט עי' בדברי ר"ח כב:]. [↑](#footnote-ref-89)
90. ביאור ההגבלה שכ' "ואין הגורם יכול לומר היה יכול שלא היה ניזוק מחמת הגרמא וכגון שחסרו גוף הממון על ידי הגרמא" ביאר הר"א וקסברג כלפי מה שפטור על נזק הריפוי לפי מה שביאר ר"א באות לט [↑](#footnote-ref-90)
91. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-91)
92. כמו "או לשלם" [↑](#footnote-ref-92)
93. באמת בכל דבריו השתמש בכלל הזה לפטור רק את המנויים במימרא של ר' יהושע [↑](#footnote-ref-93)
94. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ב', ועיקר התירוץ לכאורה שהחיוב על הכותל משליך על החיוב על הבהמה כיון שא"כ מיירי גם בנתכוון להזיק [ומלשונו נראה שלא סגי בכוונה להזיק את הכותל אלא בעינן שיתכוון להזיק ע"י הבהמה רק שמ"מ מקשינן שהיה לברייתא לפרש דבלא נתכוון להזיק איירי, ואם מיירי בכותל רעוע אפשר דל"צ לפרש דכולה ברייתא במי שאינו מתכוין מיירי ודוק וצ"ע] [↑](#footnote-ref-94)
95. כאן מתחיל לפרש את מין הנזק שקרה כאן ועי' בדבריו בשאלה שפי' כלפי בעל הבהמה, ולא ידעתי למה הוצרך בתי' כאן לשנות את הפשט, ובאמת שלפמש"כ באות כו שמשסה פטור כי היה לבעלים לשומרו א"כ ע"כ כאן איירי באופן שהבעלים פטור, וביותר נראה שכלפי ההפסד של הבעלים הרי צריכים את פשיעת הבעלים שאחרי הפריצה של הגדר וכלפי"ז וודאי אינו בריא הזיקא. [↑](#footnote-ref-95)
96. נדצ"ל "אניזק" [↑](#footnote-ref-96)
97. הר"א וקסברג הציע להשלים "ל[הפסיד]" [↑](#footnote-ref-97)
98. הר"א וקסברג הציע להשלים ש[יודע] [↑](#footnote-ref-98)
99. כאן נראה שצריך שיתכוון שהבהמה תזיק [↑](#footnote-ref-99)
100. אצ"ל "שהיה" [↑](#footnote-ref-100)
101. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ג', ועיקר התירוץ שהקושיא הייתה לרבנן שפשיטא שפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, ומה שהגמ' לא העמידה כר"מ וקמ"ל שפטור מדיני אדם הוא דלר"מ לא יתכן לפוטרו שהרי וודאי מתכוון הוא. [↑](#footnote-ref-101)
102. הר"א וקסברג כ' שבכת"י מילה זו לא ברורה ואפשר שצ"ל "ואם ת"ל" [↑](#footnote-ref-102)
103. וכעי"ז כ' הרמב"ן [מג] ומשום דלא עבד ולא מידי [↑](#footnote-ref-103)
104. תיבת "בגרמא" מיותרת [↑](#footnote-ref-104)
105. ע"ז לא הוק' לו מעולם וכנראה מפרשו אגב אחריני [↑](#footnote-ref-105)
106. והרמב"ן כ' "לא עבד ולא מידי, ואונס הוא ורחמנא פטריה מדיני אדם ואפילו באשו וכל שכן אש של חברו", וכיוצ"ב כ' ההשלמה "לא איהו לחודיה קא עביד ומקצת אונס נמי אית ביה" וכ"כ המאירי "פטור מדיני אדם שהרי רוח שאינה מצויה סייעתו ולא עוד אלא שזה כמקצת אונס". [↑](#footnote-ref-106)
107. וכ"כ המאירי, ודע שסברא זו מבוארת בגמ' לעניין פטור מדיני שמים וביאר הרא"ה שזה טעם אפילו באופן שנתכון להזיק משום ד"אף על פי שכוונתו להזיק אין מלאכה זו כדאי להתחייב עליה לשלם" וכך מוכח במאירי שם, ואפשר שלזה נתכוונו המאירי ור' אפריים, מיהו בגוף הגמ' התוס' לא פי' כהרא"ה אלא שבאמת נתכוון לטובה [↑](#footnote-ref-107)
108. חידוש שדבר כזה נקרא שלא נתכוין להזיק, ונראה שהיא סברא דווקא בכה"ג שלא עשה בשל חבירו כלום [↑](#footnote-ref-108)
109. וכ"כ הרמב"ן, מיהו הרמב"ן דן עוד דסו"ס הרי פטר את המזיק ויתחייב כמו בדיין שזיכה את החייב, ופי' דהוא מטעם שנחשב כמניעת רווח כיון שעוד לא נתחייב לו. [↑](#footnote-ref-109)
110. עמש"כ באות ג'. [↑](#footnote-ref-110)
111. ר' אפריים השתמש בטענה זו לפטור פורץ גדר באות טז, ומשסה באות כו, ולפטור שולחני שטעה באופן שאין הלה חייב לשמוע לו [דאינו אלא משיא עצה רעה] באות לא, וע' מה שאכתוב בסמוך. [↑](#footnote-ref-111)
112. מלשונו נראה להדיא שיסוד הפטור משום דלא הוא הגורם אלא הבע"ח שעשה, [↑](#footnote-ref-112)
113. אצ"ל "הנזק" [↑](#footnote-ref-113)
114. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ה' [↑](#footnote-ref-114)
115. קאי על מה שכ' בסוף הקטע הקודם שיש פטור אפילו לר"מ של הוה לה שלא תאכל שיכול לומר הוא עצמו גרם הנזק וע"ז סיים שבסברא זו מתיישב גם הקושיא שהק' על רבנן דבאות ה' הק' שבכל בור יפטר מטעם שהנזק נגמר ע"י הבהמה כמו במניח סם המוות ועכשיו שפי' דהטעם של הפטור הוא משום שדנים שהבהמה הזיקה עצמה א"כ זה יתכן דווקא כשהבהמה עושה בכוונה וכ"ש שעל ר"מ כבר לא קשה. [↑](#footnote-ref-115)
116. פי' הטעם שפטור שור פקח ביום [↑](#footnote-ref-116)
117. כמו 'ובמהלך', ונראה דזו קושיא חדשה אליבא דרבנן דנהי שאינו גרמא כמו במניח סם המוות אבל סו"ס לרבנן ראוי ליפטר כיון שגוף הנזק לבסוף נעשה ע"י הניזק, ויל"ד שהרי כתבתי לעיל ! {באות ה'} שעיקר חידוש בור שמתחייב על ההכשלה והזימון של הנזק וא"כ מ"ט נחשב כגרמא, ונראה שגם כאן עיקר טענתו כלפי בור ברה"ר שבגמר מעשיו עוד לא נגמר הנזק וע"כ אפילו כמכשיל אינו אלא גורם [וקצ"ע שבאות ה' כשהק' נראה שלא הוק' לו אלא מחמת שהוא בע"ח ושמא בכלל מאתיים מנה]. [↑](#footnote-ref-117)
118. תימה א"כ מאיזה טעם פטור על הכלים, ושמא לדבריו אדרבה היא גופא שכיון שמדין גרמא הוא שהוא לבדו גורם בלי אחרים א"כ בכלים זהו גרמא שע"י אחרים בא הנזק ודו"ק, ומ"מ העיקר שנראה כמו שכ' ב! שוודאי בור הוא אב בפנ"ע וכל דבריו לבאר למה אין כאן גרמא אחרי החידוש של בור. [↑](#footnote-ref-118)
119. טעמו נראה שבדין נזיקין מה שהנזק נעשה בלי מעשה אינו חסרון כלל דכל שהוא שייך בגוף הנזק הרי הנזק מחמתו והיינו טעמא שכשאדם עומד ונתקלו בו חשיב אדם המזיק ולא בור וכדאיתא במשנה בהמניח לב. שחייב אפילו על כלים [↑](#footnote-ref-119)
120. תיבת "וההוא" מיותרת [↑](#footnote-ref-120)
121. כמו 'דההיזק', וכאן מתחיל לתת טעם למה לא דמי לשורף שטר [↑](#footnote-ref-121)
122. ב"ק נ: [↑](#footnote-ref-122)
123. היינו "שור שנגח את הפרה" וקרא לו כן כלפי "שור שנגח ד' וה'" דהוא השור קמא [↑](#footnote-ref-123)
124. נדצ"ל "ולשמואל" [↑](#footnote-ref-124)
125. כאן חוזר לבאר את עיקר החילוק בין בור לשאר הגרמי [↑](#footnote-ref-125)
126. נדצ"ל "שאחרים" [↑](#footnote-ref-126)
127. כוונתו על הדין של טימא את הטהור דהיינו שהורה שהוא טהור ובעה"ב עירבן על פיו בפירותיו [↑](#footnote-ref-127)
128. ניכר שבוש [↑](#footnote-ref-128)
129. מש"כ "שע"י תוספתא" אין זה קשור לחילוק אלא כך דעתו באמת שזה הנזק וכדמוכח מסיום דבריו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-129)
130. מצורת הדברים נראה שבא לתת טעם לפטור, אלא שצ"ע דלכאורה אם היה נאסר מגוף הזרעים וודאי היה פטור וכמו שסיים שאין תחילתו לנזק, והרב לבל פי' דבא לשלול שאינו חיוב של שור דבשור ל"צ תחילתו לנזק והתי' של ר' אפרים כתי' הרמב"ן [באות י']. [↑](#footnote-ref-130)
131. כאן הוק' לו שיחשב כמזיק לא ע"י אחרים מחמת שהזיק ע"י ממונו וכמו בבור שמתחייב על פשיעתו בממונו בבור ברשותו מיהו אינו בור גמור שהרי אינו הכשלה אלא גורם גוף הנזק שאם הייתה הכשלה אף כלפי האמת לא היה יותר מבור דלא יתכן לחייב את הגורם יותר מעושה גוף הדבר ממש, וממילא ל"ק כלל שיפטר על נזקי הזרעים משום דממעטינן כל דבר שאינו בעלי חיים בבור [עי' תוס' י.] [↑](#footnote-ref-131)
132. נדצ"ל ואי נמי, וזה כנראה היה ראשי תיבות ופתחום לא נכון. [↑](#footnote-ref-132)
133. הר"א וקסברג כ' שבכת"י יש כאן כתם על כמה מילים ולא ברור מה נכתב שם [↑](#footnote-ref-133)
134. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ו' [↑](#footnote-ref-134)
135. נראה שטעם זה מהני לפטור אפילו לר"מ [↑](#footnote-ref-135)
136. ה'ו' לכאורה מיותרת [↑](#footnote-ref-136)
137. ניכר כאן שיבוש, והר"א וקסברג הציע להוסיף "אבל במסר לו גווזא כיון דמסר לו כן" ואינו נראה בעיני [↑](#footnote-ref-137)
138. מחלק בין אש לשאר הגרמי, וצ"ב מה בא לפרש כאן שהרי כבר פירש שאש שאני שעיקר אש בכך, ושמא הוק' לו שמ"מ ילף מינה [↑](#footnote-ref-138)
139. ה'ש' לכאורה מיותרת או שמא חסר תיבת "הם" [↑](#footnote-ref-139)
140. ה'י' נראית ט"ס [↑](#footnote-ref-140)
141. נדצ"ל "וכ"ש [↑](#footnote-ref-141)
142. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ז' [↑](#footnote-ref-142)
143. רב אשי ואפשר שבכלל זה ר' זירא שבצמרא צמורי. [↑](#footnote-ref-143)
144. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות ח' [↑](#footnote-ref-144)
145. ב"ק מז: [↑](#footnote-ref-145)
146. חסר "כך" [↑](#footnote-ref-146)
147. כאן פושט את ספיקו באות י' [↑](#footnote-ref-147)
148. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות יא', ודבריו אלו הובאו במרדכי כג [↑](#footnote-ref-148)
149. צ"ע דבגמ' מבואר שפטור המשסה אפילו אם גם בעל הכלב פטור, ושמא סו"ס שמירתו על הבעלים ומ"מ א"כ יק' ממש"כ בפורץ גדר [טז] ושמא נחלק בין אם חידש את גוף הנזק. [↑](#footnote-ref-149)
150. כ"ה במרדכי, ובכת"י "משלו" ונראה שראוי לגרוס "ויש לו" [↑](#footnote-ref-150)
151. עמש"כ!{באות טז-}. [↑](#footnote-ref-151)
152. כ"ה במרדכי, ובכת"י הגי' "ומשום הכי". [↑](#footnote-ref-152)
153. משמע דזה עוד טעם בפנ"ע ואעפ"כ בפורץ גדר בריא חייב ועמש"כ בזה!{טז-}, ודע שבמרדכי לא הביא מכאן עד אבל ומשמע דלא ס"ל תוספת זו. [↑](#footnote-ref-153)
154. במרדכי במקום "אבל" - "משא"כ בשורף שטרותיו של חבירו ומראה וכו'". [↑](#footnote-ref-154)
155. כאן מיישב את קושייתו לעיל באות יב, וכבר הוכיח מריפוי דבהמתו ומבהמה בבור שר"מ מודה דפטור בזורק מטבע וכל מה שנשאר לו לבאר מ"ש זורק מטבע וריפוי דבהמה מריפוי דאדם בין לר"מ ובין לרבנן. [↑](#footnote-ref-155)
156. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-156)
157. כאן מחלק בין זורק מטבע לריפוי דאדם שחייב אפילו לרבנן, ובכלל דבריו שני חילוקים א' שבזורק אין שום פחת דמים משא"כ בריפוי, ב' ששאני בין נזקי אדם לנזקי בהמה, וצ"ב למה הוצרך לשני החילוקים, אמנם לחילוק השני הוא מוכרח מכח ריפוי דבהמה דפטור אבל צ"ב מ"ט הוצרך כלל לחילוק הא', ונראה דכל עיקר החילוק בין אדם לבהמה יתכן רק לאחר החילוק הא' שחשיב נזק בגוף האדם ודו"ק, ועוד שכיון שקאי אליבא דרבנן א"כ הוצרך לפרש ג"כ הטעם שאינו גרמא ולכן המרדכי לא העתיק כל התחלה זו דהא קי"ל כר"מ, מיהו לא יתכן לומר כן שהרי בסמוך באותיות כח וכט מבואר בדבריו שב'שבת' ובמוסר ג"כ שייך החיוב כמו בריפוי, וע"כ נראה שעיקר מה שהוצרך להא דדמי לנזק הוא לפי מה שכתב לק' באות לט' שבכל ריפוי בעצם יש טענה שאין כאן גרמא כלל כיון שהאדם ברצונו לרפאות עצמו הוציא את כספו, וע"כ בשביל לסלק טענה זו צריכים שיחשב שבעיקר הנזק כבר הזיקו את הממון שצריך להתרפאות דאז לא אכפ"ל שהוא מרצונו מוציא ממון זה שהרי כבר נתחסר זה בעיקר הנזק, וממילא מ'שבת' לק"מ, ולגבי מוסר נראה שבסברא זו יש לחלק בין אופן שנמסר על עיסקי ממון להיכא שנמסר סתם והוא מרצונו לפדות עצמו שיחדם ופדה נפשו, דאם מעיקרא נמסר בשביל הממון א"כ כבר בעיקר המסירה נחשב שניזוק בכך שעכשיו מוכרח להוציא ממונו דהרי אנוס הוא ובכה"ג איירי ר"א באות כח' אבל אם מסרו על עיסקי נפשות א"כ הפדיון הוא דבר חדש מבחירתו ולא נחשב שהזיקו בו. [↑](#footnote-ref-157)
158. מכאן מבאר לר"מ הטעם שגרע ריפוי דבהמתו [↑](#footnote-ref-158)
159. צ"ב דבתחלה דימה ריפוי לזורק מטבע למימרא דהא פשיטא טפי לפטור ובסו"ד כ' שמקור הפטור בזורק מטבע הוא מריפוי דבהמה, ושמא תחילה בא להעמיד את גדר הפטור שה'דמי לנזק' של בהמה אינו חשוב לחייבו מחמתו [↑](#footnote-ref-159)
160. ה'ו' נראית מיותרת [↑](#footnote-ref-160)
161. לכאורה צ"ל ובאדם" [↑](#footnote-ref-161)
162. לכאורה צ"ל ובאדם" [↑](#footnote-ref-162)
163. הר"א וקסברג תיקן "בריפוי" [↑](#footnote-ref-163)
164. מכאן הועתק קרוב ללשונו במרדכי רמז קיד- קטו [↑](#footnote-ref-164)
165. חילוק זה כ' עוד באות לז' לענין מצמצם עי"ש היטב [↑](#footnote-ref-165)
166. במרדכי "נזקי גופו לנזקי" [↑](#footnote-ref-166)
167. כ"ה במרדכי, ובכ"י "שכבר מזיק" [↑](#footnote-ref-167)
168. "ומה וכו' נזק" לכאורה קאי על חיוב נזק ול"י מאי שיאטיה הכא [↑](#footnote-ref-168)
169. יסוד זה כ' עוד באות לב' ובאות לט' עי"ש היטב [↑](#footnote-ref-169)
170. במרדכי הנוסח "לרופא זהו גרמא דלאו בגופו הוא אלא בממונו משום" [↑](#footnote-ref-170)
171. אבל לרבנן ל"צ לזה משום דלא דמי לנזק וזה סיוע למש"כ קודם. [↑](#footnote-ref-171)
172. פי' בידיים כעין נשא ונתן ביד, ומ"מ דימהו למראה דבשניהם לא עשה מעשה בגוף הממון. [↑](#footnote-ref-172)
173. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-173)
174. הלשון משמע שמסר גופו באופן שמעיקר המסירה הייתה על עיסקי ממון וע"י מסירה זו נאנס לשלם, וכך קצת משמע הדמיון למראה, ועמש"כ! שהוא דווקא ואם מסרו על עיסקי גוף והוא פדה עצמו מרצונו להציל עצמו המוסר פטור. [↑](#footnote-ref-174)
175. במרדכי נוסף "שהרי ד' דברים שייכי באדם ושבת אחד מהם" [↑](#footnote-ref-175)
176. צו: [↑](#footnote-ref-176)
177. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-177)
178. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-178)
179. במרדכי הלשון "ואם תאמר מ"ש מהא דאמרינן פרק הרבית", ומכאן במרדכי הוא רמז קטו. [↑](#footnote-ref-179)
180. ב"מ עג: [↑](#footnote-ref-180)
181. צ"ל "ולא" [↑](#footnote-ref-181)
182. ניכר כאן חסרון, ובמרדכי במקום "ואי לא איירי" הלשון "ואי מיירי דלא קבליה עילויה מאי קושיא דאם אוביר דהתם קיבל עילויה הלכך בדקבליה עליה לשלם איירי ואי לא קביל עליה היה פטור לדברי הכל" [↑](#footnote-ref-182)
183. במרדכי נוסף "עליו" [↑](#footnote-ref-183)
184. כאן מיישב את קושייתו לעיל אות יג [↑](#footnote-ref-184)
185. כ"ה במרדכי, ובכת"י "של חבירו" ונראה שהוא שיבוש [↑](#footnote-ref-185)
186. כ"ה במרדכי, ובכת"י "והואיל" [↑](#footnote-ref-186)
187. לפו"ר כוונתו לגמ' בריש האומנין ולמה שכ' שם עו:, מיהו בקושיא באות יג לא הזכיר זה אלא שטף נהר חמורו עיי"ש ומשמע שכאן נתכוון להביא את המקרה הזה רק כבר הביא את הכלל העולה ממנו וצ"ע [↑](#footnote-ref-187)
188. ב"ק קיד. [↑](#footnote-ref-188)
189. במרדכי במקום "משום" "משמע" [↑](#footnote-ref-189)
190. עד כאן העתיק במרדכי רמז קטו [↑](#footnote-ref-190)
191. נדצ"ל "האי טעמא" ולמחוק את "הכי" [↑](#footnote-ref-191)
192. מכאן עד הסוף הם עניינים חדשים שאינם שייכים לכל הקושיות שהק' תחילה; דבריו כאן הביא המרדכי רמז קטז בקיצור [↑](#footnote-ref-192)
193. דע שבענין זה נשאל רבינו אפריים מר' יואל [בראבי"ה אלף לט ובאו"ז ב"ק תי] שר' יואל כ' לו בתו"ד שאלתו בדין מראה דינר "וה"ה אם מראה לחבירו משכון או סחורה וסמך עליו אם אינו אומן חשוב חייב לשלם ההפסד" וסיים "ודבריי אלו שלחתי למורי רבינו ר' אפרים ב"ר יצחק. והשיב וכו' ומה שכתבת הוא הדין למראה משכון או כל סחורה, קשיא לך מההוא מעשה דחזקת הבתים ששאל מן המערער ונתן לו עצה לקנות בית והוא סמך עליו וקנאו ואעפ"כ אומר לו השני נוח לי ולא מצי למימר לו האיך אני סמכתי עליך. ועוד במוכר שמאנה חברו אי לאו משום לאו דלא תונו דמחזיר לא הוה מצי למימר לוקח עליך נסמכתי שהיית אומר כך הוא שוה. וכן מוכר קרקע לחבירו שלא באחריות למאן דאמר אחריות לאו טעות סופר לא היה מחזיר לו כלום, אף על פי שהלוקח אומר עליך סמכתי שאמרת שלי היה. ע"כ הוזקקתי לפרש כל הני דאמרי המראה דינר לשולחני כגון בעל כורחו יש לו ליקח הדינר כשהאומן אומר טוב הוא ואינו יכול להשמט. כגון מן הגוי וכן מישראל. והיינו דקאמר עלך סמיכנא כלומר על כורחי יש לי לקבל מאחר שאתה אומר טוב הוא. הילכך חייב. והיינו דומה לזיכה את החייב דעל כרחו יש לו לעשות ציווי בית דין. אבל מראה משכון ומקח אין לו על כרחו ליקח ולקנות. אם ירצה יקח ואם לאו יניח ולא דמי להכי כלל. ואין נ"ל תשובתו"

     {{דו"ק שלא הביא קרקע שלא באחריות בחיבור, ודו"ק שאיירי בנמצאת שאינה שלו שהוא דין השנוי במחלוקת ראשונים ולא הביא דין דגבה בע"ח והטעם ברור שבבע"ח אין שום טעות}} [↑](#footnote-ref-193)
194. ל: [↑](#footnote-ref-194)
195. וכ"כ הרמב"ן באות נב [↑](#footnote-ref-195)
196. תיבת "אי" נראית ט"ס [↑](#footnote-ref-196)
197. דבריו כאן הביא המרדכי רמז קטז בקיצור [↑](#footnote-ref-197)
198. במרדכי נוסף "אינו" [↑](#footnote-ref-198)
199. במרדכי נוסף "אלא" [↑](#footnote-ref-199)
200. דבריו כאן על פי מה שכתב לעיל באותיות כז'- כט' [↑](#footnote-ref-200)
201. במרדכי במקום "ממון וכו' להפסיד" - "ממון זה גרם להפסיד ממון אחר" [↑](#footnote-ref-201)
202. במרדכי כ' "שנפחתה" וסיים ע"ז את דברי המרדכי בסמוך [↑](#footnote-ref-202)
203. הגהת הר"א וקסברג [↑](#footnote-ref-203)
204. דבריו כאן ובאות לד הביא המרדכי רמז קיז [↑](#footnote-ref-204)
205. ב"ק קיג: [↑](#footnote-ref-205)
206. עפ"י המרדכי [↑](#footnote-ref-206)
207. במרדכי "כדין" [↑](#footnote-ref-207)
208. ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-208)
209. ע"פ המרדכי, ובכת"י "ליה" [↑](#footnote-ref-209)
210. ה'ש' ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-210)
211. ב"ק קיז. [↑](#footnote-ref-211)
212. תיבת 'דמלכא' ע"פ המרדכי [↑](#footnote-ref-212)
213. תיבת 'זה' ע"פ המרדכי של מכו"י [↑](#footnote-ref-213)
214. ע"פ המרדכי, ובכת"י "כדין" [↑](#footnote-ref-214)
215. ע"פ המרדכי, ובכ"י בשיבוש "טובע" [↑](#footnote-ref-215)
216. ע"פ המרדכי, ובכ"י "דמסרא" [↑](#footnote-ref-216)
217. כ"ה במרדכי ובכ"י נוסף "הואיל ולמסיק" ונראה שהוא כפילות של המילים "הוא למסור" [↑](#footnote-ref-217)
218. עפ"י המרדכי [↑](#footnote-ref-218)
219. כ"ה במרדכי ובכ"י נוסף "הוא" [↑](#footnote-ref-219)
220. בכת"י ובחלק מהמרדכי "ליה" [↑](#footnote-ref-220)
221. מיישב קושייתו באות ד' [↑](#footnote-ref-221)
222. ב"ק נו. צא. וקדושין כד: [↑](#footnote-ref-222)
223. בב"ק צא. צח. וקדושין כד: [↑](#footnote-ref-223)
224. בכת"י במקום י' ר' והגהנו מסברא כמו בגמ' [↑](#footnote-ref-224)
225. פי' לכו"ע וע"ז סיים אבל במצמצם נחלקו [↑](#footnote-ref-225)
226. חסר 'דלא', ובמקום "סילקותו" נדצ"ל "סילקוהו" [↑](#footnote-ref-226)
227. היה ראוי לגרוס "דפזרן" [↑](#footnote-ref-227)
228. נראה דחסר 'ו' לקישור כאן ב-"ומדלא" או בסמוך ב-"ונראה" [↑](#footnote-ref-228)
229. נדצ"ל "ומיהו" [↑](#footnote-ref-229)
230. לכאורה צ"ל 'ממונו' [↑](#footnote-ref-230)
231. אריכותו בענין זה באותיות כז'- כט' [↑](#footnote-ref-231)
232. וכ"כ הרמב"ן [נא] מכח ראיה אחרת, מיהו עיי"ש שחילק שבשורף שטר כן חייב [↑](#footnote-ref-232)
233. ב"ב צג. [↑](#footnote-ref-233)
234. מיהו רשב"ם שם פי' הטעם משום דהמבעית חבירו פטור, ומר' אפרים שלא פי' כן מוכח דס"ל דבבהמה שאינה בת דעת לא שייך וכדמשמע בקדושין כד: שאמרו שם "שאני אדם דכיון דבר דעת הוא איהו מיבעית נפשיה" מיהו ברש"י ב"ק נב. מבואר ג"כ כרשב"ם וכך היא שנויה בתוספתא פ"ו הל"ה [↑](#footnote-ref-234)
235. ב"ק לג:, גיטין מא. [↑](#footnote-ref-235)
236. ב"ק צח: [↑](#footnote-ref-236)
237. גיטין נג [↑](#footnote-ref-237)
238. לג: [↑](#footnote-ref-238)
239. וכ"כ הראב"ד בהשגות על הרמב"ם בפ"ז מחובל הי"א ומטעם אחר ד"לא דמי לשורף שטר חבירו דהתם בחבריה קא עביד מעשה אבל הכא אמר בדנפשאי קא עבידנא", מיהו הרמב"ם [פ"ז מחובל הי"א] מחייב וכ"ד הרמב"ן [נג], ובדעת הרי"ף יש שני נוסחאות בראשונים דלגי' הראב"ד [בהשגות שם וכ"נ מדבריו בב"ק לג:] והרשב"א [בתשובה ח"ג קח] דעתו שפטור, ומאידך הגי' לפנינו שחייב מדינא דגרמי וכ"ג סה"ת [מג ג ב] והאו"ז ב"ק קסט, וכן הביאו הרמב"ן [לט] והר"ן [גיטין מא על הרי"ף] שם בשם מקצת נוסחי הלכות. [↑](#footnote-ref-239)
240. נדצ"ל "דאמרי'" והוא לעיל באותיות כז' כח'. [↑](#footnote-ref-240)
241. מילת "ניכר" נראית ט"ס. [↑](#footnote-ref-241)
242. לא ירדתי לסוף דעתו בקטע זה מה רוצה לומר בכ"ז, ובאמת שבדבריו אלו מיישב קושייתו לעיל באו ט' אלא שאינו שייך לכותבו כאן, וגם שם [באות ט] לא מובן המקום שכתב את הקושיא מה ענינו לשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-242)
243. גיטין נג. [↑](#footnote-ref-243)
244. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-244)
245. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-245)
246. צ"ב כוונתו בזה [↑](#footnote-ref-246)
247. אין לשונו ברורה וכוונתו למאי דאיתא בגיטין נג. ובב"ק קיז. דאיכא למ"ד דקנסא מקנסא לא ילפינן. [↑](#footnote-ref-247)
248. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-248)
249. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-249)
250. הג' מסברא. [↑](#footnote-ref-250)
251. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-251)
252. מוכיח שרשב"ג ור"מ הם שני דינים חלוקים מדב"ב לא הביאו את ר"מ ומדבב"ק לא הביאו את רשב"ג, וכן הוכיח הרמב"ן באות נה [↑](#footnote-ref-252)
253. הג' מסברא [↑](#footnote-ref-253)
254. נראה שזה עוד קושיא דתחילה הקשה מה הטעם שלא העמידו בב"ק כרשב"ג ועכשיו מקשה מ"ט לא העמידו בב"ב כר"מ. [↑](#footnote-ref-254)
255. נר' שחסר "הני" [↑](#footnote-ref-255)
256. מתוך הענין מתבאר שצ"ל "נתכון" [↑](#footnote-ref-256)
257. משמע שהוק' לו דאם זה דין לא יתכן לחייבו אם הוא דין [↑](#footnote-ref-257)
258. יל"ע אם כוונתו דאורייתא עי' בדבריו אות יט [↑](#footnote-ref-258)
259. מכאן העתקתי הכל כמו שכ' הרב וקסברג במהדורתו ב'תבונות' ולא שיניתי מדבריו כלום [↑](#footnote-ref-259)
260. ב"ב כה: [↑](#footnote-ref-260)