כלי שני, עירוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

**כלי שני**

לגבי בישול תנן במס' שבת מב ע"ב אבל נותן הוא לתוך הקערה, ופירש רש"י דכלי שני אינו מבשל. וביארו תוס' מ ע"ב שכלי ראשון מתוך שעמד על האש דופנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה, ולכן כל שהיד סולדת בו מבשל, אך כלי שני אע"ג שיד סולדת בו אינו מבשל לפי שאין דופנותיו חמין, והולך ומתקרר.

ולגבי להבליע ולהפליט נחלקו הראשונים, שיטת בעל העיטור (הובא בתורת הבית להרשב"א) שכלי שני אינו מבליע כלל, וסגי בהדחה בעלמא.

הרמב"ן בע"ז עד ע"ב כתב שיש שהוכיחו מהירושלמי שכלי שני אינו מבליע, דהירושלמי נסתפק האם עירוי מבשל או לא, והוכיח מהמשנה בזבחים שאם עירה רותח לכלי נחושת בעי מריקה ושטיפה, אלמא עירוי ככלי ראשון. ואם נאמר שאף כלי שני מבליע אין ראיה מהמשנה כלל, דלגבי להבליע פשוט שגם עירוי מבליע משא"כ בבישול, אלא מוכח שכלי שני אינו מבליע. ודחה הרמב"ן, שאע"ג שכלי שני מבליע מכל מקום סגי בהגעלה בכלי שני ואין צריך מריקה ושטיפה, ושפיר הוכיח הירושלמי מדבעי מרו"ש דעירוי ככלי ראשון.

והוכיח הרמב"ן שכלי שני מבליע ומפליט מהא דאמרינן בחולין ח ע"ב סתם בית השחיטה רותח, ואם שחט בסכין של עכו"ם צריך קליפה, והרי חום של בית השחיטה פחות מחום של כלי שני, ומבואר שכלי שני מבליע לכל הפחות כדי קליפה. והוכיח עוד שאין לדמות בישול לבליעה, שהרי מלוח שאין נאכל מחמת מלחו מבליע אף בצונן, ואילו בשבת אין זה נחשב למבשל. וכל זה הובא גם ברשב"א תורת הבית תחילת בית רביעי.

ובקצר כתב הרשב"א דיש מי שאומר שאינו מפליט ומבליע אלא חום הראוי לבשל, ולכן כלי שני שאינו מבשל אינו מפליט ומבליע, וכן עירוי של כלי ראשון אינו מפליט ומבליע. ואין דברים אלו נכונים וכו' שאין הבליעה והפליטה תלויין בבישול, ולפיכך חוששין לכל חום שעל ידי האש, ואפילו אין היד סולדת בו. והבין הטור סי' ק"ה בכונתו שכל חום מפליט ומבליע בכולו אפילו שאין יד סולדת. והקשה עליו, דאין לזה ראיה מחום בית השחיטה, דהתם בית השחיטה בולע מהסכין רק כדי קליפה, אבל להבליע בכולו לא חשוב חום אלא אם היד סולדת בו. ולכן הסיק הטור שודאי כלי שני מבליע ומפליט, אלא שיש חילוק, דאם יד סולדת בו מבליע ומפליט בכולו, ואם אין היד סולדת אין מבליע ומפליט אלא כדי קליפה. וכבר כתבו הבית יוסף והב"ח שכונת הרשב"א בקצר כמו שפירש להדיא בארוך, שכלי שני מבליע ומפליט רק כדי קליפה כמו שמצינו לגבי בית השחיטה.

להלכה מצינו ג' שיטות. השו"ע ורמ"א פסקו לעיקר כדעת העיטור שכלי שני אינו מבליע ומפליט כלל, ומכל מקום ראוי לחוש לכתחילה לשיטות הראשונים שמבליע ומפליט כדי קליפה, ובדיעבד סגי בהדחה בעלמא.

המהרש"ל (יש"ש פ"ח דחולין סי' ע"א) פסק שכלי שני מבליע ומפליט מעיקר הדין, וכשיטת הרשב"א. ולא זו בלבד, אלא שמבליע ומפליט בכולו, כמש"כ הטור. ונקטו הט"ז פמ"ג וחתם סופר סי' צ"ה דאם אין הפסד מרובה יש להחמיר כשיטה זו.

הש"ך סק"ה פסק שבמקום שאין הפסד כלל יש להחמיר כדעת הרשב"א שכלי שני אוסר כדי קליפה ותו לא. ובמקום שיש הפסד, אפילו הפסד מועט, יש להקל כשיטת השו"ע ורמ"א. וכן נקט החכמת אדם.

ובבית מאיר נקט שבמקום חשש דאורייתא, כגון בישול בשר בחלב או בשאר איסורים, יש להחמיר במקום שאין הפסד מרובה, ובמקום חשש דרבנן כגון בשר בחלב בלא בישול, יש להקל אף בהפסד מועט.

וכתב בקיצור שו"ע (פויפר), שלפי"ז אם הכניס כף בשרית בת יומא לתוך כוס קפה עם חלב (כלי שני), אם יש לו צער בשפיכת הקפה אינו צריך לשפכו, כיון שהוא איסור דרבנן. ואם אין לו צער כלל אסור לו לשתות את הקפה. והכף צריכה הגעלה בכל גוונא, דאין זה נידון של הפסד, ויכול להכשירו בכלי שני רותח.

לשיטת הראשונים שכלי שני מבליע ומפליט, נחלקו הפוסקים האם זה רק בכלי שני, או שמא אף בכלי שלישי והלאה. דעת הפרי חדש וחתם סופר שאפילו כלי עשרי מבליע ומפליט כל שהיד סולדת בו, ודעת המגן אברהם תמ"ז סוף סק"ט דרק כלי שני מבליע ומפליט, אך עירוי מכלי שני לא.

ולדברי הכל כלי שני אינו מבשל, וכן אינו מבליע ומפליט כאחד. כלומר, א, דבר שנאסר מחמת דבר אחר אינו אוסר אחרים בכלי שני. ב, אם נפלו איסור והיתר למים חמים בכלי שני, אין כלי שני גורם להוציא טעם מהאיסור ולהכניסו להיתר. ואם אין היד סולדת לכו"ע מותר לגמרי.

**כלי ראשון שאין היד סולדת בו**

המהרש"ל שם כתב שכלי שני שאין היד סולדת בו אינו אוסר אפילו כדי קליפה, ודלא כהרשב"א והטור הנ"ל. ולגבי כלי ראשון שאין היד סולדת בו כתב מהרש"ל דמעיקר הדין מותר, אלא דמסתפינא להקל בכלי ראשון שעומד על האש כל זמן שהוא חם, וראוי לאסור מחמת הרחקה לכלי ראשון. וכן נקט הש"ך, דאע"פ שבכל הפוסקים מוכח שאם אין היד סולדת בו אף בכלי ראשון מותר, מכל מקום יש להחמיר לפי שבתורת חטאת נקט להצריך קליפה.

וכתב הפמ"ג בשם המנחת יעקב דהיינו דוקא באוכל, אך כלי אינו בולע מחום שאין יד סולדת בו אפילו מכלי ראשון (כגון שהתחיל לחמם איסור בכלי ולא הגיע לי"ס). וכן כתב החכמת אדם (נט, א) שבמאכל כיון שנוח לבלוע יש להחמיר לאסור כדי קליפה אפילו אינו עומד על האש. (ובפתחי תשובה כתב שאם אינו עומד אצל האש אין להחמיר כלל). אמנם בכלים נמי צריך הדחה היטב ג' פעמים דלא גרע מצונן.

**דבר גוש**

כתב מהרש"ל שם: ודע שאין שייך כלי שני אלא בדבר המתערב, אבל חתיכת בשר או דג או אורז או דוחן שמערין חם מן הקדירה, אם היד סולדת בו דינו ככלי ראשון, עכ"ל. וכן כתב בפ"ז סי' מ"ד. והוא עפ"י התוס' בשבת שם שכלי שני אינו מבשל משום שהדפנות מקררות אותו ומצטנן והולך, משא"כ בדבר גוש אין הדפנות משפיעות עליו. והוכיח כן מדגים שעלו בקערה שבולעים טעם בשר מהקערה אע"פ שהם בכלי שני. וכן דעת המאירי פסחים עו או"ה ופרישה הובאו בש"ך סק"ח. וכן פסק מגן אברהם שם ובסי' שי"ח. והמשנה ברורה הביא דיש ליזהר בכך כיון שיש אומרים שדבר גוש מבשל אף בכלי שני.

אך הדרכי משה (קה, ד) חולק על מהרש"ל שאף דבר גוש נידון ככלי שני, ואינו בולע כלל (לפי מה דקיי"ל לעיקר הדין שכלי שני אינו בולע). והא דדגים שעלו בקערה הדגים בולעים מהקערה, יישב הדרכי משה דאין זה נחשב ככלי שני עד שישהה שם, אך בשעת נפילתו על הכלי דינו עדיין ככלי ראשון. (וכן בכל דבר נוזלי שמערה מכלי ראשון, אף שלגבי בישול פסק הקילוח חשיב ככלי שני, מכל מקום לגבי להבליע ולהפליט דינו ככלי ראשון עד שישהה בכלי שני, ואפילו בפסק הקילוח, וכמש"כ הש"ך. ולפי"ז לגבי בישול בדבר גוש אינו מבשל מיד כשיצא מהכלי ראשון, כיון שפסק הקילוח, וצ"ע). וכן הוכיח החתם סופר יו"ד צ"ה מהתוס' והר"ן, וכן פסק הגר"א.

ובמנחת יעקב ופמ"ג נקטו שחומרת המהרש"ל בדבר גוש קיימת רק לגבי להבליע ולהפליט, אך לגבי בישול לא יתכן, דהא בגמ' ריש פ"ח איתא סוף סוף כלי שני הוא, והתם איירי בבשר וגבינה, ומוכח שאף בדבר גוש כלי שני אינו מבשל. וכן נקט החוו"ד (צב, כז). אך המגן אברהם נקט דמבשל אף לענין שבת ולפי"ז הדק"ל. ויישב החתם סופר שם דרק לענין בשר בחלב לא הוי בישול, והוא עפ"י הר"ן סוף פ"ח דצלי הוי בישול לענין שבת ולא לענין בשר בחלב, וכל דבר גוש לא עדיף מצליה.

ובט"ז (צד, יד) הכריע שבמקום דוחקא דסכינא יש להחמיר כדעת מהרש"ל שדבר גוש נידון ככלי ראשון, ובמקום שאין דוחקא יש להקל כדעת רמ"א שנידון ככלי שני. וכן פסקו הפמ"ג שם חכמת אדם (ס, יב) ויד יהודה. ובקיצור שו"ע כתב להלכה למעשה שבמקום שיש הפסד מרובה יש להקל במקום שאין דוחקא, אך במקום שיש דוחקא אין להקל אף בהפסד מרובה. ובחתם סופר נראה שהקל אף במקום דוחקא כשיש הפסד מרובה.

**עירוי מכלי ראשון**

**דעת רשב"ם**

במס' שבת מב ע"א תנן האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי. דכלי שני אינו מבשל. ודייק רשב"ם מרישא דמתני' שדוקא לתוך כלי ראשון אסור, אך עירוי מכלי ראשון אינו מבשל, מדלא אשמעינן רבותא טפי שאסור לערות על התבלין. ודחו התוס' דאדרבא דוק מסיפא דקתני אבל נותן לתוך הקערה ולא תני אבל מערה על התבלין, אלא מהא ליכא למשמע מיניה.

עוד הוכיח רשב"ם דעירוי אינו מבשל מדקיי"ל בפסחים כשמואל דאמר תתאה גבר. ודבריו צ"ע דבסוגיא שם מבואר ששמואל מודה שהעליון מועיל לאסור כדי קליפה, ואילו הכא אין עירוי מבשל כלל. ועוד צ"ע דהיכא דעירה מכלי ראשון רותח על כלי לכו"ע הכלי בולע, וכדתנן בזבחים צה ע"ב אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח צריך מריקה ושטיפה, ואמרינן בגמ' דאיכא בליעה בלא בישול, אלמא עירוי מבליע ומפליט. ועוד יל"ע דכל מה דס"ל לשמואל שאינו מבליע בכולו זה רק משום שהתחתון גובר, אך באופן שאין תחתון שמצנן ודאי נשאר דין העליון להבליע ולהפליט, ואילו הכא משמע לכאורה שעירוי ככלי שני אף באופן דליכא תחתון שמצננו.

ולכן נקטו בשו"ת מהרש"ל סי' ס"ב ובארוך לש"ך סי' ק"ה שהרשב"ם מחלק בין בליעה לבישול, דלגבי בליעה עירוי מבליע ומפליט כדי קליפה, ולגבי בישול לא מהני כלל. ומש"כ התוס' בע"ז שלפי הרשב"ם עירוי ככלי שני לגמרי היינו לגבי בישול, דאינו מבשל אפילו כדי קליפה, ואין כונתם אף לגבי בליעה.

אך אם כן צ"ע מדוע תלה הרשב"ם דינו בעלאה גבר ותתאה גבר, הא רב ושמואל פליגי לגבי בליעה, ודלמא לגבי בישול לכו"ע לא חשיב ככלי ראשון. וצ"ל דלגבי עירוי אם לדונו ככלי ראשון שבא ממנו או ככלי שני שבא אליו יש לתלות דבר זה בעלאה גבר או תתאה גבר, כיון שיש לפנינו כלי ראשון עליון וכלי שני תחתון, והנידון כאיזה דין לדון את העירוי, ועדיין צ"ע.

ובתוס' בזבחים שם כתבו שהרשב"ם התיר עפי"ז למלוג תרנגולת במים רותחים מכלי ראשון, ולא חיישינן שהבשר בולע דם, כיון שעירוי אינו מבשל. והקשה המהרש"ל שם לפי דבריו שרשב"ם מודה שעירוי מבליע איך מותר למלוג. ותירץ, דאע"פ שעירוי מבליע ומפליט מכל מקום אינו מבליע ומפליט כאחד, ולכן לא חיישינן שהעירוי יפליט טעם דם ויבליע בבשר, דלגבי להבליע ולהפליט כאחת הרי זה נידון כבישול. וכן כתב הש"ך. ועי' חזון איש יו"ד סי' ט' סק"ד שיישב באופן אחר.

והנה בסוגיא בפסחים מבואר שאם נטף מרוטבו על החרס לדעת רב שעלאה גבר אע"פ שהחרס צוננת מועיל הרוטב לחמם את החרס, ושוב החרס מחמם את הרוטב והו"ל צלי מחמת דבר אחר ופסול. ולכאורה לדעת רשב"ם שעירוי ככלי שני ואינו מבשל, מדוע הרוטב מחמם את החרס, הא נידון של חימום לכאורה תלוי בבישול ולא בבליעה. וצ"ל דהרשב"ם כתב כן רק בדעת שמואל, אך לדעת רב שעלאה גבר עירוי ככלי ראשון אף לגבי בישול. ולא רק שהוא בעצמו לא מאבד דין כלי ראשון שבו, אלא אף מועיל לתת דין כלי ראשון לחרס שיוכל לחזור ולחמם את הרוטב, כיון שעלאה גבר, והעלאה נותן לתחתון את דינו.

(יל"ע לדעת רב היכי משכח"ל כלי שני אינו מבשל, הא כיון שעירה מכלי ראשון לכלי שני אמרינן עלאה גבר ואף הכלי שני מקבל דין כלי ראשון כמו ברוטב וחרס. וצ"ל דרק ברגע הראשון אמרינן דעלאה גבר ונותן לתחתון את דינו, אך לאחר ששהה מעט הרי הוא מצטנן והולך ואינו מבשל).

**דעת רבינו ברוך**

כתבו התוס' בע"ז (עד ע"ב) בשם רבינו ברוך דמילתא דעירוי תליא בפלוגתא דרב ושמואל, וקיי"ל כשמואל דתתאה גבר, מיהו גם עלאה מבשל ומבליע כדי קליפה דאדמיקר ליה בלע, הלכך עירוי אינו לא ככלי ראשון ולא ככלי שני לגמרי, אלא מבשל ומבליע כדי קליפה ולא יותר, עכ"ד. ומבואר בתוס' בדעת רבינו ברוך שדין בליעה ודין בישול שוה, ובכל מקום שבולע מבשל, ודלא כרשב"ם שחילק ביניהם. ולפי"ז צ"ל דכלי שני אינו מבליע ומפליט, ודלא כהרמב"ן והרשב"א, שהרי רבינו ברוך נקט שאין הבדל בין בישול לבליעה.

ולשיטה זו אתי שפיר המשנה בשבת, דברישא נקט שאסור ליתן תבלין לכלי ראשון, ובסיפא נקט שמותר ליתן תבלין לכלי שני, ודין עירוי לא קתני כלל. ולפי"ז י"ל דברישא נקט אופן שבדיעבד אוסר בכולו, וזה רק בנתן לכלי ראשון, דבעירוי אוסר רק כדי קליפה. ובסיפא נקט אופן שמותר לגמרי, וזה רק בנתן לכלי שני, דבעירוי אוסר כדי קליפה. ויש לבאר כן בכונת המגן אברהם שי"ח ס"י דמהא שדייק ר"ת דינו מהמשנה בשבת מוכח שבדיעבד אוסר כדי קליפה, ויש לפרש כונתו דלפיכך המשנה לא נקטה דין עירוי לא ברישא ולא בסיפא, וכנ"ל.

ויל"ע מדוע דין עירוי תלוי ברב ושמואל, הא הם נחלקו כשיש עליון ותחתון איזה מהם גובר, אך אם אין תחתון שיגבר על העליון משמע שנשאר דינו של העליון שמבליע ומפליט, אלמא עירוי ככלי ראשון. וצ"ל דאף כונת רבינו ברוך כן, שמצד העירוי עצמו צריך להיות דינו ככלי ראשון לכל דבר, אלא שהתחתון גובר עליו, ולכן העליון מבשל כדי קליפה.

**דעת ר"י ר"ן ומרדכי**

תוס' בשבת שם כתבו בשם ר"י דעירוי מבשל ככלי ראשון. והוכיח כן מזבחים דילפינן שעירה לתוכו רותח ישבר מדכתיב אשר תבושל בו, אלמא עירוי חשיב בישול. ובזבחים הקשו ע"ז מהגמ' שם דעירוי חשיב בלוע בלא בישול, אלמא עירוי אינו מבשל. ותירצו, דאף שעירוי מבשל אחרים מכל מקום הוא עצמו לא נתבשל בכלי זה אלא בכלי אחר, ובלוע בלא בישול דהתם היינו שהכלי בולע מהעירוי ולא בישל אותו. (ובס"ד של התוס' יש לפרש דחשיב שנתבשל בו, דכל שיכול לבשל אחרים חשיב בישול אף לגבי עצמו).

ועוד הוכיח כן מהירושלמי דנסתפק האם עירוי מבשל, ומייתי ראיה דעירוי ככלי ראשון מהא דזבחים שאם עירה לתוכו רותח צריך מריקה ושטיפה, ונקט הירושלמי שאין לחלק בין בליעת כלי נחשת לבישול. אלמא מסיק בירו' שעירוי מבשל.

ומסתימת דברי ר"י משמע שעירוי ככלי ראשון לגמרי, ומועיל לבשל ולהבליע בכולו, וכן נקטו התוס' בזבחים (לולי שמפורש בר"ת להפך) הר"ן בשבת והמרדכי, דעירוי מבשל בכולו. והא דאמר שמואל שתתאה גבר ואין מועיל העליון לאסור אלא כדי קליפה, התם איירי בפסק הקילוח, או בשני דברים יבשים, אך בעירוי שלא פסק הקילוח הרי זה גובר על התחתון ומבשל ומבליע בכולו. וביאור הדבר, דכלי ראשון ממש יש בכוחו לבשל ולהבליע, ואין בזה נידון של עלאה ותתאה כלל, ועירוי מכלי ראשון נחשב ככלי ראשון עצמו. אך אם פסק הקילוח אף שאינו נחשב עדיין ככלי שני ובכוחו לבשל ולהבליע מכל מקום אין דינו ככלי ראשון ממש, והתחתון גובר עליו ומצננו, ומועיל לאסור רק כדי קליפה.

ולפי"ז עירוי שלא פסק הקילוח מבשל בכולו, ופסק הקילוח מבשל רק כדי קליפה כדין תתאה גבר, אמנם לא קיי"ל כן, וכפי שיבואר להלן בדעת ר"ת.

**דעת ר"ת**

ר"ת הוכיח מהסוגיא בזבחים ומהירושלמי שעירוי ככלי ראשון, והקשה מדקיי"ל כשמואל שתתאה גבר, (כלומר, דמהאי טעמא נימא דאין דינו ככלי ראשון, כיון שתתאה גבר, והתחתון אינו כלי ראשון). ותירץ דמודה שמואל שעלאה מבשל כדי קליפה. ועוד הוכיח מחלה שאם עירה מים רותחין על הקמח פטור מחלה, דחשיב כבישול ולאו לחם הוא. והקשו, הא מבשל רק כדי קליפה ושאר הקמח יתחייב בחלה. ותירצו, דמיירי כגון דליכא אלא חיוב חלה מצומצם, דכיון שכדי קליפה פטור מחלה חסר מהשיעור. ובדעת רשב"ם שעירוי ככלי שני יישבו הראשונים שאין הפטור מחלה משום דחשיב כבישול אלא משום שאין זה דרך אפיה.

וכתבו התוס' דר"ת התיר מחמת כן להגעיל כל כלי ע"י עירוי מכלי ראשון, שהרי מועיל להפליט את האיסור ככלי ראשון. והקשה ע"ז רבינו שמואל דהא כל מה שנקט ר"ת דהוי ככלי ראשון הוא כדי קליפה, ואיך מועיל להפליט את כל האיסור. והסיקו בקושיא.

ובשו"ת מהרש"ל כתב ליישב דעת ר"ת שיש חילוק בין בישול לבליעה, שלגבי בישול אפילו בלא פסק הקילוח אינו מבשל אלא כדי קליפה, ורק לגבי בליעה אם לא פסק הקילוח מפליט מכולו, ולכן לגבי שבת ולגבי חלה מבשל רק כדי קליפה, ולגבי הגעלה סגי בעירוי להגעיל את כולו. אך הש"ך חולק עליו ונקט שלפי ר"ת אפילו בלא פסק הקילוח אינו מבליע ומפליט אלא כדי קליפה.

והנה השו"ע סי' ס"ח ס"י פסק דעירוי מבליע ומפליט כאחת כדי קליפה, וכדעת ר"ת, ולכן אם מלג תרנגולת בעירוי מכלי ראשון צריך קליפה. וכן פסק השו"ע בהל' שבת סי' שי"ח ס"י כר"ת. (והגר"א בסי' ס"ח פסק דעירוי אינו מבשל כלל ומכל מקום מבליע ומפליט כאחת כדי קליפה). וכתב הרמ"א דלא מקרי עירוי אלא בלא פסק הקילוח מכלי הראשון כשנגע למטה, אבל אם פסק כבר לא מקרי עירוי ואינו אוסר. וכן פסק המשנה ברורה בהל' שבת שם.

וצ"ע טובא, דהא ר"ת השוה בישול לבליעה, ולגבי בליעה קיי"ל דאפילו בפסק הקילוח העליון אוסר בכדי קליפה כמבואר בסוגיא בפסחים. ובש"ך כתב מהאי טעמא שלגבי פסק הקילוח אף ר"ת מחלק בין בישול לבליעה, והרמ"א התיר רק לגבי בישול או לגבי להבליע ולהפליט כאחת, אך לגבי להבליע לחוד או להפליט לחוד אפילו פסק הקילוח אוסר כדי קליפה.

החזון איש יו"ד סי' ט סק"ה יישב שאף לגבי להבליע לחוד או להפליט לחוד אם פסק הקילוח אינו אוסר כלל. והא דמבואר בסוגיא בפסחים שאפילו אם תתאה גבר העליון אוסר כדי קליפה, התם איירי בדבר גוש, ולא מבעיא לשיטת מהרש"ל שדבר גוש נידון ככלי ראשון אפילו אחר שנח בכלי שני, אלא אפילו לשיטת הרמ"א שדינו ככלי שני מכל מקום כל שלא נח בכלי שני מודה שדינו ככלי ראשון, ולכן הוא אוסר כדי קליפה, דבשעה שנפגש עם התחתון עדיין כלי ראשון עליו. משא"כ בדבר נוזלי שפסק הקילוח אין דינו ככלי ראשון כלל, בין לגבי בישול ובין לגבי להבליע לחוד או להפליט לחוד.

וטעם החילוק ביאר החזון איש שם, דהנה פשוט שכלי שהסירו מהאש עדיין נחשב כלי ראשון, ולגבי דבר גוש אפילו לאחר שיצא מהקדירה אכתי נחשב ככלי שהוסר מהאש עד שיכנס לכלי שני, כיון שהוא עומד בעצמו ואין הקדירה מחזיקתו, משא"כ דבר נוזלי שהקדירה מחזיקתו תיכף כשיצא מהקדירה פסק ממנו כח כלי ראשון.

והקשה החזון איש דבפסחים שם מבואר שאם נטף מרוטבו על החרס צוננת הרי זה תלוי ברב ושמואל, ומוכח שאף דבר נוזלי שפסק הקילוח נחשב ככלי ראשון. ותירץ, דהתם הרוטב לא היה מקודם לכן בתוך קדירה, ולכן דינו כדבר גוש שעד שלא יכנס לכלי שני דינו ככלי ראשון.

ומבואר שנחלקו הש"ך והחזון איש לדינא האם עירוי מכלי ראשון ונפסק הקילוח מבליע כדי קליפה או לא.

והנה בדרכי משה מבואר שאף לשיטתו שדבר גוש אינו מבשל בכלי שני מכל מקום דינו חמור מדבר נוזלי שפסק הקילוח, דכל עוד שלא הגיע כלי שני הרי הוא מבליע ומפליט. ויל"ע האם הדין כן אף לגבי בישול בשבת.