סימן יב בגדר חילול מעש
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

סימן טז

בגדר חילול מעשר שני והקדש

**א**

**מח' הגר"ח והחזו"א והגרשש"ק אם חילול מהני מדין קנין כסף או דהוי מעשה חילול בכסף**

כתב הגר"ח (בהל' מע"ש פ"ח ה"ז) שיסוד דין חילול הקדש ומע"ש הוא מדין קנין כסף שהחולין נחשב כסף לקנות מההקדש ומע"ש. והוסיף הגר"ח שלעולם החולין הוא הטיבעא לגבי המעשר אע"פ שמחלל מעות מע"ש על פירות חולין דחשיב טיבעא מדין שו"כ ככסף.

והוכיח כך מהגמ' בקידושין (דף ה.) דפרכינן לגבי קידושי כסף ושטר 'מה לכסף שכן פודין בו הקדש ומעשר שני תאמר שטר שאין פודין בו הקדש ומעשר שני דכתיב ונתן הכסף וקם לו', מבואר בזה שדין חילול בכסף שייך לקנין כסף, דאי נימא שחילול הוא דין לעצמו שקדושת הפירות עוברת לכסף א"כ היכי פרכינן מחילול לקנין כסף, ומוכח שעצם החילול נפעל ע"י קנין כסף. ועוד הביא ראיה מהמשנה בקידושין (דף כח.) ש'רשות הגבוה בכסף' ומוכח ששייך לקנין כסף.

והחזו"א (בגליונות) והגרשש"ק (שע"י ש"ו פט"ז) כתבו שחילול מע"ש אינו מדין קנין כסף. ועי' בחזו"א שהוכיח מהא דאפשר לחלל בלא משיכת המעות והפירות אלא ע"י אמירה בעלמא, ואף פירות של זה ומעות של זה מתחלל ע"י אמירה, ובהכרח דהוי מעשה חילול בעלמא ואינו שייך לקנין כסף. ועי' לקמן בהוכחת הגרשש"ק.

ומה שהוכיח הגר"ח מהמשנה ש'רשות הגבוה בכסף' ביאר החזו"א שכוונת המשנה שבחולין הקנין חל משעת המשיכה אף שעדיין לא העמיד תמורתם כסף וחל חוב על הלוקח משא"כ הקדש אינו חל ע"י המשיכה עד שיעמיד תמורתו כסף אחר שיחול עליו קדושת ההקדש. והא דהוכיח הגר"ח מהגמ' בדף ה., עי' בחי' הגרשש"ק בקידושין (סי' ה) שכ' שעיקר הפירכא בגמ' הוא מהקדש ומה שהגמ' הזכירה מע"ש הוא לאו דווקא.

אמנם לגבי חילול הקדש, כתב הגרשש"ק דמהני מדין קנין כסף[[1]](#footnote-1), משום שבהקדש צריך קנין כסף כיון שקונה מרשות ההקדש משא"כ במע"ש. ועי' לקמן את ההוכחה לזה מדברי רש"י. אך בחזו"א משמע שגם חילול הקדש אינו מדין קנין כסף.

**ב**

**מוכיח מהתוס' והרשב"א כדברי הגר"ח שחילול תליא במעשה קנין**

ויש להוכיח כדברי הגר"ח, מהרשב"א בקידושין (דף ה.), דהנה בגמ' שם פרכינן 'מה לכסף שכן פודין בו הקדש ומע"ש תאמר בשטר שאין פודין בו הקדש ומע"ש' ונחלקו הראשונים באיזה שטר מיירי הכא, שיטת רש"י שהוא שטר התחייבות להקדש על מעות הפדיון, אמנם הרשב"א כתב דמיירי בשטר חילול, וצ"ב איך המעשר מתחלל ע"י שטר בלא שהקדושה תתחלל על הכסף הרי אין לקדושה על מה להתחלל, וביאר הגרי"ז (בבכורות דף יא וכן בדף יג) דמיירי שהעמיד כסף תמורת ההקדש והחילול חל על הכסף, אלא שהשטר הוא המעשה קנין שפועל את החילול.

ומבואר בזה שחילול נעשה ע"י מעשה קנין, ומש"ה אע"פ שהפירות מתחללים לעולם על הכסף שקדושתם עוברת לכסף מ"מ לא סגי בזה אלא צריך מע"ק שיפעל את החילול, ובזה התחדש כאן ששטר לא מהני לעשות חילול,[[2]](#footnote-2) ובהכרח שבדין חילול על כסף נעשה בזה שתי דברים, חדא מעשה קנין של כסף וגם שהקדושה של הפירות עוברת לכסף וכמש"כ הגר"ח.[[3]](#footnote-3)

וכן מבואר בדברי התוס' בבכורות דף יג: שכתבו וז"ל 'וא''ת לריש לקיש דאמר משיכה מפורשת מן התורה ליגמר שיקנה כסף בהדיוט כמו בהקדש ומשיכה נמי תקני בהקדש כמו בהדיוט ותירץ הרב רבי יהודה בר נתן דמשיכה לא שייכא בהקדש דכל היכא דאיתיה בי גזא דרחמנא איתיה כו'.

מבואר שהתוס' סברו בקושייתם שהקדש מתחלל ע"י משיכה [ועי' בחי' הגרי"ז שם שביאר גם בד' התוס' דמיירי שיש מעות שהקדושה עוברת עליהם והמשיכה היא רק המעשה חילול], ומוכח מזה שהחילול נעשה ע"י מעשה קנין. אמנם הוכחה זו היא רק לגבי הקדש שמועיל מדין קנין כסף, אבל אין מזה הוכחה למע"ש, ויש מקום לחלק ביניהם כמש"כ הקוב"ש והגרשש"ק הנ"ל.

וביותר מתבאר בדברי הרש"ס והגר"א (בפרק ד משנה ו) חידושא רבתא, שלא צריך להעמיד מעות בשביל חלות החילול אלא עצם המע"ק מועיל לחלל את המע"ש אע"פ שלא העמיד כלום תמורת המע"ש שיחול ע"ז הקדושה, והארכנו בזה בסי' ?.

**מוכיח עוד מהא דכתיב ונתן הכסף וקם לו אף לגבי מע"ש**

עוד נראה להוכיח כן, דהנה לגבי חילול הקדש הוכיחו האחרונים שהוא מדין קנין כסף, ממש"כ רש"י בב"מ (דף מו:) ובקידושין (דף כו.) שקנין כסף נלמד מדכתיב לגבי הקדש 'ונתן הכסף וקם לו', ומוכח שפדיון הקדש בכסף הוא מדין מע"ק של כסף ומינה ילפינן לעיקר דין קנין כסף. ומעתה יש להוכיח שגם פדיון מע"ש הוא מדין כסף, דהא מפורש בגמ' בקידושין (דף נד:) שלפי ר"מ מע"ש נקנה בכסף משום דכתיב 'ונתן הכסף וקם לו' ומבואר דקרא מיירי נמי במע"ש [עכ"פ למ"ד מע"ש ממון גבוה], וכן מפורש ברמב"ם בהל' מע"ש (פ"ח ה"ז) שדין ונתן הכסף הוא גם לגבי מע"ש. וא"כ מסתבר שגם במע"ש הכסף מועיל מדין קנין, דמסתמא אין חילוק בין הגדר של כסף במע"ש להקדש כיון דתרווייהו ילפינן מחד קרא.

ועי' בשערי יושר (ש"ו פט"ז ד"ה דהנה) שכתב שדווקא בהקדש מצאנו שמתחלל ע"י קנין כסף דכתיב ונתן הכסף וקם לו ומזה ילפי' קנין כסף כמש"כ רש"י, אבל במע"ש לא מצאנו שמועיל מדין קנין כסף. ודבריו צ"ע דהא מפורש בגמ' שפסוק זה נאמר גם לגבי מע"ש וכן בדברי הרמב"ם.

והנה הגרשש"ק הוכיח שחילול אינו מדין קנין כסף, מהא דאיתא בגיטין (דף סו.) דקטן מופלא הסמוך לאיש יכול לחלל מע"ש, ואי נימא שחילול מע"ש הוא כקונה דבר מן ההקדש איך נוכל ללמוד מהפרשת תרומה שמופלא הסמוך לאיש יכול לחלל מע"ש, הרי בתרומה אינו עושה קנין משא"כ בחילול מע"ש היאך קטן יכול לעשות קנין. והוסיף הגרשש"ק דמה שהקטן מקנה את הכסף להקדש לא קשיא ליה דאמרי' בנדה (דף מו.) שקטן יכול להקדיש, אבל קשיא איך חל הקנין חילול ע"י מעשה קטן. ועי' לקמן ישוב הוכחה זו לדברי הגר"ח.

**ג**

**מקשה בדברי הגר"ח מה השייכות של מעשה קנין לחילול מעשר**

והנה צריך להבין את דברי הגר"ח, מהו המכוון בזה שחילול הוא מדין קנין כסף, ובשלמא בהקדש שייך לומר דהוי קנין כסף גמור כיון שיש רשות ממון של הקדש והפודה קונה מרשות ההקדש את החפץ ע"י הכסף, אבל במע"ש הרי למ"ד מע"ש ממון הדיוט אין רשות ממון של מעשר כלל ומה שייך בזה קנין כסף וצ"ע.[[4]](#footnote-4)

והיה אפ"ל, שעיקר כוונת הגר"ח שחילול מדין קנין כסף, הוא לומר שהחילול אינו העברת קדושה מהפירות מע"ש למעות, אלא המושג חילול הוא שמעמיד את המעות למע"ש ועי"ז עוברת קדושת המעשר מהפירות למעות, דהיינו שהכסף אינו רק הכ"ת שהקדושה תעבור אליו אלא המעשה חילול נעשה ע"י העמדת הכסף, כמו קנין כסף שענינו העמדת תמורה לחפץ ועי"ז קונה. ולפי"ז באמת אי"ז בגדר של כסף החוזר כיון שבמע"ש אין בעלות כלל שתתחייב לו תמורה.

אמנם כבר הוכחנו מדברי התוס' והרשב"א שחילול נעשה ע"י מעשה קנין ממש, והיה יכול לחלל אף ע"י שטר ומשיכה ומבואר דמישך שייך לגדרי הקנינים. [ועוד שלא מובן הגדר בזה, היאך הכסף פועל את החילול ע"י שמעמיד אותו תמורת הפירות, הרי אין כאן הגדרה של כסף החוזר ומהו דין כסף זה].

ובאמת צ"ב בעיקר הדין המבואר בסוגיא בב"ק [לשיטת התוס' שם] שבמע"ש צריך כח בעלים בשביל לחללו, מהו טעם החילוק בזה בין מע"ש לשאר האיסורים[[5]](#footnote-5).

**ד**

**מבאר שמע"ש חלוק משאר האיסורים שיש תביעה שיחול קדושה על הפירות**

והמבואר בזה[[6]](#footnote-6), שאף שמע"ש הוא דין איסורי ואינו רשות ממון מ"מ אנו דנים במע"ש שיש כאילו תביעה של המעשר שיחול על הפירות קדושת מע"ש, ואי"ז דין איסור בעלמא שאפשר להפקיעו אלא יש איזה צורך שיחול הדין איסור מע"ש, וכמו שמצאנו דין בעלים בקרבן אף שאינו דין ממון, והמכוון בזה שיש תביעה איסורית ולא הוה דין איסור בעלמא, ה"נ הוא במע"ש שיש תביעה איסורית שיחול המעשר, ומה"ט אם הוא מפקיע את הקדושה יש סיבה שיחול על דבר אחר קדושת המע"ש.

דהיינו שבכל דיני האיסורים אין ההתייחסות שיש איזה צורך ותביעה שיחול הדין איסור ואם יוכל להפקיע את האיסור אין בזה חסרון [מלבד דין משמרת או בזיון[[7]](#footnote-7)], אבל במע"ש אינו כן, דיש תביעה של המע"ש שיחול על הפירות קדושה ואסור להפקיע מהפירות את הקדושת מע"ש. ועי' לקמן קצת הוכחות לזה.

וזהו הביאור בדין קנין כסף בחילול מע"ש, דמע"ש לעולם נידון כאילו יש כאן משא ומתן על הקדושה שהיא צריכה לחול על הפירות, ומש"ה כשמעמיד מעות למע"ש שיחול עליהם קדושה במקום הפירות, זה סיבה שיפקע מהפירות הקדושה דהוא נידון כדיני מקח וכבר אין תביעה למעשר ועיין.

ולפי"ז יש לבאר את הטעם שיש דין בעלים בפדיון מע"ש, שהיסוד בזה שכיון שיש תביעה של המע"ש ממילא נתנה התורה זכות זו להבעלים וכמו בעלים בקרבן כנ"ל, ובזה הוא חלוק משאר האיסורים שאינו תלוי בבעלים. [ועי' בסי' ? שבארנו בזה באופ"א את החילוק בין מע"ש לשאר האיסורים לגבי דין בעלים].

ובזה חילק הגר"ח שם בין פדיון מע"ש לפדיון פטר חמור, שפדיון מע"ש נעשה ע"י קנין כסף ומש"ה בעינן ביה בעלים דנעשה איזה חלות שיש עליה תביעה וע"ז נתנה התורה זכות לבעלים לעשותו, אבל פדיון פטר חמור הוא הפקעת איסורא בעלמא ולכך לא בעינן בזה בעלים. ובזה תירץ את קושיית התוס' בב"ק ע"ש.

[אמנם צריך לבאר מהו טעם החילוק בין מע"ש לשאר האיסורים, שרק במע"ש יש תביעה של המע"ש שהקדושה תחול ולא בשאר איסורים.

ויתכן שיסוד החילוק הוא [כמש"כ בסי ?], שמע"ש חלוק משאר האיסורים בזה שהוא דין איך לקיים את עצם הממון לאוכלו בירושלים ואין אפשרות נוספת להשתמש בו ומש"ה שייך בזה בעלות ותביעה של המעשר לקיים את הקיום דין הזה, אבל שאר האיסורים כגון ערלה הוא דין נוסף שאסור לעשות בממון ואינו קיום דין בערלה אלא איסור ולכך אין תביעה של הערלה שתתקיים וצ"ע].[[8]](#footnote-8)

**עפ"ז יתבאר מה שחידש הגר"ח שלעולם החולין הוא הטיבעא**

והנה הגר"ח חידש עוד, שבחילול הקדש ומע"ש לעולם החולין הוא הטיבעא וההקדש ומע"ש הם הפירא, שהרי אפשר לחלל מדין שו"כ ככסף, וא"כ גם כשמחלל כסף מע"ש על פירות חולין חשיב שהפירות חולין הם הטיבעא מדין שוכ"כ והמעות מעשר הם הפירא. ועפ"ז ביאר בדברי הרמב"ם שבמשך הימנו פירות חולין והוקרו אינו נותן אלא סלע דכתיב ונתן הכסף וקם לו, דהיינו שמדין קנין כסף חל החילול משעת משיכת הפירות דחשיב שהפירות הם הטיבעא וקונה בהם מדין הקנין כסף.

וצ"ב שהרי עד כמה שאנו דנים את המע"ש שיש לו רשות ממון ושייך לקנות ממנו בקנין כסף א"כ מדוע לעולם החולין הוא הקונה מהמעשר.

ולפמש"כ יתבאר היטב, שהטעם לזה משום שכל המקח שיש בחילול מע"ש הוא לקנות את הקדושת מע"ש דלא נעשה שינוי בבעלות כלל אלא שמעמיד לקדושת מע"ש דבר אחר ועי"ז יש סברא שיוצא לחולין כמו כל מקח ואילו המע"ש אינו קונה כלום, ולכך המע"ש נחשב לעולם הפירא.

ולהאמור יש לדחות את הוכחת הגרשש"ק מהא דמופלא הסמוך לאיש יכול לחלל מע"ש, דאין כוונת הגר"ח לומר שיש העברת בעלות במע"ש [דפשיטא שאין רשות ממון למע"ש למ"ד ממון הדיוט], אלא עיקר כונת הגר"ח לומר שהמעשה חילול נעשה ע"י קנין כסף וכמש"כ, וא"כ שפיר דמיא לתרומה שקטן יכול לעשות חלות בתרו"מ, ואינו עשיית קנין.

**ה**

**מוכיח סברא זו מהא דאין אונאה במע"ש**

ונראה ללמוד סברא זו, שחילול מע"ש נידון כדין מקח ולא כדיני האיסורים, ממש"כ הראשונים שדין 'אין אונאה להקדשות' הוא גם לגבי חילול מע"ש ויכול לחלל שוה מנה על שו"פ, ומבואר שנחשב שמאנה את המע"ש ואפ"ה אין אונאה כמו בהקדש. וצ"ב שהרי אין בעלים למע"ש ומאי שייך לדין אונאה.[[9]](#footnote-9)

[אמנם הגר"ח (בסטנסיל) ביאר שרק בהקדש שייך אונאה אבל במע"ש אין הו"א שיהיה אונאה, ומה שהראשונים למדו מהקדש הוא שלא נאמר שיש חסרון נוסף בחילול מע"ש שבפחות משוויו אינו עומד תמורת הפירות. ויש הוכחות לביאור זה ממשה"ק האחרונים מחילול כסף על כסף מה שייך בזה דין אין אונאה להקדש ובהכרח שחוץ מדין אונאה יש חסרון נוסף בעצם זה שאינו מחלל כדינו אבל אין חסרון של מקח במע"ש. ולפי"ז לא קשיא קושייתינו. אך לפ"ד הגר"א שהבאנו בהערה קשיא].

ולפמש"כ ניחא שאף שאין בעלות ממונית במע"ש מ"מ יש תביעה איסורית שיחול הדין מע"ש ומש"ה בעינן להך דינא דאין אונאה בהקדשות שיכול לחלל אף על פחות משוויו.

**ו**

**עפ"ז יבואר הדין ש?**

והנה איתא במשנה פ"ד מ"ג 'בעל הבית אומר בסלע ואחר אומר בסלע בעל הבית קודם מפני שהוא מוסיף חומש. בעל הבית אומר בסלע ואחר אומר בסלע ואסר את של סלע ואסר קודם מפני שהוא מוסיף על הקרן'.

וצריך לבאר מהו דין זה שצריך לחלל מע"ש בשוויו והרי לכאו' למ"ד מע"ש ממון הדיוט אין דין המע"ש אלא דין איסורי כמו תרומה וכה"ג וא"כ מדוע צריך לחלל בשוויו טפי משאר איסורים, ואין נראה לומר שהמשנה באה לומר רק שצריך לחלל בשוויו מדין הפסד מע"ש, דלכאו' לא חשיב הפסד מה שנותן לזה שאומר פחות כיון שזה גם השווי של המע"ש, [אכן זה קושיא רק לפמשנ"ת במקומו שמיירי ששתיהם השווי של המע"ש אך אי נימא כמש"כ הדר"א ועוד דמייירי באין דמיו ידועים שמחלל מספק על יותר לק"מ ועי' מש"כ בסי'?]. ועוד שיש כמה משניות לגבי חילול בשוויו.

עוד צ"ע בזה דהנה איתא במשנה בערכין דף כז 'הבעלים אומרים בעשרים וכל אדם אומרים בעשרים הבעלים קודמין מפני שהם מוסיפין חומש אמר אחד הרי היא שלי בעשרים ואחת הבעלים נותנין עשרים ושש', ומקשינן בגמ' 'למימרא דחומש עדיף ורמינהו בעל הבית אומר בסלע ואחד אומר בסלע ואיסר של סלע ואיסר קודם מפני שמוסיף על הקרן הכא דחומשא רווחא דהקדש הוא חומש עדיף התם דחומשא רווחא דבעל הבית קרנא תיפרוק שפיר חומשא לא איכפת לן'. ופרש"י 'גבי מעשר שני חומש רווחא דבעל הבית הוא שהרי בין קרן בין חומש הכל שלו והוא יאכל הכל בירושלים ואין לנו בו אלא מצות פדייה שלא יאכלנו בגבולין בלא פדיון ועיקר פדייתו בקרן היא ואע''ג דבצרי דמי לא איכפת לן שהרי ביתירות דמיו אין נהנה אלא הוא'.

וצריך לבאר לפי"ז מה החילוק בין הקרן לחומש מדוע לגבי החומש לא איכפ"ל מהריוח של המע"ש כיון שהבעלים אוכל בירושלים ואילו לגבי הקרן איכפ"ל מהריוח של המע"ש.

ובהכרח לחלק בין הקרן לחומש דהיינו שאין למע"ש ענין שיחול עוד קדושה נוספת על מה שלא חל עד עכשיו אבל עצם המע"ש אסור להפקיעו והוי תביעה כעין גזל ולכך דנים כפי השווי של השוק ובזה כל המשניות של שער הזול או היוקר. ?וצ"ב?.

ונראה שיסוד זה מתבאר מהמשנה בפרק ד הנ"ל שיש דין ליתן את החילול מע"ש לזה שמחלל ביותר כסף אע"פ ששתיהם נותנים את שוויו, שלכאו' מוכרח מזה שיש למע"ש תביעה שיתקיים הממון בקדושת מע"ש ולא הוי כשאר איסורים שאין בעיה להפקיעם רק מצד הפסד.

ומעתה יש לחלק בזה בין הקרן לחומש, שהמע"ש לא איכפת ליה שלא ירויח יותר ממון שיהיה בקדושת מע"ש כיון שאין בעלים מסויים שיהיה לו תביעה על ממון נוסף אלא הריוח לבעלים, אבל על הקרן שפיר יש תביעה למע"ש שיתקיים קדושת הממון שחל עליו מע"ש ולא יחסר מממון זה. ולפי"ז י"ל שמה שהבעלים מחלל עם הוספת חומש חשיב שהחילול נעשה ביותר מהשווי ואף למ"ד חומש אינו מעכב י"ל שהחומש הוא חלק מהמעשה חילול כנ"ל וצל"ע.

ולכן יש במע"ש משניות שצריך לחלל כשיעורו או כשער הזול.

1. ועי' קוב"ש (ח"ב סי' כ אות ג) שכתב בשם הגר"ח ג"כ שיש חילוק בין הקדש למע"ש. וצ"ע מדברי הגר"ח בספר שכתב שגם חילול מע"ש הוא מדין קנין כסף.

   עוד כתב הקוב"ש שם שיש לבאר באופ"א מדברי הגר"ח את המשנה בקידושין, שמה שצריך כסף בחילול הקדש אינו מדין עצם החילול אלא שבכל הקדש יש גם בעלות ולזה צריך קנין כסף, ולפי"ז הוא ג"כ רק בחילול הקדש ולא במע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. והגר"ח כבר הוכיח מסוגיא זו דפרכינן מכסף חילול ומוכח שחילול בכסף מועיל מדין קנין כסף כנ"ל, אבל בדברי הרשב"א אלו מבואר בהדיא שחילול נעשה ע"י מע"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' בתורת זרעים (פ"ד מ"ד) שהוכיח עוד כדברי הגר"ח מהירושלמי לגבי פחות משו"פ, ועי' מש"כ בסי' ?. ועי' בדברי הקוב"ש שהבאנו בהערה (בח"ב סי' כ אות ג) שכתב בשם הגר"ח ליישב קושיא זו. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואף למ"ד מע"ש ממון גבוה ילה"ק, דלכאו' לא חשיב רשות של גבוה כמש"כ הגרי"ז (בזבחים דף ו.) בשם הגר"ח. [↑](#footnote-ref-4)
5. דבפשטות בשאר האיסורים לכו"ע אי"צ כח בעלים לחלל כיון שאינו דין ממון ועי' מש"כ בזה בסי' ?. [↑](#footnote-ref-5)
6. יסוד הדבר שמעתי מידידי הר' אוריה בן פז שליט"א. [↑](#footnote-ref-6)
7. כגון בשביעית מה שאסור להפקיעו הוא רק מדין לאכלה ולא להפסד ואינו כדין גזילת המע"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובסי' הנ"ל הוכחנו שיש חילוק בין מע"ש לשאר האיסורים, שבמע"ש אף למ"ד ממון הדיוט חשיב עשיה מסויימת בממונות והוי זוכה לאחרים ואינו רק עשיה של איסור והטעם בזה בארנו כנ"ל ע"ש. אמנם סברא זו היא חילוק רק כלפי הבעלים אבל כלפי עצם הדין מע"ש אי"ז מחלק. [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה בביאור הגר"א כתב דהא דאין אונאה במע"ש הוא למ"ד מע"ש ממון גבוה אבל למ"ד ממון הדיוט א"א לחלל שוה מנה על שו"פ, ולפי"ז קשיא טפי מה שייך בזה אונאה. [↑](#footnote-ref-9)