בהא דמצי לפסוק מארנקי חדשה, ובדין הכסף אינו מחייב את הזהב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ועש"ק כי תשא י"ד אד"א תשע"א

**א**

א] ב"מ דמ"ה: אמר רב אשי לעולם בדמים, ומאי בכל מקום שהוא, כמות שהוא כדאמר לי', אי אמר לי' מארנקי חדשה יהיבנא לך לא מצי יהיב לי' מארנקי ישנה אע"ג דעדיפי מינייהו, מ"ט דאמר לי' לישנן קא בעינא להו.

ובחי' הר"ן כתב, ז"ל, ודכוותה במטלטלין שמי שמשך חפץ מחבירו לקנותו והתנה עמו ליתן לו כור חטים חדשים, חייב ליתן לו כמו שפסק, עכ"ל, וכ"כ בנמו"י.

וגדולה מזו מצינו בד' רש"י לעיל דמ"ד., ז"ל, כל המטלטלין קונים זא"ז וכו', בין בתורת דמים בכמה תתן לי את שלך בכך וכך וזה חוזר ואומר לו בכמה תתן לי שלך בכך וכך ונתרצו ומשך האחד נתקיימו הדברים, עכ"ל, ובגל' הגרע"א סימן קצ"ה פירש דהיינו, דמשיכת אחד מהניא לחייב את חבירו, עיי"ש, אך בחי' הגרע"א פירש דמכוון ד' רש"י לדינא דיש דמים שהן כחליפין, דה"ה קונים לגמרי משום דהו"ל מילתא דלא שכיחא, והנה הרי ד' רש"י קיימי בשיחד לו מטלטלין מסוימים, ומבו' לפ"ז דמשיכת חפץ מהניא לחייב דבר מסוים, וזה שלא כד' הקצוה"ח סימן ר"ג, ולדעתו צל"פ ד' רש"י כמש"כ בחי' הגרע"א.

וכ"ה גם בחי' הריטב"א ע"ז דס"ג:, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' כי מייחד שעבודי' היכי חייל עלי' איסורא כיון דלא משכי' וכו', ולא קשיא וכו', אבל הכא הפירות הם הנקנין והם הקונין והמחייבין את המטבע, וכדתנן המטלטלין קונין את המטבע כלומר מחייבין, עכ"ל, והרי להדיא דמשיכת המטלטלין מהניא לחייב מטבע מסוים.

ב] והאחרונים הקשו ע"ז ממש"כ הרשב"א בע"ז דס"ג., ז"ל, אבל זונה ישראלית לא קניא לי' כלל ואע"פ דיחדו לה באתננה קודם ביאה, ומהא איכא למשמע לשוכר את הפועל ופסק עמו כור חטים זה וכו' שאם רצה א' מהם לחזור בהו שהרשות בידו, שהרי כור חטים שפסק עמו לא קני לי' דהא מחסר משיכה ויהיב לי' מידי אחרינא, וכדאמרינן הכא בטלה זה, ואפשר נמי דאפי' פסק עמו חטים סתם אינו חייב ליתן לו חטים אלא נותן לו שכרו במעות, ומיהו בזה יש לבע"ד לחלוק דממין שפסק עמו מיהא חייב ליתן לו דומיא דטול מה שהבאת בשכרך שאין שומעין לו, אע"פ שיש לחלוק ולומר דסתם שכירות במעות ואדעתא דהכי נחת והלכך חייב ליתן לו מעות, אבל כשפסק עמו חטים כיון שאין סתם שכירות בחטים אלא שבא לדון עליו מחמת שהתנה עמו בכך לא קנה דהא לא משך וזה נכון ועיקר, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וקשיא דמ"ש התם דל"מ לפסוק עמו שיתחייב ליתן לו חטים סתם, מהכא דמצי לפסוק עמו שיתחייב ליתן לו חטים.

ובקצוה"ח סימן ר"ג סק"ד כתב לישב בזה, דהתם שאני, שהרי תנן בריש פירקין דהזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, וכיון דהא דהזהב קונה את הכסף היינו מחייב, הרי מבו' דהכסף אף אינו מחייב את הזהב, וע"כ בשוכר את הפועל דמלאכת הפועל אינה אלא כמו נתינת מעות, אינו מתחייב ליתן חטים, אבל מי שמשך פירות והתנה ליתן לו חטים במקום דמי הפירות, שפיר מתחייב כמו שהתנה, שהרי משיכת פירות מהניא לחייב מין מסוים, דהזהב מחייב את הכסף, עכ"ד, וכ"כ במחנ"א דשלב"ל סימן ג'.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הריטב"א בע"ז דס"ג: שהבאנו לעיל סק"א, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' כי מייחד שעבודי' היכי חייל עלי' איסורא כיון דלא משכי', דהא דכוותי' פרכינן לעיל והא מחסרא משיכה, ולא קשיא דהתם הטלה הוא הנקנה ובעי משיכה ואין הביאה אלא כדמים, אבל הכא הפירות הם הנקנין והם הקונין והמחייבין את המטבע, וכדתנן המטלטלין קונין את המטבע כלומר מחייבין, עכ"ל, ומפורש בד' הריטב"א, דהא דבפועל אינו מתחייב בדבר מסוים, הוא משום דהטלה הו"ל הדבר הנקנה, והכסף אינו מחייב את הזהב, ומשא"כ בשמוכר לו פירות שהם הדבר הנקנה, ה"ה מחייבים דבר מסוים, כיון דהמטלטלין מחייבין את המטבע, וזה להדיא כד' המחנ"א והקצוה"ח.

ג] ועיקר הך מילתא דבשכירות פועל בעד טלה לעולם הוי הטלה הדבר הנקנה ושכירות הפועל הויא כמעות, מבו' כן גם בד' הרשב"א בע"ז שם, שהק' בהא דפריך התם דאי דלא אמר לה קני לך מעכשיו היכי מציא מקרבא וכו', ז"ל, קשיא לי דהא משיכה קונה אפי' בלא נתינת דמים ואם נשרפו או נאבדו ברשות לוקח ללוקח נאבדו או נשרפו ולא למוכר אלמא דידי' נינהו, וא"כ למה אינה יכולה להקריבו דהא קונה לה במשיכה, וז"ל הריטב"א שם, הקשה מורי הרשב"א נ"ר דהכא שלו וברשותו הוא דכיון דמשכתיה קניתיה במשיכה ואי משום דלא בא עליה אין הבעילה אלא דמים וכל שמשך ופסק דמים קנה אף על פי שלא פרע ואין המעות אלא כחוב אצל הלוקח, עכ"ל.

ועיי"ש בחי' חת"ס שכתב ע"ז, ז"ל, ומ"מ לא הבנתי דודאי הקונה חפץ ופסק דמי' מכיון שמשך החפץ קנאו והדמים עליו חוב, אבל אם לקח המוכר דמי המקח טרם שמשך הלוקח החפץ לא נקנה לו הכסף וכו', והכא הבעילה היא החפץ שרצה לקנות והטלה הוא דמים, ונהי דבשמעתין משמע אי כסף קונה קנאתה טלה בדמי ביאה היינו לענין דיני קנין נעשו שניהם דמים זה לזה אבל לענין מ"ש רשב"א הדבר פשוט שהיא אינה מהדרת לקנות טלה כ"א הוא הלוקח חפץ הבעילה בעד דמי הטלה, עכ"ל, וכבר כ"כ המאירי שם, ז"ל, ואיני רואה בה קושיא, דאדרבה האתנן הוא הדמים והוא נקנה בביאה ואין הביאה נקנית בו, עכ"ל.

אמנם בד' הרשב"א והריטב"א מבו' שדעתם דדלעולם חשבינן דהטלה הוא הדבר הנקנה והביאה היא הדמים, וכאשר כ"ה להדיא בל' הריטב"א "אין הבעילה אלא דמים", וע"כ ס"ל דמן הדן שתקנה את הטלה במשיכתו אף קודם הביאה.

ד] אמנם צ"ע בזה ממש"כ הריטב"א בסוגיין, ז"ל, פי' וכ"ש שאינו יכול לשנותו ממטבע למטבע ואפי' ממטבע שאינו יוצא בעיר למטבע היוצא, דאמר אידך מטבע צריך לי להוליכו לעיר אחרת, מרבי, ומכאן ראי' דבמכר סחורה אינו מורידו לשומא כלל אלא שנותן לו מעות כמו שהתנה ומאותה מטבע שהתנה וכדין פועל, וכן בדין, דאנן סהדי שאי"ז מוכר מטלטליו וסחורותיו ע"ד שיקבל קרקע או סובין, וכן הי' אומר מורי הרב, ומכאן נ"ל ראי' לדבריו, עכ"ל, וכן פסק בשו"ע סימן ק"א ס"ו.

והנה לפמש"נ צ"ע מה שדימה הריטב"א הא דבמכר סחורה חייב הלוקח ליתן לו מעות כמו שהתנה, להא דבפועל חייב בעה"ב ליתן לו מעות, שהרי הא דבמוכר סחורה חייב ליתן לו מעות כמו שהתנה, הוא מכח דינא דהמטלטלין מחייבין את המטבע, וע"כ כל שלקח ממנו סחורה, מהני זה לחייבו ליתן מעות, ואילו הא דפועל חייב ליתן לו מעות, בע"כ דאי"ז משום הך דינא, שהרי מלאכת פועל אינה אלא כמעות ולא מהניא לחייב, והא דבשכירות פועל חייב ליתן לו מעות, פירש הרשב"א בע"ז שם דהוא משום דסתם שכירות במעות ואדעתא דהכי נחת, וא"כ מאי מדמי הריטב"א זל"ז.

ה] ונ' לישב, לפמש"כ הריטב"א בע"ז דע"א., ז"ל, והנכון בעיקר קושיין, דכל היכא דיהבי' להו כסף. שכירות גופם הוא דחשיב, ואין המעות נקנות אלא קונות, ושכירות גופו דכו"ע נקנה בכסף וכו', אבל כשהדורון הוא של מטלטלין, הדורון הוא הנקנה, וכדברירנא בריש פירקא גבי אתנן זונה, עכ"ל.

ומבו' מד' הריטב"א, דכל הא דבשכירות פועל אמרינן דהטלה והדורון הוא הדבר הנקנה ומלאכת הפועל היא הדבר הקונה, הוא רק בשכירות פועל בעד חפץ, אך בשכירות פועל בעד דמים, הרי דאדרבה הדמים הם הקונים ושכירות הפועל הוא הדבר הנקנה.

וכ"ה מוכרח, שהרי הרשב"א והריטב"א נקטו דבהקדים חפץ לפועל בשכר פעולתו, ה"ה קונה אותו מיד, דהו"ל כדבר הנקנה, והפעולה אינה אלא דמים, ולא חשבינן להפעולה כדבר הנקנה, דאם הוה חשבינן דהפעולה נקנית בחפץ, ל"ה קונה את החפץ כ"ז שלא קנה את הפעולה, ותיקשי דא"כ מ"ט שכירות פועל נקנית בכסף, עכ"פ לדין תורת דמעות קונות, הרי הפעולה אינה דבר הנקנה, ובע"כ דכל הא דחשבינן להפעולה כדבר הקונה, הוא רק כנגד חפץ, אך כנגד מעות ה"ה חשיבא כדבר הנקנה, וזה ע"ד הא דזהב חשיב כדבר הקונה כנגד מטלטלין וכדבר הנקנה כנגד כסף.

ולפ"ז הרי ניחא מה שדימה הריטב"א הא דבמכר סחורה חייב הלוקח ליתן לו מעות כמו שהתנה, להא דבפועל חייב בעה"ב ליתן לו מעות, דאף הא דבפועל חייב בעה"ב ליתן לו מעות, הוא משום דינא דהזהב מחייב את הכסף, דשכירות פועל כנגד מעות חשיבא כדבר הנקנה, וקבלת הפעולה מחייבת את בעה"ב בדמים שנתחייב לו, וז"ב.

ו] אמנם באמת הדברים נסתרים מד' הרשב"א בע"ז שם, שדן ללמוד דבפסק עמו חטים חייב ליתן לו, מהא דטול מה שהבאת בשכרך אין שומעין לו, וכתב לדחות דהתם שאני משום דסתם שכירות במעות ואדעתא דהכי נחת וכו', ואי נימא דכל הא דמלאכת פועל חשיבא כדבר הקונה, הוא רק כנגד חפץ, אך כנגד מעות חשיבא כדבר הנקנה, א"כ הרי אין ללמוד מהא דמהניא שכירות פועל לחייב מעות, דה"נ מהניא לחייב חטים, שהרי הא דמהניא לחייב מעות הוא מדינא דהזהב קונה את הכסף, אך לחייב חטים לא מהניא, דהכסף אינו קונה את הזהב.

ועד"ז צ"ע עוד, דהנה בד' הריטב"א בסוגיין מבו' דבפועל שנתחייב עמו במין מטבע מסוים, ה"ה חייב ליתן לו, שהרי מוכר סחורה והתנה עמו ליתן מין מטבע מסוים דחייב ליתן לו מאותה מטבע שהתנה כדין פועל, ולמש"כ הרשב"א בע"ז דהא דבפועל חייב ליתן לו מעות, הוא משום דל"ב לתנאו אלא סתם שכירות הוא כן, אך כל דבעינן לתנאו לא קנה דהא לא משך, הרי בדין דל"מ לחייבו ליתן לו מין מטבע מסוים, דחיוב זה הוא רק מחמת תנאו, והרי לא משך.

ובע"כ צ"ל בד' הרשב"א, דהא דל"מ להתחייב לפועל במין מסוים, אי"ז משום דפועל לגבי חפץ חשיב כדבר הקונה, אלא הוא כמבו' בד' הנתיה"מ סימן ר"ג סק"ז, ועי' גם בקונט' השעבוד להגרש"ש סימן א' שביאר עד"ז, דרק כשקונה דבר מחבירו, ה"ז מועיל לחייבו מין מסוים, אך במלאכת פועל שלא קנה כלום מן הפועל, הוי זה כנתינת דמים שאינה מועלת לחייב, ועיי"ש שכתב דאף אם קנה לפועל בקנין סודר, נמי אי"ז מועיל לחייב, משום דאין קנין חל על גופו, אלא הוי זה התחייבות בעלמא, וע"כ ל"ד להזהב מחייב את הכסף, דשם יש קנין בגוף הזהב, וכך הוא דינא דאורייתא דכשקנה דבר א' מחבירו נתחייב במה שהבטיח לשכנגדו, דעל אופן זה נעשה לו הקנין בשל חבירו, וע"כ הי' בדין שגם לא תועיל לחייבו ליתן לו מעות מסוימים, דמחסרא משיכה, וכל הא דחייב בעה"ב ליתן לו מעות, הוא משום דסתם שכירות במעות ואדעתא דהכי נחת וכו'.

אך לפ"ז הדר תיקשי, דמ"ט פשיטא לי' להרשב"א דבנתן לה טלה קודם הביאה, הו"ל הטלה דבר הנקנה, והביאה אינה אלא כתשלומין, ומ"ט לא מצינו למימר דהוא כמקדים מעות בעד הביאה, דאין המעות נקנות אלא קונות, וכמש"כ הריטב"א שם דע"א., וצ"ע בזה.

אך בדעת הריטב"א בסוגיין נ' דפליג ע"ז, וס"ל דכל הא דאין בעה"ב מתחייב לפועל במין מסוים, הוא רק משום דבשכירות פועל בעד חפץ הוי החפץ הדבר הנקנה, וע"כ דמי להא דאין הכסף מחייב את הזהב, אך בשכירות פועל בעד מעות, חשבינן לשכירות הפועל כדבר הנקנה, וה"ז מחייב את המעות, ואף שהריטב"א בע"ז העתיק ל' הרשב"א, צ"ל דבפרט זה נחלק עליו, או שחזר בו הריטב"א.

ז] שוב נתבוננתי די"ל בזה בע"א, דהנה בעיקר דינא דהריטב"א דהמוכר סחורה לחבירו אינו מורידו לשומא, הנה מצינו דכוותה גם בדין הלואה, שכתב הריטב"א בכתובות דפ"ו: דאם התנה עמו לפרוע לו מעות, ל"מ לסלקו בשאר מילי, וכ"ה בתשו' הרשב"א החדשות סימן ער"ב שהביא הב"י סו"ס ק"א.

והנה לכאו' הי' נראה דהתם דין אחר הוא, דכיון שלוה ממנו מעות, מצי להתנות עמו שיחזיר לו מה שלוה ממנו ולא יסלקנו בדבר אחר, אך במוכר סחורה, הא דמצי להתנות עמו שיתן לו מעות ממין מסוים, הוא משום דינא דהמטלטלין מחייבין את המטבע, אך בד' הקצוה"ח סימן ק"א סק"ה מבו' דמדמי הדינים זל"ז, וזה צ"ב, ועמד ע"ז באמרי בינה הלואה סימן פ"ה, עיי"ש, אך מה שנקט האמ"ב שם דבהלואה ל"מ להתנות לפרוע במעות, הוא שלא כד' הרשב"א והריטב"א הנז'.

ונ' הביאור בזה, דבאמת חד דינא הוא, והיינו משום דלהך דינא דהמוכר סחורה לחבירו אינו מורידו לשומא, לא סגי בדינא דהמטלטלין מחייבין את המטבע, דהגם שהם מחייבין את המטבע, והוי עיקר חיובו ליתן לו מטבע זה, מ"מ כל שאין לו מטבע יכול לפרעו בשו"כ, דומיא דהלואה דהוי עיקר חיובו להחזיר לו אותם מעות שלוה, ומ"מ כשאין לו מעות יכול לפרעו בשו"כ.

והא דבמוכר סחורה ל"מ להורידו לשומא, הוא משום דכיון שעיקר חיובו הוא ליתן לו מעות אלו, תו הו"ל כהתנה שלא יהא בידו לסלקו בדבר אחר, וכל תנאי שבממון קיים, וע"כ הוי זה חד דינא עם הא דבהלואה מצי להתנות עמו שלא יסלקו בדבר אחר, ודו"ק.[[1]](#footnote-2)

ח] ולפ"ז ניחא מה שדימה הריטב"א דינא דמוכר סחורה דאינו מורידו לשומא, דהא דבפועל ל"מ לסלקו בדבר אחר, דהגם דהא דבמוכר סחורה הוא מתחייב לו מעות הוא מדינא דהמטלטלין מחייבין את המטבע, ובשכירות פועל ליכא להך דינא, אך הרי הא דבמוכר סחורה אינו מורידו לשומא, הוא דין נוסף, דאחר שעיקר חיובו הוא במעות, הוי כהתנה עמו שלא יסלקנו בדבר אחר, וזהו שדימה הריטב"א לדין פועל, דאחר שעיקר חיובו הוא במעות, משום דסתם שכירות במעות ואדעתא דהכי נחת, ל"מ לסלקו בדבר אחר, דהו"ל כהתנה עמו, וז"ב.

**ב**

ט] בעיקר דינא דהריטב"א דבמוכר סחורה אינו מורידו לשומא כלל אלא שנותן לו מעות כמו שהתנה ומאותו מטבע שהתנה, לכאו' היינו אף בשאין לו מעות, דלא מצי לסלקו בשאר מילי, דומיא דפועל דאף כשאין לו מעות ל"מ למימר לי' טול מה שעשית בשכרך, וכמש"כ הריטב"א בב"ב דצ"ב:, וכ"ה מבו' להדיא בשו"ע סימן ק"א ס"ו, עיי"ש, ועי' ש"ך סימן של"ו סק"ד שהוכיח מד' הריטב"א אלו, דבפועל ל"מ לסלקו בשו"כ אף כשאין לו מעות.

וצ"ע בזה ממש"כ הריטב"א בכתובות דצ"ב., ז"ל, אמר רבא אם פקח הוא מגבי לי' ארעא וכו', וקשיא להו לרבנן אי לית לי' זוזי מאי פקיחותא צריך, ואי אית לי' זוזי היכי מצי מגבי לי' ארעא וכו', עכ"ל, וקשיא דהתם דאיירי בשלקח ממנו קרקע, היאך מצי להגבותו קרקע כשאין לו מעות, הרי הלוקח סחורה מחבירו אינו מורידו לשומא כלל, ושמא י"ל, דכל דינא דהריטב"א הוא רק בלוקח מטלטלין וסחורה, ולא בלוקח קרקע, דהוא אין דעתו על מעות, וכן מ' קצת מל' הריטב"א, וצ"ע אם יש מקום לומר כן.

י] ונ' לישב לפמש"כ בקצוה"ח סימן ק"א סק"ה, דאף שכתב הריטב"א דבמוכר סחורה אינו מורידו לשומא, מ"מ מצי לסלקו בסחורה זו עצמה שלקח ממנו, ודימה ד"ז להא דבפועל מצי למימר לי' טול מה שעשית בשכרך במידי דאכילה, עיי"ש, ועפי"ז כתב דדינא דהריטב"א דאינו מורידו לשומא, הוא אף במקום פסידא, ול"ק ממש"כ התוס' בכתובות דצ"ב. דהלוקח קרקע מצי להגבות את היתומים קרקע זו במקום פסידא, (וכ"כ גם הריטב"א שם), ועי' עוד בדבריו שם סק"ג שכתב עפי"ז שאין להוכיח מד' התוס' לעיל די"ד. דפליגי ע"ד הריטב"א, ולפ"ז שפיר כתב הריטב"א התם דכל דלית לי' זוזי מצי לסלקו בקרקע זו שלקח ממנו.

יא] עוד י"ל, דהתם שאני דזקפן עליו במלוה, וכבר אין חיובו לפרוע דמי המקח, אלא הוי זה כהלואה, וע"כ דינו כהלואה דכל דלית לי' מעות מצי לסלקו בקרקע, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא שכתב הריטב"א שם דאם אית לי' פסידא מצי לסלקו בקרקע, אך לעולם במוכר סחורה לחבירו חייב ליתן לו מעות אף במקום פסידא, ול"מ לסלקו אף באותה סחורה, אך אי"ז מוכרע, דכיון דהא דבמוכר סחורה אינו מורידו לשומא הוא משום דהו"ל כהתנה עמו, הרי י"ל דאף בשזקפו עליו במלוה, מ"מ כיון דהוי זה בעד המקח, הו"ל כהתנה עמו שלא יסלקנו בדבר אחר, וצ"ע בזה.

**ג**

יב] בעיקר דינא דהכסף אינו קונה את הזהב, עי' בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן ט' סק"ד שדן מתחילה לפרש, דלעולם כ"ה דזהב מחייב את הכסף ה"נ כסף מצי לחייב את הזהב, והא דתנן דהכסף אינו קונה את הזהב, היינו משום דתנא איירי שקונה זהב מיוחד, ואמר שאם משך בעל הכסף נתקיים המקח, אבל אם משך בעל הזהב את הכסף בתורת כסף שיקנה בעל הכסף את הזהב לא קנה בעל הכסף וכו', וכ"ת למאי נפ"מ לדעת איזה פירי ואיזה מטבע, י"ל דנפ"מ לחילול מעשר, ועיי"ש שכתב שהוא דוחק, וכ"כ לפרש בחי' הגר"ש היימן סימן ו'.

והדברים צע"ג, דמלבד דבד' התוס' לעיל דמ"ה: מבו' להדיא דהכסף אינו מחייב את הזהב, וכמו שהביא בחי' הגר"ש שם, גם בד' כל הראשונים בריש פירקין מבו' להדיא דדינא הוא דטיבעא אינו מחייב את הפירא, וזהו שנחלקו אם נחושת חשיב כטיבעא לגבי זהב או כפירא, וזהו שנחלקו עם רה"ג דזהב לגבי פירות חשיב כטיבעא, וזהו שכתבו דמעות שוות אין קונות זא"ז בתורת דמים, וכ"ה מתבאר להדיא גם בד' הטוש"ע סימן ר"ג.

וכ"ה להדיא בתוספתא בריש פירקין, כללו של דבר כל שנקנה קונה טלית קונה דינר זהב וכו', והרמב"ן במלחמות בריש פירקין פירשה, ז"ל, פי' כל שהוא נקנה ואינו נעשה דמים באחר כגון המטלטלין שהם נקנין, קונה במשיכתו הדמים, ולא הדמים שהם הקונים קונין אותו במשיכתן, וזה כלל לכל מטבע שבעולם, שכל מטבע הוא קונה מטלטלין, עכ"ל, והרי דדינא הוא דדבר הנקנה קונה, ואין דבר הקונה קונה.

יג] ובחזו"א שם מסיק, דדינא דהזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, היינו דהזהב מחייב ליתן את הכסף שפסק, ואם פסק כ"ה דינרים ועכשיו אינו שוה הזהב רק כ' דינרים, חייב ליתן לו כ"ה שפסק, אבל הכסף אינו קונה את הזהב, שאם נתן לו כ"ה דינרים ע"מ ליתן לו בעד חובו כ"ה דינרי כסף, אינו חייב לשלם לו זהב רק כשיווי כ"ה דינר כסף, ואם הוקר הזהב נותן לו פחות, שאין כאן מכירה רק חוב שנתחייב לשלם חובו בזהב, וכ"ה בחזו"א הנד' ע"ס המסכת לעיל בריש פירקין.

והנה מבו' בד' החזו"א שם, דלפ"ז אין מטלטלין קונים אלו את אלו בתורת דמים להעמיד חובו כשיעור מטלטלין אלו, דרק במתחייב לשלם לו טיבעא הוא דה"ז מועיל לחייבו בשיעור זה.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הראשונים, שמבו' להדיא בדבריהם דאם דינר זהב חשיב כפירא לכל מילי, מחייב הזהב את המטלטלין בתורת דמים, ואם הוא חשיב כטיבעא אינו מחייב את המטלטלין בתורת דמים, וכ"ה מבו' גם בפירש"י בריש פירקין שפירש דהא דהמטלטלין מחייבין זא"ז הוא גם בתורת דמים, (עי' גל' הגרע"א סימן קצ"ה), והרי דהמטבע אינו מחייב את המטלטלין אף בתורת דמים, וכ"ה מבו' גם מד' הראשונים (שהביא הב"י בסימן ר"ג) דמבו' בדבריהם דאם מטבעות שוים היו חשובים זה לגבי זה כפירא, היו מחייבין זא"ז בתורת דמים, ואם עיקר דינא דמתניתין הוא דא"א לקבוע שיעור החיוב אלא בטיבעא, הרי נמצא דכ"ה דטיבעא לא קני לפירא ה"נ פירא לא קני לפירא, ואין לומר דהא דפירא קני להתחייבות פירא הוא משום חליפי שוה בשוה, שהרי בד' הראשונים מבו' דאף שתמהו ע"ד רה"ג דודאי דזהב אינו נעשה ואינו נקנה בחליפין, אכתי ניחא להו הא דס"ל דהוא מחייב את המטלטלין, ובד' הראשונים מבו' לא כן.

ובאמת מבו' להדיא לא כן בד' הריטב"א ע"ז דס"ג: שהבאנו לעיל סק"ג, ז"ל, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' כי מייחד שעבודי' היכי חייל עלי' איסורא כיון דלא משכי', דהא דכוותי' פרכינן לעיל והא מחסרא משיכה, ולא קשיא דהתם הטלה הוא הנקנה ובעי משיכה ואין הביאה אלא כדמים, אבל הכא הפירות הם הנקנין והם הקונין והמחייבין את המטבע, וכדתנן המטלטלין קונין את המטבע כלומר מחייבין, עכ"ל, והרי להדיא דדינא דמתניתין הוא דהמטלטלין מחייבין אף ליתן מטבע מסוים, ואילו המטבע אינו מחייב ליתן מטלטלין מסוימים.

יד] וע"כ נראה שהדברים כפשטן, כאשר כ"ה מבו' בד' המחנ"א דשלב"ע סימן ג' והקצוה"ח סימן ר"ג סק"ד ובד' עוד מן האחרונים, דמשיכת הדבר הנקנה מחייבת את הדבר הקונה, ואילו משיכת הדבר הקונה אינה מחייבת את הדבר הנקנה, ול' הריטב"א בריש פירקין, דהזהב הוא הדבר הנקנה, והכסף הוא הקונה והדמים, וצריך שימשוך את הדבר הנקנה.

וביאור הדברים הוא, דבכל מקח יש לנו לדון מהו הדבר הנקנה שעליו נעשה המקח, ומהו הדבר הקונה שהוא תשלום על המקח, ובזה הוי הדין דלעולם הפירא הוא הדבר שעליו נעשה המקח, והטיבעא הוא התשלום על המקח,[[2]](#footnote-3) ומשיכת המקח מחייבת בתשלום דמיו, ואילו משיכת הדמים אינה מחייבת את המקח, ובנוס"א, (וכ"ה בד' הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א' ובכ"ד), דהמקח חל ע"י משיכת המקח עצמו, ועי"ז חיילי כל תנאי המקח,[[3]](#footnote-4) אך במשיכת הדמים לא חייל המקח, וע"כ הוא דהזהב מחייב את הכסף ואין הכסף מחייב את הזהב.

ועי' בחי' הגר"ח הל' מע"ש שכתב, ז"ל, דמבו' בב"מ ר"פ הזהב דדין קנין כסף תלוי באם חשוב כספא או פירי, ומשום דהכל לפי הנישום אם הוא בתורת כסף או בתורת פירי, עכ"ל, ונ' כונתו, דהגם דבריש פירקין לא איירי כלל בדין קנין כסף, מ"מ ממשנתינו נלמד דכד איכא טיבעא ופירי, חזינן להפירי כדבר הנקנה ולהטיבעא כדבר הקונה, וכמש"נ, וע"כ ודאי דאין הפירא קונה את הטיבעא בקנין כסף, דדינא דקנין כסף הוא שנקנה המקח בנתינת הדמים, אך אין הדמים נקנין בנתינת המקח מדין קנין כסף,[[4]](#footnote-5) ומה"ט כתב הגר"ח שם דבקנין הקדש ומע"ש שפיר מועיל פירא לקנות את הטיבעא, משום דאין שורש הדין דטיבעא אינו נקנה בקנין כסף, אלא שורש הדין הוא דטיבעא לא חשיב כדבר הנקנה, ובהקדש ומע"ש לעולם חשיבי ההקדש והמע"ש כדבר הנקנה, וכמש"כ הגר"ח שם.

ויש להוסיף בזה ד' רה"ג בס' המקח, דמבו' בדבריו דהא דאין מטבע נקנה בחליפין, הוא משום דמטבע לעולם הוא קונה, ול"מ למיהוי נקנה, ונת' במק"א, ולפ"ז כ"ש דאין מטבע נקנה בקנין כסף.

ועי' גם בד' הגרע"א לעיל ר"פ המפקיד ד"ה ובזה נלע"ד ובדמ"ד: בד"ה תוד"ה נעשה ובתשו' קל"ב שנקט בפשיטות דאין כסף קונה כסף אחר דוגמתו בקנין כסף, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, ועי' עוד בדבריו לעיל דמ"ו., ז"ל, וגם מדין מעות קונות ד"ת ליכא למיתי עלה, דהא ליכא כלל קנין מעות, כיון דנחושת מחייב כסף ואין כאן קנין על הכסף וכו', עכ"ל, והרי דל"מ פירות לקנות מטבע בקנין כסף, וזה מכח הא דהנחושת מחייב את הכסף, וזה כמש"נ בביאור ד' הגר"ח.

אך לד' החזו"א אין הדין כן, וכ"ה מבו' להדיא בד' החזו"א במכתב שהועתק לעיל דמ"ד., ז"ל, אבל אם יחד לו מטבעות מיוחדות, נעשו המטלטלין כסף לקנות את המטבעות, ואין כסף קונה בלא משיכה, עכ"ל, והרי שנקט דשפיר מצו המטלטלין לקנות את המטבע בתורת כסף, והראוני גם בקרני ראם על המהרש"א לקמן דמ"ו. שנקט דמעות קונות מעות, עיי"ש, אך בד' המהרש"א י"ל דאין מעות קונות מעות, וכנ"ל.

שוב מצאתי בעזה"י דדינא דהגרע"א מפורש בתשו' ר"י שהובא באו"ז ב"מ סימן ק"פ, ז"ל בתו"ד, ואפי' אם הי' המעות בעין לא שייך למימר הכא מעות קונות אלא כשקונות מטלטלין ולא מעות כיוצא בהן, עכ"ל, ולהדיא דאין מעות קונות מעות כיו"ב בקנין כסף.[[5]](#footnote-6)

הוספה - ט"ו אייר תשע"א- וכעת צ"ע, דמשמעות ד' השו"ע בסימן ר"ג דאם מכר דינר זהב בדינר זהב קאי במי שפרע, עיי"ש, ואם אין מטבע קונה מטבע דוגמתו בקנין כסף, א"כ מ"ט קאי במי שפרע, לדעת רוב הראשונים דליכא מי שפרע אלא במקום דמעות קונות מדאוריתא, ועמד ע"ז בצמח דוד לתשו' הגרע"א סימן קל"ב, עיי"ש, וצ"ע, - ע"כ הוספה.

טו] ואמנם צ"ע דא"כ מה הוצרכו הר"ן והנימו"י בסוגיין במטלטלין שמי שמשך חפץ מחבירו לקנותו והתנה עמו ליתן לו כור חטים חדשים, חייב ליתן לו כמו שפסק, הרי זהו עיקר דינא דמתניתין דהזהב מחייב את הכסף, וה"נ המטלטלין מחייבין זא"ז, ואם לא מצינו ללמוד לזה ממשנתינו, דשמא א"א לחייב אלא טיבעא ולא מטלטלין אחרים, הרי גם לא מצינו ללמוד לזה מדינא דסוגיין.

ונ' פשוט, דודאי עיקר דינא דמתניתין דהזהב מחייב את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, הוא ע"ד ד' החזו"א דהזהב מחייבו בחיוב כסף, והוי עיקר חיובו ליתן לו כסף, ומכח זה משתער חיובו שיעור הכסף שפסק, והכסף אינו מחייבו בחיוב זהב, ואין חיובו ליתן לו זהב, וע"כ גם אין משתער חיובו בשיעור הזהב שפסק, (אך אין הטעם בזה כד' החזו"א דא"א לשער אלא בטיבעא, אלא הטעם הוא משום דלא מצינו לחשוב הפירא כדמי הטיבעא, וכנ"ל), וה"נ המטלטלין מחייבין זא"ז והוא מתחייב במטלטלין אלו בעד אלו, והוי עיקר חיובו ליתן לו מטלטלין אלו, ומכח זה משתער חיובו בשיעור המטלטלין שפסק עמו, דנקבע דמטלטלין אלו הוו דמי אלו, אך אכתי הי' מקום לומר, דאינו חייב לפרעו במטלטלין אלו שפסק עמו, ומצי ליתן את דמיהם, דמה לי הם מה לי דמיהם, וזה ע"ד הא דבהלואה מצי לפרעו בשו"כ אף דעיקר חיובו הוא במעות, (והגם דהתם אם יש לו מעות חייב לפרעו מעות, י"ל דהוא רק במעות, וגם אם הוא גם בשאר מילי, הרי דעכ"פ אם אין לו מטלטלין אלו הי' בידו לפרעו במעות), וזהו שלמדו מסוגיין דמצי לקבוע שיהא הפירעון רק בדבר מסוים, וזה ע"ד מש"נ לעיל סק"ח בד' הריטב"א, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

וי"ל עוד, דמה שהוצרכו הר"ן והנמו"י ללמוד מסוגיין, הוא בפסק עמו ליתן לו כור חטים "חדשים", כאשר כ"ה בלשונם, דבזה ס"ד דמצי ליתן לו ישנים דמעלו טפי, ונלמד מסוגיין דחייב ליתן לו ישנים כמו שפסק.

**ד**

טז] בעיקר דינא דהכסף אינו מחייב את הזהב, צ"ע, דהגם דל"מ הכסף לחייב את הזהב בתורת דמי המקח מ"מ מ"ט לא יועיל הכסף לחייב את הזהב, מדינא דקנין כסף, וכמו שמצינו בכ"ד דהתחייבות חיילא ע"י קנין כסף.[[7]](#footnote-8)

ושמא אה"נ אם יהא דעתם להתחייבות בפנ"ע, שתהא נקנית בקנין כסף שפיר מצי חייל, אך מתניתין לא איירי בכה"ג, אלא בחיוב שמדין דמי המקח, ובזה הוי הדין דהכסף אינו מחייב את הזהב, אך זה דוחק.

יז] ואשר ע"כ צ"ל כמש"כ בקונט' השעבוד להגרש"ש סימן א', דהגם דלא ביטלו חכמים לקנין כסף בהתחייבות, מ"מ כל שמתחייב על מין מסוים, ביטלו בזה לקנין כסף, עיי"ש בטעמו.[[8]](#footnote-9)

וצ"ל עוד, דאף למש"כ הבית מאיר אהע"ז סימן כ"ט דהתחייבות חיילא ע"י קנין כסף גם לדעת ר"ל משום דלא מחסר משיכה, מ"מ בהתחייבות על מין מסוים חשיב כמחסר משיכה, ועי' בד' הגרש"ש שם, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מה שהוכיח הגרע"א בסימן ר"ט מד' התרוה"ד, דאף במקנה העובר לכשתלד קנה בכסף, כיון דבשעת מעשה הקנין ל"ש משיכה, והגרש"ש שם פשיטא לי' לא כן, וצ"ע.

ושוב העירוני שהדברים מבוארים כן בד' הראב"ד והרשב"א לקמן דע"ח. שכתבו, דשכירות דבית סתם מצי חיילא ע"י קנין כסף, ושכירות דחמור סתם ל"מ חיילא ע"י קנין כסף, אלא למי שפרע, עיי"ש, והרי להדיא דהתחייבות על מטלטלין, דינה כקנין מטלטלין, שביטלו בזה חכמים לקנין כסף, אך שמא יל"פ דלא איירי התם בהתחייבות, אלא ס"ל דאיירי בשיש לו בית אחר וחמור אחר, וכדעת הרמ"ה שהביא הטור סימן שי"ב, (וכאשר כ"ה בר"ן ונמו"י שם, וכדלהלן), וצריך בדיקה בזה.

אמנם הנה בד' הריטב"א שם מבו' דשכירות דחמור סתם מצי חיילא בההיא הנאה, אשר הוא מדין קנין כסף, כמש"כ הריטב"א בכ"ד, אך נ' פשוט דהריטב"א לטעמי' אזיל דס"ל לקמן דצ"ט: דשכירות מטלטלין נקנית בכסף, וע"כ ה"נ התחייבות להעמיד שכירות מטלטלין נקנית בכסף.[[9]](#footnote-10)

אמנם העירוני לד' הר"ן ונמו"י שם, דמבו' בדבריהם דאף דשכירות מטלטלין נקנה בכסף, וע"כ אם הקדים לו מעות חייב להעמיד לו חמור אחר, כ"ז הוא בשיש לו חמור אחר, ומשא"כ בשקנו מידו חייב אף כשאין לו חמור אחר, ולכאו' נ' מזה דס"ל דהתחייבות אינה נקנית בקנין כסף, וצ"ע בזה. [[10]](#footnote-11)

1. ונ' להוסיף, דכל הא דמצי להתנות עמו שיפרע לו כסף, הוא רק משום שזהו עיקר חיובו, אך אם לא הי' זה עיקר חיובו, ל"ה מצי להתנות שיפרע מזה, והוא מוכח כן ממש"כ הראשונים דפועל ל"מ להתנות שיתן לו חטים, ומ' ודאי דלא רק דל"מ לקבוע החיוב כפי החטים, אלא גם ל"מ להתנות שיתחייב לו כו"כ מעות ויפרע את חיובו בחטים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. והא דאין בידם לקבוע שיעשה המקח על הטיבעא ויהא הפירא תשלום על הטיבעא, כתב בחי' הגרש"ש קידושין סימן ב' שהוא משום דבטלה דעתם, אך ממש"כ הראשונים דמטבע אינו מחייב מטבע אחר דוגמתו נראה דדינא הוא, דבטיבעא א"א לראות דבר אחר כדמיו, דהוא דמי עצמו, וע"כ גם א"א לנו לחשבו כדבר הנקנה, ודו"ק.

   ועמש"נ ב? סק"ג בהערה, דמה"ט אין לדמות דכ"ה דב' מטבעות שוים אין מחייבין זא"ז, ה"נ ב' מטלטלין אין מחייבין זא"ז, דשאני במטבעות דכיון דלגבי נפשי' הוי טיבעא, ל"מ לחייב כלל בדמיו, דטיבעא הוא דמי עצמו, וא"א לראות דבר אחר כדמיו, ורק מטבע דחריף טפי מיני' דחשיב כטיבעא כלפיו, מצינו לחשבו כדמיו, וע"כ גם א"א לנו לחשבו כדבר הנקנה, משא"כ בב' מטלטלין, שפיר מצינו לחשוב חד מינייהו כדמי חבירו, וחשיב חד מיניהו כדבר הנקנה וחד כדבר הקונה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דכל דחייל עיקר המקח, חיילא ממילא כל פרטי המקח, מבו' כן מהא דהמוכר שדה לחבירו ה"ה מתחייב באחריות, ובטור סימן רמ"ג כתב בשם רבינו יונה דהוא אף בשנתן לו מתנה והחזיק בזה, והגרע"א בכו"ח סימן ז' הק' דהיאך חיילא האחריות בכה"ג, ועד"ז הק' הגרע"א בכו"ח תנינא נטעי כר"ש סימן ט"ז אות ב', דלדעת ר"ל היאך מתחייב המוכר באחריות שבח היתר על ההוצאה, עיי"ש באורך, ולהנ"ל ניחא, דכל שנתקיים עיקר המקח, ממילא חיילי כל פרטי המקח, וצ"ל דאף בנמצאת שדה גזולה הוא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה"ט כתב הגר"ח שם דבקנין הקדש ומע"ש שפיר מועיל פירא לקנות את הטיבעא, משום דאין שורש הדין דטיבעא אינו נקנה בקנין כסף, אלא שורש הדין הוא דטיבעא לא חשיב כדבר הנקנה, ובהקדש ומע"ש לעולם חשיבי ההקדש והמע"ש כדבר הנקנה, וכמש"כ הגר"ח שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בדברי ר"י, שנראה דמה"ט גם אין חוב מעות נקנה בקנין כסף, מלבד הא דאין המעות בעין ול"מ לקנותם, ולכאו' כן צ"ל לדעת רש"י דהא דאין חוב נקנה בחליפין הוא משום דאין מטבע נקנה בחליפין, והרי דמצי חייל קנין על חוב, ותיקשי דא"כ מ"ט אינו נקנה בכסף, ואין לומר דאה"נ מדאוריתא הוא נקנה בכסף, ואף שביטלו חכמים לקנין כסף, דא"כ מ"ט אמרו דהלואה ליתא בבריא, הרי מצי להקנותה בקנין כסף בדמי מקח או במכור לי באלו וכיו"ב, ובע"כ דכ"ה דס"ל לרש"י דחוב מעות חשיב כמטבע שאינו נקנה בחליפין, ה"נ חשיב כמטבע שאינו נקנה בכסף, ואה"נ חוב חטים נקנה בכסף, והרי לדעת רש"י נ' דהוא נקנה אף בחליפין, וכ"ה מבו' בתשו' ר"י שם דטעמא דרש"י ל"ש אלא בחוב מעות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בחזו"א בליקוטים בסוגיין כתב בד' הנמו"י, דל"מ אלא לקבוע שיהא חייב לפרוע את חובו בחטים, אך לעולם החוב משתער לפי ערך כסף, עיי"ש בדבריו, אך העירוני דלכאו' אי"ז מתישב במש"כ הנמו"י שהתנה עמו ליתן לו "כור" חטים, והרי להדיא דנקבע חובו על כור חטין, בין יוקרו ובין יוזלו. [↑](#footnote-ref-7)
7. עי' ריטב"א בכ"ד דבההיא הנאה הוא מדין קנין כסף, ועי' ר"ן ר"פ הנושא, ועי' בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ס"ה בדין פסיקה, וכן נקטו הגרע"א כו"ח תנינא נטעי כר"ש סימן ט"ז אות ב' והבית מאיר אהע"ז סימן כ"ט ס"ב ונחל יצחק סימן מ' ענף ח', אך בחי' הרי"מ בריש פירקין כתב לישב דא"א להתחייב ע"י קנין כסף, עי' בדבריו, וכן שמעתי בשם הגרא"מ שך דרק ע"י קנין סודר מצינו ליצור חיוב. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך צ"ע היאך זה מתישב לדעת בעה"ע דלא גזרו אלא במקח שבעלי' ולא במקח שבבית, ולפ"ז לכאו' כ"ש דהתחייבות על מטלטלין תחול, גם צ"ע לדעת הסוברים דלא גזרו היכא שהוא דר עמו בחצר, ואטו יהא הכסף קונה את הזהב היכא שהוא דר עמו בחצר, אך מסתימת מתניתין אין להקשות, שהרי במתניתין תני נמי דנתן לו מעות ולא משך שניהם יכולין לחזור בהן, והרי דלא איירי מתניתין היכא שהוא דר עמו בחצר, וי"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ושמעתי לפרש בזה ד' רש"י בדמ"ו: שפירש דכיס מלא מעות בכיס מלא מעות ל"מ בתורת קנין כסף, דמעות אינם קונות, וצ"ע דתיפו"ל דכסף אינו קונה כסף, וכמש"כ הגרע"א בכ"ד, ושמא י"ל דאיירי בב' מיני מטבעות (כאשר כ"ה לשנויא דגמ'), אשר חד מינייהו הוי טיבעא וחד הוי פירא, וע"כ אם היו מעות קונות, שפיר הי' מתפרש מתניתין דקונים זא"ז, והיינו משום דבנתינת הטיבעא הוא קונה את הפירא ובנתינת הפירא הוא מתחייב את הטיבעא, ולהנ"ל י"ל דהגם דכסף אינו קונה כסף, מ"מ אם היו מעות קונות הו"מ להתחייב כיס מלא מעות בקנין כסף, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. והעירוני להוכיח כן גם ממה שדנו הראשונים מ"ט איכא מי שפרע בפסיקה, אף דמדינא לא חיילא דהוי דבר שאינו ברשותו, ולא פירשו דהוי מדין התחייבות, וכמש"כ בתשו' הרשב"א, ונ' מזה דס"ל דאין התחייבות חלה ע"י קנין כסף.

    אך נ' לדון בזה, לפי המבו' בחי' הריטב"א ב"ב דס"ט: דא"א להתחייב על דבר שאינו מצוי, עיי"ש, והרי דכל שמתחייב על דבר מסוים דהוי לא בא לעולם, הוי דינו כדין הקנאה שאין אדם מקנה דשלבל"ע, ואשר ע"כ שפיר נקטו הראשונים דאם פוסק על דבר שאינו ברשותו, לא חיילא הפסיקה מדינא, ודו"ק, ובזה יתישב דלא סתרי ד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן ס"ה שכתב דפסיקה הוא מדין התחייבות, לדבריו בב"מ דמ"ח. ובמיוחסות סימן רכ"ה דפסיקה לא חיילא אלא משום דהוא דבר המצוי, עיי"ש.

    ובזה יל"פ דעת הרמ"ה שהביא הטור סימן שי"ב דס"ל דבשכירות בית סתם א"צ להעמיד לו אלא בית שהי' בידו בשעת השכירות, ולהנ"ל י"ל, דמודה הרמ"ה דבשכירות בית סתם מתחייב המשכיר לשוכר להעמיד לו בית, ואפ"ה ס"ל דא"צ לו בית שלא הי' בידו, דהתחייבות על דבר מסוים לא חיילא, אם הוא דבר שאינו ברשותו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-11)