גיטין דף יא_ טו_
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין - הרב זאב קרלנשטיין

**;;**

**בענין אם גט ושחרור הוא זכות או חובה לענין דין זכין שלא בפניו:**

**תד"ה "בגיטי"—**דמייתי לבאר הירושלמי שגט הוי לעולם חובה ושחרור הוא לעולם זכות.

**ובתוס' רא"ש בסוגיין—**באופן פשוט, שמכיון שיכול למכור העבד אין לעבד שום זכות, והוסיף שאשת מוכה שחין הוי חובה משום טב למיתב וכו'.

**מהרש"א כאן** –דלא כהנ"ל ושאין הענין תלוי כלל בזכות וחובה.

**תוס' רא"ש דף י' ע"א ד"ה "בשליחות".—**שבשחרור מהני זכיה אף אם העבד עומד וצווח שאינו רוצה.וצ"ע שסתר עצמו ממש"כ בסוגיין.

**רשב"א דף לב' ע"ב ד"ה "שליח**"—בביאור הירושלמי הנ"ל עיי"ש בסתירת דבריו.

**ברכת שמואל קידושין סי' יג** –בביאור שי' הרשב"א.

**תרומת הדשן רלז.**

**ושו"ע אבהע"ז קמ' ס"ד.**

**ורמ"א שם ב' דעות.**

**וגר"א שם סקי"ג**—אם מהני זכיה בגט באשת מומר. ותלוי בכל הנ"ל.

**עיין היטב סוגיא דלהלן יב' ע"ב יג' ע"א--** ועולה לכאורה שהנידון כולו הוא אם הוי זכות לאשה או לעבד ולכאורה דלא ככל הנ"ל.

**עיין רש"ש במתני'.**

**עיין פי' המשנה להר"מ במתני'—**ועולה שהחילוק בין אשה לעבד הוא שבאשה היא אוכלת תרומה מחמת מעלת כהונה שבה, משא"כ עבד וצ"ב.

**רשב"א בקידושין דף כג ע"א.[[1]](#footnote-1)**

**עוד בענין זכיה , ובגט ושחרור:**

גמ' י' ע"א שליחות בע"כ בגירושין איכא, ובתד"ה "בשליחות" משמיה דהר"ח.

**סוגיא בקדושין כג' ע"א –** דלר"מ מהני זכיה בשחרור בכסף, ורק בשטר פליג, ושם בגמ' ב' טעמים לזה או משום "דקני ליה בע"כ", או משום דקבלת רבו גרמה לו. – **ולדון** דמודה ר"מ לסברת הירושלמי בשחרור שע"י כסף.

**רשב"א קידושין כג' ע"א –** בביאור פלוגתת ר"מ ורבנן, ובביאור סוגיין דף יג', עיי"ש שהקשה שאם האדון יכול לשחרר בכסף ע"י אחר א"כ שוב צריך ר"מ להודות שאף בשטר הוי זכות, וכן הקשה הא יכול להפקיר העבד ולהוציאו לחירות, עיי"ש.

עוד בביאור דברי הירושלמי ותוס' בסוגיין **עיין תורת גיטין –** ועולה צד נוסף , דלע"ע ענין זכיה תלוי או באמת אם המשלח רוצה בחלות, או כשי' המהרש"א שהכל תלוי אם החלות הוא זכות או חובה. ובתו"ג עולה שבדבר שיש בו צדדי זכות וחובה אין בו תורת זכיה, ורק אם האדון ביו כה יכול לחוב לעבד חשיב שנשאר רק זכות, עיי"ש. ויש לברר ג' גדרים אלו, א'. שהכל תלוי ברצון המשלח. ב', שהכל תלוי בשם החלות אם הוא זכות או חובה בעצם. ג', שכל דבר שיש בו זכות וחובה אין בו תורת זכיה אף אם המשלח רצה את החלות.

**בהנ"ל ובענין זכיה בעומד וצווח, וחבין כשהוא רוצה את החלות:**

**עיין רמב"ן חולין לט' ע"ב –** שבין בזכות ביין בחובה אם לאחר מעשה רצה את החלות מהני, ואם מחה לא מהני, והחילוק בין זכות לחובה הוא רק בשתק. והרמב"ן דחה שי' זו. וסבר שבחובה לעולם לא מהני.

**רמב"ן, רשב"א ,ריטב"א קדושין כג' –** דנו אם מהני זכיה בשחרור בעומד ומווח.

**ר"ן** ב"**ב קכו' –** שזכיה לא מועלת אם כשנודע לזוכה מחה.

**ר"ן לקמן לח' –** שמהני זכיה אף אם יש לו הפסד כגון בזכית קרקע ללוה כדי שיעשו לו פרוזבול.

**ריטב"א עירובין כא' ע"ב –** בהנ"ל.

**עיין ברכת שמואל קדושין סי' יד'.**

**בענין תופס לבע"ח:**

**תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים:**

**בענין תפיסה בשחרור:**

**בענין שלוחו של בעל הממון.**

**גמ':** יתיב וכו' ש"מ מדרבנן התופס לבע"ח קנה וכו' א"ל ריבר"י ואפי' במקום שחב לאחרים. עיין כל הסוגיא.

**ועולה בסוגיא ב' נידונים, א'**, תופס לבע"ח, **ב'**, תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים, **וצ"ב מהו הנידון אם תופס לבע"ח במקום שאינו חב לאחרים אם קנה או לא.**

**הגמ' השוותה** בס"ד דאומר תנו לאו כזכו, דתפיסת הזוכה את השחרור לעבד, שתלוי בב' הנידונים הנ"ל, **א'**, דמוכיח דתופס לבע"ח קנה, **ב**' דאף במקום שחב לאחרים קנה. **ועיין בדברי התוס' בביאור** **הסוגיא** ודבריו תמוהים וצ"ב ועוד יבואר.

**ועיין ר"ן** שכ' דממתני' עולה שאדם יכול להעמיד עצמו כשליח לעבד מדין זכיה, וממילא ה"ה שיכול להעמיד עצמו כשליח לתפוס חוב עבור מלוה. וגם דבריו צ"ב דוכי מכאן רק עולה המושג והדין של זכיה. ועוד יבואר.

**אולם כל האחרונים הקשו** דמה מהני מה שהתופס מעמיד עצמו להיות שליח קבלה, הא מכיוון דנקטינן דתנו לאו כזכו, וא"כ אין כאן כוונה של האדון לתת הגט שחרור בתורת שחרור, וא"כ איך יהני תפיסתו של הזוכה.

**עיין תורת גיטין לעיל דף ט' ע"ב.**

**עיין מחנה אפרים שלוחין ס"ד.**

**חידושי ר' שמואל סי"ג.**

**ע"ע באחרונים הנ"ל** איך מהני זכיה על שחרור הא בעינן שלוחו של בעל הממון.

**עיין ירושלמי במסכתין פ"ו ה"א ובמע"ש פ"ד ה"ד .**

**עיין תוס בב"מ עא' ע"ב ד"ה "בשלמא"** דאף בשליח בעינן שלוחו של בעל הממון.

**עיין דברי משפט קפב'.**

**ברכת שמואל כאן סכ"ג**

**ברכת שמואל קידושין סי יא'.**

**והם דנים דבירושלמי** מבואר שבגט אי"צ שלוחו של בעל הממון, ואולי לפי"ז כ"כ בשחרור**, אך הגר"ח נקט** שבזכיה לעולם בעינן שלוחו של בעל הממון וכל הנ"ל טעון ביאור.[[2]](#footnote-2)

**עוד בענייני תופס לבע"ח:**

**עיין נתיה"מ קה' ב'.** --דחב לאחרים ושלוחו של בעל הממון הוו ב' עניינים, ובחצר ל"ש חב לאחרים דל"ש שליח לדבר עבירה.

**עיין עוד בנתיה"מ הנ"ל. ובמחנ"א שלוחין כז',--** שחילקו אם תופס לבע"ח הוא גביה או רק תפיסה לאלם השעבוד, והם חילקו כל א' באופן הפוך מתי יש או אין חסרון של שלוחו של בעל הממון.

**ע"ע שם בישוב התוס' ד"ה "התופס"--** בענין הסתירה בר"י.

**וכן עיין רמב"ן ב"מ דף י' וכתובות פד'**-- שמציאה ל"ח חב לאחרים כלל.

**ר"מ פ"כ ממו"ל ה"ב, ושו"ע קה' ג'.—**שאם הלוה מגבה א' מבעה"ח אין חסרון דשלוחו של בעה"מ.

**עיין אחיעזר ח"ג סמ"ה סק"א.**

**עיין מרחשת ח"ב סכ"ז ענף ב' סקכ"א-כב'.**

**בית הלוי ח"ג סמ"ד סק"א.**

**אבן האזל פ"ב ממו"ל ה"ב.**

**שו"ת רע"א תניינא קיב'.**

**ע"ע שו"ע קה' ס"ב** –אם א' מהמלוים יכול לתפוס עבור מלוה אחר ואם יש מיגו בכה"ג. **עיי"ש סמ"ע וש"ך וקצו"ה.וחי' הגר"ש.**

**עיין היטב חי' הגרש"ש סי' ד'—**בישוב הנידון מדוע אין חסרון בסוגיין משום טלי גיטך מע"ג קרקע, וייסד כאן יסוד גדול בהנ"ל.[[3]](#footnote-3)

**שי' רש"י בסוגיין:**

**שי' הריף והר"מ בענין תן כזכי בגט ושחרור:**

**רש"י בסוגיין ד"ה "ש"מ"—**שי' תמוהה שמיירי שבא לזכות השחרור לאחר שחזר בו האדון. **ועיין חי' ר' נחום** בביאור שי' רש"י שהוא לשי' שתן כזכי חל רק שהאדון לא חוזר בו, ועדיין לשחרור צריך שיגיע לידה, ודין זכיה זה הוא חב חאדון, עיי"ש.

**שי' הרי"ף בסוגיין**-- בזכיה בשחרור שמהני רק לענין שאינו יכול האדון לחזור בו.

**שי' הר"מ פ"ו מעבדים ה"א** – לחלק בזה בין תן לזכי.

**גר"א יו"ד רסז' סקקל"ו**

**עיין אבו האזל.**

**עיין אבי עזרי**

**עיין אמרי משה כה יב**

**גרש"ש סי ג'כרכת שמואל סי' כד**

**גרנ"ט**

**קה"י סי' יא[[4]](#footnote-4)**

**דף יב' ע"א**

**תד"ה "אלא" עיין קצו"ה קה' א'** שהוכיח מהתוס' לענין שליח לד"ע באופן שהעבירה לשליח ולא למשלח. **עיין נוב"י אבהע"ז קמא עה', ועיין גר"ש. עיין קה"י קידושין לה'. עיין שו"ת רע"א קצד'.**

**עשה עמי ואיני זנך:**

**מבואר** דעבד כנעני שאומר לו בע"ב צא מעש"י למזונותיך דאין חייב לזונו אף אם לא ספק, ובאשה אינו כן, **והטעם** דבאשה חייב לה מזונות, ובעבד אין לו חיוב מזונות אלא שקנין האדון על העבד הוא אינו כולל אפשרות שימות ברעב, ולכן עד כמה שצריך העבד מזונות אין לאדון קנין בעבד. **ומבואר לקמן** שאם העבד אינו יכול לחזור על הפתחים מחמת שהוא עבד צריך האדון לשחררו כדי שיהיה ניזון, או שיזונו, והוא כמש"נ שאין לאדון קנין בעבד באופן שיגרום לו למות שעל חייו אין לו בעלות.

והנידון אם יכול לומר עשה עמי ואיני זנך הוא אם שייך שיאמר האדון שאתה קנייני ולכן מעש"י שלי, ואוכל העבד מחיזור על פתחים, או דלמא חיזור על פתחים אינו נחשב אופן להחיות העבד, **ולמסקנא שיכול, הרי שמבואר בתוס' בע"ב ד"ה "שמע"** דבשנות בצורת שאינו יכול לחזר על הפתחים הרי דלכ"ע אינו יכול לומר לו וכו'. וכמש"נ.

**ולפי"ז צע"ג דברי תד"ה "עבד"** דבאמר לו צא מעש"י למזונותיך והעבד עוד עובד מעצמו לאדון דס"ד שהאדון חייב לזונו, וע"ז קאמרה הגמ' עבדא דנהום כריסא וכו', וצ"ע מה הסיבה שיהיה ס"ד שיהיה לאדון חיוב להאכיל את העבד, הא מכיון שאין חיוב מזונות והעבד ברשות עצמו להרווחי מזונו א"כ מה מוסיף מה שבפועל העבד עובד לאדונו. **ושו"מ שעמד בזה הגר"ש. ועיין ברכת שמואל סי' כא'.**

**גמ': ת**"ש דא"ר המקדיש ידי עבדו וכו' ולימא ליה הקדש גופי' ניחא ליה וכו' קמא קמא קדיש וכו'.

**ומבואר** דמותר לעבד לפרוע חוב מזונות העדפה מחמת שהקדש ניחא ליה, ומ"מ פורע רק פחות מש"פ כדי שלא יחול עליו תורת הקדש, **וצ"ע** אם הקדש ניחא ליה א"כ מדוע לא יפרע מהקדש, ובאמת שיאכל מהקדש ומדוע לוה ופורע. **ע"ק** אם הקדש לא חל על פחות מש"פ א"כ למאי אצטריך להסכמת ההקדש הא אינו שלו, **ולתוס'** שמסתמא אין כוונת המקדיש על פמש"פ הוא צע"ג, **ולרש"י** שלא חל קדושה על פמש"פ י"ל דממון הקדש הוי אלא שאינו קדוש בקדושת מעילה, **ועיין מהר"ם שיף וגר"ש.**

**עצם דברי התוס'** שכוונתו של מקדיש שיחול הקדש רק על ש"פ הוא צ"ע הא המקדיש הקדיש את ידיו של העבד כקנין גוף לפירות ולא את מעשה ידיו, וצ"ל שהקדיש את ידיו כקנין גוף לפירות רק לענין פירות שהם מערך ש"פ ומעלה, עדיין צ"ע דכל מה שיצטרף אח"כ ייחשב מלמפרע כקדוש, דמתברר מעיקרא שיצא מהידים ש"פ שחל עליהם קדושה, וכנראה אם אכל העבד כבר א"א לצרף את הני פירות לש"פ, אלא שצ"ע שוב א"כ למאי בעי לרצונו של ההקדש הא הוי של האדון. **עיין מהרמ"ש שם.**

**בראשונים מובא שי' הריב"ם** דבאמת חל הקדש על פמש"פ אלא שאין בו מעילה מדאו'**, והקשו** **עליו הראשונים** מהגמ' בכריתות שעולה שיש צירוף למעלה אף לזמן מרובה. ועוד קשה על ריב"ם מדוע לית אסור חצי שעור מדאו' , ותי' דפמש"פ אינו ח"ש שאין לו תורת ממון, עיין גר"ש וקצרנו.

**עיין מאירי ופנ"י** שהקשו מדוע לוה ואוכל, ומדוע שלא יעשה בפמש"פ ויאכל, עיין מה שתי', **ועיין גר"ש.**

**עיין מאירי שהקשה** מדוע העבד אינו אוכל הקדש ממש כמו שפרת הקדש מותרת, ותי' דהעבד אינו של ההקדש אלא לידים ואסור להאכילו**, עיין גר"ש.**

**גמ':** רפואתו דידיה הוי, **עיין קובץ שיעורים** כאן שהוכיח דחיוב רפוי הוא אינו חיוב ממון אלא חיוב לרפאות דאל"ה מדוע הוי דידיה, ומאידך יש להוכיח דהוי חוב ממון דאל"ה מדוע באמדוה לה' יומי ונתרפא בסמא חריפא מקבל העבד את השאר הא כבר נתרפא, **עיין גר"ש**. וקצרנו.

**דף יג' ע"א**

**מתני':** האומר וכו' **רש"י ד"ה "האומר"** להיות משוחרר עכ"ל, כאן רש"י חזר בו וסבר דמהני זכיה בשחרור להיות משוחרר ולא רק שלא יוכל האדון לחזור בו, שי' הרי"ף והר"מ כבר נתבארו.

**שליחות לאחר מיתה, ונשתטה המשלח:**

**רש"י ד"ה "לא"** הא מית ליה משחרר ופקע ליה רשותא, **עיין קצו"ה קפג**' מה שהוכיח מרש"י ששייך שליחות אחר מיתה ורק שאין אישות,

**עיין קצו"ה קפג.**

**עיין קצו"ה קפח ב.**

**באו"ש פ"ב מגירושין הט"ו**

**באפיקי ים ח"ב סמ"ד**

**עונג יו"ט קיז'**

**אמרי משה יח'**

**ובאחיעזר כח'.[[5]](#footnote-5)**

**תד"ה "האומר"** א"נ אפי' כרבנן וכגון שאינו מוסרו וכו', וצ"ע הא הוי טגמעג"ק, ולהתורת גיטין אין חסרון בשחרור משום טגמעג"ק, ודלא כהריטב"א בקידושין כג', וכן הרע"א והפנ"י פליגי בזה, וצ"ע התוס'. וי"ל או דלמסקנא שתן כזכי ומהני משום שלוחו של בעל הממון הרי דהא גופא חשיב ונתן. **או כדברי הגרש"ש** שבזכיה אין חסרון של טגמעג"ק מכיון שהזוכה כשזוכה אינו יד האשה אלא הוא מזכה לאשה, ובכה"ג ל"ח שהאשה נטלה בעצמה, וכדמוכח בר"מ שחסרון דטגמעג"ק הוא שיתן ולא שתקח האשה בעצמה, **עיין היטב גרש"ש, וגר"ש.**

**ענין מצוה לקיים דברי המת ומתנת שכ"מ יבואר לקמן.**

**דף יג' ע"א יד' ע"א**

**סוגיא דמעמד שלשתן**

**יש ללמוד הגפ"ת יג' ע"א יד ע"א[[6]](#footnote-6)**

**אודיתא:**

**תד"ה "גופא".**

**עיין מהרש"ל ומהרש"א.**

ועולה דלמהרש"ל קנין אודיתא הוא שקר ואין לעשות כן לכתחילה. ותלוי בגדר קנין אודיתא,

**עיין קצו"ה מ' א'. וקצד ד. וקוב"ש ב"ב תקלז. וחזו"א ב"ק יח ו.**

והנידון אם קנין אודיתא הוא קנין ככל קנין, או שהוא חלות מכח נאמנות.[[7]](#footnote-7)

**מעמ"ש בע"כ של לוה ונפקד:**

**בא"ד:** דמעמ"ש מהני אף בע"כ של נפקד.

**עיין היטב רא"ש סי' יז.** שמהני בע"כ אף להטעם שהלוה מתחייב בההיא הנאה, וצ"ע.

**רמב"ן רשב"א ור"ן בסוגיין** דפליגי וסברי שמעמ"ש לא מהני בע"כ.[[8]](#footnote-8)

**אם מעמ"ש בפקדון הוי חידוש:**

**רש"י ד"ה "מאי".**

**ר"מ פ"ו ממכירה ה"ח.**

**קצו"ה קכו ג.[[9]](#footnote-9)**

**בהנ"ל:**

**מעמ"ש בעכו"ם:**

**מדוע בנתן מלוה במעמ"ש אין חוזר ומוחל:**

**מעמ"ש בממון ביד חבירו שאינו מלוה או פקדון:**

**האם הנפקד עומד בחובת שומר למקבל:**

**התחייבות ע"י מעמ"ש:**

**שי' הרמב"ן שבמעמ"ש אם חזר ומחלו מחול:**

**שי' הראשונים דלא מהני מעמ"ש בשטרות:**

**לברר מהו הנידון** אם צריך או אי"צ דעת הלוה, ומהיכי תיתי שצריך את דעתו.

**שו"ע קכו א וגר"א שם סק"ד**  בנידון שאין הלוה יכול לחזור בו. עיין ברכ"ש סי' כה' מהו הנידון בזה כלל.[[10]](#footnote-10)

**תד"ה "במעמד"** שליכא מעמ"ש בשליש או מקבל עכו"ם.

**שו"ע קכו כב, שיש שפליגי בזה.**

**גר"א שם סקנ"ז –נט** שנחלקו אם מעמ"ש משום קנין או משום דין זכיה וצ"ב בזה.[[11]](#footnote-11)

**ברכ"ש סכ"ה משמיה דהגר"ח**, לבאר מדוע במעמ"ש אין חוזר ומוחל.[[12]](#footnote-12)

**שו"ע קכו ס"ב** שאין יכול ליתחייב במעמ"ש ,וצ"ע מאי ס"ד שיהני.

**לדון** אם מהני לתת במעמ"ש ממון שביד חבירו שאינו לא מלוה ולא פקדון[[13]](#footnote-13).

**עיין פנ"י ותורת גיטין בסוגיין ביישוב קושית המהרש" והמהרש"ל בתד"ה "גופא".** ועולה שבמעמ"ש חיוב השמירה עובר מהנותן למקבל, ומשא"כ באודיתא.[[14]](#footnote-14)

**ספר התרומות כח ח"ג ס"ב.** שכ' שכשיש לראובן פקדון אצל שמעון יכול מדין מעמ"ש לחייב את שמעון בחוב דמלוה כנגד הפקדון.

**ועיין שו"ע קכו ס"ד** דפליג בזה משום סיבה אחרת, והכל צ"ב.[[15]](#footnote-15)

**קרית םפר פט"ז ממו"ל ופ"ו ממכירה** שיסוד מעמ"ש הוא מדאו' וילפי' משעדר"נ.[[16]](#footnote-16)

**רמב"ן בסוגיין** שמעמ"ש וחזר וחלו מחול.

**ריטב"א בסוגיין ובקדושין דף מח**, שאין מכירת שטרות במעמ"ש.[[17]](#footnote-17)

**בביאור כל הנ"ל עיין הערה.[[18]](#footnote-18)**

**בענין שי' הראב"ד** דבכ' משעבדנא אף במכירת שטרות לא מהני חזר ומחלו, וכן בכל ענייני מכירת שטרות, **עיין תמצית סוגיות ב"ב קמז' וכתובות פה' ע"ב** בהרחבה.

**תד"ה "ולא**" עיין ראשונים, **ועיין רמ"א** ספ"א סעיף כג', **ועיי"ש שך** סק"ס דפליג על תוס' כאן, **ועיי"ש גר"א** סקמ"ז דלא מהני משום מיגו דהוי מיגו כנגד הובע"ד כק' עדים, **ובר"ן בסוגיין** משמע שהטעם דלא מהני מיגו הוא משום שיש אנן סהדי שמסתמא לא טעה, ואולי צריך את שניהם, וצע"ק.

**סוגית הולך מנה לפלוני:**

**בביאור המושג שהלוה פורע ועדיין חייב באחריות, במלוה ובפקדון:**

**גמ':** אתמר הולך וכו'.

מבואר שלוה ששלח פרעון למלוה ואמר לשליח הולך מנה לפלוני, הרי שעדיין חייב הלוה באחריות שאם יאבדו המעות ישלם שוב. **ונחלקו רב ושמואל** אם יכול הלוה לחזור בו, דהיינו האם זכה המלוה במעות. **ובס"ד לשמואל** המלוה לא זכה במעות משום שהולך לאו כזכי. **ולמסקנא** הוא משום שאם הלוה חייב באחריות בע"כ שלא קנה עדיין המלוה את הכסף ולכן יכול הלוה לחזור בו, דהיינו שר"ו נחלקו אם אפשר לומר מחד שהמלוה זכה בכסף, ומאידך שהלוה חייב באחריות, דהיינו שהחו עדיין לא נפרע.

**עיין רמב"ן.**

**עיין מאירי**  שאף לשמואל שיכול הלוה לחזור בו , מ"מ זכה המלוה בכסף לענין שמלוה אחר לא יכול לתפסו, וכן שיגבו מהכסף אף מהיורשים.[[19]](#footnote-19)

**הרי|ף הוכיח מסוגיין** את היסוד שתן שחרור חל שהאדון אינו חוזר בו אך העבד ישוחרר רק כשיגיע לידו. וכוונתו להוכיח שיש נתינת כסף ושטר שחרור לענין שיצא מיד הלוה והאדון ועדיין לא הגיע ליד המלוה והעבד.[[20]](#footnote-20)

**ר"מ פט"ז ממו"ל ה"ב** שהל' כרב, ואם החזיר השליח ללוה חייב השליח למלוה.

**השגת הראב"ד שם.**

**מ"מ בדעת הר"מ.**

**שו"ע קכה' א' – ונו"כ שם.** עיי"ש היטב בט"ז.[[21]](#footnote-21)

**רא"ש כאן** – מה איכפת לן שתן לאו יזכו הא מ"מ תופס לבע"ח קנה, עיין מה שיישב.

**עיין גר"א קה' סקי"ג** בביאור הגמ' בסוגיין.[[22]](#footnote-22)

**שו"ע קכה' ג' וקצו"ה סק"א –** אם יכול השליח לתפוס במעות לפרוע חוב שחייב לו המלוה.[[23]](#footnote-23)

**תורי"ד בשלהי פרקין** – בגדר הולך כזכי במתנה, מלוה, ופקדון, ושטר שחרור.[[24]](#footnote-24)

**פלוגתת רו"ש בפקדון** – לברר מ"ש בפקדון שחייב באחריות ואינו יכול לחזור בו, **ברכ"ש בסוגיין.**

**ר"מ ספ"א משכירות –** דמייתי בלא הוחזק כפרן לטעם דמתוך שחייב באחריות יכול לחזור בו, וצ"ע הא הל' כרב.

עיין קרבן נתנאל סק"ה.

עיין חי' הגר"ש סי' יד'.[[25]](#footnote-25)

**בענין שי' הראב"ד** דבכ' משעבדנא אף במכירת שטרות לא מהני חזר ומחלו, וכן בכל ענייני מכירת שטרות, **עיין תמצית סוגיות ב"ב קמז' וכתובות פה' ע"ב** בהרחבה.[[26]](#footnote-26)

**דף יד' ע"ב**

**מתנת שכ"מ:**

**גמ':** הולך מנה וכו' הא בבריא הא בשכיב מרע וכו'. **וברש"י ד"ה "בשכיב"** שכל זמן שלא חזר בו וכו' ועולה ברש"י שבאמת הולך בשכיב מרע יתנו למי שנשתלחו לו רק אם לא חזר בו המשלח, **עיין מהרש"א** דנקט כן ובאמת אי"צ דוקא לשון "הולך" אלא סגי בכל צווי לתת מדין מתנת שכ"מ. **ועיי"ש קרני ראם** דפליג וסבר דבהולך בשכ"מ מהני בתורת קנין גמור משום שהולך בשכ"מ כזכי. ומשו"ה לא מהני חזרה של משלח**. ועיין מרדכי דמייתי ר' יואל** שנקט ברש"י כהמהרש"א דבשכ"מ שאמר הולך מהני מדין מתנת שכ"מ ומהני חזרה, והקשה עליו דא"כ אף בבריא כ"ז שלא חזר בו מדוע יחזיר למשלח, ולכן נקט דבשכ"מ הולך כזכי ודלא כרש"י. עיי"ש. **ובתד"ה "הא"** משמע נמי דאתינן משום מתנת שכ"מ ולא מחמת הולך כזכי, ומשו"ה דקדק התוס' דלכאורה משמע בגמ' שמתנת שכ"מ סגי בכך שהמקבל יהיה קיים בשעת מתן מעות אך אי"צ שיהיה קיים בשעת מיתת המשלח, וכן אי"צ שיורשי המקבל יהיו קיימים בשעת מיתת המשלח וע"כ הוכיח מכאן התוס' שמתנת שכ"מ חלה מלמפרע, **ועולה עכ"פ** שסוגיין הוא משום מתנת שכ"מ וא"כ עדיין צ"ע למאי נ"מ בין בריא לשכ"מ הא שכ"מ חוזר בו עד שעת מיתתו ואם לא חזר בו אף בבריא יתן ליורשי מקבל, וכקושית רבינו יואל.

**עיין טור שלהי קכה'** דמייתי ב' דעות כנ"ל, דשי' הטור דמהני מדין מתנת שכ"מ ויכול לחזור בו, ושי' הרמ"ה דחל בתורת הולך כזכי ואינו יכול לחזור בו, ומ"מ אם עמד חוזר משום אומדנא שמכיון שנתן כשהוא שכ"מ מסתמא נתן ע"ד שימות.

**והעירוני לדברי השו"ע קכה' ס"ט** שפסק שמהני מדין מתנת שכ"מ ככתובין וכמוסרין, ומ"מ פסק כהרמ"ה שאינו יכול לחזור בו, והגר"א שם ביאר שפסק כהרמ"ה שהקנין מחמת הקנאה דמהיום אם אמות ולכן אינו חוזר בו, אולם צ"ע לשון השו"ע שכ' דמהני מדין מתנת שכ"מ דככתובין וכמסורין דמי, ולע"ע צע"ג.

**הרא"ש כ' כהתוס'** דסוגיין משום מתנת שכ"מ. ומ"מ קנה מקבל אף שמת מכיון שמתנת שכ"מ קונה למפרע.

**הר"ן הקשה על התוס'** אך כ' דמתנת שכ"מ חל למפרע הא מבואר בסוגיות בב"ב שמתנת שכ"מ חל לאח"מ, (**עיין לשון הרשב"א** שכ' שדברי שכ"מ לענין שיקנה לאח"מ מהני למפרע, ועוד יבואר.) **ועיין קצו"ה קכה' סק"ה** שיישב דלמרות שמתנת שכ"מ קנה לאח"מ מ"מ קנה המקבל אף לאחר מיתה מכיון שיסוד מתנת שכ"מ הוא אינו קנין אלא ירושה כדמוכח בב"ב קמח' עיי"ש. ומשו"ה המקבל יכול לזכות בירושה אף בקבר ככל ירושה שיש בה דין זכיה בקבר.

**ע"ע בענין זה בקצו"ה רמה' סק"ד ורנ' סק"א** שהאריך בב' צדדים במתנת שכ"מ אם קנה למפרע או קנה רק לאח"מ מדין ירושה. **ונקט נ"מ** אם יכול הקונה לחזור בו , דאם קנה למפרע אינו יכול לחזור בו ואם קונה לאח"מ יכול לחזור בו.

**ועיין נתיה"מ רי"ס רנ'** שכ' דשעבוד חל למפרע וקנין חל לאח"מ, ( והוי דברים הקרובים ללשון הרשב"א הנ"ל) והענין צ"ב . **וכן עדיין צ"ב דברי הגמ' בב"ב** **קלז'** דמתנת שכ"מ קנה לאחר מיתה ואחריך קנה עם גמר מיתה וקדמו אחריך, דהא מ"מ יש שעבוד למפרע ומדוע שלא ידחה השעבוד את קנין האחריך.

ועיין תמצית סוגיות ב"ב לדף קנב' שהארכנו בזה, **וכאן בקצרה**, דבאמת יסוד ענין של מתנת שכ"מ הוא שהקונה זוכה מחמת ירושה ולא מחמת הקנאה, הגדר לחלק בין הקנאה לירושה הוא, שהקנאה הוא שכח הבעלים להעמיד בעלות חדשה בממון, ואי"ז העברת בעלות אלא כח הבעלים לחדש ולהחיל בעלות על ממונו, משא"כ ירושה יסודה העברת בעלות של הממון לאחר מותו, דאדם יש לו בעלות שממונו יעבור מכחו ליורשים, ודין תורה שעובר לקרוביו ומתקנ"ח יכול להעביר ע"י קנין שכ"מ למי שירצה, הרי שבאמת בשעה שמצווה השכ"מ הוא נותן קנין לזוכה שיהיה לו זכות בנכסים להיות יורש עליהם, שלא הקנה לו אותם ולא חידש לו בהם בעלות אלא הוריש לו אותם ונתן לו זכות לקנות אותם בתורת ירושה לאחר מותו, ולפי"ז באמת מתנת שכ"מ הוי ירושה שחלה לאחר מיתת השכ"מ, ול"ה כמו אחריך שקונה מכח מכירה עם סוף חייו של לוקח ראשון, דבהקנאת אחריך הוי הקנאה ולא ירושה, משא"כ מתנת שכ"מ הוי ירושה שחלה אחר מיתת השכ"מ, דהקנאה הוי בעלות מכח בעלים, וירושה הוי קבלת הבעלות אחרי שנגמר בעלות המוריש, ודו"ק. וא"כ אין סתירה שבאמת מתנת שכ"מ חלה משעת אמירה, דהיינו שחל משעת אמירה שהוא זכה בזכות להיות יורש, אבל המתנה והקנין מתבצע לאחר מיתה ככל ירושה, ולכן אם מת מקבל קודם שמת השכ"מ כבר זכה הזוכה להיות היורש, וכדברי הנתיה"מ שמחיים חל שעבוד ולאח"מ חל הקנין, ודו"ק היטב.

**מבואר בסוגיין** דמשום מצוה לקיים דברי המת, אם מת נותן לפני המקבל, כבר זכה המקבל ומורישו ליורשיו, ועולה לכאורה שענין מצוה לקיים דברי המת הוא דין זכיה מסויים. ו**עיין מחנ"א הל' זכיה סי' כט'** שהוכיח כנ"ל, ומאידך עולה בשו"ע רנב' דאם קדמו יתומים ומכרו בטל מצוות קיום דברי המת, וע"כ דליכא זכיה, וכן הר"ן לעיל דף יג' דביתומין דלאו בני מיעבד מצוה נינהו לית בהו דין מלד"ה**, ועיין חי' הגר"ש סט"ו** שהאריך בזה לדון ששייך מושג של מצוה ממונית לחבירו ויש בזה דין תביעה ושבועה וירושה, ודימה למצוות חזרת ריבית. ולמצוות הענקה, עיי"ש, וקצרנו.

**עוד בתד"ה "הא" עיין שו"ת רע"א קמו'** שהוכיח שמתנת שכ"מ שבשעת הצווי היה לעובר ונולד קודם שמת שמכ"מ דל"ח כלל לדשלבל"ע מכיוון שהצוואה עומדת וקיימת כשנולד, **ועיין שיעורי** **הגר"ש** שהאריך להוכיח בזה ושזוהי פלוגתא בין הרשב"א לרמב"ן והרשב"א בב"ב, עיי"ש, וקצרנו.

44

פרק שני

11דף יז' ע"א

**33סוגיא דזמן.**

**77עיקרא דשמעתא:**

**מתני':** נכתב ביום וכו'.

**ומבואר דנחלקו רבנן ור"ש** אם שטר מוקדם כשר או פסול בגט. **ובגמ'** מתבאר דהטעם דלרבנן פסול, **לר"י** משום שמא יחפה, **ולר"ל** משום שהאשה תפסיד ללקוחות פירות משעת כתיבה קודם הגירושין**. וטעמו של ר"ש שמכשיר, לר"י** משום דר"ש פליג על רבנן ולא חשש להחשש דשמא יחפה, ומשום פרות אין לחשוש שבאמת אין לבעל פירות משעת כתיבה והלקוחות יפסידו כדין. **ולר"ל** פלוגתת ר"ש ורבנן דלרבנן אין לבעל פירות משעת חתימה ולכן חיישינן שמא תפסד פירות משעת כתיבה, ולר"ש הלקוחות יפסידו כדין מכיוון שאין לבעל פירות משעת כתיבה ולכן שטר מוקדם כשר.

**ובגמ'**: אתמר מפני מה תקנו זמן בגיטין**, ולר"י** טעם הפסול של גט בלא זמן כלל הוא משום שמא יחפה שתטען האשה שנתגרשה קודם, **ולר"ל** שמא תפסיד האשה פירות שבין כתיבה לחתימה שיטעון הבעל שנתגרשה לאחמ"כ. **ומבואר בגמ'** שטעמו של ר"י שפליג על ר"ל דסבר בשי' רבנן דאין לבעל פירות רק משעת נתינה, ומשו"ה אין צריך זמן ואין חסרון בשטר מוקדם מכיון שבין כה יבררו את זמן הגירושין ולא יסמכו על השטר (לרש"י) או מתוך שיכולה להביא ביום הנתינה את הגט לב"ד ויכתבו לה שמיום זה היא מגורשת (להתוס') ועוד יבואר. **אולם ר"ש לדעת ר"י** הוא סבר שאין לבעל פירות משעת כתיבה, ולכן סבר ר"ש אף לדעת ר"י שתקנו זמן שמא תפסיד האשה מזמן הכתיבה, ומאידך אין חסרון בגט מוקדם מכיון שהלקוחות יפסידו כדין משעת כתיבה.זהו תורף הסוגיא.

**ועכ"פ עולה דבמתני'** **מבואר** שגט מוקדם פסול, **ובגמ' מבואר** שגט בלא זמן פסול, **ועיין ראשונים** **שעמדו** אם ממתני' דמוקדם פסול ילפי' ממילא שגט צריך זמן, **ועיין ר"ן** שכ' דאף אם גט אי"צ זמן מ"מ מוקדם פסול מכיון שבגט בלא זמן הרי שצרכים לברר הזמן שנתגרשה, משא"כ בגט מוקדם יסמכו על הזמן הכתוב בגט, **ועולה** שאף אם אי"צ זמן מ"מ אם יכתבו זמן ייחשב הזמן חלק מהגט ומהעדות שבגט ויסמכו עליו. **ועיין ריטב"א** שמשמע מדבריו באמת שממתני' מוכח ששטר בלא זמן פסול דאל"ה אף שטר מוקדם יהיה כשר, ואולי סבר כמש"נ שאם גט אי"צ זמן הרי שאף אם יכתבו זמן מ"מ לא יסמכו על הזמן שלא יחשיבו את הזמן כחלק מן השטר. **ויש לדון** **לפי מה שעולה בר"ן** שהזמן כלול בשטר אף אם אי"צ זמן, א"כ למה צריך לפסול שטר מוקדם משום שמא יחפה או משום פירות תיפו"ל שמכיון שהזמן הוא עדות שקר מתוך השטר, א"כ הוי שטר פסול מחמת העדות שקר שבו, ושיבטל כל העדות מדין בטלה מקצתה בטלה כולה.

**ברש"י ד"ה "משום פירות"** מבואר דהחשש שמא הבעל ימכור פירות אחר גירושין, ועיין רמב"ן ומהר"ם שעמדו דהאי חשש לאו חשש הוא דהא יכולה מיד לגבות הפירות ואיהי אפסדה אנפשה. **והביאור בגמ' לשי' כל המפרשים** הוא כמש"נ שחיישינן שמא תפסיד פירות שבין חתימה לנתינה, (**וצ"ע דברי המהר"ם** שכ' שתפסיד פירות שמכתיבה עד הנתינה, דשי' זו היא שי' ר"ש דמשו"ה הכשיר שטר מוקדם, ודו"ק.)

**תד"ה "מפני"** דמבואר שהאשה נאמנת כששטר בלא זמן יוצא תח"י לומר שגירשה מאוחר ולגבות מזונות במיגו שתטמין השטר, **והקשה** הרע"א דהוי מיגו להוציא, ויישבו דהוי מיגו בצירוף חזקת אש"א דעדיף דחשיב דהאשה מוחזקת במצב שמגיע לה מזונות, עוד תי' דהוי כמיגו דאי בעי שתיק, עיין איילת השחר.

**77חזקה בספק גרושה:**

**תד"ה "משום"** דכ' דבאשה שיוצא גט תח"י בלא זמן אין סוקלין אותה אף שיש חזקת אש"א מ"מ יש גם חזקת גרושה לפניך, ועוד דיש נמי חזקת כשרות. **ועיין פנ"י** דנקט בתחילה דהוו ב' תירוצים, **וא"כ צ"ע** על תי' קמא הא חזקה דמעיקרא עדיפא על חזקה דהשתא, **ותי'** דהכא שטוענה ברי עדיף חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, **עוד תי'** **עיין רע"א** דאימתי חזקה דמעיקרא עדיפא על חזקה דהשתא דוקא אם אפשר לתלות שקרה עתה ממש אבל אם ודאי קרה הדבר מוקדם בטל החזקה דמעיקרא, וכמו שמצאנו שבהמה שנמצאת טריפה ע"י סירכא כל הגבינות טריפות ולא מוקמינן על חזקה דמעיקרא אלא על חזקה דהשתא,

**ובשערי יושר ש"ב פ"ז** תי' דאם הנידון היה הנהגת איסור והיתר הוו מוקמינן על חזקה דמעיקא יותר מחזקה דהשתא דמוקמינן הנהגת הדבר על חזקתו, אולם כאן שאתה בא לענוש את האשה ע"פ חזקה דמעיקרא הרי דודאי לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא להכריע על מעשה שנעשה מאתמול כדי לחייבה אלא דנים את הדבר כשעת מציאתו ושגט בידה והויא ספק מגורשת ואינה נהרגת, עיי"ש. **ועיין גרנ"ט שיישב** **ע"פ דברי השב שמעתתא ש"ד פ"ח** דסוקלין על החזקות דוקא אם קודם הוכרע ע"פ החזקה האיסור ואח"כ עבר על האיסור, אבל להכריע ע"פ חזקה אחרי שעבר על האיסור לענין סקילה אין סומכין על החזקות, **ועיין פנ"י** דמסיק דכוונת התוס' לתי' א' דמהני משום תרתי לריעותא, דאל"ה כל אשה שזינתה תטען גרשני בעלי ולא נסמוך על חזקה, **ועיין שע"י** **שם** דהתם אין כלל ריעותא שנתגרשה ול"ח ספק שמעידים על החזקה אלא שאין כלל ספק מחמת החזקה. ומשו"ה ודאי על האי חזקה סוקלין, עיי"ש. **יש להקשות** דבתוס' לקמן יח' ע"א ד"ה "הנהו" כ' דבזמה"ז דליכא חיוב מיתה תקנו זמן בגיטין לר"י כדי שלא יתירה ואת בניה, **ולהגרנ"ט** **צ"ע** הא דוקא לענין סקילה אין סומכין על חזקה דמעיקרא אולם לענין ממזרות ומחז"ג דהוי איסור יש לסמוך על החזקה, **אולם להגרש"ש** א"ש דמ"מ ל"ש כאן הכרעה של חזקה מכיון שאתה בא לחדש דין ממזרות ומחז"ג ולא להעמיד ע"פ חזקה האיסור על חזקתו, ודו"ק. **ועיין אבני מילואים קכז' סק"ב.**

עיין עוד בגרש"ש שם מה שביאר בכוונת התי' השני של תוס' שחזקת כשרות הוי חזקה עדיפא מחזקת אש"א.

**תד"ה "ריש לקיש",** בענין שטר מאוחר יבואר לקמן.

# **11דף יז' ע"ב**

**77עוד בעיקרא דשמעתא:**

**תד"ה "עד",** מתבאר שנחלקו רש"י ותוס' אם לר' יוחנן שאשה גובה פירות משעת נתינה אם שטר שיוצא תח"י האשה אם סומכים על הזמן או לא, **ועיין רא"ש** ב' דעות בזה, **ועיין בכל הראשונים** משנב"ז. ולרש"י לא סמכינן, ולהתוס' סמכינן, והטעם שלא תקנו זמן משו"ה הוא שיכולה האשה לבא לב"ד לקבל שטר שבו ביום נתגרשה, **וביארו לפי"ז התוס' והראשונים** מדוע כותבין גט לאיש אע"פ שאין אשתו עמו ולא חיישינן שמא יגרשה לאחר זמן ויפסידו הלקוחות ע"י שיאמינו לשטר שיוצא תח"י, **ותי'** דמכיון שמוסרים בפני עדים, או מכיון שמפרסמים זמן הגירושין הרי שיש קול שנתגרשה בשטר מוקדם.

**ועיין רא"ש ועולה נ"מ לדינא**, דדין דמתני' הוא באופן שעדים חותמים על שטר מוקדם שתקנו שהוא פסול, אולם איך הדין בעדים שחתמו על שטר ביומו והבעל מסרו לאחר זמן, שאם סמכינן על כך שיש קול שנתגרשה לאחר זמן הרי שהגט כשר, אך אם לא סמכינן אלא ע"י שבא ממדנה"י או שנתגרשה ע"י שליח הרי שבאופן שגירש שלא ע"י שליח ולא ממדה"י הרי ששטר מוקדם אף שנחתם ביום כתיבתו הוא פסול. **ועיין בהנ"ל באב"מ קכז' סק"א.**

**יש להעיר** קצת על התוס' ד"ה "נכתב" שכ' דטעמא דמתני' לר"י הוא משום שמא יחפה, הא יש לחוש נמי משום פירות שיפסידו הלקוחות, דכאן ל"ש טעמו של ר"י שאין לבעל פירות משעת נתינה ועדיין יש לחוש שמא יפסידו הלקוחות, ואם שלא ממדה"י ושלא ע"י שליח חיישינן שמא תגבה מלקוחות שלא כדין א"כ זהו טעם שנכתב ביום ונחתם בלילה פסול אף לר"י ומדוע הוצרך תוס' לומר בדעת ר"י שהוא משום שמא יחפה, וצע"ק.

**77דין זמן ודרישה וחקירה בשטרות:**

**77ובדין שטר שהוכחש בחקירות:**

**עין גמ' בסנהדרין לב' ע"א** שמקשה אם צריך דרישה וחקירה בעדות ממון, א"כ מדוע שטר מאוחר כשר הא הוי עדות שאינה חקורה**, ותי' הגמ' לבסוף** דבאמת מדאו' צריך בעדות ממון דו"ח, אלא שמדרבנן הקילו, **ועיי"ש נמוק"י שעמד** דא"כ גיטין צריך זמן כדי שיהיה עדות חקורה, ובמתני' לקמן פו' מבואר שגט בלא זמן בדיעבד כשר וכ' דהוא נמי תקנה דרבנן ויש כח ביד חכמים לעקור הקידושין בכה"ג משום שכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש. **והקשו האחרונים** דא"כ כל המגרש בלא זמן הרי שמעולם לא היתה מגורשת, **ע"ע גר"ח ריש הל' עדות** שהקשה דבגט אשה שייך אפקיענהו רבנן לקידושין, אולם בשטר שחרור הא ל"ש אפקיענהו לדין עבד, ולומר שהפקיעו את הקנין עבד הראשון ושיחזור להיות עכו"ם זה לא יתכן דהא בשחרור נהיה ישראל בע"כ ולא מסתבר שכאן יחזור להיות עכו"ם, עיי"ש. **עוד הקשה שם מסוגיין** מדוע צריך טעם לתקנה של זמן, הא להיפך מדאו' צריך זמן ותקנו שאי"צ זמן, ואם יש סיבה שיהיה זמן שיעמידוהו על דין דאו', **וכן הקשה** מיבמות לא' דבשטר קידושין לא תקנו זמן דל"ש שמא יחפה וכו' והקשה הא עיקר הדין שצריך זמן.

**וע"כ ביאר הגר"ח** ששטר שהוא תורת עדות בלא דיני קבלת עדות הרי שאי"צ דו"ח, שדין דו"ח ביסודו הא דין בקבלת עדות, ולמרות שדין דו"ח הוא בעדות עצמה שיש דין שהעדות תהיה חקורה, מ"מ זהו דין שנאמר רק בעדות שדינה להיחקר, משא"כ שטר שהוא כמאן דנחקרה הרי שאין בו דין שהעדות צריכה להיות חקורה ולכן אי"צ דו"ח. **ושי' הר"מ** דשטר ראיה מדברי סופרים, **והקשה הרמב"ן** א"כ שייך אשה נישאת ע"י גט שיוצא תח"י, **ותי' הגר"ח** דשי' הר"מ היא ששטר מדאו' הוא רק שטר שעשה את החלת, שע"י שעשה את החלות תורת שטר עליה לעדות מדאו', ומש"כ הר"מ ששטרות לראיה הוא מד"ס זהו רק על שטרי הלואה שנעשו מעיקרא לראיה, דסבר הר"מ דשטר שנעשה מעיקרא לראיה הרי שתורת עדות בכתב עליה ולא תורת שטר, שכל החפצא של שטר הוא רק בשטר שנעשה שטר ע"י שעשה את הדבר שעליו הוא מעיד, אבל לכתוב שטר על מעשה שהיה בתורת עדות הרי דהוי עדות מפ"כ ול"ה שטר**. ולפי"ז יישב הגר"ח דהגמ' בסנהדרין** **לב'** מיירי בשטר הלואה שיסודו הוא עדות ככל עדות ושתקנו רבנן שיהני עדות מפ"כ, הרי שצריך את דיני העדות ככל עדות ולכן צריך דו"ח, ומשו"ה הקשתה הגמ' אם צריך דו"ח בממון מדוע שטרי חוב המאוחרין כשרין. משא"כ שטרי גו"ק ושטרי שחרור שביסודם תורת שטר עליהם מדאון', ואין בהם דין דו"ח הרי שבאמת הם אי"צ דו"ח כלל, ולכן צריך סיבה לתקנת זמן ולפסול שטר מוקדם משום יחפה ופירי, עיי"ש.

**אולם כ"ז א"ש להר"מ** דשטרי הלואה אין עלייהו תורת שטר, אולם להרמב"ן דסבר דשטר הלואה הוי שטר מדאו', א"כ אם בגמ' בסנהדרין מקשינן שצריך זמן ודו"ח בשטר הלואה הרי דע"כ דלית לסברת הגר"ח דשטר אי"צ דו"ח, ושוב הדרא קושיא מדוע גו"ק אי"צ זמן מעיקר הדין שעדות צריכה דו"ח, **ותי' הגר"ח** דודאי גם הרמב"ן סובר את היסוד ששטר אי"צ דו"ח מכיון שהוא עדות כמאן דנחקרה, וקושית הגמ' בסנהדרין היא דשטר מאוחר הוי הוכחשו בחקירות, דהשטר מעיד על זמן אחר ממה שהיה ושיפסל מחמת הוכחשו בחקירות, דלמרות ששטר אי"צ דו"ח ואי"צ זמן אולם אם יש בו זמן מאוחר שיפסל מחמת הוכחש בחקירות, וע"ז תי' הגמ' שתקנו מפני תקנת הלווים שלא לפסול השטר למרות שהוכחש בחקירות. והרמב"ן דסבר דשטר שהוכחש בחקירות כשר, עיי"ש בגר"ח. **ולפי"ז מיושב גמ' דידן דבאמת** שטר אי"צ זמן אלא שבזמן מאוחר יש לפסול משום הוכחשו בחקירות, וע"ז היה תקנה דרבנן שלא לפסול השטר מחמת שהוכחשו בחקירות,**אולם הקשו האחרונים** דבתוס' מבואר דגט עם זמן מאוחר כשר טוכן נוטה דעת הרמב"ן וצ"ע הא הוי הוכחש בחקירות, ול"ש קולא דרבנן דהא לא מהני אפקעינהו בשטר שחרור וככל קושיות הגר"ח לעיל**. ובאמת יש להוסיף ולהקשות** במתני' בנכתב ביום ונחתם בלילה מדוע צריך לחשש יחפה ופירות הא הוי ממש הוכחשו בחקירות שחתמו על שטר מוקדם. **עוד יש לבאר** דלהגר"ח עולה פלוגתא בין הר"מ להרמב"ן אם השטר נכתב בזמן שאינו נכון אם חשיב הוכחשו בחקירות ,דלהרמב"ן חשיב הוכחשו בחקירות, ולהר"מ ע"כ ל"ח הוכחשו בחקירות, דשי' הר"מ דשטר שהוכחשו בחקירות פסול, וא"כ ע"כ שתי' הגמ' להכשיר שטר בלא דו"ח משום תקנת הלוין הוא ע"כ אינו כולל תקנה להכשיר על שטר שהוכחש בחקירות, וא"כ מדוע באמת שטר מאוחר כשר להר"מ וע"כ ששטר מאוחר ל"ח הוכחש בחקירות , ולהרמב"ן חשיב הוכחש בחקירות, וצ"ב . **עוד צ"ב** אם להרמב"ן כמש"ב הגר"ח הרי ששטר מאוחר הוי הוכחש בחקירות, ובזה רבנן הקילו שכשר, וצ"ע מהו יסוד פלוגתתם . מ"ש קולא כשהעדות נחשבת לעדות שקר, דבישלמא לומד שהכשירו עדות בלא דו"ח א"ש , אך איך יתכן להכשיר עדות פסולה, וצע"ג.

**עיין בית הלוי ח"ג סי' ו'** דמייתי נוב"י דנקט דעדות ערוה אי"צ דו"ח מכיון שיסוד דו"ח הוא משום עדות שאתה יכול להזימה ובעדות ערוה ל"ש כאשר זמם ולכן אי"צ דו"ח. **והביה"ל חולק עליו שם באריכות,** (להנוב"י מיושב כל קושיות הגר"ח והאחרונים, דגו"ק אי"צ דו"ח דאי"צ עדות שאיל"ה, ופשוט.) והטעם הראשון שהוא חולק עליו עיי"ש דביאר שיסוד הענין שצריך דו"ח הוא אינו רק כאופן וכהיכי תמצא שיוכל להזימה. אלא שמפרשת הזמה ילפי' שכל עדות על מעשה הרי שזמן המעשה הוא חלק מהמעשה, והוא נכלל בתוך עצמה של עדות, ומשו"ה שייך הזמה לבטל העדות, דע"י שהזמן הוא מעצמו של עדות הרי שבהוכחש בזמן בטל העדות. ומשו"ה נקט הביה"ל דאף בעדות ערוה דל"ש הזמה מ"מ כבר ילפי' שזמן הוא חלק מהמעשה, ודו"ק.

**וא"כ י"ל** שפלוגתא דהר"מ והרמב"ן אם שט"ח מאוחר אם יש בו חסרון דהוכחשו בחקירות, הנידון הוא אם שטר שאי"צ זמן אם יש בו זמן שאינו נכון אם הוי חסרון ופסלות או לא, דלהר"מ מכיון שאי"צ את הזמן הרי שזמן אינו כחלק מהמעשה אלא אם הוא נצרך לדין דו"ח, ומשו"ה בשטר שאין דין דו"ח הרי שאם יש זמן שאינו נכון אין פסול מכיון שהזמן אינו חלק מהעדות,והרמב"ן יסבור שזמן הוא חלק מהעדות בלא סיבה של דו"ח, ומשו"ה שטר עם זמן מאוחר יש לפוסלו משום הוכחשו בחקירות.

**עדיין צ"ב** מהו התקנה דרבנן משום תקנת הלוים להכשיר שטר מאוחר, והאם יתכן שהכשירו שטר ועדות שהוכחשה ונפסלה, וצ"ל דהתקנה דרבנן היתה הא גופא להוציא את הזמן מכלל היותה חלק מהעדות, והלא מצאנו בר' יהושע בן קרחה דב' הלואות מצטרפות וע"כ ששם אין זמן להלואה והעדות היא רק על החיוב, כ"כ שייך שע"י תקנ"ח ייקבע מעיקרא שתתקבל עדות ממון רק על החיוב או על המעשה בלא שהזמן ייחשב חלק מהמעשה.

**ולפי"ז נראה** דהטעמים בסוגיין, שמא יחפה או חשש פירות הם סיבות שהזמן יחזור וייחשב כחלק מהעדות גופא מכיון שהזמן בכה"ג הוא חלק עיקרי מהעדות כדי לברר מתי נתגרשה, אולם מכיון שהחשש הוא רק למוקדם ולא למאוחר כמש"נ כאן בראשונים שבמאוחר אין שום חשש הפסד, הרי שבשטר הוא רק לברר שלא נתגרשה מוקדם ולענין זה הוי הזמן מעצם המעשה, אולם לברר שלא נתגרשה לאחר זמן הכתוב בשטר לזה אין שום חשיבות ומשו"ה נידון זה אינו כלול כחלק מעדות המעשה של השטר, ומשו"ה שטר לאוחר ל"ח הוכחש בחקירות מכיון שאין לזמן תוקף של חלק מהמעשה לענין לשלול שנעשה המעשה בזמן מאוחר, ודו"ק.

**עיין פהי"מ להר"מ** שכ' דהטעם דלרבנן נכתב ביום ונחתם בלילה פסול שהוא משום שבנחתם בלילה על זמן של היום שקודם לו הוי עדות שקר, ולר"ש כשר מכיון שאין לזמן חשיבות שאין לחשוש לחפוי בהפרש שבין יום ללילה, וצ"ע דלכאורה לא נקט הר"מ הטעם המבואר בגמ', ולפמש"נ א"ש דמשום שמא יחפה הוא סיבה ליתייחס לזמן כחלק מהמעשה ושוב המוקדם הוי הוכחש בחקירות והוי עדות שקר ופסול, ולר"ש מכיון שאין לחשוש לחפוי כ"כ שוב הזמן אינו מעיקר המעשה ומשו"ה כשר ול"ח עדות שקר, ודו"ק היטב.

**אולם עיין בר"מ פ"א מגירושין הכ"ד כה'** ופסק ששטר בלא זמן וכן נכתב ביום ונחתם בלילה או מוקדם או מאוחר כולם פסולים רק מדרבנן ולא מדאו', ולכאורה זהו סתירה למש"כ בפיהמש"נ.

**עיין טור קכז'** דמייתי בשם הרא"ש ששטר מוקדם בטל מדאו', **ומאידך מייתי הטור** דשטר שנכתב ביום ונחתם בלילה כשר בדיעבד**, ויישב הב"י** דבאופן שנכתב ביום ונחתם בלילה חשיב שחתמו אמת שיודעים שנכתב בזמנו , ולכן כשר מדאו', משא"כ בשטר מקדימים זמנו הכתיבה הרי דהוי חתימה על עדות שקר ופסולו מדאו'. עיי"ש, ובר"מ משמע שפסולו לעולם מדרבנן.

**ועיין שו"ע קכז' ס"ב ונו"כ שם ועולה** דלרוב הפוסקים גט בלא זמן או מוקדם או אף מוקדם שהקדימו בכוונה מדאו' הוי גט כשר ולכן צריכה גט משני, אולם הרא"ש פליג וסבר דגט מוקדם שהקדימו את זמנו הוי גט בטל מדאו'.

**יש להקשות דבשו"ע חו"מ מג' ס"ח** פסק שאם העדים הקדימו בכוונה את זמן השטר הוו פסולים ונפסל השטר, וצ"ע מדוע לגבי גט נידון הנ"ל עולה כפלוגתא בין כל הראשונים להרא"ש, ולגבי מלוה לכ"ע הוי פסול דאו' בשטר, **שו"מ שעמד בזה בתורת גיטין קכז' סק"ג** ויישב דבגט הא יכול להיות שכוונתו למסור בעדי מסירה ואז לא פוסל מה שהקדים זמנו,ומשו"ה לא נפסלו העדים, שבשעה שחתמו לא נתכוונו להיות העדים על הזמן אלא מעיקרא ידעו שיהיו עדי מסירה, משא"כ בשט"ח דל"ש ע"מ הרי שאלו שהקדימו בכוונה נפסלו לעדות, עיי"ש.

**תד"ה "ריש לקיש"** ומתבאר דשטר מאוחר כשר מכיון שהגירושין חלין רק בזמן שכתוב בשטר, ומשו"ה מפסדת פירות רק לזמן ההוא דקודם לכן הגט אינו ראוי לגרושין. **ועיין רא"ש ור"ן** שכ' דהטעם לזה הוא משום דזמנו של שטר מוכיח עליו והוי כמו אמר מהיום ולאחר זמן. **ושי' הראב"ד** דמגורשת בשטר מאוחר לאלתר אלא שאינה מפסדת פירות אלא בזמן הכתוב בו, **ועיין רשב"א** שביאר בתחילה שזהו משום ששייר בגירושין שלא הפסיד הפירות עד זמן השטר ודן בזה אם שייך כהאי שיורא, **ולבסוף מסיק** שאין הכוונה ששייר פירות, אלא שמכיון שעשה כן מדעת האשה הרי שלמרות שתפסיד פירות שלא כדין לא פסלו השטר, ועוד שיכולה לקיים בב"ד ביום הנתינה ושוב לא תפסיד (ומיירי שביום שנכתב נמסר דאל"ה הא מפסדת הפירות משעת חתימה עד שעת נתינה), **וכן כ' הרא"ש**, ויש לדון אם כוונתם שבאמת בלא שתסכים האשה הרי ששטר מאוחר פסול, וכן משמע ברשב"א ולא משמע כן ברא"ש.

**שי' הר"מ** ששטר מאוחר פסול, ועיין מה הראשונים הקושיות עליו.

**והקשו הפוסקים לשי' הראב"ד** מדוע לא חיישינן שמא יחפה,שיתן לה גט מאוחר,ותוציא הגט ויראו שלא הגיע הזמן עדיין ואז יהיה כשטר בלא זמן ושוב לא יוכלו להרגה ,**ועיין רע"א** שתי' דהסיבה שכשאשה באה עם גט בלא זמן שאין סוקלים אותה משום שיש חזקת מגורשת לפניך כמבואר בתוס', וא"כ אם באה עם שטר מאוחר ששייך לדון אולי היא אינה מגורשת רק בזמן הכתוב בשטר א"כ יש להעמידה על חזקת א"א ולומר שעדיין לא נתגרשה ועי" תיסקל,ולכן ל"ח לשמא יחפה,(וצ"ע מדוע אם באה עם גט בלא זמן נמי נוכל לומר שמא עדיין לא גירשה וקבע שתיגרש לאחר זמן, ומ"ש גט מאוחר מכיון שיכול כבר עתה לגרשה ומ"מ מכיון שאולי גירשה לזמן הכתוב בו מוקמינן על חזקתה שעדיין לא ניתגרשה,א"כ גם כשיש לה גט בלא זמן אולי נתן לה גט שתתגרש לאמ"כ,ויש ליישב בקל,דבכה"ג שאין סיבה ודררא לפנינו שעדיין לא גירשה לא נקטינן ולא חישינן לצד כזה,ורק בשטר מאוחרשיש סיבה לדון ולחשוש לצד זה אולי עדיין לא גירשה הרי שמוקמינן לה בחזקת אש"א כדברי הרע"א).

**עיין עוד גרנ"ט מה שהאריך בזה ע"ע מה שישבו בזה הב"י קכז' והלח"מ פ"א הכ"ה ואב"מ סקי"א.**

**עיין גרנ"ט אבי עזרי פ"א הכ"ו שיישבו שי' הר"מ** דגט מאוחר פסול מהקושיא של התוס' מגט מקושר, דמכיון ששי' הר"מ דגזייה לזמן כשר, וע"כ ששי' הר"מ שאין דין שזמן הוא עצמו של תורף הגט ושבלא זמן הוי שינוי ממטבע שטבעו חכמים, שלא היתה תקנה שצריך שיכתבו זמן ולאסור על העדים לחתום בלא זמן שעי"כ יהיה תקון לחשש חפוי ופירות, ולכן אם חתמו העדים כדין שוב אין לפסול בכך שאין זמן, ולכן בגזיה לזמן כשר מכיון שנתקיימה התקנה שחתמו העדים בשטר עם זמן, **ולפי"ז** אם בגט מקושר מכיון שבשעת חתימה היה הגט מקושר והיה הזמן כדין ,והוא נהיה מאוחר רק אחרי שעשוהו גט פשוט, אולם כבר נתקיימה התקנה והעדים חתמו כדין.

**עיין עוד באבי עזרי** שיישב הקושיא על הר"מ מהא דלא תניא בתוספתא דגט מאוחר פסול, עיי"ש.

**עלה לן** שתקנת זמן היא שהזמן הוא מתורף הגט, ולכן צריך שהזמן יכתב לשמה, **אולם יש לדון** האם כשנכתב הזמן אם הוא חלק מעדות השטר או לא. וכבר הובא דהא שטר מוקדם ושנכתב ביום ונחתם בלילה הוי פסול מדרבנן. וצ"ע מדוע לא ייחשב עדות שקר ויבטל העדות, **ובאמת הרא"ש בשו"ת** כ' דבאופן שהקדימו את הזמן בכוונה ודאי נפסלו העדים והשטר בטל לגמרי, **והר"מ לא חילק**. ולכאורה להר"מ אין הזמן נחשב כלל חלק מהעדות ולכן אף בחתמו על זמן שקר בכוונה אין פסול דאו' לשטר. **ולהרא"ש** הזמן הוא חלק מהעדות הגט ולכן בחתמו על זמן שקר הוי פסול עדות שקר, אלא שצ"ב מדוע בנכתב ביום ונחתם בלילה ל"ה עדות שקר, ומה מוסיף מה שיכולים העדים לומר שחתמו על שטר שנכתב מזמן של אתמול ושמשו"ה אין כאן שקר במזיד, אך הא מ"מ יש כאן שטר שמעיד על זמן שקר והוי עדות שקר.

**ובאמת צ"ע,** דהא בפשטות עדות וחתימת עדים היא על הזמן של חתימתם, ויסוד הענין שעיקר עדות העדים היא ע"כ שהם חותמים מדעת המתחייב וע"ז גופא הם מעידים בחתימתם, שחתמו מדעת המתחייב,ולכן הזמן צריך להיות הזמן שנעשה החתימה, וכן מבואר בגמ' בסנהדרין לב' דשטר מאוחר היה צריך להיות פסול משום שזמן המעשה שהעדין מעידים עליו הוא שעת החתימה ולכן דין דרישה וחקירה שצריך להיות עדות על השעה של המעשה שעליו מעידים העדים הרי שהמעשה הוא איננו ההלואה אלא שעת החתימה של העדים. **ועיין היטב גר"ח פ"ה מעדות ה"ו** שהאריך לבאר זאת כנ"ל, **וכן דברי הקצו"ה** **סי' ל' סק"ג ובמשובב שם, ועיי"ש נתיה"מ** דפליג וסבר שזמן שבשטר הוא זמן הצווי של המתחייב, ולכאורה זהו דלא כהמבואר בגמ' בסנהדרין, עיי"ש היטב בכל הנ"ל. וא"כ מדוע בשטר שנכתב ביום ונחתם בלילה אומרים שהזמן שחתמו הוא זמן הכתיבה הא דין זמן הוא זמן של המעשה שעליו מעידים וזהו החתימה, וכי שייך שהעדים יפרשו הכוונה של חתימתם על הכתוב בשטר איך שיראה להם, וצ"ע. (מש"כ הקצו"ה ובמשובב שם דע"י חתימת העדים חשיב שנתקיים הנחקרה אם יודעים בשעה שחותמין על המעשה הלואה, וזהו מכיון שמיד חייל נחקרה ולא איכפת לן שלאחמ"כ לא ידוע הזמן, וצ"ע הדבר איך יתכן שיחול נחקרה על מעשה חטתימה שאין שום אפשרות להוכיח זמן החתימה וזמן המעשה, וזהו תמוה מאד, ופשוט שצריך חתימה עם זמן בשעה שחותמים כדי שייחשב שיש בו תורת נחקרה על זמן עדותם או זמן המעשה. ועוד הרבה יש לתמוה על דברי הקצו"ה שם. וקצרנו.)

**משי' התוס' ודעמיה** שגט מאוחר חלין הגירושין בזמן הכתוב בגט, וצ"ע דעולה שהזמן הכתוב בשטר הוא זמן החלות של הגירושין ולא זמן החתימה, ועיין לשונות הראשונים שהסיבה שחל רק לאחר הזמן הוא משום דזמנו של שטר מוכיח עליו וכאילו אמר כן בפי', ולשון הרמב"ן הוא משום דהגט אינו יכול לגרש אלא לפי הכתוב בו דשיחול גירושין קודם הזמן הוי "לאו כרות גיטא", והכוונה נ"ל דל"ש שיחול הגט והכריתות אלא לפי התנאים הכתובים בשטר וזהו בזמן הכתוב בו, ועכ"פ עולה שזמן של שטר הוא במהותו זמן החלות ולכן כריתות הגט הוא כפי הזמן הכתוב בו, וזהו דלא כמו שהוכחנו שזמן הגט הוא זמן חתימות העדים. וצ"ע. **עוד יש להקשות** דלהתוס' דמאוחר חל בזמן הכתוב בשטר הרי שע"כ שזמן הוא חלק מהשטר, מדאו', וא"כ במוקדם וכד' צריך להיות פסול מדאו' דהוי הוכחש בחקירות, והשו"ע פסק דמוקדם מדאו' כשר למרות שפסק דבמאוחר חל הגט בזמן הכתוב בשטר.

**השו"ע באבה"ז קכז'** פסק כהתוס' ששטר מאוחר חל בזמן הכתוב בו, **ומאידך בחו"מ בסי' מג' ובסי' רלח'** לגבי שטר קנין פסק ששטר מאוחר פסול מחמת חשש שמא יקנה מראובן וימכור לו בחזרה וישוב ויקח הקרקע מראובן ע"י שיוציא השטר שכתוב בו שקנה ממנו בזמן מאוחר, עיי"ש, **ועכ"פ עולה בפי'** ששטר מקח מאוחר חל מיד, וצ"ע מ"ש מקח מגט בזה.

**עוד יש להקשות** דמבואר דגט שכתוב בו שזה חשיב שיש בו זמן ושכר, וצ"ע מדוע שלא יחול בסוף השנה כמו בשטר מאוחר, ובאמת בממון הוי פלוגתת רב ושמואל כתובות צב' אם קנין חל בסוף היום, ובגט לא מצאנו ולכ"ע חל מיד בשעת נתינה, וצ"ע דהוי סתירה הפוכה, דבשטר מאוחר בגט חל בסוף הזמן ובממון חל מיד, ובשטר שיש בו זמן של יום או שנה בממון חל בסוף היום או סוף השנה ובגט חל מיד, וצ"ע.

**הרא"ש דימה** הנידון דשטר מאוחר לדברי ר' יוסי לקמן עב' ובב"ב קלו' דזמנו של שטר מוכיח עליו, והתם מיירי שכתב הזמן של החתימה ואמר לאח"מ דמכיון שזמנו של שטר מוכיח עליו אמרינן דחשיב כאילו אמר מהיום ולאח"מ, עיי"ש, ושם בפשטות זהו אומדנא שמכיון שכ' זמן של היום הרי שע"כ כוונתו למהיום ולאח"מ, והרא"ש השווה דה"ה בשטר מאוחר זמנו של שטר מוכיח, וצ"ע דהא פשוט שלהתוס' והרא"ש בשטר מאוחר אם יאמר שרוצה שיחול מיד הגירושין דלא מהני. דהא כתבו דחשיב שטר שאינו ראוי לגרש בו השתא, וע"כ שיסוד הגדר הוא כמש"נ ששטר מאוחר ל"ש שיחול גירושין אלא עפ"י הזמן הכתוב בו, ואם הטעם של שטר מאוחר הוא משום זמנו מוכיח עליו, וכפי הפשטות שזהו משום אומדנא שרוצה שיחול ע"פ היום בכתוב בשטר, א"כ ודאי צריך להיות שיוכל לומר בפי' שרוצה שיחול מיד, וע"כ דהרא"ש סבר דסברת ר' יוסי דזמנו של שטר מוכיח עליו הוא איננו אומדנא אלא זוהי סברא כנ"ל של"ש שיחול חלות ע"י שטר אלא ע"פ הזמן הכתוב בו. (וצ"ע לפי"ז מדוע שטר מוקדם כשר מדאו' הא ל"ש שיחול חלות עפ"י הזמן הכתוב בו דל"ש שיחול החלות מלמפרע, ויש ליישב.)

**ויש להעיר דהשו"ע** פסק כהתוס' והרא"ש שגט מאוחר חל רק בזמן הכתוב בשטר, **ומאידך השו"ע בסי'** **קמה'** מסתפק אם הל' כר' יוסי דזמנו של שטר מוכיח עליו, דהא נחלקו הראשונים אם הל' כר' יוסי בגט ובממון, או שהל' כמותו רק בממון ולא בגט, והשו"ע מסתפק בזה. דבחו"מ רנח' פסק לגבי ממון שזמנו של שטר מוכיח עליו, ורק בגט הוי ספק. ועכ"פ צ"ע דהא האפשרות לחלק בין גט לממון הוא אם יסוד סברת זמנו של שטר מוכיח עליו הוא סברא דהוכחה, **ועיין כס"מ פ"ח מגרושין ה"א,** דבממון יש הוכחה מהא שכ' זמן ובגט לא. אולם לפמש"נ ברא"ש וכן פסק השו"ע לדינא דיסוד זמנו של שטר מוכיח עליו הוא גדר ששטר פועל רק ע"פ מה שכתוב בו, וא"כ מ"ש בזה חילוק בין גט לממון, **ועוד צע"ג** דמכיון שהשו"ע מסתפק אם הל' כר' יוסי בגט, א"כ מדוע לגבי שטר מאוחר נוקטים בתורת ודאי שזמנו של שטר מוכיח עליו וצע"ג.

**והנראה בכ"ז** דנראה שיש חילוק בין מעשה שטר קנין למעשה שטר של גט, דלמרות ששניהם ביסודם הוא עשיית שטר בהל' שטרות שייסודו עשיית עדות, מ"מ חלוקים הם דיסוד שטר קנין הוא שהעדים עשים שטר לראיה על כך שהקרקע של הקונה, והמקח נעשה ע"י שנמסר ליד הלוקח ע"י המוכר שטר שיש בו ראיה שהקרקע שלו ובזה טמון המקח. משא"כ בגט אין הענין רק בכך שנותן לאשה שטר שכשיהיה בידה יש לה שטר שהיא פנויה, אלא כח השטר הוא שהגט הוא המגרש, דחזינן דלשון גט הוא הרי את מגורשת, שכתוב בשטר את עשיית הגירושין, וזהו משום שהגט עצמו הוא כורת, משא"כ בשטר קנין אי"צ שיהיה כתוב בו את ענין מעשה המכירה, אלא הלשון הוא באופן שיש בו ראיה ושטר שהקרקע של הלוקח, ואולם בגט הדין ששטר הוא בגדר עדות שכתוב בו את ענין מעשה הגירושין הרי שהגט עצמו פועל את חלות הגירושין, משא"כ במקח עיקר הקנין הוא בכך שנמסר ראיות ללוקח שקונה במסירת ראיות ע"כ שהקרקע שלו, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה ששטר מקח** יסודו הוא עשיית עדות בלבד, וכהעדים חותמים הם רק מעמידים שטר שיש בו עדות ע"כ שהקרקע של הקונה, ולכן הזמן הכתוב בשטר הוא בע"כ הזמן שהעדין חותמים בו, וכמש"נ בגר"ח בהל' עדות דלמרות שעיקר עדות השטר הוא לאחר שנמסר מ"מ הזמן שבו העדים נותנים תוקף לשטר הוא בשעת חתימתם, ולכן הגדרת מעשה החתימה הוא שמעידים בחתימתם שחתמו כדין, ובאמת החתימה הוא מהווה ב' דברים, א', שהוא המעשה שעליו מעידים העדים, ב', שהוא מעשה העדות שלהם, שכשחותמים הם חותמים ומעידים ע"כ שהם חותמים על השטר כדת. ולכן הזמן הכתוב בשטר הוא בע"כ הזמן של שעת חתימה. **משא"כ בגט** שלאחר שנעשה שטר הריהו כח מגרש, וישנו גדר שמעשה וחלות הגירושין פועל ע"פ הכתוב בגט, הרי שמסתבר שהזמן הכתוב בגט הוא איננו זמן מעשה החתימה, אלא הוא הזמן של פעולת הגירושין, דהדין שפעולת הגירושין תיפעל ע"פ הכתוב בשטר, ולכן הזמן הכתוב בגט הוא קובע שיחולו הגירושין באותו זמן, וא"א לומר שהזמן הוא רק הזמן של החתימות, דדוקא במקום שהחתימה היא איננה אלא עשיית עדות הרי שהזמן הוא זמן עשיית העדות, אבל אם השטר הוא עשיית כח הפועל חלות הרי שהזמן הוא בע"כ הזמן של כח פעולת החלות, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה פשוט החילוק** בשטר מאוחר בין גט לשטר מקח, דבגט שהזמן הוא זמן החלות משו"ה נקטו התוס' והרא"ש והשו"ע שחל הגט בזמן הכתוב בו, משא"כ במקח שאין גדר שהמקח חל ע"פ מה שכתוב בשטר, אלא שהקנין חל במסירת ראיות, ועשיית השטר הוא רק עשיית שטר לראיה והזמן הוא זמן החתימה בלבד, הרי שבכתב שטר מאוחר הוי בעצם הוכחש בחקירות אלא שמדרבנן הכשירו שטר מאוחר, אולם מ"מ המקח יכול לחול מיד, דמכיון שביטלו את הזמן הרי דהוי כמו שטר בלא זמן שחל מיד במסירתו המקח, וע"ז נפסק בשו"ע שמ"מ פסלוהו שמא יחזור הקונה וימכור למוכר ויוציא השטר המאוחר ויטען שקנה לאחר שמכר, ודו"ק.

**ומאידך בשטר שכתב בו חדש או שנה** הרי שבמקח מכיון שיסוד המקח חל ע"י מסרת ראיות הרי דלרב חל רק בסוף החדש מכיון שרק אז יש ראיה מהשטר, ול"ד לשטר מאוחר שמעיקר הדין חל מיד, דמכיון שהזמן כמאן דליתא שהזמן הוא שקר הרי שחל מיד,משא"כ בשטר שכתוב בו חדש או שנה הרי שהזמן אמת ומכיון שאין ראיה אלא מסוף החדש הרי שהקנין חל לפי הראיה שבו, משא"כ בגט אין הגדר שהחלות חל במסירת הראיה שבו, אלא שהגט חל מכח מה שכתוב בשטר, ובשטר כתוב שמגרש בחדש זה הרי שכל רגע ורגע מהחדש ראוי להחיל גירושין, ולכן חלין הגירושין מיד, ודו"ק.

**ולפי"ז יש ליישב הקושיא שקשה על הרמב"ן** אם מאוחר חשיב הוכחש בחקירות ורק רבנן הכשירו שטר הלואה א"כ איך גט כשר, ולפמש"נ פשוט הוא דדוקא שטר הלואה ומקח חשיב הוכחש בחקירות מכיון שעיקר הזמן הכתוב בו הוא רק זמן החתימות ואם הוי מאוחר הוי עדות שקר, משא"כ בגט שהזמן הכתוב בו הוא זמן החלות ובאמת הגירושין חלין בזמן הכתוב בשטר הרי ששטר מאוחר אין כלל סיבה לפסלו, ודו"ק.

**וכן מיושב דמחד נקטו הפוסקים** דמאוחר ומוקדם מדאו' כשר, וע"כ שזמן אינו עיקר בגט, **ומאידך נקטו** **הפוסקים** דגט מאוחר אינו חל אלא בזמן הכתוב בשטר, וא"כ ע"כ שזמן הוא ממהות השטר,ואיך יתכן שפסלו והוציאו את הזמן מהשטר ומאידך הזמן קובע שהגירושין יחולו רק בזמן המאוחר, ולפמש"נ הא גופא שזמן בגט אינו זמן החתימה אלא זמן החלות, ומשו"ה זמן מוקדם אינו ענין לעדות שקר, אלא שעושה כביכול גט שכחו לגרש כבר מזמן מוקדם ולכן בכח הגט לגרש מ"מ מהשתא, ובשטר מאוחר הריהו חל בזמן הכתוב בו, אולם משום עדות שקר לעולם אין לפסול השטר, ודו"ק.

**וכן מיושב** מה שעלה לן ששטר מקח מוקדם פסול מדאו' (אם הקדימו העדים הזמן בכוונה) ובגט כשר מדאו', דבמקח שעיקר עשיית השטר הוא עשיית עדות והזמן הוא זמן החתימות הרי שבמוקדם הוי פסול מדאו', דדוקא מאוחר הכשירו ולא מוקדם, משא"כ גט שיסוד הזמן הוא אינו זמן החתימה אלא זמן החלות לכשיחול הרי שאין לפסול משום עדות שקר, אלא שיש לדון אם שייך שיחול חלות גירושין היום עם גט שקובע שהחלות שחו להיות מאתמול, דלהרא"ש לא מהני, ולשאר פוסקים מהני שיחול חלות מהיום, ודו"ק.

**77גט שכתוב זמנו מהיום:**

**77דין זמן לר"א דע"מ כרתי:**

**עיין היטב גמ' ב"ב קעב' ע"ב** בענין גט שכתוב בו הרי את מגורשת "מהיום" דהוי כשר, ומפרשת הגמ' שהטעם שכשר מכיון שמהיום הכוונה שיחול הגט ביום שתוציא את הגט תח"י ותראה לב"ד, ומשו"ה חשיב גט עם זמן (ורוצה הגמ' לתלות בזה דה"ה שטר שכתוב לויתי "ממך", דכשר מכיון שהכוונה שלוה מזה שיוציא את השטר.) ודחתה הגמ' שבאמת אולי "מהיום" הכוונה ליום שכתב ונתן השטר, ומהני משום דסברינן כר"א דע"מ כרתי, **ונחלקו שם הרשב"ם והרמב"ן דלהרשב"ם** מכיון דסברינן כר"א הרי שאי"צ זמן כלל בגט, דהרשב"ם סבר דלר"א אי"צ זמן בגט, ומשו"ה אין שום סיבה לפסול שטר שכתוב בו מהיום למרות שאין ידוע הזמן דהא אי"צ זמן בגט, **והרמב"ן סבר** דודאי אף לר"א יש תקנת זמן בגט, או משום שע"מ אינם זוכרים את הזמן, או משום דגם לר"א מהני ע"ח לגירושין, **ומשו"ה נקט הרמב"ן** שבאמת בשטר שכתוב בו "מהיום" אף אם פירוש המהיום הוא הזמן שנמסר ולא הזמן שיוצא הגט תח"י, ולמרות שאין ידוע הזמן מ"מ חשיב שיש כאן קיום תקנ"ח דזמן, ונידון דגמ' הוא רק משום שאם כתב מהיום והכוונה ליום שנמסר ומכיון שא"א להוכיחו הרי דהוי שטר שאינו מוכח מתוכו ופסול, ולזה מוכיחה הגמ' דע"כ מהיום הכוונה מיום שתוציא הגט מתח"י, וע"ז תי' הגמ' שבאמת מהיום הוא יום המסירה ומה שאינו ידוע הזמן אינו חסרון מכיון דסברינן כר"א דע"מ כרתי ואי"צ מוכח מתוכו, עיי"ש.

**ועולה שנחלקו הרמב"ן והרשב"ם בתרתי, א'** דלהרשב"ם שטר שכתוב בו "מהיום" אם פירוש המהיום הוא שחל בשעה שנתן, הרי דמכיון שאין ידוע הזמן חשיב כשטר בלא זמן, **ולהרמב"ן** חשיב בכה"ג שטר עם זמן ואין כאן חסרון של שטר בלא זמן. **ועוד נחלקו** דלהרשב"ם לר"א דע"מ כרתי הרי שאי"צ זמן כלל ואפי' בשטר שנעשה בע"ח אי"צ זמן, ולהרמב"ן אף לר"א ואפי' בגט שנעשה בע"מ בלבד יש בו תקנת זמן.

**שי' שלישית מצאנו בהנ"ל, דהרע"א לעיל ג' ע"ב דייק את הר"מ פ"א מגירושין הכ"ד** , דדוקא גט שיש בו חתימות צריך זמן אבל גט שאין בו חתימות ונמסר רק בע"מ אי"צ זמן, **ועולה ג' שיטות** הרשב"ם דלר"א לעולם אי"צ זמן, להרמב"ן לר"א לעולם צריך זמן, ולהר"מ לר"א בע"ח צריך זמן ובע"מ בלא ע"ח אי"צ זמן.

**תוס' לעיל ג' ע"ב ד"ה "כתב"** סבר לכאורה כהרמב"ם, דהא נקט שם התוס' דבכתב בכת"י, ואין עליו עדים שהחסרון משום אין בו זמן. ובזה ודאי פליג שם ר"א וסבר שאי"צ עדים אלא מפני תקון העולם ומהני כת"י, וע"כ דלר"א אין בו זמן כשר אם אין עליו עדים, ודו"ק.

**עיין רמב"ן שם בב"ב** דר"א דמתני' פו' פליג רק על אין בו עדים ולא על אין בו זמן, וע"כ שכת"י חסרונו אינו כמבואר בתוס' דף ג' משום שאין בו זמן, דא"כ הא ע"כ בזה פליג ר"א וסבר דאי"צ זמן אם אין ע"ח, ודו"ק.

**שי' הר"מ לכאורה מבוארת** דבגט בע"מ בלא ע"ח מכיון שבין כה סמכינן רק על הע"מ הרי שיזכרו הזמן ואי"צ זמן בגט. ובאמת בע"ח אף אם יש ע"מ מכיון שיש לחשוש שיסמכו על הע"ח הרי שצריך זמן.

**שי' הרמב"ן נמי מבוארת** דסבר דמכיון שע"מ אינם זוכרים הזמן וסומכים ע"כ שכתוב בשטר משו"ה צריך זמן אף בע"מ בלא ע"ח.

**אולם שי' הרשב"ם צ"ב** דסבר דגט אף אם יש בו ע"ח, או אולי אם סבר דלר"א מהני ע"ח בלא ע"מ ומ"מ מסתמא סבר דאי"צ זמן, וצ"ע מדוע שלא יהיה לר"א תקנת זמן אם יש ע"ח ומדוע לר"א ל"ש חשש חפוי ופירות.

**והנראה בזה** דהא כדי לפסול גט שאין בו זמן אתה צריך לקבוע שזמן הוא חלק מתורף הגט, ואז שייך לפסול הגט בהלכות גיטין, ומכיון שבהל' גיטין אי"צ כלל את הזמן מכיוון שיש ע"מ שעושים את השטר לשטר אף בלא זמן וכל מה שצריך את הזמן הוא שמכיוון שיש גם ע"ח יש לחשוש שמא יסמכו עליהם, אולם מכיוון שהע"ח הם באים רק לשטר ראיה שבגט שהוא דין שטר סתם לראיה, אך אינו כלל לאשווי לגיטא, הרי דל"ש שבאין בו זמן יפסל הגט מלהיות גט, דהע"ח והזמן נצרך לשטר ראיה ולא לכשרות הגט, ול"ש לומר שמתוך שהשטר ראיה פסול גם הגט יפסל. וי"ל דלהרשב"ם אף בגט עם ע"ח בלבד נמי אי"צ זמן די"ל שהע"ח מועילים לאשווי גיטא לא ע"י עצם חתימתם אלא ע"י שהם מעידים על המסירה כמבואר בדף פו' ,ומשו"ה שוב עדיין מתחלק חתימתם לב' עניינים, אשווי גיטא, ואשווי שטר ראיה, ולענין אשווי גיטא הוו ככל ע"מ שאי"צ זמן מכיוון שיודעים הזמן, ומה שכאן אין ידיעה על הזמן ע"י ע"ח י"ל שאין סברא לתקן תקנה מיוחדת לאופן שבו אין ידיעה ע"י הע"מ דבדרך כלל ע"מ יודעים הזמן של המסירה, וכל החיסרון הוא הע"ח מחמת השטר ראיה שבו שאז מועיל עצם העדות שבחתימתם ובזה אין ידיעה על הזמן, אולם שוב מכיוון שהסיבה לפסול הוא רק את השטר לראיה הרי שאין סיבה לפסול את הגט.

**ונראה דהר"מ דסבר** לחלק ששטר שיש בו ע"מ וע"ח צריך זמן, למרות שמצד האשווי גיטא אי"צ לע"ח ומשום ע"מ הא אי"צ זמן, **וא"כ צ"ע** מדוע פסלו שטר שאין בו זמן, וי"ל דסבר דהוי כמו מזויף מתוכו, דמכיוון שיש בפועל ע"ח בשטר הרי שהם מעצמו של גט ולא הוו רק שטר לראיה באופן נפרד מענין האשווי גיטא (וכמש"נ בארוכה בדף ד') ומשו"ה אחרי שיש ע"ח יש לדון שיש כאן אשווי גיטא גם ע"י הע"ח, ומשו"ה שייך לפסול שטר בלא זמן משום שחסר בצורת עשיית הגט, ודו"ק.

**נתבאר שעולה פלוגתא נוספת בין הרשב"ם לרמב"ן** ,דלהרשב"ם שטר שזמנו "היום" אם הכוונה ליום המסירה הרי דחשיב כשטר בלא זמן, ולהרמב"ן חשיב שטר עם זמן, וצ"ע שי' הרמב"ן דלכאורה מכיוון שהזמן אינו מוכיח על הזמן ועדיין יש חשש חפוי ופירות א"כ מדוע חשיב זמן. **וצ"ל** דהא נתבאר דתקנת זמן היתה רק שיחתמו העדים על זמן, דהא אף כשחתמו בזמן נכון עדיין יש חשש לגזייה לזמן, וכן בשבוע חדש שנה עדיין לא נסתלק חשש חפוי ופירות, הרי שרואים שהתקנה היתה שבגט יהיה זמן, ולכן סבר הרמב"ן דזמן של מהיום נמי חשיב זמן, ויש להוסיף דמכיון שגט דרכו ליכתב וליחתם ולימסר באותו יום ויכולה האשה מיד לבא לב"ד ויתירוה לינשא ע"פ הגט של אותו יום ואז הזמן נכון הרי שנחשב שנעשה זמן שיש לו תועלת באופן מסוים לבירור זמן הגירושין, ומשו"ה חשיב שבהכי נתקיים תקנת זמן, ודו"ק.

**עדיין יש להעיר** דהא מה שעולה שתקנת זמן הוא רק דין שעדים יחתמו כדין ואף אם לא נסתלק חשש חפוי מ"מ אם כבר נעשה הגט כדין שפיר דמי, ה"מ אם תקנת זמן הוא משום חשש חפוי, אבל אם הוא משום חשש פירות הרי שהתקנה היא שישתמשו בגט שאין בו חשש פירות, **ועיין אב"מ קכז' סק"ח**, וא"כ עדיין צ"ע בכ' מהיום אם הכוונה לזמן הנתינה א"כ יש עדיין חשש פירות ולא סגי בכך שמ"מ חתמו על שטר כדין.

**ועיין היטב אב"מ שם** סק"ט שהוכיח דמ"ד דתקנת זמן משום פירי סבר ע"כ דמהיום הכוונה מיוםהנתינה שאם מיום שיוצא הגט תח"י א"כ תפסיד האשת פירות שבין חתימה להוצאת הגט, דמסתמא הבעל מפסיד פירות מיום החתימה, וע"כ דסבר דמהיום הכוונה מיום הנתינה ואז אין הפסד פירות משעת חתימה מכיוון שאינו מונח מתוכו ול"ח גט שראוי לגרש בו ואולם משעת נתינה מפסיד פירות מכיוון שראויה לילך לב"ד להראות שנתגרשה וחשיב ראוי לגרש בו.עיי"ש. וא"כ לכאורה צ"ע דלר"ל דמשום פירות איך מכשיר מהיום הא עדיין לא נסתלק חשש פירות, אולם מיניה וביה י"ל דמכיוון שהבעל מפסד פירות רק משעת נתינה ואז יכולה לילך לב"ד הרי שבאמת נסתלק חשש פירות בכ' מהיום, ועיי"ש ודו"ק היטב.

**הטור בקכז' כ'** דלפני תקנת זמן חיישינן שמא יחפה דע"י שתוציא גט בלא זמן לא יהרגוה, אבל לאחר תקנת זמן אם תוציא גט בלא זמן יהרגוה, ועיי"ש נו"כ, ועמדו האחרונים מ"ש תקנת זמן יהרגוה הא עדיין אפשר להעמידה בחזקת צדיקת ובחזקה דהשתא דמגורשת לפניך. **ועוד הקשו** דבסוגיין מתבאר דלר"מ המגרש בלא זמן הולד כשר והועילו חכמים בתקנתם דלכתחילה לא תינשא, ומשמע שאינה נהרגת. **ועיין אב"מ**, וחי' ר' אהרון קוטלר כאן.

**ולפמש"נ נראה ליישב** דהא לר' מאיר דסבר ע"ח כרתי י"ל שתקנת זמן הוא תקנה של מטבע שטבעו חכמים בעשיית שטר גט, אם שתקנו שזמן הוא חלק מהתורף, או שתקנו שהעדים צריכים לחתום עם שטר שיש בו זמן ואם לא הוי שנוי במטבע שטבעו חכמים. אולם לר"א דע"מ כרתי להני, דסברי דלא מהני כלל ע"ח אלא צריך דוקא ע"מ הרי שכבר נתבאר שאז ל"ש שתקנת זמן יהיה שזמן הוא מתורף הגט, דע"כ מכיון שע"מ כרתי וע"ח הם רק לראיה הרי דל"ש שלהצריך שעדים יחתמו על זמן שייחשב שזמן הוא מתורף הגט, (ולכן נקטנו דלהרשב"ם לר"א אי"צ זמן) אולם הטור שפסק שצריך זמן, ופסק כר"א דע"מ כרתי ושלא מהני ע"ח לר"א. **ועכצ"ל** שהתקנה דזמן להטור לר"א הוא שתקנו שצריך גירושין מבוררים ע"י אפשרות לבררם בע"ח באיזה זמן נעשו, (והוי דומיא דתקנת בכ"נ ובכ"נ שתקנו שצריך גירושין מבוררים), הרי דלפי"ז י"ל דלר"מ שתקנת זמן הוא סתם תקנה שזמן הוא מתורף הגט הרי שאין סיבה שאחרי תקנת זמן לא יהיה עוד חזקת כשרות להעמיד אשה בגט בלא זמן בחזקתה, דמכיון שבאה עם גט כשר מדאו' ופסול מדרבנן רק משום שהתורף נעשה שלא כדין הרי שאין כאן שום סיבה להרע את חזקתה ומשו"ה לא הורגים אותה, משא"כ לר"א דע"כ כמש"נ תקנת זמן הוא שרבנן הצריכו גט שאפשר לברר אימתי נתגרשה, הרי דמכיון שהתקנה היתה בענין זה גופא שאסור לגרש בלא שיהיה אפשר לברר אימתי נתגרשה, הרי שבזה י"ל שאם באה עם גט בלא זמן הרי שיש ריעותא להעמיר שנתגרשה קודם שזינתה, דמכיון שהתקנ"ח היא להעמיד גירושין שאפשר לברר זמן הגירושין, הרי שאם לא נתברר ודאי שיש ריעותא ולא מעמידים אותה על חזקת צדיקת ועומדת היא בחזקת אש"א ומשו"ה סקלינן לה, ומיושב דסוגיין הוא לר"מ, והטור פסק כר"א ושלא מהני ע"ח כלל, ולכן בסוגיין אין סקלינן, ובטור פסק דסקלינן אם הוי גט בלא זמן, ודו"ק.

**עדיין צ"ע** מדוע לדינא גט שכתוב בו מהיום כשר מכיון שהמהיום הכוונה יום שמוציאה את הגט, הרי להר"מ גט מאוחר פסול, וא"כ מהיום הא הוי ממש כמו גט מאוחר שנקטינן שכוונת מהיום הוא היום שתוציא את הגט והוי שטר מאוחר, ויישבו לי דמכיון שכשחתמו העדים הרי שהיה שייך שבאותו יום יימסר ותוציא הגט בב"ד, הרי דחשיב נמי שנתקיים התקנה שהעדים חתמו על זמן כדין, ובזה נתקיימה תקנת זמן ואין לפסול עוד משום מאוחר, ודוחק.

**תד"ה "גזייה" עיין קצו"ה** ס"ל סק"א, ועיין מה שהקשה עליו **הגר"ש** ביבמות דל"א, **ובקה"י** סי' יב', עיי"ש. **ע"ע תורת גיטין.**

## 11דף כב' ע"ב

**22סימן ה'**

**33שליחות בכתיבת גט**

**מתני':** הכל כשרים וכו', גמ' והא לאו בני דיעה נינהו.

ומבואר דחש"ו כשרים לכתיבת גט, **ומקשה הגמ'** הא לאו בני דיעה נינהו, **ונחלקו הראשונים** אם קושית הגמ' לר"א דבעי כתיבה לשמה, או אף לר"מ דמודה ר"מ שצריך נמי כתיבה לשמה מדרבנן. **ומתרצת הגמ'** דמיירי בגדול עומד על גביו, וחשיב בהכי כתיבה לשמה, **ועמדו הראשונים** הא חש"ו לאו בני שליחות, ובחסרון שליחות לאו מהני גדול עומד ע"ג, **ותי'** דכתיבה אי"צ שליחות, וצריך צווי הבעל רק כדי שבהכי ייחשב לשמה, **אולם יש ראשונים** דסברי דכתיבת גט צריכה שליחות, ומשו"ה מוקמי סוגיין דקושית הגמ' לר"מ שצריך כתיבה לשמה מדרבנן ואי"צ שליחות, אולם לר"א שצריך כתיבה לשמה מדאו' הרי שכתיבה צריכה שליחות וחש"ו פסולים. **וממילא לדינא** ל**הראשונים** דכתיבה אי"צ שליחות הרי דאף דפסקינן דר"א שצריך כתיבה לשמה מ"מ חש"ו כשר לכתיבת גט בגדול עומד ע"ג, וכן עבד שאין בו חסרון דלשמה הריהו כשר לכתיבת גט, **אבל להני** **ראשונים** דכתיבה צריכה שליחות ומכיון שלדינא פסקינן דבעינן כתיבה לשמה הרי שחש"ו לא מהני עומד ע"ג, וכן עבד יהיה פסול לכתיבת גט מכיון שאינו בתורת גיטין.

**מתבאר בראשונים** שאם כתיבה אי"צ שליחות הרי שעבד כשר לכתיבת גט, מכיון שחסרון כריתות שייך דוקא בענין שצריך "שליחות" או "עדות", וכתיבת גט אין בה כלל דין של חסרון כריתות.

**אולם הר"מ פ"ג מגירושין הט"ו** פסק דחש"ו פסולים משום לשמה, ועבד פסול משום שאינו בתורת גו"ק, **ועיין ב"ש קכג' סק"ה** שהוכיח דע"כ להר"מ כתיבה אי"צ שליחות ומשו"ה חש"ו פסולים משום לשמה, ומ"מ בעבד יש חסרון דכריתות**, ועולה** דלהר"מ יש חסרון כריתות על עצם כתיבת גט, ודלא כמש"נ בראשונים בסוגיין דאי כתיבה אי"צ שליחות אין חסרון דכריתות , ודחסרון כריתות הוא רק במידי דשליחות ועדות.

**ונראה לבאר הענין** שלשי' התוס' הרי שרק מילי דשליחות ועדות יש חסרון כריתות, שיסוד חסרון כריתות שייך רק במקום שאדם בא להחיל חלות, ושליח מחיל חלות גירושין ע"י דין שליחות,וכן עד החותם בשטר הריהו מחיל חלות חפצא של גט, ובהם שייך שמי שאינו בתורת גירושין ל"ש שיחול ע"י חלות שטר גט, וסבר התוס' שדין כתיבת גט לר"א אין בזה חפצא של חלות גט אלא הוי רק מציאות של כתב גט שצריך שיכתב לשמה, ומשו"ה ל"ש ביה חסרון כריתות, והר"מ סבר דכתיבת גט הינה נמי חפצא של עשיית חלות גט ולכן יש בה חסרון כריתות, **ועיין היטב ברכת** **שמואל סי' טז' משכב"ז בשם הגר"ח וכמש"נ.**

**מתבאר בראשונים** שצריך את צווי הבעל כדי שעי"כ הסופר יכתוב לשמה, והענין צ"ב הא לשמה הוא מעשה שעושה הסופר, וכמו בכתיבת ס"ת וכד' ומה שייאטא לצווי הבעל, **ונראה** שיסוד ענין לשמה הוא להגדיר שעשיית הדבר הוא נעשה לשם הדבר, שלא יהיה מצב שיש ממילא ס"ת אלא שייעשה ס"ת לשם ס"ת, וכן בגט צריך שייעשה גט לשם גירושין, וההיכי תמצא שיהיה גט שנעשה לשם גירושין הוא עי"כ שיש מצב שהבעל עומד לגרש בגט זה ואז שייך לדון שהגט נעשה לשם זה שהוא יהיה הגט לגירושין, והרי שע"י צווי הבעל הוגדר שיש נידון של גט לשם שיגרשו בו, ואז שייך שהסופר כותב לשמה, וצווי הבעל מזמן לפנינו את האפשרות שיהיה חפצא שהגט הנכתב הוא יהיה הגט לגירושין, וממילא יש לסופר האפשרות לכתוב הגט לשמה, **ולפי"ז יש לחקור** אם באמת צווי הבעל הוא רק הקדמה לענין הלשמה, דע"י צווי הבעל נוצר רק היכי תמצא של גירושין בגט זה, ואז הסופר עושה הכתיבה לשמה לשם אותו גירושין שהבעל ייעד שייעשה בגט זה, **או"ד** שצווי הבעל ומה שהבעל קבע שהגירושין ייעשו בגט זה והסופר כתב הגט בתולדה מצווי הבעל, הרי שכל הני הם המחילים והקובעים שיש לפנינו גט שעשייתו נעשה לייעוד גירושין, דהיינו שצווי הבעל פועל בלשמה גופא ולא רק מכין את האפשרות שייעשה הגט לשמה.

**מתבאר בריש פרק השולח** שבעל יכול לבטל גט, ויסודו שמבטל הלשמה, והגט פסול עוד מלגרש בו משום חסרון לשמה, ויש לבאר עפמש"נ שיסוד ענין הלשמה הוא שהגט נעשה לשם שיגרשו בו וזה על בסיס שיש דעת ומצב שהבעל עומד לגרש בגט זה, ואם ביטל הבעל את המצב שעומד לגרשה בגט זה ממילא בטל האפשרות שהגט עומד במהותו להיות הגט לגירושין, ופוקע מהגט שהוא עומד לגירושין, ובהכי בטל הלשמה, ושוב א"א לגרש בו, ודו"ק.

**עיין ר"ן שלהי האומר דמייתי רמב"ן ורא"ה** שנחלקו אם צווי הבעל לענין לשמה צריך שיהיה שהבעל מצווה בפני הסופר, או שסגי שאומר בביתו שיכתוב הסופר ושולח אחר להודיעו על כך, ויש לדון אם צווי הבעל הוא רק הכנה לאפשרות שיכתוב הסופר לשמה א"כ סגי בכך שאומר בביתו ונודע לסופר וכתב, אולם אם הוי צווי הבעל הוא הפועל בגוף הענין של עשיית הגט לשמה ע"י גוף צווי הבעל, ודו"ק.

**אם כתיבה אי"צ שליחות הרי שצ"ב** הנידון דאומר כתבו גא לאשתי אם יכול הסופר לצוות אחר ותלי לה בנידון דמילי לא ממסרן לשליח, וצ"ע הא הסופר אינו שליח אלא הצווי הוא רק היכי תמצא שיעשה לשמה ימה שייך שיצוה הסופר לאחר לכתוב, עיין משנב"ז שלהי האומר.

**ומתבאר** בסוגיין שכתיבת קטן חשיב לשמה בגדול עומד ע"ג, ובעכו"ם לא מהני מכיון דאדעתא דנפשיה קא עביד, **ויש לדון** דמשום אדעתא ונפשיה הוי ספק לשמה אך לא ודאי לשמה, **ועיין פוסקים** שבאמת נקטו דעכו"ם לעולם הוי ספק לשמה. **ויש לדון** אם הגדול עומד ע"ג הוא רק היכי תמצא ללמד הקטן לכתוב לשמה, **או"ד** מכיון שכמש"נ יסוד ענין לשמה הוא להעמיד מצב שנעשה הגט לייעוד גירושין, והוי ייחוד והעמדה שחלה בגט עצמו,שעשייתו לשם גירושין, ול"ה סתם כוונה בעלמא, וא"כ י"ל שהגדול עומד ע"ג האומר לקטן לכתוב , ושיש מצב שהקטן כותב מתוך מצב שגדול עומד ע"ג הרי שמצב זה הוא עצמו לקבוע שנעשה כתיבת הגט לייעוד גירושין, והא גופא שקטן כותב שלא לדעתו אלא לדעת האומר לו הוא עצמו סבה להחשיב שהנכתב הוא לצורך הייעוד שקבע הגדול עומד ע"ג ובזה חייל שהגט נעשה לייעוד גירושין, ודו"ק, ולפי"ז בעכו"ם הרי שאין תועלת בגדול עומד ע"ג דמכיון שעכו"ם עביד אדעתא דנפשיה הרי שעשיית העכו"ם אינה מתייחסת ואינה מושפעת ממה שגדול עומד ע"ג, ולכן לא מהני עמידת הגדול לקבוע שם על עשיית העכו"ם, ודו"ק. ובאמת הוי ודאי לא לשמה ולא ספק, וצ"ע. **ויש לבאר עפ"ז דברי הראשונים** דבשחיטה וחליצה לא מהני גדול עומד ע"ג משום דלא מינכרא מילתא, וצ"ע אם יסוד געע"ג הוא שמלמד הקטן לעשות לשמה א"כ מה שייך כאן לחלק אם מינכרא מילתא, **ולפמש"נ מבואר** שיסוד לשמה הוא שיהיה מוגדר שהגט נתייחד בעשייתו לשמה, הרי שבגט מהני געע"ג עם המינכרא מילתא שכ' שמו ושמה, דעי"ע מוגדר ונראה לעין שנעשה ונוצר הגט לשם גירושין אלו, משא"כ בחליצה ושחיטה אף שנעע"ג עדיין אין הגדרה שנעשה לשמה מכיון שלא מינכרא מילתא, ודו"ק.

**עיין היטב רשב"א בחולין יג'** שביאר מהו החילוק שבשחיטה וחליצה לא מהני געע"ג ובגט מהני, וביאר שיסוד געע"ג הוא מדין שליחות, שהגדול עע"ג שנעשה שליח של הסופר על עשיית הכתיבה לשמה, ובכתיבת גט שייך לענין שליחות, משא"כ בחליצה לא מהני בה שליחות, וכן בשחיטה ל"ש בה שליחות, דכל שוחט הוא עצמו השוחט ולעולם לא אתינן מדין שליחות, ומשו"ה ל"ש שהגעע"ג יהיה שליח של השוחט לשחוט לשמה, **ודבריו תמוהין**, **א',** הא עולה לכאורה דסבר דכתיבה צריכה שליחות, ובסוגיין נקט שאי"צ שליחות, **ב'**, צ"ע המושג שא' שוחט וחבירו חושב לשמה ומהני מדין שליחות, וצ"ע מה מתייחס כאן מהשליח למשלח, **ג',** אם על מעשה כוונה דלשמה שייך שליחות מדוע בשחיטה וחליצה ל"ש האי שליחות, ומה איכפת לן שע"ע השחיטה והחליצה ל"ש שליחות. **ד',** צ"ע איך יש לקטן שליחות, ואיך הגדול נעשה שליח של הקטן, וכן מדוע בעכו"ם לא מהני עומד ע"ג הא כמו שיהני שליחות בקטן שיהני בעכו"ם. **ועיין גרנ"ט בסוגיין מה שע' בכ"ז.**

**והנראה בזה** שבאמת כמש"נ, שהקטן כותב והגדול שעומד ע"ג הוא אינו רק מלמד הקטן לעשות לשמה אלא הוא בכוונתו עושה את הלשמה גופא, דבהא גופא שעומד ליד הקטן ומלמדו לעשות לשמה הוא עצמו הקובע והמגדיר שהגט נעשה לשמה. אלא דסבר הרשב"א דלגרום שמעשה של אחר ייחשב לשמה הוא שייך רק בתורת שליחות, דבאמת הא הקטן הוא עושה את הכתיבה, וצריך שיחול שכתיבתו היא לשמה, הרי דלמרות שיש גדר שעצם מה שגדול עומד ע"ג ומלמדו לשמה הוא עצמו הופך את כתיבת הקטן לכתיבה לשמה מ"מ עצם מה שאדם משנה את דין מעשה האדם להיות לשמה הוא משום ליתא דשליחות. **ונראה להביא דוגמא לזה מדברי הגר"ח בהל'** **זכיה** שכ' דחילול מע"ש של חבירו אי"צ שליחות, אלא עצם כח חילול יש לכל א' אף על פירות של חבירו, אלא שעצם מה שמשנה את דין ממון חבירו צריך לזה דין זכיה ושליחות מסוים, וגדר האי שליחות הוא איננו שהשליח פועל את פעולת החילול מכח המשלח, אלא כל דין השליחות הוא רק שהשליח עומד במקום הבעלים לענין שיוגדר שהחילול נעשה ע"י בעלים, ודו"ק, וכ"כ הכא הרי שהגדול העע"ג קטן אין הוא פועל עבור הקטן מדין שליחות, אלא כמש"נ שהגדול עושה בעצמו את פעולת הקטן לכתיבה לשמה, אלא שעצם המצב שאחר קובע את דין הכתיבה הוא צריך שליחות, ודין השליחות הוא שהגדול עומד במקום הקטן לענין לייחשב כמותו ואז נחשב שאדם שהוא ידו של הקטן הוא קבע שהכתיבה לשמה ולא סתם אדם שינה את דין הכתיבה שיהיה לשמה**. ומיושב** **לפי"ז** דמכיון שדין השליחות היא איננה דין שליחות גמור אלא הוי דין זכיה מסוים הרי שקטן שייך בזה, וכמבואר שם בגר"ח שקטן בתורת שליחות שיחללו מע"ש עבורו, עיי"ש. וכן מיושב דלמרות שכתיבה אי"צ שליחות מ"מ כאן הנידון הוא לגרום שמעשה הקטן ייחשב לשמה ותורת שליחות עלה, ודו"ק.

**עדיין צ"ב מש"כ הרשב"א** דדוקא בכתיבת גט ששייך בשליחות הרי שייך געע"ג משא"כ בשחיטה וחליצה. ונראה שאין כוונתו שכתיבה צריכה שליחות, אלא שכוונתו שכל דבר שדין העשייה הוא על האדם עצמו ול"ש שייעשה ע"י אחר, הרי שדין הכוונה על העשייה שיהיה לשמה הוא ג"כ דוקא על העושה בלבד ואחר ל"ש שיקבע את דין הלשמה, דדוקא כתיבת גט שאין דין מי יכתוב אלא יש דין שייכתב לשמה, הרי שכל א' יכול ליצטרף ולהיות כותה או להיות עע"ג לייחדו ללשמה, אולם חליצה שהיא ביבם ויבמה הרי שרק הם יכולים לקבוע הלשמה, שכמו שרק הם יכולים לחלוץ כך רק הם יכולים לעשות לשמה, ורק בדבר שכל דינו הוא שייעשה ואין דין מי יעשה הרי ששייך לומר שהגט נעשה לשמה ע"י שא' כתב ואחר עמד ע"ג וכוון לשמה, ושחיטה נמי דמי לחליצה מכיון שלשחיטה אין כלל בעלים והשוחט הוא הבעלים על השחיטה ועל כוונת הלשמה שלה, והדין הוא שהשוחט הוא בעלים על עשיית השחיטה ואין אחר יכול לגרום למעשיו על השוחט שייחשבו לשמה, ודו"ק.

1. **מתני':** האומר וכו', **ומבואר** דלא מהני זכיה בגט משום דחוב הוא לה, ונחלקו ר"מ וחכמים בזכיה בשחרור אם חשיב זכות או חובה.

   **ובתד"ה "בגיטי"** מייתא ירושלמי שדן מ"ש גט משחרור הא משכחת לה גט שהוא זכות ושחרור שהוא חוב**. ותי' הירושלמי** דמכיון דשייך למכור עבד בע"כ לאחר חשיב לעולם זכות, ומכיון של"ש למכור אשה לכן ל"ח גירושין זכות, והדברים צ"ב. ועיין תוס' רא"ש שכ' דעדיין הירושלמי לא יישב מדוע אשת מוכה שחין ל"ח זכות, ותי' דהוא משום טב למיתב טן דו וכו'. והעולה מדבריו שכוונת הירושלמי כפשוטו, שעבד שיכולים למכרו לעולם ל"ה זכות, משא"כ אשה לעולם הוי חובה משום טב למיתב וכו'. **אולם עיין מהרש"א** שביאר שענין זכיה בגט ושחרור אינו תלוי בזכות וחובה, אלא שבשחרור מכיון ששייך בע"כ של עבד ע"י שימכרנו הרי דאף בלא זכיה של העבד ממש מהני, ומשו"ה זכין שחרור לעבד, משא"כ גט אשה של"ש בע"כ ע"י מכירה לאחר הרי של"ש גירושין אלא ע"י קבלתה בידה ממש, ומשו"ה ל"ש בה זכיה, והדברים צ"ב. **וכן עיין תוס' רא"ש לעיל י' ע"א ד"ה "בשליחות"** שכ' דעבד מכיון שיכול למכרו בע"כ הרי שמהני זכיה לזכות לו שטר שחרור גם בעומד וצווח שאינו רוצה את השחרור, עיי"ש.

   **עכ"פ בפשטות** החילוק בין גט לשחרור הוא סברות אם הוי זכות או לא, וששחרור לעולם הוי זכות מכיון שבין כה יכול למוכרו בע"כ, ובגט אשה לעולם ל"ה זכות גמור משום סברא דטב למיתב טן דו וכו'. ולפי"ז במקום שידוע שלעבד הוי חוב או לאשה הוי זכות גמור יהני הידיעה להחשיב שבגט יהני זכיה ובשחרור לא יהני. ודנו בזה גדולי הפוסקים, **עיין שו"ע קמ' ס"ד ומקורו בתרומת הדשן** **סי' רלז'** שהאריך בזה, באשת מומר שודאי זכות לה אם מהני בה זכיה לקבלת גט. **ועיי"ש** **בתרה"ד** דנקט שזהו פלוגתת ראשונים, **ונקט דהתוס' בסוגיין** דמייתי לירושלמי וביאר שבגט מכיון של"ש שימכרנה לאשה בע"כ דמשו"ה ל"ש בה זכיה, הרי שלהתוס' אין בגט אשה לעולם דין זכיה, **וכן הוא ברמ"א שם ב' דעות** אם מהני באשת מומר זכיה, **והגר"א שם סקי"ג מייתי להתוס' בסוגיין** דהוא השי' דלא מהני לעולם זכיה בגירושין, והענין צ"ב.

   **והנראה לע"ע בקצרה בזה** ( בביאור שי' התוס' למהרש"א, להתו"ר לעיל דף י', ולהגר"א, ולהתרה"ד), שיסוד דין זכיה הוא איננו שהשליח מדין זכיה יכול להעמיד את עצמו כשליח של המשלח, ושמקבל הזוכה כח הפעולה מאת המשלח מדין זכיה, אלא שיסוד דין זכיה הוא שכל אדם שיש לו כח להחיל חלות עבור עצמו, הרי שיכול להחיל חלות עבור חבירו עם כוח פעולה שיש לו עבור עצמו, וזהו דין זכיה (בין אם מטעם שליחות בין אם לאו מטעם שליחות), שנתחדש שאדם יכול לפעול עם כחו עבור חבירו בדבר שהוא זכות לחבירו, **ולפי"ז יסוד דברי** **הירושלמי הוא** שבשחרור שיסודו הקנאת העבד לעצמו, הרי דמכיון שיש לכל אדם כח לזכות את העבד לעצמו. הרי שכל א' יכול לישתמש עם כחו לזכות את העבד לעצמו ובכח זה לזכות שיחרור לעבד, ולכן שייך זכיה בשחרור, משא"כ בגירושין שאין לשום אדם כח לקנות את האשה או לגרשה, הרי שאין לאדם הזוכה שום כח עצמי לענין הגט, ולכן ענין של גט מופקע מהמושג של זכיה באופן הנ"ל שהזוכה משתמש עם כחו לזכות עבור חבירו. ומה שמתבאר במתני' שהכל תלוי אם הוי זכות או חובה **עיין רש"ש שביאר** שזהו לאו דוקא, עיי"ש.

   **עדיין צ"ב דברי התו"ר** לעיל דף י' שכ' דבשחרור מהני זכיה אף אם העבד צווח שאינו רוצה, וכאן זהו חידוש נוסף שמהני לישתמנש עם כח שיש לזוכה כנגד רצונו של המשלח וזאת מכיון שבעצם החפצא הוי ענין של זכות, ולע"ע צ"ע.

   **עיין היטב ברשב"א לקמן לב' ע"ב ד"ה "שליח"** דמייתי לירושלמי הנ"ל, **וסתר עצמו** שם בביאור דברי הירולשמי, **שבתחילה כ'** שהטעם דל"ש בגט אשה זכיה הוא משום שיש דין בגט אשה שאינו יכול לגרשה אלא ע"י נתינת גט לידה, ומשו"ה ל"ש בה ענין של זכיה, **ובסוף כ'** דאצל אשה לעולם ל"ח זכות גמור משום שמפסדא מזונות, **ועיין ברכת שמואל קידושין סי' יג',** וביאר שם שיש ב' אופנים לדין זכיה, א', באופן שהוא זכות גמור ושייך לדון שהזוכה הוא עומד ממש במקום הבעלים, ב', באופן שאינו זכות גמור ואז אין להחשיב שהזוכה עומד ממש במקום הבעלים, אלא שיכול להעמיד עצמו לפעול עבור הבעלים מכיון שזהו זכות עבורו, וכאן ייסד הרשב"א שגט שצריך שיגיע לידה ממש הרי שמהני רק אם ע"י דין זכיה חשיב שעומד ממש במקום הבעלים ומכחם של בעלים, אבל בדבר שאינו זכות גמור ושצריך להעמיד את עצמו לפעול עבור הבעלים הרי שבגט מכיון שצריך שיהיה הגירושין ע"י ידה ממש, הרי שמדין זכיה זו שמעמיד עצמו לפעול עבור הבעלים אינו יכול, וזהו צירוף ב' העניינים של הרשב"א, דמכיון שגט אשה אינו זכות גמור מחמת הפסד מזונות, וע"כ אתה צריך להגיע לדין זכיה שמעמיד עצמו לפעול עבור הבעלים, ומכיון שגט אשה צריך שיגיע דוקא לידה הרי שלא מהני האי זכיה. עיי"ש. **והרשב"א בסוף דבריו הוכיח** מהירושלמי דלא כהרי"ף שנקט דמהני נתינת גט ע"י זכיה לענין שלא יוכל הבעל לחזור בו ומ"מ אינה מגורשת עד שיגיע גט לידה, **ועיין ברכ"ש שם שביאר** דלהרי"ף הרי שלזכות הגט כדי שלא יוכל הבעל לחזור בא הרי שלזה אי"צ שיהיה הנתינה לידה ממש, ולזה היה מהני דין זכיה שמעמיד עצמו לפעול עבור הבעלים, וע"כ מוכח מהירושלמי שגירושין הם רק אם הם מתירים את האשה, ולכן צריך שיימסר דוקא לידה, ודו"ק, עיי"ש.

   **ונראה שיסודו של הרשב"א** דגט צריך ידה ול"ש בה זכיה שאינו זכות גמור, ונראה שזהו מש"נ שדין זכיה שייך רק בדבר ששייך לדון שיש לכל א' כח זכיה עצמית, וזוכה מדין זכיה עבור חבירו, וזהו הכוונה שגט צריך דוקא את יד האשה, ואין לשום אדם דין יד עצמית לזכות לאשה הגט, ומשו"ה ל"ש דין זכיה, וכמש"נ בתוס', **אלא שהרשב"א והתוס'** נחלקו במקום שהוא זכות גמור, דלהתוס' דין זכיה בלא מנוי שליחות הוא לעולם רק פעולת הזוכה מכח עצמו ואף במקום שהוי זכות גמור מ"מ מכיון שאין מנוי שלחות אלא הזוכה בא בתורת זכיה, הרי שלעולם צריך הזוכה לבא מכח עצמי ולכן ל"ש בגט תורת זכיה כלל, והרשב"א נקט דבמקום זכות גמור דין זכיה הוא שיכול הזוכה לעמוד מעצמו במקום הבעלים כשליח גמור ואי"צ הזוכה במקום זכות גמור לפעול מכחו אלא יכול לייחס עצמו כשליח לאשה, ולכן שייך דין זכיה בזכות גמור אף בגט, ודוקא במקום שאין זכות גמור שצריך להגיע לדין התורה שיכול לזכות עבור חבירו למרות של"ש שיעמיד עצמו כשליח עבור הבעלים, הרי ששם צריך להגיע לכח פעולה אל הזוכה ע"י כח עצמי לפעול בממון. **ועולה דלהרשב"א** יש ב' דיני זכיה, **א'**, שבמקום זכות יש כח פעולה לזכות לחבירו ע"י חידוש התורה שבמקום זכות יכול לפעול הזוכה מכחו עבור אחר, **ב',** במקום זכות גמור הרי שיכול הזוכה להעמיד עצמו כשליח, או משום שנחשב כאילו צווהו הבעלים מחמת שפשוט וידוע שרצונו שיעשה עבורו את הזכיה, או שנומר שצווי גמור ודאי ליכא, אולם הוי חידוש התורה שבדבר שהוא זכות גמור יכול זוכה להעמיד עצמו כפועל עבור הבעלים ומכחם שלא מחמת צווי אלא מחמת שהדבר הוא זכות, ובדבר שהוא זכות גמור יכול לעמוד במקום הבעלים ומכחם בלא צווי. (יש לבאר זאת ביתר ביאור, שיסודו של צווי מנוי שליחות הוא שע"י הצווי יש אפשרות והיכי תימצא שהשליח יפעל בצווי הבעלים ושמעשה השליח יהיה נטפל אל רשות הבעלים ושעי"כ יהיה למעשה השליח כח פעולה של בעלים, ולכן י"ל שבדבר שהוא זכות הרי שכל א' מחמת חק התורה שבדבר שהוא זכות הרי שיכול הוא להחשיב ולהעמיד את פעולתו כפעולה הנטפלת לרשות הבעלים ושיהיה בה כח פעולה מבעלות של הבעלים, ודו"ק היטב.)

   **ועולה** לשי' התוס' בירושלמי דבעבד שייך זכיה משום שיש לו כח זכיה בו, משא"כ באשה של"ש בה זכיה מכיון שאין לזוכה כח זכיה עצמית בגט האשה. ולפי"ז מיושב דבאשה אף באשת מוכה שחין, ואף באשת מומר להתוס' ל"ש בה תורת זכיה, אולם עדיין צ"ע מדוע בעבדו של קצין שייך תורת זכיה אפי' שאינו זכות עבורו, ומתבאר שמכיון שיש לזוכה כח פעולה בקניינו של עבד, ומכיון ששחרור חשיב ביסודו זכות הרי שמהני לזכות לו אפי' אם ישנם סיבות שאין זה זכות, ועוד יבואר בזה.

   **אולם בדברי המשנה , ובדברי התוספתא לקמן יב' ע"ב ובגמ' שם**, עולה שנידון דר"מ ורבנן הוא אם שחרור עבד חשיב זכות או חובה, ולר"מ הוי חובה משום שמפסיד תרומה, ולרבנן ל"ח חובה מכיון שיכול להפקיעו מתרומה ע"י שימכרנו לישראל, וכן באשה ל"ה זכין משום שמפסידה מזונות ותרומה, **ועולה שהנידון כולו סובב** אם הוי זכות או חובה, **וצע"ג** דהא עבדו של קצין ואשת מוכה שחין אמר הירושלמי שלא דנים הזכות והחובה וכמש"נ, וא"כ מ"ש תרומה ומזונות שדנים אותם לענין דין זכיה בעבד ואשה.

   **עיין פירוש המשניות להר"מ** שביאר החילוק בין אשה לעבד בתרומה, שאשה אוכלת משום מעלתה שיש לה בקנין אישות, משא"כ עבד אין לו שום מעלה אלא הוא כשורו וחמורו, והוי זכות האדון שיאכל עבדו בתרומה ול"ה זכותו של עבד, **והדבר צ"ב** מה הנ"מ אם הוי זכות של העבד או זכות של האדון באכילת התרומה, הא הנידון אם העבד מפסיד הזכות או לא הוא אינו תלוי כלל אם שורש זכותו לאכול בתרומה אם הוא מכח זכות העבד או האדון.

   **והנראה בזה לבאר את דברי פלוגתתם של ר"מ ורבנן**, שאין הנידון אם הוי במציאות זכות לעבד או לאשה, אלא הנידון הוא, שבאמת דין זכיה נאומר רק באופן שבאים לזכות את הבעלים בקנין שמכניסים אליו, ולא בחלות שמוציאים ממנו ,וזהו רק בדין זכיה, שדין זכיה נאמר ונתחדש רק בסוג חלות שאתה בא להוסיף לבעלים ולא במקום שאתה בא להפקיע ממנו**. הרי שנידון דמתני' ודתוספתא ודגמ' להלן** הוא אם שחרור וגירושין אם הוי חלות שאתה בא לתת להם קניינים וזכותים או שאתה בא להוציא ולהפקיע מהם זכותם וקניינם**. וכולם מודים שדין מזונות** באשה הוא זכות שיש לאשה על בעלה. ומשו"ה א"א לבעל לבטל לה דין מזונות, ומשו"ה לזכות לה גט חשיב להפקיע ממנה דין וזכות שיש לה ע"י קנין אישות, ולכן גט חשיב חובה, משא"כ דין מזונות בעבד, מכיון שיכול לומר עשה עמי ואיני זנך הרי שחשיב שאין לעבד קנין אצל האדון למזונות אלא שדין מזונות דעבד הוא בכלל זכות האדון על העבד לקנין מעש"י שמחייב את האדון לזונו כדי שמעש"י יהיו שלו, **וכן דין תרומה** הרי שבאשה הרי שחל באשה מעלה ע"י הקנין אישות שיכולה לאכול בתרומה, ומשו"ה לזכות לה גט חשיב חובה בעצם מכיוון שאתה מפקיע ממנה המעלה ואין אתה מזכה לה קנין אלא מפקיע ממנה וזכות ומעלה . **ופלוגתת ר"מ ורבנן הוא** **בדין תרומה לעבד** דלרבנן ל"ח מעלה וזכות לעבד, אלא הוי זכות האדון שיאכל קניינו בתרומה כשורו וחמורו, ומשו"ה לרבנן הפקעת אכילת תרומה ע"י שחרור ל"ח שאתה מפקיע זכות מהעבד אלא הוי נמי הפקעת זכות האדון, ומשו"ה דין זכיה של שחרור חשיב זכיה לעבד שאתה בא רק להוסיף לו קנין ולא להפקיע לו קנין. ולר"מ גם אכילת תרומה של עבד הוא מעלה שבשחרור אתה בא להפקיעו, ולכן לר"מ זכיה של שחרור חשיב חובה מכיון שאתה גם מפקיע מהעבד זכויות ולא רק מקנה ומזכה לו זכויות, ודו"ק.

   **ומיושב היטב פיהמ"ש להר"מ** שנידון ור"מ ורבנן הוא אינו אם שחרור הוי במציאות זכות או חובה, אלא הנידון הוא אם הוי בחפצא מעשה זכות או מעשה חיוב והפקעה, ולכן הוא תלוי אם זכות אכילת תרומה של עבד אם הוא משום מעלתו או משום זכותו של אדון, ופשוט.

   **ולפי"ז מיושב הירושלמי** דבאמת דברי המשנה והתוספתא הם אינם בנידון של זכות או חובה בפועל לעבד, אלא הנידון הוא בעצמו של המעשה אם הוי פעולת זכוי או פעולת הפקעה, וזהו דין ראשון בזכיה של"ש זכין אלא בפעולת זכוי ולא בפעולת הפקעה, **אולם עדין הקשה הירושלמי** דהא מ"מ זכין נאמר רק על דבר שנחשב שהוא זכות לבעלים ולא לדבר שאין הבעלים רוצה אותו, וא"כ מדוע בעבד של קצין זכין ליה הא אף שעצם הפעולה היא זכוי ולא הפקעה הא מ"מ צריך גם שיהיה הדבר זכות ולרצון הבעלים וא"כ בעבד של קצין לא יהני זכיה, דהיינו שהירושלמי בקושייתו סבר שיסוד דין זכין הוא בעיקרו שאפשר להיות שליח של הבעלים בדבר שהוא זכות עבורו. (וכמו שנוקט הרשב"א בזכין שהוא זכות גמור) ולפי"ז י"ל שהקשה הירושלמי שאם יסודה של זכיה הוא שיש מצב שיכול להעמיד עצמו כשליח מדין זכין, א"כ מדוע אשת מוכה שחין שודאי רוצה האשה את הגירושין א"כ שיוכל הזוכה להעמיד עצמו שליח של האשה ולפעול מכחה ככל שליח, ומדוע באמת דין זכין תלוי דוקא בדבר שהוא זכוי ולא בהפקעה, הא מכיון שיסוד דין זכין לקושית הירושלמי הוא משום שמדין זכין נעשה שליח א"כ לעולם יש לדון אם הוא זכות וממילא נעשה שליח אפי' בגט של אשת מוכה שחין, במקום שאין הוא זכות אינו שליח כגון עבדו של קצין.

   **ובזה הירושלמי מייסד** שדין זכיה הוא אינו משום שהוא זכות שלכן יכול הזוכה להיות כשליח ולפעול מכח הבעלים, אלא דין זכין הוא שהזוכה פועל מכחו עבור חבירו, ומשו"ה באשה א"א לפעול מכח הזוכה מכיון שאינו יכול לגרשה ע"י אחר, משא"כ בעבד שיכול למכרו ע"י אחר הרי שיכול הזוכה לפעול מכחו שלו עבור העבד, ובאמת מסיק הירושלמי (לדעת תוס') שדין זכין אינו תלוי כלל בענין של זכות או חובה בפועל לבעלים, אלא יסודו שאם הוי חלות זכוי עבור חבירו באופן שיש לזוכה כח עצמי להחיל חלות בדבר, הרי שבכה"ג יכול להחיל חלות עבור חבירו אפי' אם אינו זכות בפועל לבעלים כגון בעבד של קצין. ודו"ק.

   **האמת** שבכל זכיה מהפקר עבור חבירו מהני מחאה, ולא מהני אם אינו זכות עבורו, אלא ששם אף שהזוכה פועל פעולת זכוי ופועל מכח עצמו בממון מ"מ א"א לחייב אדם להיות בעלים על ממון כשאינו רוצה ולכן מהני מחאה, אולם בעבד שאפשר לכופו לקבל שחרור ואין מקום שהעבד ימנע את עצם זכייתו בעצמו, הרי שבשחרור מכיון שהזוכה פועל מכח עצמו ופועל פעולת זכוי עבור העבד הרי שיכול לפעול אף שלא לרצון העבד.

   **עיין היטב רשב"א בקידושין כג' בכל הנ"ל, ועיי"ש ברכת שמואל סי' יד'** איך שביאר אותו. והרשב"א שם נקט שיכול אדם לזכות עבור עבד גט שחרור אפי' אם העבד עומד וצווח שאינו רוצה, ובתחילה כ' שם שהטעם מכיון שבעבד חשיב זכות גמור וכן מכיון שאפשר לשחרר בע"כ דמשו"ה מהני זכיה אף במקום שאין העבד רוצה השחרור, ולכאורה כוונתו כמש"נ בדברי התוס' שיסוד דין זכיה הוא אינו תלוי בניחותא ורצון הבעלים לעשית המעשה, אלא יסודו תלוי אם הוי מעשה זכוי, שבכה"ג יכול לזכות עבור חבירו אף שלא לרצונו, **אולם הרשב"א שם הוסיף "ועוד**" דמכיון שא"א לכפות את האדון להיות אדון לעבד דמשו"ה שייך ביה זכיה בע"כ של עבד לשחרור, והדברים טעונים ביאור, **ונראה** דכאן הרשב"א סבר דבאמת מלבד הגדרים העולים לעיל שיסוד דין זכיה הוא במעשה של זכוי לחבירו ושכח הזוכה לזכות עבור חבירו הוא מכח עצמו ולא ע"י כח הבעלים, מ"מ דין זה נאמר רק אם הזכיה היא לרצון ולזכות, ולכן בדבר שאינו לרצון וזכות אף שיסוד המעשה הוא זכוי ויש לזוכה כח עצמי מ"מ בכה"ג לא חדשה תורה דין זכיה, אלא שבשחרור הרי שאין ענין השחרור נחשב עניינו של העבד כלל שיקבע אם החלות הזה הוא לרצון וזכות או לא, אלא מי שקובע אם ענין חלות השחרור הוא זכות או חובה זהו רק לפי רצון האדון, ולכן היות וחפצא של שחרור הוא זכוי לעבד ושייך ביה תורת זכין, ןמכיון שיש לזוכה כח פעולה עצמית מכח שיכל לקנותו, הרי שבענין אם הוי זכות או חובה הרי שענין זה נקבע ע"י האדון ואין העבד צד בענין זה כלל, ועיין בכ"ז בברכת שמואל שם.

   **עיין עוד רשב"א לקמן עה'**  בענין נתינה בע"כ מהנוגע לעניינינו, ושם נתבאר. [↑](#footnote-ref-1)
2. **כל האחרונים הקשו** דמה מהני מה שהתופס מעמיד עצמו להיות שליח קבלה, הא מכיוון דנקטינן דתנו לאו כזכו, וא"כ אין כאן כוונה של האדון לתת הגט שחרור בתורת שחרור, וא"כ איך יהני תפיסתו של הזוכה **ובתורת גיטין לעיל ט' ע"ב** יישב דבאמת כוונת האדון לתת השטר לשליח בתורת שליח הולכה, אלא שהשליח מעמיד עצמו כשליח קבלה, ושוב יכול הוא עצמו בתורת שליח הולכה למסור לעצמו בתורת שליח קבלה, והכא אין חסרון של טלי גיטך מע"ג קרקע דבשחרור אין דין של נתינה מיד האדון ליד העבד, עיי"ש, ומשו"ה אין חסרון של חזרה שליחות אצל הבעל. (עיין מה שנתבאר בזה לקמן סג' ע"ב.) **ועיין חי' הגר"ש סי"ג** שהקשה הא מכיון שבשעה שמקבל כבר אין לפנינו שליח הולכה א"כ אין מי שמכחו יחול חלות השחרור, עיי"ש. **ועיין מחנ"א שלוחין** **ס"ד** שביאר באופן אחר קצת שבאמת אין האדון שולח השליח להיות שליח הולכה לפעול את השחרור, אלא הוא עצמו המשחרר והשליח רק עושה מעשה קוף להודיע לעבד ליטול השטר והשחרור חל ע"י דעת האדון. **ועיין גר"ש שם** שהקשה דבכה"ג מהני רק בקנין ממון ששייך קנין מצד הקונה בהסכמת המקנה, אולם בשחרור שחייב לחול החלות מדעת מקנה הרי דל"ש כהאי הקנאה שאינה בפניו של המקנה, עיי"ש. **וא"כ עדיין קשה** איך מהני תפיסה של הזוכה כשאין לפנינו אדון שמשחרר, ועוד יבואר.

   **ועיי"ש מחנ"א** שהקשה מה מהני דין זכיה הא בכה"ג צריך שיהיה הזוכה שלוחו של בעל הממון, וכמבואר בר"ן ב"מ יא' דבמתנה אדם זוכה רק אם הוא שליח של בעל הממון לזכות לחבירו, וכאן הא נקטינן דתן לאו כזכי. **ועיין בזה ירושלמי במסכתין פ"ו ה"א בפ"ד ממע"ש ה"ד** ששם נתבאר הדין של שלוחו של בעל הממון. וכן עיין תוס' בב"מ ע"א ע"ב שהשולח לקנות מעכו"ם אינו יכול השליח לקנות מכיון שצריך השליח להיות שלוחו של בעל הממון, והבעל הממון הוא עכו"ם ואין שליחות לעכו"ם, ושם עולה דאף בשליח ולא רק בזכיה צריך להיות שלוחו של בעל הממון, ועכ"פ המחנ"א הקשה היכן בסוגיין הוא שלוחו של בעל הממון, **ועיין דברי משפט קפב'** שתי' דהא בגט אי"צ שלוחו של בעל הממון כמבואר בירושלמי שם משום דגט התורה זיכתה לו, וא"כ י"ל דה"ה בשחרור אי"צ שלוחו של בעל הממון, **אולם עיין גר"ש דמייתי הברכת שמואל במכלתין סכ"ג** **ובקידושין דכ' בשם הגר"ח** דדוקא שליח אי"צ בגט להיות שלוחו של בעל הממון, אבל זוכה מדין זכיה צריך להיות שלוחו של בעל הממון, **וזה מדוקדק בלשון רש"י ביבמות קיח' ע"ב וברשב"א** **לקמן לב'** שכ' שהבעל ממנה את הזוכה להיות זוכה עבור האשה, וא"כ הדרא קושיא מדוע מהני בסוגיין זכיה הא ליכא שלוחו של בעל הממון.

   **ועיין גר"ש שיישב** דמה שמתבאר שצריך אף בגט שיהיה שלוחו של בעל הממון אם הוא בא מתורת זכיה הוא דוקא אם הוא בא להיות פועל מכחו שלו כדין זכיה, אולם אם יש מושג שיכול הזוכה להעמיד את עצמו להיות שליח של העבד, ולא שיפעל מכחו, אלא שיפעל מכח השליח, א"כ אי"צ בזה שלוחו של בעל הממון, ואלו דברי הר"ן דמהא דמהני תפיסה בשטר שחרור הרי שע"כ שיכול למנות עצמו להיות שליח ואי"צ לפעול מכח עצמו ולכן מהני התפיסה בשטר שחרור כמש"נ, וא"כ ה"ה בתופס לבע,ח מהני רק מכיון שממנה עצמו להיות שליח עבור המלוה,דבלא"ה אינו יכול לתפוס ממון הלוה עבור המלוה מכחו הפרטי של התופס מכיון שאין לו כח פרטי לפעול בממון הלוה**. ודחתה הגמ'** דבמתני' האומר תנו כאומר זכו, וממילא חשיב שיש כאן שלוחו של בעל הממון, ובאמת אין מקור שזוכה יכול למנות עצמו להיות שליח ולפעול מכח משלח, אלא כל דין זכיה לא מהני אלא מכח פעולה של הזוכה, ובאמת תופס לבע"ח לא קנה. **והר"ן בסוגיין כ'** בשם הרי"ף באמת שהתופס לבע"ח קנה רק במקום צורך ומתקנה דרבנן, **וכמש"נ** ולמסקנא תופס לבע"ח לא קנה. והר"ן בב"מ דף י' נקט דל"כ, עיי"ש, ועיין בכ"ז בגר"ש.

   **ביאור הענין של שלוחו של בעל הממון:**

   **בתוס' ב"מ עא' ע"ב** מבואר דשליח שבא לקנות מהעכו"ם אינו יכול מכיוון שאינו יכול לקנות אלא אם ייעשה שלוחו של בעל הממון, ובעל הממון הוא עכו"ם, וכן בשליח המלוה שבא לזכות בממון מהלוה שהוא עכו"ם, שהוא כנ"ל. **ובמכילתין מתבאר** דבשליח שחרור וגט אי"צ דין שלוחו של בעל הממון מכיון שהתורה זיכתה להם, אולם ה"מ בשליח, אבל בזוכה צריך שיהיה שלוחו של בעל הממון. **וכפמש"נ** הרי שנידון דתופס לבע"ח תלוי בזה, דממתני' בגט עולה שמהני אף בתופס לבע"ח אף שאין הוא שלוחו של בעל הממון, ממילא ה"ה בתופס לבע"ח, **וצ"ע** דהא בשחרור אי"צ שלוחו של בעל הממון אלא רק בזכיה, ובתופס לבע"ח אף בשליח לא מהני כמבואר בתוס' בב"מ וכן צ"ב דלא יתכן שנידון דסוגיין דתופס לבע"ח אם קנה או לא שזהו גופא הנידון של התוס' בב"מ דף עא' אם צריך שלוחו של בעל הממון או לא. **ויישבו האחרונים** דהתוס' בב"מ מיירי כשלוה רוצה לפרוע ואז אין למלוה זכות תפיסה ומשו"ה צריך שלוחו של בעל הממון, משא"כ בסוגיין מיירי שהלוה אינו רוצה לפרוע ויש למלוה זכות תפיסה, ומשו"ה בסוגיין מהני תפיסה בלא דין שלוחו של בעל הממון. **ועולה** דלמרות דבתופס לבע"ח אין חסרון של שלוחו של בעל הממון, עדיין יש נידון דתופס לבע"ח אם קנה או לא. ולזה מביאים ראיה ממתני'. וצ"ב מהו הנידון. ונתבאר שהנידון הוא דברי הגר"ח אם במקום זכיה צריך שלוחו של בעל הממון אף בשחרור, וממילא הנידון דבמקום זכיה צריך שלוחו של בעל הממון אף בתופס לבע"ח שאינו רוצה לפרוע שיש למלוה זכות תפיסה, **ועולה** שבמקום שצריך קנין מדעת ואין לקונה כח וזכות לעשיית הקנין הרי שאף בשליח צריך שלוחו של בעל הממון, ואלו דברי התוס' בב"מ, **ובמקום** שאין צריך קנין מדעת כגון בשחרור שהתורה זיכתה, או באופן של תפיסה במקום שיש למלוה זכות תפיסה כגון בתופס לבע"ח, שאינו רוצה לפרוע, הרי שכאן רק בזכיה צריך שלוחו של בעל הממון אבל בשליחות ממש אי"צ שלוחו של בעל הממון, וכל הדברים הנ"ל צריכים ביאור והגדרה.

   **ונראה בהקדם לבאר את הענין** ששליח לקנות מתנה צריך גם להיות שלוחו של בעל הממון, ונראה שיסוד הענין הוא, דבאמת יכול אדם לעשות שליח שיהיה לשליח כח לקנות עבור המשלח, אולם מכיון שיסוד מעשה קנין שעושה השליח בממון הנותן הוא שעושה מעשה קנין אם משיכה או הגבהה וכד', וצריך השליח לקבוע שם מעשה קנין שחל במעשה חפצא של מעשה קנין שיקנה בו הקונה, וצריך להחיל על המשיכה שהיא משיכה לצורך ולשם זכיית משלחו הקונה, דבשליח מלבד שצריך שיהיה לו דעת לקנות צריך הוא גם לעשות מעשה קנין ולהחיל על הממון שהוא במצב של מעשה קנין המייחדו לזכיית הקונה, ומכיון שאין לשליח בעלות וכח בממון המוכר הרי שאין לו כח להחיל שם מעשה קנין ושיהיה מוגדר הממון שיש עליו מעשה קנין להחיל את החלות בעלות של הקונה, וכדי שיהיה לשליח כח פעולה בממון חבירו להחיל עליו את מעשה הקנין הרי שהוא צריך את כח המוכר, והמוכר נותן לשליח כח להחיל על ממונו מעשה קנין שיועיל להקנאה למוכר, (והקונה עצמו אי"צ להיות שלוחו של בעל הממון אם יבא לקנות מהמוכר, מכיון שהקונה עצמו הרי שאם משך או הגביה הרי שיש מצב של חפץ שיש בו תורת הכנסה לרשות ולכן קונה ממילא ואי"צ דעת מיוחד לזה ולכן אי"צ לקבל ע"ז כח מבעל הממון. ורק זוכה שצריך בדעתו להחיל שם מעשה קנין ולייעדו ולייחדו עבור הבעלים כאן צריך להיות שלוחו של בעל הממון, ודו"ק.)

   **יש להוסיף** שגדר שליחות של שלוחו של בעל הממון הוא אינו שליחות ככל שליחות, שאין כאן עשית השליח באופן שהמעשה מתייחס למשלח, אלא שאף שהשליח פועל עבור הקונה מ"מ כח פעולתו הוא מכח המקנה, ויש כאן ענין של שליחות לענין קבלת כח ולא לענין התייחסות המעשה, והוי דין זכיה מסויימת ולא דין שליחות, ומצאנו זאת כמה פעמים.(גר"ח לענין חילול מע"ש, עיין לקמן סה'. וכן בגירות ע"י ב"ד והתוס' בסנהדרין ריש פרק בן סורר) וכאן קצרנו.

   **וכן הגובה חוב עבור המלוה** המבואר בתוס' בב"מ ע"א וכמש"נ דמיירי שמסכים הלוה לשלם, שאין למלוה זכות וכח לתפוס בכה"ג, הרי שצריך התופס להחיל שם תפיסה שיש בה חפצא של קנין עבור המלוה, ולכן צריך שיהיה שלוחו של בעל הממון.

   **אולם בגט מבואר בירושלמי** שאי"צ שלוחו של בעל הממון, **וכמש"נ ה"ה בשחרור**, ולפמש"נ י"ל דמכיון שגט ושחרור כולו נעשה ע"י בעל והאדון, ואי"צ הזוכה או השליח לפעול פעולה שתיקרא פעולת קבלת גט המועיל לגט ושחרור, אלא השליח הוא רק חפצא של רשות העבד שבו יכול ליתקיים מעשה נתינה של האדון, והחפצא של גט ביד העבד או השליח לצורך שחרור הוא אינו דבר שנעשה ע"י מעשה ודעת השליח, הרי שכאן אי"צ שיהיה שלוחו של בעל הממון.

   **וכן תופס לבע"ח דסוגיין** דמיירי כמש"נ שאין הלוה רוצה לשלם, ויש למלוה כח תפיסה, ולכן אי"צ השליח להיות שלוחו של בעל הממון, מכיון שנחשב שהמלוה הוא בעל הממון ובכחו ובידו לעשות גביה לבד ואי"צ הזוכה להיות שלוחו של בעל הממון.

   **ולפי"ז נידון דסוגיין** אם תופס לבע"ח קנה בתפיסת חוב ותפיסת שטר שחרור אינו שייך לנידון דהתוס' ב"מ, דהכא בשניהם אי"צ דין שלוחו של בעל הממון, וכמש"נ.

   **והשתא צ"ב** מהו הנידון דסוגיין דתופס לבע"ח אם קנה או לא**, ונקטו האחרונים**, **ועיין ברכת** **שמואל בקידושין סי'** **יא' ב**שם הגר"ח דלמרות שתפיסת שחרור אי"צ שלוחו של בעל הממון, ה"מ אם שלחו העבד בתורת שליח, אבל אם בא בתורת זכיה הרי "שאם אין מזכה אין זוכה", והברכ"ש נקט שהנידון הוא שבזכיה שמעמיד עצמו להיות שליח בעצמו הרי שצריך להיות שלוחו של בעל הממון אף בגט ושירור, ויש לבאר זאת בכמה אופנים, או דמכיון שהזוכה מעמיד עצמו ואת פעולתו שתייחשב קבלת גט ושחרור הרי שלזה נמי צריך כח בעלים להחיל על הממון שם של תפיסה לשם רשותו של העבד, ולא דמי לשליח ששם כבר ע"י מנוי השליחות חל עליו שהוא רשותו של עבד ואי"צ שום מעשה ודעת לייחד את קבלת הזוכה שייחשב קבלה לרשות העבד, אך בזוכה הרי שע"י דעתו ומעשיו של הזוכה חייל שתפיסתו היא לשם העבד, ומכיון שצריך מעשה ודעת כדי לייחד את המעשה תפיסה שייחשב קבלת שחרור הרי שוב צריך הזוכה כח בעלי הממון לקבוע שם מעשה קבלת שחרור על השטר, ומשו"ה צריך שיהיה שלוחו של בעל הממון. **עוד יש לבאר בזה**, **ועיין גר"ש,** שבשליח הרי שעצם המעשה הכנסה של השטר ליד השליח הוא מעשה גירושין בלא זכיה ממונית, משא"כ בזכיה שיסודה היא איננה שיד הזוכה כיד המשלח, אלא הזוכה פועל בכח עצמו, הרי שכח עצמו שייך רק אם הוא זוכה זכיה ממונית, ול"ש שיד א' ייחשב יד למציאות של רשות מכח עצמו עבור חבירו, וע"כ קבלת גט בתורת זכיה לחבירו הוא מכח זכיה ממונית, וזכיה ממונית בשטר של אדון הוי כמו זכיה ממונית במתנה מחבירו וצריך להיות שלוחו של בעל הממון, ודו"ק.

   **ולפי"ז ביאור הס"ד והמסקנא של הגמ' הוא**, דבס"ד דתן לאו כזכי א"כ הזוכה תופס מעצמו את השטר עבור העבד, וע"כ שאי"צ שלוחו של בעל הממון בזכיה, וע"כ הטעם הוא שזכיה היא איננה כמש"נ שהזוכה פועל מכח יד עצמו, אלא שהזוכה יכול להעמיד את עצמו להיות שלוחו ממש של העבד וכדברי הר"ן, ואז קבלת השטר שחרור ע"י הזוכה הוא אי"צ בדרך קנין ממון, אלא הזוכה מעמיד עצמו כיד העבד ואז מעשה נתינה בלבד חשיב שחרור.

   **הרי שבס"ד** של הגמ' יסוד זכיה הוא שהזוכה מעמיד עצמו להיות שליח של העבד, וא"כ רצתה הגמ' להוכיח דה"ה תופס לבע"ח קנה, דבאמת בתופס לבע"ח מכיון שאין לתופס שום צד בממון ואין לו כח עצמי לזכות בממון מכיון שהוא עצמו אינו בע"ח, הרי שע"כ דין זכיה פה שייך רק אם מעמיד הזוכה את עצמו כשליח המלוה, ולכן הביא ראיה שאם מהני תפיסת שטר שחרור ע"כ שהוא מעמיד עצמו כשליח דאל"ה לא מהני כמש"נ דאם בא מכח עצמו צריך הוא זכיה או צריך הוא שליחות המזכה וליכא, וע"כ שהזוכה מעמיד עצמו להיות שליח העבד, וא"כ ה"ה התופס יכול להעמיד עצמו שליח המלוה**, ומסקינן** דבאמת במתני' תן כזכי, ויש כאן מנוי שליחות ומסירת כל של בעל הממון, וא"כ נשאר שיסוד דין זכיה הוא פעולת הזוכה מכח עצמו, ובאמת צריך בזכיה להיות שלוחו של בעל הממון, אלא שמכיון שתן כזכי הרי שהוא שלוחו של בעל הממון, וכלשונו של רש"י שהאדון מינהו להיות שליח לזכות לעבד, ודו"ק.

   **כל הנ"ל הוא ביאור** בנידון דתופס לבע"ח אם קנה, אולם הענין דתופס לבע"ח במקום שחב לאחרים הוא נידון אחר, דכאן אין הנידון משום שאין לזוכה בעלות בממון, אלא שהחסרון הוא מה שהוא חב לאחרים, ויסוד החסרון בזה הוא או משום שליח לדבר עבירה או משום שזהו דין וקבלה של חכמים שלא מהני זכיה, או אפי' שליחות לדעת התוס', במקום שהוא חב לאחרים, ונקטה הגמ' שכאן הזכיה הוי חב לאדון, וקמ"ל דאף בחב לאחרים מהני זכיה, וע"ז צריך לומר שתי' הגמ' הוא דמכיון שתן כזכי א"כ אין פה חב לאדון שהוא רוצה שישתחרר מיד. ולפי"ז עולה שס,ד ומסקנת הגמ' הם כוללים ב' עניינים נפרדים לגמרי, הא' ענין דתופס לבע"ח, וב' ענין דשליחות במקום שחב לאחרים, ומסקנת הגמ' היא ג"כ משום ב' עניינים, דמשום תן כזכי יש כאן דבעל הממון, וכן שאין כאן עוד חובה. וצע"ק דמשמע דהגמ' היא ענין א' ולא שכלול פה ב' עניינים, ולא משמע כן. ( והיה מקום לומר שנידון לדחב לאחרים הוא אינו משום שליח לדבר עבירה, אלא שבחוב שיש למלוה שעבוד בממון הרי שהוא נחשב בעל הממון, אולם במקום שיש עוד בעלי חובות א"כ שוב אין למלוה בעלות בממון, ושוב ל"ש תפיסה ע"י שליחות וזכיה משום חסרון דשלוחו של בעל הממון, וכן נקטנו בב"מ ט' עיי"ש בתמצית סוגיות, וכאן הלכתי באופן אחר.)

   **וכן עדיין צ"ב** דברי התוס' דהכא בעבד חשיב תופס לבע"ח משום דעבד ליה נייח נפשיה, ומהו המושג בזה, וצע"ג.

   **ונראה,** שיסוד הנידון דתופס לבע"ח, ובמקום שחב לאחרים, הוא אינו משום חסרון של שלוחו של בעל הממון, ואי"צ כדי לסלק את החסרונות דתופס לבע"ח, או תופס לבע"ח במקום שחב לאחרים שיקבל כח פעולה מהבעלים, אלא מכיון שבגט ושחרור אי"צ שלוחו של בעל הממון כמש"נ, ובתופס לבע"ח יש לתופס כח לפעול מכח המלוה שחשיב כבעלי הממון, הרי שהחסרון בתופס לבע"ח הוא דין שכשבא להעמיד את עצמו ולהעמיד פעולה שיחול עליה שם שהיא פעולה עבור הבעלים, הרי שמדין שליחות יש דין שצריך שיהיה סיבה במעשה שייחשב מעשה עבור הבעלים, (ויש להביא דוגמא לזה שבהדלקת נר חנוכה באכסנאי לא סגי שהאכסנאי ישלח את הבעלים להדליק עבורו, אלא הוא צריך להשתתף בפרוטה, וי"ל הגדר בזה דמכיון שהבעלים מדליק בין כה עבור עצמו הרי שאין שום סיבה המייחדת את המעשה שייחשב מעשה עבור המשלח, ולכן צריך שישתתף בפרוטה, ודו"ק.) דהיינו שיש דין בעשיית שליחות שיהיה מעשה שיש בו סיבה לייחשב כמעשה המיוחד עבור המשלח, ובשליחות הדבר נעשה ע"י עצם מה שפועל בצווי המשלח, משא"כ בזכיה י"ל שמכיון שאינו פועל בצווי משלח הרי שצריך שיהיה סיבה במעשה עצמו שיקבע שהמעשה מיוחד עבור הבעלים, וזה גופא הנידון דתופס לבע"ח אם קנה, דמכיון שאין צווי בעלים, ואין סיבה שיחול בתפיסת התופס שהוי מעשה עבור הבעלים, הרי שאין סיבה להתחיל ולהעמיד את המעשה עבור הבעלים, ולהר"ן הרי שזה גופא הנידון אם זוכה יכול מעצמו להעמיד את המעשה עבור הבעלים, או שאם אין סיבה במעשה שייוחד לבעלים לא חל דין זכיה, ומייתי מזכיה לעבד דמהני למרות שאין שום סיבה שתקבע שהמעשה מתייחס לעבד, וע"כ שאי"צ סיבה חיצונית לייחד המעשה לבעלים אלא הזוכה פועל זאת מעצמו, ותי' הגמ' דמכיון שתן כזכי הרי שהבעלים עצמו מייעד ומייחד את השטר לזכית העבד ובזה שייך שיהיה הזוכה פועל תפיסה עבור העבד ואין חסרון דאין סיבה לייחס המעשה לעבד.

   **ויש לבאר עפ"ז את דברי התוס'** דנקט בס"ד שהסיבה שמהני תפיסה בעבד הוא מכיון שהוי כבע"ח דעביד ליה נייח נפשא, דהיינו שהתוס' לא יסבור כהר"ן שיש צד שמהני תפיסה בלא שום סיבה לייחד את המעשה, אלא שהא גופא שהלוה הוא בע"ח והכסף מיועד לפרעון, וכן הא גופא שבאמירת תן אף אי לאו כזכי מ"מ מחמת התחייבות של האדון לשחרור הרי שקבע דעתו שאם יימסר השטר לעבד יהיה משוחרר, דהיינו שהאדון גמר בדעתו לשחרר, הרי שעי"כ נחשב שהשטר עומד לתפיסת שחרור ע"י העבד, והוא עצמו סיבה לייחשב שתפיסת השטר הוא מעשה שיש בו סיבה לייחדו לתפיסת העבד, והשוותה הגמ' מצב זה למצב של תפיסה בבע"ח שבשניהם יש סיבה כלשהי להגדיר שהכסף או השטר מיועדים לתפיסה עבור המלוה או העבד, וקמ"ל שבאמת בכך לא סגי, ודוקא במתני' שתן כזכי הרי שהבעלים הוא המייעד את השטר לתפיסה עבור העבד, דמכיון שכוונת האדון ממש לייעד את התפיסה עצמה לתפיסת העבד בהכי ודאי סגי שייחשב מעשה המיועד לתפיסת העבד, וא"א להוכיח מכאן לתפיסת מעות עבור בע"ח, ודו"ק.

   **ולפי"ז י"ל שזהו גם הנידון בתופס לבע"ח במקום שחב לאחרים**, וזהו נידון הנגזר מהנידון הקודם, שאף אם תופס לבע"ח קנה כמש"נ שמחמת עצם ייעוד הממון לפרעון הוא מספיק לקבע את התפיסה כתפיסה עבור המלוה, מ"מ אולי במקום שחב לאחרים, דהיינו במקום שיש בתפיסה זו נזק ועוולה עבור אחרים הרי שהוא עצמו סיבה לקבוע שמכיון שבמעשה זה יש ענין של עוולה ויש סיבה שמעשה כזה לא יהיה בעולם, הרי שזה עצמו הוא סיבה לעכב שלא יוכל הזוכה או השליח לקבוע ולייחד את המעשה עבור המשלח, דיש סיבה לקבוע שמעשה זה לא יהיה הוא עצמו גורם לעכב ולבטל את סיבת הייעוד שיש במעשה עבור המשלח**, ולפי"ז א"ש** שנידון דתופס לבע"ח דנידון דחב לאחרים נגזרים מאותו נידון, אם שייך זכיה בדבר שיש בו סיבות למנוע את התייחסות המעשה עבור המשלח, **ובזה מסקינן** דמכיון שתן כזכי הרי שעצם מה שהאדון מייעד את המעשה לזכיה עבור העבד הרי שכאן אין חסרון בכך שהוי תופס לבע"ח, ואין חסרון דחב לאחרים, והמעשה מכח האדון מ"מ מתייחס עבור המשלח. ודו"ק.

   **ולפי"ז י"ל** שבאמת אי"צ במקום חב לאחרים שהבעלי הממון או האדון יהיו בתורת שליחות, דאין כאן ענין עם שלוחו של בעל הממון, ואי"צ כאן שהאדון יתן כח פעולה לזוכה, אלא רק צריך שמכח הבעלים יחול בפועל ייעוד המעשה שייועד לעבד או למשלח, ולזה אי"צ תורת שליחות, ודו"ק. **עיין קצו"ה קה' ה' דנקט דל"כ**, ושצריך שיהיה הבעלים בתורת שליחות כדי לסלק חסרון דחב לאחרים. דנקט דמשו"ה לוה עכו"ם אינו יכול לפרוע לא' מהמלוים, עיי"ש. **אולם בקצו"ה** **שם סק"ג** נקט לגבי ישראל המזכה ע"י אחר תרומה לכהן דמהני משום דע"י שהישראל מקנה אין חסרון דחב לאחרים, ולמרות שלמ"ד טובת הנאה אינה ממון אין לישראל דין מקנה וע"כ שאי"צ את כח הקנאה של בעל הממון כדי שיהיה שלוחו של בעל הממון, אלא סגי בכך שהבעלים רוצה שיקנה הכהן הזה ואז שוב אין חסרון של חב לאחרים, וזהו מובן כמש"נ שיסוד חסרון דחב לאחרים הוא שאין מה שייחד את הפעולה למשלח, וכאן הבעלים מייחדים לכהן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. **עיין היטב נתיה"מ קה' ב'** דנקט דענין שלוחו של בעל הממון,וענין דחב לאחרים הם ב' עניינים, ובחצר אין את החסרון דחב לאחרים מכיון דלא שייך בה חסרון דשליח לדבר עבירה,אבל חסרון דשלוחו של בעל הממון איכא, וכמש"נ דחצר אין צריך שיהיה סיבה לייחד את תפיסת החצר שתייחשב עבור הבעלים, דזה דבר דממילא שחצר תופסת עבור בעליה, אבל חסרון דשלוחו של בעל הממון שיסודו כמש"נ שצריך כח פעולה בממון שאינו שלו, הרי שחסרון זה שייך גם בחצר,עיי"ש.

   **ע"ע בנתיה"מ שם** שבתופס לבע"ח אין כלל חסרון דשלוחו של בעל הממון,מכיון שהתופס אינו זוכה במעות למלוה דהא הדין שיכול הלוה להחליף המעות באחרים, וע"כ שכל התפיסה היא רק לאלם השעבוד ע"י עצם התפיסה ולזה יש בעלות למלוה ואי"צ לשלוחו של בעל הממון,ורק מגביה מציאה צריך לדין של שלוחו של בעל הממון, **ובאמת צ"ב** אם תופס אינו פועל שום קנין א"כ מהו מהות שליחותו הא הוי מעשה קוף, **וצ"ל** שהתפיסה היא מעשה להעמיד את המלוה כמוחזק בממון,וצריך לזה שליחות על המעשה,והנידון הוא כמש"נ דמכיון דהוי חב לאחרים א"כ יש סיבה למנוע את המעשה מליהיות ולכן מכיון שחב לאחרים לא חל מעשה התפיסה של הזוכה שהוא מעשה תפיסה לצורך מוחזקות הבעלים,ודו"ק.**עיין מחנ"א שלוחין כז'** ושם עולה סברא הפוכה דלזכות ממש הוי פחות סיבה לדין שלוחו של בעל הממון מתפיסה שאין בה קנין,וצ"ב דבריו,עיי"ש.

   **תד"ה "התופס"** ליישב שי' רש"י עיין נתיה"מ קה' ב', ומחנ"א שלוחין כז'. ובענין גדר תפיסה ביימר בר חשו אם הוי תפיסה בשעבוד או תפיסה בממון חבירו לגמרי עיין גר"ש, ועיין משנב"ז בתמצית סוגיות כתובות פד'.

   **בא"ד:** בקושית הסתירה בר' יוחנן, **עיין רמב"ן ב"מ י'** וכתובות פד' שתי' דבמציאה ל"ח חב לאחרים.

   **עיין ר"מ פ"כ ממלו"ל ה"ב**, **וכן שו"ע קה' ג'** שאם הלוה עצמו מגבה לשלוחו של מלוה אין חסרון דחב לאחרים, **ועיין אחיעזר ח"ג סמ"ה סק"א** שהקשה הא גם ללוה אסור לפרוע לא' מהמלוים אלא צריך לתת לכולם בשוה, א"כ הא עדיין הוי שליח לד"ע ומה מהני מה שהלוה עצמו מגבה את הזוכה הא מ"מ אין השליח יכול לייעשות שליח לד"ע. **עיין מרחשת ח"ב סכ"ז ענף ב' סקכ"א –** **כב'.** ולפמש"נ א"ש שיסוד החסרון דשליח לצ"ע הוא שעי"כ אין סיבה להחיל על המעשה שמיועד עבור המשלח, אולם אם הלוה עצמו מייעד את המעשה עבור המשלח שרוצה לפרוע למלוה, הרי שוב אין חסרון בשליחות, ודו"ק.ועיין קצו"ה קה' ג', וגר"ש בסוגיין.

   **עיין עוד בית הלוי ח"ג סמ"ד סק"א, אבן האזל פ"ב ממלו"ל ה"ב, שו"ת רע"א תניינא קיב'. ועיין עוד מה שהארכנו בהני עניינים בתמצית סוגיות ב"מ ט' ע"ב.**

   **ע"ע שו"ע קה' ב'** אם א' המלוים יכול לתפוס חוב דחשיב מיגו דזכי לנפשיה. **עיי"ש סמ"ע וש"ך** **וקצו"ה** אם יכול לתפוס רק כשיעור חובו או אף יותר מכך, **ועיין בזה גר"ש**. וקצרנו.

   **כבר נתבאר** דלכאורה סוגיין מתבארת רק אם נסבור שבשחרור אין חסרון דטלי גיטך מעל גבי קרקע, דאל"ה איך שייך בס"ד דגמ' שהעבד משתרר אף אם תנו לאו כזכו הא איך כאן באמירת התנו או שליחות הולכה או רק הסכמה לשחרור וא"כ איך מהני תפיסת הזוכה הא אין כאן מסירה מיד הבעל, וכן הא חזרה שליחות אצל הבעל, וע"כ שאין חסרון דטגמעג"ק, **ועיין גרש"ש בסוגיין** שהאריך בזה, וביאר שאף אם יש חסרון דטגמעג"ק בשחרור, הרי שכאן אין חסרון, דכל חסרון דטגמעג"ק הוא דוקא אם היה הגט ביד העבד קודם הנתינה, או אם השטר היה ביד האשה אף בלא שיתן לה הבעל הרי שאין כאן מעשה שחרור ע"י הבעל או האדון אלא חשיב כאילו האשה והעבד עושים לעצמם שחרור וגט ויש בזה חסרון של מעשה כריתות, אולם בזוכה שזוכה עבור העבד או האשה שהאשה והעבד זוכים מכח הזוכה הרי שכאן אין חסרון, דאין אפשרות להחשיב שהאשה מגרשת עצמה בכה"ג, שבאמת אין דין שיהיה נתינה של הבעל או האדון, אלא יש דין שלא יהיה קבלה ע"י האשה, ואם הוי נתינה וקבלה ע"י הזוכה אין בזה חסרון, עי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. **ביאור שי' הרי"ף והר"מ בענין תן כזכי בגט ושחרור:**

   **ידועה שי' הרי"ף** דבזכיה בשחרור אין העבד משוחרר אלא לכשיגיע השטר ליד העבד, ודין זכיה מהני רק שלא יוכל לחזור בו האדון.

   **התוס' בסוגיין נקט** בס"ד דמהני תפיסה בשטר שחרור אף אם תן לאו כזכי, דה"מ לענין שלא יוכל לחזור בו האדון, ולמרות דהתוס' לעיל ט' ע"ב סבר דבזכיה חל שחרור גמור מ"מ כאן בס"ד דגמ' נקט דל"כ והענין צ"ע.

   **שי' הר"מ פ"ו מעבדים ה"א לחלק**, דבזכי מהני השחרור לגמרי, ובתן אף למסקנא דתן כזכי לא מהני שהזכיה אלא שלא יחזור בו העבד. וצ"ל דהר"מ סבר דלשון תן הוא שליחות על נתינה לעבד, ולכן ע"כ שאין כאן כוונה של שחרור מיד אלא שיצטרכו עדיין נתינה לעבד, ומ"מ מהני תן כזכי שאין חסרון דתופס לבע"ח **ועיין גר"א יו"ד רסז' סקקל"ו** שכ' דהר"מ סבר דמסקנת הגמ' דתן כזכי היא רק לענין שלא יוכל לחזור בו ולא לענין שייחשב זכיה גמורה. וצ"ב בכל הנ"ל,

   **והנראה לבאר בזה** דהנה שי' הר"י מגאש בשלהי פרק ב' דעבד כשר להיות שליח הולכה, וצ"ע הא אינו בכריתות, **וביאר שם הקה"י** דבעל אינו פועל את הכריתות, אלא הגט פועל את הכריתות, ויש רק תנאי שהגט פועל את הכריתות רק באופן שנמסר מהבעל, ומשו"ה בשליחות הולכה אין חסרון כריתות ועבד כשר בזה. **ויש להבין** אם באמת הבעל אינו פועל בחלות הגט, ואין נחשב שהגט חל מדעת הבעל ומכחו, אלא שהגט עצמו פועל את החלות ויש רק תנאי שיתן הבעל א"כ מאי שנא מחליצה , ומדוע בגט צריך דעת לחלות, וכן שייך התנאה בחלות, הא החלות נפעל מעצמו והבעל עושה רק מעשה קוף ואין החלות נחשב שחל מכחו ודעתו. **ונראה לומר** שבאמת עצם החלות גירושין הם חלין ע"י הגט, אולם יש דין שהבעל צרך לסלק את העיכוב שיש לו על האשה ושמסכים שתתגרש ושלא תהיה אשתו, וגדר וצורת חלות גירושין הוא שהבעל מכחו ומדעתו הוא מסלק את עכובו וזכותו ע האשה, ועי"כ חיילין גירושין והיתר נישואין על האשה ע"י הגט ומכח הגט ובלא כל הבעל, ולכן חשיב חלות גט שתלוי בכחו ודעתו של הבעל, ושייך תנאים בגט, אך עצם חלות הגירושין והכריתות נעשה ע"י הגט ולא ע"י הבעל, ולכן אין בשליחות הולכה חסרין כריתות, ודו"ק.

   **ומכיון שעולה לן** שבמעשה גירושין יש ב' חלקים, הא' שהבעל מסיר בעלותו על האשה שתוכל ליתגרש ושלא תהיה אשתו, וב', יש בגט כח החלת כריתות וגירושין והיתא נישואין.וב' הדברים חלים ע"י נתינת גט. **הרי שמובן המושג שרואים בר"מ וברי"ף** ששייך נתינת גט לרשות האשה לענין שהבעל מפקיע בעלותו ומסתלק מזכותו להיות הבעל ושתהיה אשתו, ולזה אי"צ שיגיע גט לידה, אלא סגי בכך שהבעל מצד עצמו התפיס את הגט לרשות האשה באופן כשלהו ושעי"כ חל שהבעל מסלק עצמו מהאשה, אולם עדין אין היא מגורשת דכדי שתתגרש צריך שיחול פעולת הכריתות בגט, וע"ז הדין שצריך שיהיה הגט בידה דוקא. ולכן אם מתפיס את הגט לרשות האשה ע"י זכיה, וכמש"נ שיד זוכה אינו נחשב ליד האשה ממש אלא הוי רק מצב של התפסה לרשות האשה, הרי שבכך סגי כדי שיחול מעשה הגירושין מצד הבעל שסלק רשותו ממנה, אך עדיין לא חלין הגירושין ע"י הגט אלא ע"י שהגט יהיה ברשותה ממש, ודו"ק היטב.

   **ונראה לבאר שהר"מ בזה מחלק** שבזכי חשיב הזוכה יד האשה ולכן מתגרשת מיד, אבל בתן סבר הר"מ דל"ח הזוכה כיד האשה ממש אלא רק הזוכה מעמיד עצמו שידו נחשב התפסה לצורך וכלפי האשה ושהגט נתפס אצלו עבור האשה אך אין הגט ביד האשה, ולכן מהני האי מעשה גירושין רק כלפי העשיה של הבעל, שע"י שמתפיס לרשות האשה מסלק עצמו ממנה ואינו יכול לחזור בו, אך עדיין אין הגירושין חלין אלא עד שיגיע גט לידה, ודו"ק.

   **וכןמתבארין דברי התוס'** דבס"ד דמהני תפיסה בגט אף אם תן לאו כזכי כ' התוס' דמהני רק לענין שלא יכול לחזור בו ולא לענין שחל השחרור והגירושין, וזהו כנ"ל דלס"ד דתן לאו כזכי אין יד הזוכה כיד האשה אלא רק חשיב שהגט נתפס ע"י הזוכה ונשמר לאשה, ולכן מהני רק לענין סילוק הבעל מבעלותו על אשתו ולכן עדיין אינה מגורשת אלא שאין הבעל יכול לחזור לחזור בו מן הגירושין, ודו"ק.

   **ויש בכל הנ"ל בסיס להבנת המושגים** של נתינת גט שאינה נגמרת כגירושין, כגון בשליח הבאה, בנתן והיא ישנה, ובנתן לעבד שאינו כפות וכד' שבכל הני יש לדון שנתקיים ונתן לענין דין סילוק הבעל מאשתו ולא לענין חלות גירושין, אולם שם יש גם אפשרות שחל ונתן רק לענין שלא נחשב חסרון דטגמעג"ק. **ועיין בכ"ז מה שהארכנו לקמן דף עח'**.

   **רש"י ד"ה "מי"** שכ' דמיירי בבעל הבית, **ורש"י בב"מ ט' ע"ב** כ' דל"כ עיי"ש שטמ"ק. **עיין ר"ש** בפאה פ"ד מ"ט, **עיי"ש כתבי גר"ח שם, קה"י שם, ובשעורי הגר"ש בסוגיין. ועיין בית הלוי ח"ג סמ"ד.**

   **תד"ה "כל"** ענייני מעמד שלשתן יבוארו לקמן יג'. [↑](#footnote-ref-4)
5. **גמ' סט' ע"ב :** אמר כתבו גט לאשתי ואחזו קורדייקוס, ארשב"ל כותבין וכו' מיד, ורי"א אין כותבין אלא לכשישתפה, עיין הגמ' שם שנחלקו אם קורדייקוס כישן או כשוטה.

   **ועולה** דבנשתטה ודאי אין יכול השליח למסור, **ועיין ר"מ פ"ב מגירושין הט"ו** שכ' גבי קורדייקוס דפסק כר"י, וכ' שאם מסר הגט פסול, דהיינו רק מדרבנן, עיי"ש נו"כ, **ועיין ב"ש סקכ"א סק"ב** דהוציא דלהר"מ מדאו' אף בנשתטה המשלח מדאו' יכול למסור, **אולם הטור סקכ"א** כ' בפי' דבנשתטה משלח פסול מדאו', **ועיין חזו"א ספ"ו סק"ד** שדחה שי' הפוסקים בדעת הר"מ דהוי רק מדרבנן ונקט פשוט שא"א לגרש בזמן שהמשלח שוטה מדאו'**. והתור"י הזקן בקידושין מח' ע"ב** נקט בפי' כשי' הפוסקים דהוי רק מדרבנן**. עיין גר"ש סי' יב'** שביאר פלוגתת הר"מ והטור, **ותלה בפלוגתת הרע"א עם בנו הגרש"א בכתובות יא'**, אם קטן אינו יכול למנות שליח, אם זהו חסרון בדעת למנוי, ובמקום שאי"צ מנוי יש שליח לקטן, או"ד שאינו בתורת שליחות ול"ש שיהיה לקטן שליח, **והר"מ יסבור** ששוטה אין לו רק כח למנות, וכאן שכבר נתמנה אין חסרון שיהיה שליח של שוטה, **והטור יסבור** שקטן נתמעט מחפצא של שליחות וה"ה שוטה ומשו"ה בנשתטה פסול מדאו'.

   **ועיין היטב קצו"ה קפח' סק"ב** דנקט דלהר"מ שליח יכול לפעול מכח משלח אף אחר מות המשלח, ואחר מות המשלח החסרון הוא רק שאין אישות וקנין לפעול עבורו , אך השליחות אינה בטילה והטור חלק בזה.

   **וידוע לבאר פלוגתת הר"מ והטור לשי' הקצו"ה,** בגדר שליחות, דלהר"מ שליח הוא בעל המעשה, ויש לשליח כח פעולה כבעלים ע"י מנוי השליחות, ולכן אף אם אין למשלח כח אם ע"י שנשתטה או שמת, לא פקע כח השליח, ולהטור שליח הוא רק כידו של בעלים. **אולם כ"ז רק אם נייסד** שבאמת יש ב' מיני שליחות שונים בתכלית, **הא',** שליחות על מעשה שגדרו ששליח שנצטווה מהבעלים ועשה בצווי הרי שיש סיבה לייחס את החשיבות או האחריות על המעשה אל המשלח, דעצם מה שנפעל דבר בצווי אדם הרי שנחשב מעשה שמתייחס התוצאה שלו למצווה. **וב',** שליחות על קנינים שיסודה יפוי ומסירת כח של המשלח לשליח, והדבר צ"ע שיש ב' מיני פרשת שליחות. **עוד צ"ע** דנתבאר לעיל בסוגיא דמילי, דשליחות אינה חלה אלא בשעה שהשליח עושה את השליחות, וכ"ז שלא פועל את השליחות אין הוא נחשב לשליח ולכן אין הוא יכול לצוות לשלוח אחר, ואם כמו שנקטו דהשליח מקבל בעלות בשעת המנוי א"כ מדוע אינו נחשב מיד לשליח.

   **ונראה** שבאמת יסודה של שליחות הוא ודאי ענין של צווי שע"י שהשליח פועל בצווי משלח יש סיבה לתת למעשה השליח חשיבות של מעשה המשלח, ובמקום שתכלית המעשה הוא מעשה בלבד כגון בקיום מצוות ע"י שליח, או בחפירת בור ע"י שליח וכד', הרי שע"י שנעשה מעשה בצווי משלח הרי שיש חשיבות למעשה שעושה השליח שהוא מעשה בעלים לענין שייחשב שנתקיימה מצוה ע"י המשלח, או שחל חיוב אחריות של המשלח על הבור, ודו"ק. **ובשליחות על עשיית חלות** הרי שג"כ ע"י שהשליח פועל בצווי משלח ויש סיבה להחשיב את מעשה השליח שיש לו חשיבות של מעשה המשלח מכיון שעשה בצוויו, הרי שמעשה השליח בשעה שפועל בצוויו מקבל שם וכח של מעשה בעלים עם כח פעולת חלות, **ולפי"ז באמת יסודה של פרשת שליחות היא א'** שע"י צווי המשלח הרי שיש סיבה שמעשה שליח שנעשה בצווי משלח הוא יהיה לו חשיבות של מעשה בעלים, ונ"מ, **א',** לכך שנחשב שהבעלים קיים מצוה, **ב'**, שהבעלים אחראי על המעשה בהל' נזיקין ורציחה וכד', **ג',** שמכיון שיש סיבה להחשיב את המעשה למעשה בעלים הרי שיש למעשה גם תוקף וכח של הבעלים שיחול מחמתו חלות,והגדר הוא שמעשה שליח שעושה בצווי משלח יש למעשה תוקף של מעשה המועיל להחיל חלות, ובאמת השליח הוא מחיל החלות ע"י שמעשיו יש להם חשיבות וסמכות של הבעלים ע"י הצווי, ודו"ק. (ומתבאר עפ"ז שהשליח עומד במקום הבעלים דוקא בשעת עשית המעשה שאז ע"י שפועל בצווי בעלים חל על מעשיו שהם בתוקף של מעשה בעלים, ולפני שעושה את המעשה אין לו עדיין כח בעלים, ולכן אינו יכול השליח למנות שליח, ודו"ק.)

   **ולפי"ז נראה לבאר את פלוגתת הר"מ והטור הנ"ל, דהר"מ סבר** שאם שליח פועל בצווי של מצוה שבשעת הצווי היה בעל כח וסמכות להחיל חלות, הרי ששליח שפועל פעולה בצווי שיש בו סמכות פעולה הרי שהוא סיבה שיחול על הפעולה של השליח שם וחשיבות של פעולת בעלים, ולכן אף אם בשעה שפועל השליח כבר אין למשלח כח פעולה מ"מ לא איכפת לן, אלא אם השליח עושה פעולה לשם צווי שצווה בר סמכא לפעול חלות הוא הסיבה והכח שהמעשה יקבל כח חלות. **והטור סבר** שפעולת השליח היא איננה לקיום צווי שהיה, אלא ע"י צווי שהיה הרי שפעולת השליח היא עבור המשלח עצמו, ומכיון שיסוד השליחות הוא ששליח שפועל עבור המשלח הוא הנותן חשיבות וכח פעולה למעשה, והצווי הוא רק האופן והסיבה מדוע נחשב שהמעשה הוא עבור המשלח, א"כ צריך שיהיה המשלח בר הקנאה בשעת עשיית המעשה, ודו"ק, **ועיקר פלוגתת הר"מ והטור** **לפמש"נ הוא** **שלהר"מ** יסוד השליחות הוא ע"י שהשליח עושה מעשה לשם "קיום צווי שהיה" ,**ולהטור** יסוד שליחות הוא שהשליח עושה מעשה "לשמו של המשלח עצמו" והצווי הוא רק היכי תמצא איך יכול לייחס מעשה אל המשלח, **ולכן להר"מ** ששליחות הוא מעשה לקיים צווי הרי שצריך שיהיה כח פעולה רק בשעת הצווי ואז כששליח פועל לקיים את אותו צווי שהיה מוגדר כצווי של בר סמכא בהכי סגי, **ולהטור** שצריך לעשות המעשה עבור המשלח, והצווי הוא רק היכי תמצא לכך, הרי שצריך שיהיה המשלח בר הקנאה בשעת מעשה שעושה השליח עבורו, ודו"ק.

   **וכן נראה לבאר את דברי הפנ"י** דלהר"מ ששליחות הוא קיום הצווי וצריך שיהיה איהו מצי עביד רק בשעת הצווי, ולהטור ששליחות הוא עשייה עבור המשלח עצמו הרי שצריך שיהיה מצי עביד בשעת עשיית המעשה, ודו"ק.

   **בירושלמי במכילתין** מבואר לתלות נידון דנשתטה המשלח בנידון אם א' גירש ללאחר ל' ונעשה שוטה אם מתגרשת, ועולה שהנידון הוא אינו בהל' שליחות אלא בהל' שוטה, אם שוטה מופקע רק מעשית מעשה או שהוא מופקע מתורת בעלות ואחריות על המעשה, ושל"ש שמעשה יפעל מכח רשות וסמכות הקנאה של שוטה, ולכן נ"מ באופן שהמעשה נעשה מדעת ונשתטה בשעה שצריך לחול החלות מכחו, דמעשה לאחר ל', ושליח שפועל אחר שנשתטה הם נידון א' אם שייך שיתייחס לשוטה אחריות וכח על המעשה. ודו"ק, ועיין בכ"ז בגר"ש סי"ג שהאריך בכ"ז. **ע"ע בכל הנ"ל באו"ש פ"ב מגירושין הט"ו, באפיקי ים ח"ב סמ"ד, עונג יו"ט קיז', אמרי משה יח', קה"י במסכתין וביבמות, ובאחיעזר כח'.** [↑](#footnote-ref-5)
6. **גמ':** גופא אר"ה וכו' ומבואר שתקנו קנין דמעמד שלשתן, ונחלקו רבא ורב אם הוא רק בפקדון או גם במלוה.

   **ובתד"ה "גופא"** מתבאר שמעמד שלשתן למרות שצריך בפני השליש מ"מ אי"צ את הסכמתו, ומהני בע"כ. ומהני אף אם החפץ אינו ברשותו.

   **ובתד"ה "במעמד"** מתבאר שדין מעמ"ש הוא אינו במי שאינו בתורת זכיה, ולכן אם המקבל או השליש הם עכו"ם לא מהני, אבל אם הנותן הוא עכו"ם מהני, וצ"ב אם זהו סתם סברות בתקנ"ח, או"ד נאמר כאן גדר שמעמ"ש תורת שליחות עלה, ואז צ"ע איך מהני אם הנותן הוא עכו"ם.

   **ובגמ'** מסקינן דמעמ"ש הוא הלכתא בלא טעמא, וס"ד ב' טעמים, או שנתחייב מעיקרא לכל מאן דאתי מחמתך, או בההיא הנאה מתחייב למקבל, ועוד יבואר. [↑](#footnote-ref-6)
7. **בתד"ה "גופא"** דליכא למימר שתקנו מעמ"ש במקום שאינו תח"י דסגי בהודיתא, **עיין מהרש"א** **ומהרש"ל,** **ובדברי המהרש"ל** עולה שקנין אודיתא מכיון שהוא אמירת שקר יש בו חסרון שלא יעשו כן לכתחילה, **וידוע לחקור** בקנין אודיתא אם הוא קנין ככל מעשה הקנין הנעשה ע"י מעשה אודיתא, **או"ד** שמכיון שיש הובע"ד ונאמנות שהממון של חבירו הרי שמחמת שיש דין להאמין ולנהוג ע"פ נאמנות שהבעלות של המקבל הרי שהא גופא מחיל דין בעלות על הממון (וכמו שמצאנו שהכרעת מוחזק משנה את דין הממון) ולצד בתרא מתבאר שי' המהרש"ל שאין לעשות אודיתא לכתחילה מכיון דהוי שקר, ודו"ק, **ובענין אודיתא עיין קצו"ה מ' סק"א, ובסי' קצד' סק"ד, ובקוב"ש ב"ב תקלז', ובחזו"א ב"ק סי"ח סק"ו.** [↑](#footnote-ref-7)
8. **עיין היטב רא"ש** דמייתי נמי שי' ר"ת ור"ח דמעמ"ש מהני בע"כ של לוה ונפקד, ונקט דאף להטעם דבההיא הנאה דלכאורה שייך רק מדעת הלוה, מ"מ מכיון שבדרך כלל הוי בההיא הנאה הרי אף אם א' אינו רוצה בטלה דעתו ותקנו לו מעמ"ש, **וצ"ע לדבריו** מהו הגדר והטעם לבההיא הנאה הא בפשטות הוי באמת התחייבות חדשה דבההיא הנאה, אולם להרא"ש הוא ע"כ גדר אחר מכח בההיא הנאה, וצ"ע. עוד כ' הרא"ש דאף להטעם דמשעבדנא יכול להיות שהוא דוקא מדעת שע"ד כן נשתעבד רק אם ירצה הלוה להשתעבד ולא בע"כ, עיי"ש.

   **עיין רמב"ן רשב"א ור"ן שחלקו על ר"ת וסברי** דלא מהני מעמ"ש בע"כ, אולם מהני אף אם אינו בידו. [↑](#footnote-ref-8)
9. **ברש"י ד"ה "מאי"** מבואר שמעמ"ש במלוה הוי הלכתא בלא טעמא אבל בפקדון הוי הלכתא עם טעמא, והביאור פשוט דבמלוה החסרון שאינו יכול למכור דהוי ממון שאינו ברשותו, ומשו"ה במעמ"ש הוי הל' בלא טעמא, אולם בפקדון הא אית ממון בעין למכור, וא"כ מעמ"ש הוי תקנה של מעשה קנין ככל הקניינים דרבנן. **ועיין קצו"ה קכו' סק"ג.** אולם הר"מ פ"ו ממכירה ה"ח פסק דמעמ"ש בין במלוה בין בפקדון הוי הל' בלא טעמא, וצ"ע מ"ש בפקדון דהוי בלא טעמא. [↑](#footnote-ref-9)
10. **כבר נתבאר שי' התוס'** ודעמיה דמעמ"ש מהני בע"כ של לוה ונפקד, **אולם הראשונים בסוגיין** פליגי וסברי שצריך דעתו של לוה ונפקד, **וצ"ע** מה צריך את דעתו של לוה ונפקד כשהמלוה והמפקיד מוכר ונותן את ההלואה והפקדון לאחר הא הוי נתינת ממונו ומדוע צריך דעת נפקד.

    **עוד מתבאר בסוגיין** דתקנת מעמ"ש הוא שכולם אינם יכולים לחזור בהם, וגם הלוה והנפקד אינם יכולים לחזור בהם, **עיין גמ' לקמן** דהנהו גנאי דס"ד שיכול הלוה לחזור וקמ"ל מדר"ה א"ר דלא מהני**, וכן מבואר בשו"ע קכו'** דהלוה אינו יכול לחזור בו, **והגר"א שם סק"ד** כ' דהמקור הוא מהנהו גינאי. וצ"ע מהו השייכות של הלוה והנפקד לענין שיהיה בהם דין שאינם חוזרים בהם. **ועמד בזה הברכת שמואל סי' כה' עיי"ש.**

    [↑](#footnote-ref-10)
11. **נתבאר פלוגתת תוס' וראשונים** אם מהני מעמ"ש בעכו"ם, דלר"ת לא מהני מעמ"ש בלוה ונפקד עכו"ם וכן לא מהני במקבל עכו"ם, אבל בנותן עכו"ם מהני, **ויש ראשונים** דפליגי וסברי דמהני מעמ"ש בעכו"ם, **ועיין גר"א חו"מ סקנז' נט'** שביאר פלוגתתם דלמ"ד דמהני בעכו"ם הוא סבר דמעמ"ש הוא "כקנין", ולמ"ד דלא מהני מעמ"ש בעכו"ם סבר דמעמ"ש "מטעם זכיה" ועולה שנחלקו בגדר מעמ"ש אם הוי קנין או זכיה, וצ"ב הנידון בזה. [↑](#footnote-ref-11)
12. **עוד מתבאר בתוס' ובראשונים בסוגיין** דמכירת מלוה במעמ"ש אלימא שלא יכול המלוה לחזור ולמחול, **והקשו** אם הטעם דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול הוא מהטעם שמכירת שטרות מדרבנן, א"כ מדוע מעמ"ש שהוא גם מכירה מדרבנן מדוע כאן לא מהני מחילת המלוה, **ועיין ברכת שמואל סכ"ה דמייתי מהגר"ח** דהטעם דמכירת שטרות מדרבנן הוא מכיון שהמלוה הוי דבר שאינו ברשותו ולכן לא מהני ביה מכירה אלא דמדרבנן תקנו כאילו הוא מכור, אולם מעמ"ש מכיון שעומדים המלוה והלוה והלוקח המעמד א' הרי דחשיב איתא ברשותיה ומהני ביה מכירה, **אולם לפי"ז צ"ע** מדוע חשיב הל' בלא טעמא, הא מכיון שהמלוה הפכה להיות כפקדון וחשיב איתא בעיניה א"כ חוזר להיות מלוה ככל ממון שמהני בו הקנאה, וא"כ אם תקנו שמעמ"ש הוא קנין א"כ הוי ככל קנין דרבנן דמהני ול"ח הל' בלא טעמא, צ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. **מתבאר בראשונים ובפוסקים** דמעמ"ש מהני דוקא אם יש למלוה או למפקיד ממון אצל הלוה או הנפקד ויכול במעמ"ש להקנות, אולם אם במעמ"ש אמר א' לחבירו שיתחייב לתת לשלישי לא חל הדבר מדין מעמ"ש. וצ"ב מהו הס"ד שיהני, הא הנידון במעמ"ש שיוכל אדם להקנות את ממונו שהפקיד או הלוה, ומאי ס"ד שיהני סתם לצוות לאחר ליתחייב לשלישי מדין מעמ"ש.

    **עוד יש ליסתפק** אם יש לאדם אצל חבירו ממון שאינו לא בתורת מלוה ולא בתורת פקדון אם מהני ביה מעמ"ש, ובפשטות נראה שבכה"ג לא מהני מהא דחזינן שנידון דמעמ"ש הוא רק במלוה ופקדון וצ"ב מהו הסיבה שדין מעמ"ש שייך דוקא במלוה ופקדון. [↑](#footnote-ref-13)
14. **ע"ע פנ"י ותורת גיטין לבאר את תד"ה "גופא"** שהקשו קושית המהרש"א והמהרש"ל מדוע אם מהני בע"כ לא יהני באודיתא, ותי' דמשום אודיתא לא מהני לחייב את הנפקד להחזיר ולהיות שומר של המקבל, ומשום מעמ"ש אם מהני בע"כ של נפקד הרי שיכול הממחה להעמיד את הנפקד כשומר של המקבל, עיי"ש. והדבר הוא חידוש, דדבר פשוט הוא שאדם שמוכר פקדונו לאחר הרי שהנפקד אינו הופך להיות שומר של הקונה, שכל התחייבותו הבוא רק למי שנתחייב, וא"כ מדוע בקנין מעמ"ש הוא אינו כן, ואיך יתכן שחל חיוב שומר בע"כ של הנפקד כלפי הקונה, ולהתור"ג והפנ"י זהו יסוד התוס' שמהני מעמ"ש בע"כ לענין שנעשה שומר של הלוקח, וצע"ג, עיין ברכ"ש וגר"ש.

    **עוד יש לעמוד דלהפנ"י** הרי הא דמהני בע"כ הוא נידון אם אפשר לחייב את הלוה והנפקד לחייבם להיות לוה ושומר למקבל בע"כ, **והראשונים דפליגי** וסברי דלא מהני בע"כ הרי שהסיבה היא משום שא"א לחייב את הלוה והנפקד להיות חיבים למקבל ומשו"ה לא חל כלל מעמ"ש, **וצ"ע מהו** **השייכות** ומדוע מ"מ לא חל קנין מעמ"ש למרות שהשומר והלוה לא יתחייבו להיות לוה ונפקד של המקבל, ועולה בפי' שיסוד דין מעמ"ש הוא תלוי אם שייך להעמיד את הלוה והשומר כמתחייבים למקבל, ויסוד הקנין הוא ע"י שהמפקיד מעמיד את הנפקד כשומר של הלוה ובכך חל הקנין, והענין בזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-14)
15. **עיין בעל התרומות סי' כח ח"ג ס"ב** שכ' שאם יש לראובן פקדון אצל שמעון יכול הוא במעמ"ש להעמיד ששמעון יתחייב ללוי מעות כנגד שווי הפקדון, **ועיין שו"ע קכו' ס"ד דפליג** ע"ז דלא מהני, אולם נקט הטעם שאין לחייב את הנפקד לטרוח למכור את הפקדון כדי להמציא כסף לפרוע חובות המפקיד, אולם אילולי סברא זו שייך שבפקדון יוכל המפקיד במעמ"ש לחייב את הנפקד בכסף בשווי הפקדון שיתחייב בה לשלישי, **והדבר תמוה מאד** הא יסוד מעמ"ש הוא שיכול המפקיד למכור הפקדון במעמ"ש, אולם איך הוא מחייב את הנפקד בדמים בשווי הפקדון, ומהיכי תיתי כלל שיהני כאן ענין מעמ"ש, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-15)
16. **עיין קרית ספר פט"ז ממו"ל ובפ"ו ממכירה שכ'** שיסוד דין מעמ"ש הוא מדאו', וילפי' לה משעבודא דר"נ שאדם יכול להעביר חיובו מא' לחבירו, וצ"ע שנקט כן לכאורה אף בפקדון, ושיסוד מעמ"ש הוא העברת החוב לאחר והדבר תמוה וצ"ב, דהא בפשטות מעמ"ש הוא הקנאת הממון , ובקרית ספר עולה שיסודו העברת חוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. **שי' הרמב"ן** דאף במעמ"ש אם חזר ומחלו מחול.

    **ע"ע ריטב"א בסוגיין, וכן בריטב"א בקידושין מח'** דאין מכירת שטרות במעמ"ש ואפי' אם יעשה כתיבה ויעשה מעמ"ש במקום מסירה לא מהני, ועיי"ש בריטב"א שביאר דמעמ"ש הוא דוקא במקום שמעביר את חוב הלוה או הנפקד לשלישי, ובשטרות ל"ש שמעמיד את השלישי שיהיה הנפקד חייב לו, ונראה לבאר דבריו שיסוד מעמ"ש הוא ע"י העברת חוב המלוה או הפקדון לשלישי, ושטרות לאו בני שמירה נינהו ואין בהם חיוב שמירה ולכן ל"ש בהו מעמ"ש. ויבואר לקמיה. [↑](#footnote-ref-17)
18. **ונראה לבאר ענין מעמ"ש,** שיסודו הוא שמעביר המלוה את הזכות והשעבוד שיש לו אצל הלוה לשלישי, וכן בפקדון כבר ביארנו כמה פעמים שיסוד חיוב אחריות ושומר הוא ע"י שהשומר קונה את הפקדון לענין חיוב אחריות, דהיינו שכדי שיהיה השומר חייב בחוב ממון להעמיד את ממון הפקדון לבעליו, אם ע"י העמדת הממון בעין אם ע"י תשלומיו, זה שייך רק ע"י שהפקדון נחשב ממון שנחסר למפקיד ושהנפקד חייב להשלימו לבעליו, דחוב ממון שייך רק אם ערך ממון של ראובן אצל שמעון וששמעון חייב להשלים את הממון לראובן, וזה שייך רק אם השומר קונה את הממון לענין שיהיה ברשות קניינו ושיחול עליו חיוב בכל עת להעמיד ולהשלים הממון לבעליו, ועתה בכל רגע הממון עומד ברשות הנפקד ע"י קיום חיוב תשלום שיש לשומר להעמיד הממון לבעליו. (ונתבאר בארוכה בתמצית סוגיות בפרק המפקיד, וביבמות ריש פרק אלמנה עיי"ש).

    **ולפי"ז יסוד דין מעמ"ש** הוא להעביר את החוב שיש ללוה או לשומר לשלישי, וע"י שקנה השלישי את הזכות ואת החוב שחייב השומר או הלוה עי"כ זכה בממון ההלואה או הפקדון, **ומיושב דברי הקרית ספר** שיסוד מעמ"ש נלמד משעבודא דר"נ שיסודו העברת חוב מא' לחבירו ואף בפקדון לפמש"נ יסוד מעמ"ש הוא העברת השעבוד וחיוב השמירה לשלישי ולכן שייך הא נמי למילף משעבודא דר"נ. ודו"ק.

    **וכן מבואר הריטב"א בקידושין** שיסוד דין מעמ"ש הוא ע"י העברת החוב אף בפקדון כלשונו שם, ולכן מכירת שטרות המופקדים של"ש בהם דין שומר ואין חוב ממון של שומר שאפשר להעבירו מא' לחבירו ומשו"ה אין דין מכירת שטרות במעמ"ש. (**ויש להוכיח שדין שומר הוא חוב ממון** **מהיד רמה בב"ב קמז' ע"ב** שהקשה אם מכירת שטרות דרבנן א"כ למאי בעי קרא למעט אונאה משטרות, ותי' דנ"מ במכירת שטר פקדון שחל מדאו' מכיון שיש בו ממון בעין, ומ"מ חשיב אין גופו ממון לענין מיעוט דאונאה בשטרות, וע"כ שהמכירה היא איננה על הפקדון אלא על חוב הממון של השומר ומשו"ה חשיב אין גופו ממון ושייך ביה מיעוט של אונאה.)

    **ומתבאר לפי"ז דברי הר"מ** דאף בפקדון הוי מעמ"ש הלכתא בלא טעמא, שבאמת יסוד דין מעמ"ש במלוה ופקדון שוין הם שמעביר המפקיד והמלוה את הזכות והשעבוד שיש לו אצל הלוה והנפקד לשלישי, ורש"י דסבר דחידוש דמעמ"ש הוא רק במלוה י"ל שהוא משום דסבר דמה דמעמ"ש הוי בלא טעמא הוא משום שבמלוה שחשיב הממון כממון שאינו ברשותו ואינו בעולם הרי שבו המכירה ע"י מעמ"ש הוא בלא טעמא, אבל בפקדון אף שמוכר ע"י העברת חוב השמירה מ"מ מכיון שיש ממון בעין ל"ח הל' בלא טעמא, ודו"ק.

    **ומתבאר עפ"ז דברי הפנ"י** שעלה בדבריו שיסוד הנידון אם מהני מעמ"ש בע"כ של לוה והשומר הוא אם אפשר לחייב את הלוה והשומר להיות מחוייבים לשלישי, ועלה לן שאם לא היה שייך לכפותם להיות מחוייבים לשלישי הוא סיבה שלא יחול כלל קנין מעמ"ש והדבר תמוה כמש"נ, ולפמש"נ א"ש שיסוד מכירה דמעמ"ש הוא במהותו אינו הקנאת הממון אלא העברת החוב לשלישי ועי"כ קנה הממון, וא"כ עיקר הנידון אם מהני מעמ"ש בע"כ של נפקד הוא תלוי אם שייך לחייבו להיות מחויב לשלישי, ודו"ק.

    **וכן מבואר** שיש חידוש בדין מעמ"ש שהנפקד והלוה אינם יכולים לחזור בהם, כמבואר בעובדא דגינאי ובשו"ע ובגר"א כמש"נ, ולפמש"נ הטעם הוא שעיקרו של מעמ"ש הוא ע"י העמדת הנפקד והלוה להיות מחוייבים ומשועבדים לשלישי ויש צד שיוכלו לחזור בהם, ודו"ק.

    **וכן מבואר דברי בעה"ת** שאם יש לראובן פקדון חיטים אצל חבירו יכול להקנות במעמ"ש מנה כנגד אותם חיטים, דהא יסוד פקדון הוא חוב, ויסוד מעמ"ש הוא הקנאת החוב ולא הקנאת הפקדון עצמו, ומשו"ה יש לדון שיהני הקנאת מנה כנגד הכור חיטין, ודו"ק.

    **והנידון אם שייך מעמ"ש בעכו"ם, ומייתינן גר"א** שתלה אם מעמ"ש משום "קנין" או משום "זכיה" , **ונראה לבאר** דמכיון שנתבאר שיסוד מעמ"ש הוא ע"י בעברת בעלות על עצם החוב, דהיינו שעצם השעבוד הגוף שיש למלוה על הלוה נקנה לשלישי, **ויסוד גדר שעבוד הגוף** הוא שיש למלוה אצל הלוה או ברשות ממונו של הלוה סיבת זכוי על מנה, ואין ממון בעין אלא סיבת ממון,
    ( ומכח אותו סיבת ממון הוקלש כח בעלות הלוה על ממונו לענין פרעון, ויכול המלוה לפעול קנין לזכות בממון הלוה בלא דעתו.) ומכיון שיש רק סיבת בעלות ואין ממון בפועל, ואותו סיבת בעלות אינו במכירה אם משום דחשיב ממון שאינו ברשותו אם משום דחשיב ממון שאינו בעולם כמבואר בראשונים, ובמעמ"ש מהני להעביר את אותו סיבת בעלות, הרי שיש כאן לדון אם מהני להעביר את הסיבת בעלות של אותו חוב כמעשה בין הנותן למקבל בלבד, דאף אותו ממוני גבך שאינו אלא סיבת זכיה ברשות ממון הלוה חשיב דבר ממוני ששייך בו מכירה ישירה בין המלוה ללוקח, או"ד מכיון שכל החפצא של החוב הוא איננו זכות בממון, אלא הזכות היא בידו ורשותו של הלוה לענין מנה, הרי שבכח המלוה רק להעמיד את יד הלוה להיות מזכה לשלישי מנה של חוב מדין זכיה ומחמת שיש דין ממוני על עצם ידו ורשותו של לוה שמנה א' מכלל ממונו יהיה שייך למלוה הרי שיכול המלוה לקבוע שידו ורשותו של לוה תזכה מדין זכיה עבור השלישי, ומכיון שזהו דין זכיה אין שייך בעכו"ם, והזכיה היא בין הלוה לשלישי, אבל המלוה יכול להיות עכו"ם דאין הוא חלק מהזכיה, (אולם צ"ע הא הנפקד והלוה צריך להיות שלוחו של בעל הממון וא"כ המלוה גם צריך להיות ישראל, ויש לדחות דהלוה והנפקד חשיבי בעלי הממון, ודו"ק, **ובאמת הש"ך** פליג על תוס' וסבר דאף במלוה עכו"ם לא מהני משום שלוחו של בעל הממון.)

    **ומבתאר עפ"ז** שמעמ"ש הוא העברת החוב עצמו ולא רק הקנאת שע"נ, ומשו"ה אם חזר ומחלו אינו מחול, ולא דמי למכירת שטרות שמוכר רק את השעבוד נכסים כמבואר בראשונים בסוגיין . **ולהר"מ** דמכירת שטרות וחזר ומחלו מחול מכיון דמכירת שטרות דרבנן, יש לבאר שהר"מ סבר שאין שייך למכור רק כח הגביה בלא למכור את החוב עצמו, ולכן מכירת שטרות הוא דבר שכאילו לא חל באמת מכיון שא"א להפריד בין החוב לבין הכח גביה, וחשיב שמדאו' לא נמכר כלום, ומשו"ה אם חזר ומחלו מחול, משא"כ מעמ"ש הרי שעובר לשלישי כל החוב כולו ומשו"ה ל"ש מחילה. ובענין זה דמכירת שטרות ומעמ"ש להר"מ הארכנו בתמצית סוגיות ב"ב קמז' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. **גמ':** אתמר הולך מנה לפלוני וכו'.

    **ומבואר** דלרב אינו חוזר וחייב באחריותו, ולשמואל אף חוזר, **ולס"ד** נחלקו אם הולך כזכי, **ולמסקנא** לכ"ע הולך כזכי ונחלקו אם אמרינן מיגו דחייב באחריותו דחוזר, **ומבואר דלרב** שהולך כזכי והשליח זכה המעות עבור המלוה, ומ"מ חייב באחריותן, וע"כ שדין פרעון אינו תלוי בזכית המלוה במעות, אלא יסוד דין פרעון חוב הוא העמדת הממון, ולכן אף אם זכה המלוה מ"מ אם הממון אינו עומד באופן שקבעו ל"ח שהלוה העמיד ממון למלוה, **ומצאנו להיפך** שאם העמיד הממון לפני המלוה מהני אף אם לא זכה המלוה, כגון בנתינה בע"כ לקמן עב', וכגון בזרק בק' אמה לקמן עח'.

    **ולשמואל** דאמרינן מיגו דחייב באחריותו שחוזר, **צ"ב במאי פליג**, ומהי נקודת המחלוקת בין רב ושמואל. ובפשטות הם נחלקו אם אפשר להפריד ולומר שמחד זכה המלוה בתורת פרעון (דודאי אין כאן סתם מתנה). ומאידך לא נגמר הפרעון ועדיין חייב הלוה באחריות, דלשמואל ל"ש שיזכה המלוה בממון בלא שיחול שנגמר חיובו של הלוה, ולרב אפשר להפריד, ועדין צ"ב. **ועיין רמב"ן** שכ' כמש"נ שלשמואל מכיון שחייב באחריותו הרי שלא זכה המלוה, ולכן חוזר בו הלוה**, אולם במאירי** **מבואר** דאף אם הלוה יכול לחזור בו מ"מ עדיין נחשב שזכה בו המלוה ונ"מ שאין בע"ח אחר יכול לתפוס, וכן נ"מ שיורשי הלוה אינם יכולים לחזור בהם, דמכיון שהיתומים אינם חייבים באחריות הרי שגם אינם יכולים לחזור בהם, ודבריו צ"ב דממ"נ מכיון שנחשב שלא זכה בהם המלוה מדוע היתומים אינם יכולים לחזור בהם, ובדבריו עולה שיכולים לחזור בהם בכל עת מחמת חיוב אחריות וליתומים אין חיוב אחריות ולכן אינם חוזרים בהם, והדברים צ"ב, **ועיין גר"ש בסוגיין.** [↑](#footnote-ref-19)
20. **הרי"ף** הוכיח מסוגיין את יסודו שבגט שחרור ע"י זכיה לא חל השחרור בפועל, **ונראה שכוונתו** דמסוגיין עולה שיד של זוכה איננה חשיבא ידו ממש של מלוה, וחשיב שמדין זכיה רק זכה בפועל בממון אבל לא בא הכסף לידו, ומשו"ה גם בשחרור חשיב שהעבד זכה בשטר אך עדיין ל"ח שבא השטר לידו, ומשו"ה אינו משוחרר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-20)
21. **הר"מ פט"ז ממו"ל ה"ב** פסק אם החזיר השליח את הממון ללוה הרי ששניהם חייבים באחריות. **והראב"ד השיג** שהוא דוקא אם כפר הלוה שאז גרם השליח הפסד למלוה, ובשי' הר"מ נחלקו שם הנו"כ, דלהמ"מ הר"מ מיירי נמי דוקא בהעני הלוה, אך אחרים נוקטים דלהר"מ לעולם רצה מזה גובה רצה מזה גובה.

    **ועיין שו"ע ונו"כ קכה' ס"א** ועולה שם פלוגתא אם כפה הלוה את השליח להחזיר אם חייב, **והט"ז** **שם תלה בפלוגתת הר"מ והראב"ד הנ"ל** דלהר"מ ששניהם חייבים באחריות ה"ה אם כפוהו להחזיר חייב, ולש"ר דדוקא בהעני חייב א"כ כאן נמי בכפוהו פטור.

    **ולכאורה מכיון** שזכה המלוה א"כ השליח אוחז מעות המלוה, ואם יתנם ללוה שלא כדין הריהו גזלן ומזיק בידיים, וא"כ לכאורה הדבר פשוט כהר"מ ששניהם חייבים באחריות בשוה, דהלוה עדיין לא פרע, והשליח הזיק ממונו של לוה, **וא"כ מבוארת שי' הר"מ, וצ"ע שי' המ"מ בדעת** **הר"מ וכן צ"ע שי' הראב"ד,** ומדוע רק אם זכה העני הלוה או כפר אז חייב הלוה. **עוד צ"ע** שי' הר"מ דחייב באחריות אף אם לא פשע, דמדוע אם השליח מחזיק מעות המלוה חייב באחריות אונסין, וכי שואל הוא עלייהו, וצע"ג.

    **ע"ע בט"ז שהקשה** מדוע אם נאנס פטור הא אסור לאדם להציל נפשו בממון חבירו, דאם הציל נפשו חייב לשלם לו. **ותי'** דהכא שבא על ממון זה בדוקא מותר. **ומייתי לרמ"א סי' קכו' סכ"ב** שאם חטף ממנו הגזלן ממון אחר במקום ממון של מלוה שבידו הרי שהשליח נוטל מהפקדון כנגד מה שהפסיד, **ועיי"ש ש"ך סקק"ב** דמייתי בזה פלוגתת פוסקים, והדבר צ"ב מדוע אם הפסיד השליח בשביל המלוה שמחמת זה יהיה המלוה אחראי על ההפסד, והדין תמוה מאד. [↑](#footnote-ref-21)
22. **הרא"ש הקשה** מה הנידון כלל אם הולך כזכי או לאו כזכי במלוה, הא מ"מ התופס יכול לזכות בממון עבור המלוה מדין תופס לבע"ח, **והרא"ש מייתי לתרץ או** דהיכא דיש לו ללוה נכסים ואין חשש הפסד למלוה לא מהני תופס לבע"ח, **או** דמיירי מתוך זמנו דלא מהני תופס לבע"ח מכיון שלא הגיע זמן פרעון, **והרא"ש חלק ע"ז** וסבר דבמקום חשש הפסד מהני תופס לבע"ח אפילו בתוך זמנו. **והרא"ש עצמו תי'** שבאמת כל תופס לבע"ח יכול הלוה לומר לתופס שרק אם יקבל ע"ע אחריות על המעות יכול התופס להחזיק המעות, אבל אם לא יקבל ע"ע אחריות חייב להשיב הכסף ללוה, וא"כ א"ש הסוגיא אם הולך כזכי דמשום תופס לבע"ח ודאי הלוה נפטר מאחריות.

    **ועיין גר"א סי' קה' סקי"ג** שהקשה דלכאורה תי' הרא"ש מהני רק למסקנא שפלוגתת רב ושמואל הוא בסברא של מיגו, ואם מחמת שחייב הלוה באחריות אם יכול או אינו יכול לחזור בו, ובזה כ' הרא"ש דמדין תופס לבע"ח לית נ"מ משום שודאי הלוה אינו חייב באחריות אלא רק התופס חייב באחריות, **אולם לס"ד של הגמ'** שפלוגתת רב ושמואל הוא אם הולך כזכי, ולשמואל הולך לאו כזכי ומשו"ה יכול הלוה לחזור בו,דמכיון שהולך לאו כזכי לא זכה המלוה, וא"כ לס"ד עדיין קשה קושית הרא"ש מדוע אם הולך לאו כזכי חוזר בו הלוה הא שיהני מדין תופס לבע"ח ושלא יוכל הלוה לחזור בו. ותי' הגר"א דאף בס"ד של הגמ' יסוד פלוגתת רב ושמואל הוא בדין מיגו, אלא דלס"ד אם הולך כזכי לכ"ע לא מיגו, ומודה שמואל שאם הולך כזכי הרי שזכה המלוה ועדיין הלוה חייב באחריות, ופלוגתתם הוא רק אם הולך לאו כזכי, והתופס בא מכח דין של תופס לבע"ח, דלרב הולך כזכי ולכן זכה המלוה ומ"מ הלוה אינו חוזר, ולשמואל הולך לאו כזכי ואתינן משום תופס לבע"ח ובזה סבר סברת מיגו שא"א שיזכה המלוה וישאר הלוה בחיוב אחריות, ומשו"ה אם הלוה חייב באחריות יכול גם לחזור בו, ורק אם יקבל ע"ע השליח התופס אחריות לא יוכל הלוה לחזור בו, **ועולה להגר"א** שדין הרא"ש מתבאר בעצם הסוגיא, ושתופס לבע"ח לא מהני אלא אם יקבל ע"ע התופס אחריות, ודו"ק.

    **יש לדון** איך חל על התופס חיוב אחריות, ולא מסתבר שעושה קנין עבור זה, **ובשו"ע שם משמע** שהתופס ממילא חייב באחריות, ולכאורה היה צריך להיות שהתופס לבע"ח ל"ק עד שיתחייב באחריות, ובשו"ע עולה שהתופס לבע"ח ממילא חייב באחריות. ונראה לומר דמכיון שהתופס תופס מעות לוה עבור פרעון מלוה, הרי דהוי לא גרע ממוציא הוצאות על פיו ולכן חיובו כמו חיוב של ערב, והתופס אחראי על מה שיקרה לממון מכיון שהממון יצא מרשות הלוה לרצונו ולדעתו והוי כמו מוציא מעות על פיו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-22)
23. **עיין עוד בשו"ע קכה'** שפסק דאם השליח רוצה לתפוס את המעות שיש בידו עבור חוב שחייב לו המלוה, דאינו יכול**. וביאר הקצו"ה** דהמלוה לא קנה המעות עד שיבא לידו, עיי"ש, וא"כ צ"ב מה חל בממון דהא עולה שהמלוה ל"ק את המעות. [↑](#footnote-ref-23)
24. **עיין תורי"ד שלהי פרקין** שכ' דהא במתנה הולך לאו כזכי, ובמלוה ופקדון הולך כזכי, ובשחרור נמי הולך כזכי, ועמד מדוע ל"ה כמתנה, **ובכל הראשונים** מתבאר בזה דהוי כמלוה משום דעביד נייח נפשיה. **ובתורי"ד כ'** דבכל מקום דשייכי בעלים בגוויה הרי דהולך כזכי, ובמלוה ופקדון יש לבעלים שייכות בגוויה, וגם בשחרור מכיון שהעבד בעלים ע"ע, אלא שיש לאדון שעבוד בו, והראיה שמפקיר עבדו זכה העבד בעצמו, ולכן נמי חשיב שיש לבעלים שייכות בגוויה. **ומשמע** שיש כאן גדר שבמקום שאין כאן זכיה גמורה כמו במתנה אלא שלבעלים היה שייכות לזכיה כגון במלוה ופקדון וכן בשחרור שאין כאן זכוי לעבד אלא העבד יש לו סיבה להיות זוכה בעצמו אילולי שעבוד האדון, ובכה"ג הולך כזכי.

    **ונראה לבאר** דבאמת הנידון דהולך כזכי או לאו כזכי הוא איננו ענין של אומדנא אם כוונת הולך כזכי או לא, אלא ודאי שהולך הכוונה שיתפוס השליח עבור הבעלים אך לא בתורת זכיה, והנידון הוא אם תפיסה עבור הבעלים שלא לזכיה אם מהני או לאו, ובזה נאמר שבמלוה ופקדון אי"צ זכיה אלא סגי במצב של תפיסה לצורך הבעלים כדי שיחול פרעון והשבת פקדון, וכן בשחרור מכיון שאין כאן הקנאה לעבד את עצמו אלא סילוק והפקעת בעלות האדון הרי שסגי בהתפסה של השחרור לצורך ולרשות העבד ואי"צ זכיה לעבד, ודו"ק.

    **ולפי"ז נראה שבאמת** הולך מנה לפלוני בהלואה ל"ק המלוה את המעות, אלא שרק חל מצב שהממון עומד ברשות השליח לצורך פרעון (ומצאנו חפצא ומושג של ממון העומד ברשות שלישית לצורך אחר, כגון המצוה לקיים דברי המת שחל זכיה מסויימת ע"י שנמצא ביד שליש, וכן במי שמת והניח מעות פקדון שינתן לכושל שבהן, דע"י שנמצא ברשות פקדון חייל עלייהו שהם מיועדים לפרעון, ודו"ק. ומעשה השליח הוא רק לתפוס עבור המלוה, וחל על הממון שהוא מיועד לפרעון, והוי כמשכון וכאפותיקי.)

    **ומבואר לפי"ז** שהשליח אינו יכול לתפוס המעות בחובו מכיון שעדיין לא זכה בהם המלוה, וכמש"נ.

    **ומבואר לפי"ז** מדוע אם כפוהו לשליח להחזיר המעות ללוה שאין חייב, והדבר תמוה הא מכיון שהשליח נותן מעות של מלוה ללוה א"כ הוא גזלן ומזיק ומדוע אם נאנס פטור, ובפרט לדברי הט"ז דלא מיירי באונס גמור אלא בפחד בלבד, ולפמש"נ א"ש דבאמת אין כאן זכיה של המלוה במעות אלא הממון רק עומד מיועד לפרעון, והוי כמו אפותיקי, וע"י שהחזיר השליח ללוה הוי כמזיק שעבודו של חבירו, ובדין מזיק שעבודו של חבירו הוי גרמי ובגרמי יש דין שרק מזיק במזיד חייב אבל המזיק בשוגג פטור, ומיושב שאם החזיר מחמת פחד הוא פטור.

    **יש לבאר עפ"ז את המאירי** שאף לשמואל דמתוך שחייב באחריותו יכול לחזור בו, ולפמש"נ דבאמת ע"י שנתן לשליח ואמר הולך לא קנה המלוה אלא רק חל על הממון שהוא מיועד לפרעון כמשכון, וא"כ י"ל דסבר שמואל דמכיון שחייב באחריותו הרי שא"א לומר שהוי כמשכון וכאפותיקי מפורש, שאינו יכול לסלקו בזוזי, וע"כ הוי כסתם משכון שיכול לסלקו בזוזי ומשו"ה יכול לחזור בו. (דמשכון שיכול לסלקו בזוזי הוי יכול לחזור בו ע"י שמסלקו בזוזי, ומשכון שאינו יכול לסלקו בזוזי הוי כאינו יכול לחזור בו, ודו"ק) אולם כ"ז כלפי הלוה, אך כלפי מלוים אחרים ודאי חל משכון אלא שהלוה יכול לחזור בו ע"י שיסלק בזוזי אך ודאי אם לא חזר בו א"א שיגבוהו אחרים, ודו"ק.

    **עדיין צ"ב שי' הר"מ כפי המבואר בט"ז** דהשליח חייב באחריות אף שלא פשע ולא החזיר המעות ללוה, והדבר תמוה מאד, וכי שואל הוא עלייהו.

    **ונראה** דבכל מקום שאדם מוציא ממון של אחר ומעמידו במצב אחר ע"פ דעתו הרי חייב באחריות על הממון מדין ערב, דמכיון שהשליח מעמיד למלוה שחובו הוא נעמד במצב של פרעון ביד השליח, הרי שהשליח מעמיד את ממון המלוה במצב מסויים והופך להיות אחראי עליו מצד ערב, ולכן חייב באחריות לא גרע ממוציא הוצאות ע"פ שחיובו מחמת שהממון נעמד במצב אחר בצוויו של ערב ומחמת כך חל חיובו, ודו"ק.

    **וכן מתבאר דברי הרא"ש והשו"ע בסי' קה'** שהתופס לבע"ח מתחייב התופס באחריות מעצמו בלא התחייבות, וזאת מחמת שהתופס נטל ממון הלוה והעמידו במצב אחר של פרעון כלפי המלוה, הרי שהתופס הוציא הממון מהמלוה והעמידו במצב שהוא אחראי עליו, הרי שבתופס שהוא מוציא הממון שלא לדעת הלוה ולכן חייב הוא באחריות ללוה, ובשליח שהוציא ממון מדעת הלוה אך אחר שזכה המלוה נהפך שהשליח הוציא ממון המלוה למצב של מעות בדרך לפרעון, הרי שחייב השליח באחריות למלוה, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-24)
25. **הולך מנה פקדון:**

    **מבואר בסוגיין דאף בפקדון** נחלקו רב ושמואל באמר הולך פקדון לפלוני דלרב אנו חוזר בו וחייב באחריותו ולשמואל מיגו דחייב באחריותו יכול לחזור בו, **וצ"ב מ"ש בפקדון** שיכול לחזור בו הא הוי ממון שאינו שלו ובין כה הולך לבעלים, **ותי' האחרונים** דע"כ יש לנפקד זכות להחזיק בידו הפקדון, ובנתן לשליח הפסיד זכותו, ומ"מ עדיין חייב באחריותו.

    **ועכ"פ בפשטות הל' כרב** דלמרות שחייב באחריות אינו חוזר, ושייך שכבר חל פרעון ועדיין לא נגמר החוב. ובפשטות הוא כך בין במלוה בין בפקדון, דבפקדון נמי נחלקו רב ושמואל אם שייך לחלק בין חלות תשלום לבין פטור מחיוב אחריות והל' כרב דשייך להפריד בין הדברים.

    **ומבואר בגמ'** דבפקדון הרי דוקא בהוחזק כפרן שייך דין זכיה להשבת הפקדון, אבל בלא הוחזק כפרן הרי שאין זה זכות להחזיר פקדון ע"י אחר משום אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר. ואולם בהוחזק כפרן דהוי זכות הרי שבזה נחלקו רב ושמואל והל' כרב, וכמש"נ.

    **הר"מ ספ"א משכירות כ'** שבמסר השומר לאחר שיזכה עבור המפקיד בלא הוחזק כפרן דיכול לחזור בו מכיון שחייב באחריותו, ונקט הטעם דשמואל, וצ"ב דהא הל' כרב, וכמבואר בגמ' בלא הוחזק כפרן הטעם שיכול לחזור בו הוא משום דאין רצוני וכו', ומדוע כ' הר"מ הטעם דחוזר בו משום דחייב באחריותו. דמ"ש מלוה דלמרות שחייב באחריותו אין חוזר בו, ובפקדון מכיון שחייב באחריותו חוזר בו, וכן צ"ע דבגמ' מבואר שפקדון ומלוה שווין הם אילולי סברא דאין רצוני וכו'. **ועיין גר"ש סי' יד'** שהאריך ליישב את הר"מ.

    **ועיין קרבן נתנאל כאם סק"ה, וכן בב"ח שנקטו בדעת הר"מ** דבאמת דוקא בהוחזק כפרן נקט הר"מ דאינו חוזר וחייב באחריות, אבל באופן אחר שמהני זכיה בפקדון כגון שממציא לו המפקיד שליח וכד' שאין טענת אין רצוני וכו' מהני זכיה, הרי שכאן סובר הר"מ שיכול לחזור בו מתוך שחייב באחריותו,

    **ומשו"ה נקט הר"מ** דבלא הוחזק כפרן חוזר משום שחייב באחריותו, דכוונת הר"מ שחוזר אפי' אם הוי זכיה כגון בממציא שליח. **והוכיחו זאת מהגמ'** שתי' בהוחזק כפרן ולא תי' בממציא שליח, וע"כ שבממציא שליח באמת חוזר מכיון שחייב באחריות, **ויש כאן דוחק** שקושית הגמ' היא משום אין רצוני וכו' ומשמע שבלא טענה זו מובן דלרב אינו חוזר למרות שחייב באחריות וכאן עולה שאף אם אין חסרון דאין רצוני וכו' מ"מ מכיון שחייב באחריות חוזר, וזהו דלא כריהטא דסוגיא, **ועוד צ"ב** מהו הטעם א"כ שבהוחזק כפרן אם בא לחזור אינו חוזר למרות שחייב באחריות, ועולה שמכיון שהוא הוחזק כפרן הרי שנוספה למפקיד זכות שיהיה הפקדון ברשות אחר ועדיין הנפקד יחוייב באחריות, וצ"ע. **וכן צ"ב** מ"ש מלוה דלרב שייך שיתחייב באחריות אף שאינו יכול לחזור בו, ובפקדון אינו כן לדינא, וצ"ע.

    **ועיין בחי' הגר"ש סי' יד'** שהאריך ליישב את שי' הר"מ.

    **ונראה בזה** דהא צריך להבין שנפקד שמסר ביד שליח אין כאן רק העמדת שומר על החפץ, דא"כ הא הוי נידון דסוגיין תלוי בסוגיא דשומר שמסר לשומר שרבו בה הדיעות בגמ' ובראשונים בהמפקיד, ודוחק לסדר סוגיין עם הסוגיא דהתם , וכן הא מבואר שבא לזכות ע"י אמירת הולך כזכי, ואם כל פעולתו הוא העמדת שומר מדין שומר שמסר לשומר א"כ אין כאן כלל שליחות וזכיה, ודו"ק. **אלא ע"כ כאן** אין הנפקד בא להעמיד שומר במקומו, אלא הנפקד בא ע"י המסירה לשליח לקיים בזה דין העמדת הממון לבעלים. וכמש"נ שיסוד הולך הוא העמדת הממון במצב שהממון תפוס ומוחזק לבעלים ע"י החזקת השליח עבור הבעלים. **אלא שכאן יש לדון דהניחא** **במלוה** כשהוא ביד לוה הרי שלהוצאה ניתנה, וע"י ההתפסה ליד שליח למרות שעדיין לא זכה המלוה מ"מ כבר חל על המעות שהם מיועדים לפרעון כמו משכון, וא"כ יש משמעות לכך שהתפיס הלוה את המעות ליד שליח עבור החזקת המעות לבעלים, **אולם בפקדון** צריך להבין מה נוסף בדין העמדת הממון לבעלים בכך שמסר לשליח, הא הממון גם ביד הנפקד הוא עומד ומיוחד לבעלים ע"י החזקת הנפקד, וא"כ במה חל דין העמדת החפץ כלשהו בכך שהעמיד הפקדון ביד שליח. **ונראה דהר"מ סבר שזוהי עצם קושית הגמ' דאין רצונו וכו'** שכוונת קושית הגמ' שמכיוון שכל ענין הפקדון מעיקרא הוא שהבעלים העמיד את הפקדון ביד הנפקד ושבהכי ייחשב שהפקדון עומד בעבורו א"כ מה נוסף בכך שמסר ליד שליח הא בדרך כלל אין רצונו בכך, ואפי' אם המציא לו שליח הא מ"מ אין סיבה להעדיף את השליח מהנפקד וזה כוונת הגמ' שאין רצונו שיהא פקדונו ביד אחר, לא שהבעלים אנו רוצה, אלא שאין רצון מיוחד של הבעלים שיהיה אצל אחר ומכיון שמעיקרא קבע שהנפקד חשיב מקום שהחפץ עומד עבורו א"כ מה נוסף ע"י השליח, **וע"ז תי' הגמ'** **דמיירי בהוחזק כפרן,** וכאן נתחדש דפקדון שנמצא ביד נפקד כפרן הרי שהפקדון עומד ברשות שאינה נחשבת רשות העומדת והמייחדת הפקדון למפקיד, ולכן אם נתן לשליח חל כאן העמדת הממון לבעלים ושוב אינו יכול לחזור בו, ומ"מ חייב באחריותו, וכביכול השומר חייב להעמיד הממון לבעלים ובכלל חיובו הוא להעמיד לע"ע את הממון לרשות השליח שהיא רשות משומרת יותר מרשות הנפקד. ודו"ק.

    **לפי הנ"ל צ"ב** באמת שאר שי' הראשונים שנקטו בפשטות דלא כהר"מ ושבאמת נפקד שמוסר ליד שליח באופן שאין טענה של אין רצוני וכו' דאין לחזור בו אפי' בלא הוחזק כפרן, דלכאורה צ"ב מה נוסף בכך שהממון עומד ברשות שליח יותר ממה שעמד ברשות בעלים, ומדוע יש כאן חפצא של זכיה שכבר זכה בו הבעלים בכך שעומד ברשות שליח, וצ"ע.

    **וע"כ נראה** דהא מתבאר מ"מ שלשומר יש קנין בפקדון אם קנין להחזיקו ברשותו, או קנין שהממון שלו לענין שיתחייב עליו באחיות והשבה, הרי שבכך שמזכה לבעלים ע"י שליח הרי שהשומר מחזיר לבעלים ומזכה לו הקנין שהיה לו בחפץ, אלא שעדיין השומר חייב באחריות מכיון שלא הקנה לבעלים את החפץ באופן ראוי, שלא החזירו לידו ולכן עדיין חייב באחריות, אך לא מדין שומר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-25)
26. **בענין מכירת שטרות**

    **גמ' ב"ב קמז** : ומי אמר ר"נ הכי והא אר"נ המוכר שט"ח וכו' ומודה שמואל שאם נתנו במתנת שכ"מ וכו'.

    **ומבואר בגמ'** דאי מתנת שכ"מ דאו' מובן בנתן שכ"מ שט"ח שאין היורש יכול למחול, ואי מתנת שכ"מ דרבנן הקשתה הגמ' דא"כ מדוע אין היורש יכול למחול.

    **ועיין רשב"א שםדמייתי דהרי"ף דקדק מכאן דמכירת שטרות מדרבנ**ן, ומשו"ה לעולם במכירת שטרות מהני מחילה להפקיע השעבוד ללוקח, וכדמבואר בגמ' דתלי אי מהני או לא מהני מחילה באם מכירת שטרות דאו' או דרבנן. **ומייתי שי' ר"ת** דמכירת שטרות דאו', ומה שחוזר ומחלו מחול הוא משום שמכירת שטרות היא רק על שעבוד הנכסים, אך שעבוד הגוף עליה לא מהני מחילה, ואם מחל על שעבוד הגוף ממילא פקע שעבוד הנכסים**. ומה דמבואר בסוגיין** דמתנת שכ"מ אי הוי דאו' אינו יכול למחול נקט הרשב"א דהוא משום דמשכ"מ הוי כירושה, וירושה חלה נמי על שעבוד הגוף ומשו"ה אינו יכול למחול, ומקשה הגמ' אם הוי רק מדרבנן א"כ יכול למחול דהא מדאו' ליכא ירושה, ומת' דשוויוה כדאו'. **והרשב"א השיג על הר"ת** חדא, מסברא דלא מסתבר ליה דמהני מכירה רק על שעבוד נכסים, **וב'**, דאם מהני מכירה על שע"נ א"כ שוב לא תהני מחילה להפקיעו, **וג**', דאם מהני מחילה להפקיעו א"כ כל פעם שמת האב הרי שאין עוד שעבוד הגוף ושיפקע שעבוד הנכסים. **וד'**, הקשה הרשב"א אם המכירה רק על השע"נ א"כ לא הוי ליה למלוה לגבות מכיון שאין הקנין חל על שעבוד גוף הלוה הרי שאין כאן לוה ואם אין לוה אין ערב ואיך גובה מהנכסים. וע"כ שמכירה חלה נמי על שעבוד הגוף וממילא ל"ש עוד מחילה. ומשו"ה מסיק כהרי"ף, ודחה ראית ר"ת ממיעוט שטרות מאונאה, שבאמת המיעוט הוא רק על דין דרבנן דמכירת שטרות, עיי"ש. **ועיין שם רביו"נ.**

    **ועיין היטב ביד רמה סקפ"**ג ומדבריו עולה דסבר כהרי"ף דמכירת שטרות דרבנן, והוציא זאת מסוגיין כמש"נ, ומאידך נקט בדבריו דמה דמהני מחילה במכירת שטרות הוא מכיון שהמכירה אינה חלה על גוף ההלואה אלא רק על השעבוד ומשו"ה אם מחל על ההלואה ממילא פוקע השעבוד. ובפשטות להני דסברי דמכירת שטרות דרבנן הסיבה שמהני מחילה הוא מחמת הקנין דרבנן, וזהו כל ההוכחה מסוגיין, ועוד דהרשב"א סבר להוכיח כהרי"ף דאי מהני המכירה לשעבוד שוב לא יהני מחילה וביד רמה עולה דל"כ וכמש"נ וצ"ע. **ועוד מדוקדק בלשון ביד רמה** שאין המכירה רק על שעבוד הנכסים אלא על שעבוד השטר ולא על גוף ההלואה, ועוד יבואר.

     ועדיין יסודות הפלוגתא דהר"ת הרי"ף והרשב"א צ"ב.

    **הר"מ פכ"ב ממכירה ה"ט כ'** בכלל דיני מכירה בדשלבל"ע, דמכירת מלוה אינה מועלת דמכיון שמלוה להוצאה ניתנה הוי כדבר שלבל"ע. **ומבואר** דמיירי במכירת עצם מעות ההלואה, **והכוונה בזה כידוע** שבאמת בהלואה הרי שהלוה רק קיבל זכות השתמשות במעות, אך עצם המנה דהלואה עדיין שייך לבעלות המלוה, אלא דחשיב דבר שאינו ברשותו או דבר שאינו בעולם, וזהו פסק הר"מ הנ"ל. ובהמשך כ' דבשטר יכול להקנות "השעבוד שבו" דהיינו שאינו מקנה את עצם המנה שביד הלוה אלא רק את השעבוד שבו. **ועוד עולה שם** דבמעמד שלשתן קנה, וכפי העולה הרי דמעמד שלשתן מהני לקנין על עצם הממוני גבך, ולא על השעבוד, דנקט הר"מ דהמעות נקנות במעמד שלשתן ודו"ק.

    **ועיין ר"מ פ"ו ממכירה ה"י-יב** שכ' דמכירת שטרות הם בכו"מ אבל מסירה בעלמא לא מהני מכיון "שאין הראיות נתפסות ביד", ולאחמ"כ כ' שקנין השטרות מד"ס, דמדאו' "אין הראיות נקנות" "אלא גוף הדבר בלבד קנוי", ומשו"ה אם חזר ומחלו מחול.

    **ובפ"י מזכיה ומתנה ה"ב** ביאר חילוק בין מתנה למתנת שכ"מ, דמתנה הוי קנין ד"ס, משא"כ שכ"מ עשאוה כשל תורה, "וכאילו קנה הממון שבשטר והגיע לידו" ומשו"ה אם חזר ומחלו אינו מחול. ועולה דמתנת שכ"מ מהני על עצם הממון שבשטר, וכמו במעמד שלשתן המבואר לעיל, ולא רק חל קנין על השעבוד, ודו"ק.

    **ועיקרי הדברים מתבארים בדברי הגר"ח פכ"ב ממכירה,** שכ' דכמש"נ דעצם מעות ההלואה אינם נמכרים משום חסרון דאינו ברשותו או אינו בעולם אולם מלבד עצם מעות ההלואה, הא איכא שעבודא וכח גביה גביה מלוה, והוא עצמו, אף שבא בתולדה מהחוב שיש לו אצל הלוה, מ"מ הוא כשלעצמו ייחשב לחפצא של ממון וזכות ממון הניתן במכירה, וע"ז ייסד הגר"ח וכדדייק מלשון הר"מ, שהחסרון בזה הוא חסרון מעשה קנין, ובשטר נמי מהני הקנין רק מדרבנן, ומשום חסרון במעשה קנין.

    **ומש"כ הגר"ח** דהחסרון הוא רק משום חסרון מעשה קנין, הדבר צ"ע, דהא מבואר בר"מ דהסיבה שאם חזר ומחלו מחול הוא משום שקנין השטרות מד"ס, ואם כל החסרון דקנין שטרות הוא רק במעשה קנין, ואחר שתקנו חכמים שיהני, א"כ הא ודאי צריך להיות קנוי ושלא יהני מחילה, וכי כוונת הגר"ח הוא לתלות בנידון אם קנין דרבנן מהני לדאו', וצ"ע. ועוד צ"ע לשון הר"מ שכ' ואין השטרות "נקנות", ולא כ' ואין השטרות "קונות", ולהגר"ח שיסוד הענין הוא שאין מעשה קנין היה צריך לכתוב אין השטרות, קונות" )וכמו שאין כסף "קונה", ואין משיכה "קונה"( ודו"ק.

    **ועוד יש להקשות** מהא דבכור אינו נוטל במלוה פ"ש מכיון שאינו ב"לתת לו" דל"ש במתנה, וכ"ז שייך אם יש חסרון בעצם החפצא של קנין השעבוד, אך אם החסרון במעשה קנין צ"ע דהא ירושת פ"ש איננה מחמת מעשה קנין, ול"ש למעט מלוה משום שאינו במתנה, ודו"ק. וצ"ע.

    **וביאור דברי הר"מ נראה**, דבאמת יש לחקור דהא נתבאר שבכל חוב יש את עצם הממון שביד הלוה, ומכח זה נולד שעבוד וכח גביה, **ויש לחקור** אם השעבוד והכח גביה הוא ממון העומד כשלעצמו, ומכח ההלואה שהיתה ושישנה כבר זכה המלוה בקנין וזכות של כח גביה, דעל אף שכל תכלית השעבוד הוא לפרעון החוב אולם הקנין שעבוד הוא קנין כשלעצמו לדבית קרקע, או"ד שכל החפצא של הקנין שעבוד הוא בכל רגע ורגע מכח הממון שיש למלוה אצל הלוה ומכח עצמה של החוב.

    **ונראה דהר"מ** סבר דהשעבוד מתלא תלי בהחוב, ומשו"ה נקט "שאין הראיות נקנות אלא גוף הדבר בלבד קנוי" דהיינו דכח השטר שיסודו שבו מונח ראיות וכח השעבוד, הרי שהוא כשלעצמו אינו יכול לימכר בלא החוב עצמו, שאין אפשרות להקנות אלא את גוף הממון, ואין אפשרות להקנות את השעבוד )את הראיות( בלא שימכור את גוף הממון שהוא מוליד בכל רגע את ענין השעבוד. ומכיון שחפצא של מכירה דשעבוד בלא חוב הוא מופקע, הרי דעל אף שתקנו רבנן שיהני, מ"מ הוי רק כאילו נמכר לו, שבאמת אין החוב יכול לימכר בכה"ג, ומשו"ה אם חזר ומחלו מחול, דבאמת לא חל כלל כזו מכירה, והוי מדרבנן שכאילו מכר, אך אם מחל ופקע החוב שוב אין על מה שיחול התקנה דרבנן, ודו"ק.

    **ור"ת סבר** דשייך קנין בהשעבוד בלא החוב, וכמש"נ ששעבוד וכח גביה הוא חפצא של ממון כשלעצמו.

    **וזה ביאור שי' הרשב"א** בסוגיין שהקשה על ר"ת, דמדאו' ל"ש מכירת שעבוד בלא מכירת החוב עצמו, וכמש"נ בדעת הר"מ.

    **והראב"ד פ"ו ממכירה פליג על הר"מ** וסבר דהמוכר שט"ח לחבירו חוזר ומוחל מכיון שהלוה אומר ללוקח לאו בע"ד דידי את, ולכאורה סבר שבאמת החוב אינו ניתן למחילה אחר שמכר, אלא שאף שהלוקח קנה את החוב מ"מ יכול הלוה לומר ללוקח לאו בע"ד דידי את, ואין הלוקח גובה אלא אם המוכר בא לתבוע, ואם מחל אינו גובה**, ועוד הוסיף הראב"ד** שבאמת אם כ' הלוה למלוה שמשתעבד לכל מי שבא מכחו, הרי דבאמת לא יהני מחילת המוכר. **ועיין היטב ראב"ד בכתובות פרק הכותב )**דף מה' ע"א מדפי הרי"ף( שכ' שהלוקח אינו יכול לגבות מן הלוה אלא אם כ' לו המלוה הרשאה, אך אף אם כ' לו הרשאה עדיין יכול לחזור ולמחול, אבל אם כ' הלוה משתעבדנא לך ולכל דאתי מחמתך, הרי דשוב אינו חוזר ומוחל**. ובפשטות** בכ' לו "משתעבדנא" וכו' הרי שיסוד הענין הוא דבכה"ג מעיקרא נשתעבד הלוה ללוקח, וקצ"ע דא"כ מאי שייטא ענין זה שהוא לכ"ע אף להר"מ, לפלוגתת הר"מ והראב"ד הכא, ומדוע הראב"ד כלל דין זה בהשגתו על הר"מ.

    **אולם הראב"ד המובא בשם בעה"ת בש"ך סי' סו' סקפ"ח** **)ועיי"ש השו"ע והסמ"ע(,** כ' בפי' דאף בכ' לו "משעבדנא וכו'" מ"מ אין החוב נקנה ללוקח אלא בכתיבה ומסירה, דהיינו שבאמת יסוד הקנין שטרות בכה"ג הוא ככל קנין שטרות ע"י מכירה, שאם כמש"נ לדעת הראב"ד שבכ' לו "משעבדנא וכו'" הוי השתעבדות מעיקרא ללוקח, א"כ למאי בעינן כו"מ, וע"כ שבאמת קונה החוב במכירת שטרות, ומהני מש"כ "משעבדנא וכו'" כדי לסלק החסרון דלאו בע"ד דידי את, ושוב לא יהני מחילה, והגדר צ"ע.

    **ונראה דשי' הראב"**ד שבאמת ע"י מכירת שטרות, על אף שמכר רק השעבוד, מ"מ עי"כ נמנע מהמלוה למחול מחילה של הפקעת החוב ולהפקיע עי"כ את השעבוד, דמכיון שיסוד השעבוד הוא קשור לעצם החוב, הרי שהחוב שיש למלוה אחר המכירה דינו בדין קנין ממון להיות נפרע ללוקח, ואין זכות למלוה למחול. ועוד נראה דמכיון שיסודה של מחילה הוא כאומר התקבלתי, הרי דל"ש עוד שהמלוה יאמר התקבלתי בעוד שהדין הוא שהלוקח צריך ליהיות נפרע את החוב, ודו"ק. אלא שיכול המלוה שלא לתבוע את המלוה ובזה יהני הרשאה ע"י המלוה ללוקח, או שיכול המלוה למחול בפועל על ענין גבית החוב, ועל אף שאינו יכול להפקיע את החוב מ"מ יכול לומר שאינו רוצה בפרעון החוב, ומכיון שתכלית השעבוד הוא כדי לפרוע את החוב, הרי שאם אין רוצה המלוה בפרעון אין ללוקח לגבות מן הלוה, והכל הוא בטענת לאו בע"ד דידי את, דהיינו שתביעת החוב היא לעולם מכח עצם החוב, ומי שיש לו רק קנין בהשעבוד הרי שאין לו כח לתבוע, ורק בעל החוב גופא יכול לתבוע, שיסוד תביעת הממון הוא מנה לי בידך, ותביעה זו היא ביד המוכר ולא ביד הלוקח. )משא"כ מחילה הוא תלוי במי שראוי ליהיות נפרע שיוכל לומר הריני כאילו התקבלתי(. ובזה מהני אם כ' מעיקרא "משתעבדנא" שאז הלוה מקבל על עצמו שייחשב שיש לו דו"ד עם כל מי שיבא בתביעת החוב, ואף ללוקח נשתעבד שייחשב בעל דינו ושיוכל לתובעו, ובכה"ג שוב לא יהני מחילה, ודו"ק היטב כי קצרתי.

    **הרשב"א בסוגיין** עמד נמי על סברת הראב"ד שאין כח לתבוע את החוב אי לאו שמכר לו אף את השעבוד הגוף, ומשו"ה דחה שי' הר"ת, וכשי' הראב"ד, וכמש"נ.

    **עוד בהנ"ל:**

    **עיין דבר אברהם ח"א ס"א סקט"ז** שביאר מ"ש קנין דרבנן דשטרות דלא מהני לדאו' **ועיין בזה אבן האזל.**

    **אם במעמד שלשתן מהני מחילה להר"מ**, עיין ר"מ פ"ה מאישות הי"ז דמהני בקידושין וע"כ דלא מהני מחילה, **ועיי"ש אבי עזרי, ועיין קצו"ה סקכ"ו סק"ה,** ולפמש"נ הרי דמעמד שלשתן הוי הקנאת שעה"ג ומשו"ה לא מהני מחילה, ורק במכירת שטרות שמוכר שע"נ הרי שלהר"מ קנין זה אינו יכול לחול ומשו"ה מהני מחילה, ודו"ק.

    **עיין רא"ש פרק גט פשוט** אות כ"ג דלהרי"ף והר"מ דהוי דרבנן הרי שה"ה במוכר קרקע ע"י מכירת השטר מכירה שלה בכתיבה ומסירה הוי קנין רק מדרבנן, וע"כ עולה שנקט כהגר"ח שחסרון דקניין כו"מ הוא חסרון במעשה ההקנאה, דהא ליכא למימר חסרון בדבר הנקנה דהא התם איכא קרקע בעיין הנקנית וצ"ע.

    **אולם עיין יד רמה בסוגיין** דיישב דמיעוט דאונאה הוא במכירת שטרות דפקדון שהם מדאו', ע"כ דסבר דמכירת שט"ח חסרונו משום דליכא דבר הנמכר, ודו"ק, אך עדיין צ"ב דאי הכי מה שייך מיעוט במכירת שטר פקדון דחשיב אין גופו ממון הא מ"מ איכא דבר בעין הנמכר.

    **ועולה בדבריהם** שמכירת קרקע או פקדון ע"י שטר שלהם חשיב שקונה את הקרקע או את הפקדון ע"י קנין השטר, ולא דהוי רק מעשה קנין בעלמא. אלא זהו דין שאם קונה את ראיות קרקע או ראיות הפקדון הרי שקנה את הקרקע והפקדון, דע"י שהשטר בידו חשיב שהממון בידו, וחשיב משו"ה אין גופו ממון, וצע"ג.

    **ולפי"ז אף להרא"ש** כ"כ שע"י קנין השטר של הקרקע קונה איהו וכל שיעבודא, ולית לן להוכיח מכאן כהגר"ח שבאמת אינו קונה את השדה עצמה אלא את הראיות שלה וממילא את הקרקע, **ועיי"ש ברא"ש** דנקט דהאי מכירת שדה ע"י מכירת השטר שלה הוא דוקא ע"י שטר שנעשה המקח ע"י השדה ולא אם קנה בכסף ועשו שטר לראיה, וביאר שהוא משום דרק בשטר מקח יש בו שעבודא בקנין שע"י קונה את השדה, ועולה כמש"נ שיסוד הקנין בכה"ג הוא ע"י קנין כח השטר ולא שקונה את עצם השדה, ודו"ק . ועיי"ש מה שחילק דשט"ח אף שנעשה לראיה בעלמא מהני לקנות בו דלא כמו בשטר מקח, **ועיין אור שמח שביאר זאת בפ"ו ממכירה הי"ב, ובגדר שט"ח שעושה השעבוד עיין קצו"ה ס"ו סק"כ ונתיה"מ שם סקכ"**ג.

    **עיין פנ"י קידושין** מח' דלרבי ששטרות נקנות במסירה הרי דאף להר"מ מכירת שטרות דאו', וצ"ע.

    **יש לדון** אם לשי ר"ת הוא באמת רק אם יש נכסים משועבדים, או שמא עצם כח גביה שיש למלוה הוא עצמו ממון הניתן למכירה דלאו דוקא בעינן נכסים ביד לוה**, ועיין תוס' ב"מ נ"ז ע"ב ד"ה "יצאו" בשם ר' חיים כהן דה"מ בדאית ליה נכסים. עיין קה"י פרק הספינה**.

    **אולם יש להוכיח מהא דפסק השו"ע סי' סו' ס"**ו דאף בכתב ידו שייך מכירת שטרות והתם ליכא שעבוד קרקעות ע"י השטר, ויש לדון בזה, והקושי דהדין שם מקורו משו"ת הרא"ש, והרא"ש עצמו סבר כר"ת, וצ"ע וגם סותר למש"נ ברא"ש בגט פשוט שקנין שטרות הוא רק מחמת שהשעבוד כלול בשטר ובכת"י אין השעבוד כלול בשטר, וצ"ע.

    **עיין תומים סו' א'** שדן למ"ד של"ד אי שייך מכירת שע"נ דהר"ת, והוכיח מהש"ך דפסק כר"ת ופסק של"ד.

    **במכירת משכון** אין חוזר ומוחל, וצ"ע מ"ש ממכירת שע"נ, **ועיין נתיה"מ סי' סו' סקי"ב** **וסק"מ,** ויש לפי דבריו לבאר את הענין.

    **במתנת שכ"מ** אין חוזר ומוחל **מבואר בר"מ פ"י מזכיה ה"א** משום דעשאוהו כשל תורה, והר"מ לשי' דאין חוזר ומוחל משום דהוי קנין דרבנן, ועיי"ש הראב"ד שהסכים עמו וסתר עצמו ממה שסבר דמכירת שטרות דאו' **עיין בזה גידולי תרומה שער נא' ח"ו סס"א, ובאבן האזל שם.**

    **ע"ע בהנ"ל קצו"ה סו' סקכ"ו-לג'-לז'**, ובחילוק מעמד שלשתן **קצו"ה שם לג' ונתיה"מ לג' לו'.** **עיין ש"ך ס'ו סקצ'ז ובגר"א** שם שאין מלוה בשטר נמכרת במעמ"ש, וצ"ב הגדר. **עיין תומים רי"ס ס'ו ובקצו"ה שם סקכ"ו ובמערכת הקניינים סס"ה** אם לר"מ דאדם מקנה דשלבל"ע אם שייך מדאו' הקנאת מלוה.

    **ב"ח ס'ו סקכ"ג** דמהני תנאי ע"מ שלא יוכל למחול ומהני משום דחשיב תנאי שבממון תנאי קיים, ועיין שו"ת רא"ש פ'ח צ' שכ' דבכ' לו משעבדנא וכו' מהני משום תנאי שבממון תנאי קיים ודבריהם צ"ב. [↑](#footnote-ref-26)