גיד עצמות ועור1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב / סי_ פז

סי' פז גיד עור ועצמות

**א. עצמות בחלב-**

בשו"ע סעיף ז' המבשל או אוכל עצמות בחלב פטור אבל אסור מדרבנן.

ובפמ"ג הביא מהמנ"י בשו"ת-טז שדן בעצם שנמצאת חלולה בלא מוח שצריך לחוש שמא היה בה מוח והמוח וודאי חשיב בב"ח לאסור את החלב.

ועוד מתבאר שם במנ"י דכיון שהיה בה מוח והיא עצם הרכה יש בו איסור דרבנן לכה"פ.

אבל בפמ"ג תמה ע"ז שהרי בשו"ע משמע להדיא דאף בעצמות הקשות יש איסור דרבנן?

וכתב ביד יהודה דאיסור דרבנן זה אינו אלא בעצם אבל החלב ניתר שהרי לא מקבל טעם מן העצם כלל.

וכה"ג כתב ביד יהודה גבי גיד ודומיהן שאף שיש בו איסור דרבנן מ"מ אינו אוסר את החלב כיון שלא נתן בו טעם, והביא כן בשם הגש"ד [ויו"ד לקמן].

והנה קו' הפמ"ג מתבססת על מה שנקט כדבר פשוט דאף עצמות הקשות אוסרות את החלב.

אבל הבאנו במקו"א ד' האחיעזר וחזו"י שלא גזרו מדרבנן אלא בעצמות הרכות, ודלא כדברי הפמ"ג, ולפי"ז א"ש ד' המנ"י, אבל כבר תמה עליהם במנחת יצחק ה-ה מד' הפמ"ג כאן שאוסר גם בעצמות קשות, ואכ"מ עי' מש"כ בדין עצמות.

**ב. גיד בחלב-**

מבואר קיד. העצמות וגידין שבשלן בחלב פטור, וכ"פ בשו"ע פז-ז, ובגמ' מכות כא: מבואר דלוקה עליו וכבר פירש"י ומאירי מכות שם דהיינו כמ"ד יש בגידין בנו"ט, וסוגיא קיד. כמ"ד שאין בגידין בנו"ט [ונתבאר ענין זה רי"פ העור והרוטב].

וכתב הש"ך דמ"מ אית ביה איסור דרבנן [עי' פמ"ג שאסורות בטכילה בדרבנן, ובחכמ"א מ-ו ויד יהודה סקל"ה אסרו גם בבישול וכ"ש הנאה], וכתב ביד יהודה דה"מ הגיד עצמו, אבל החלב וודאי מותר שאין בו טעם כיון דקי"ל אין בגידין בנו"ט ואינו נאסר אף מדרבנן.

ויל"ע לפמש"כ רעק"א-רז בשיטת הרמב"ן דכל שאין נו"ט זב"ז אין איסור בב"ח כלל לא היה צריך להאסר גם הגיד עצמו, וכנראה דעת היד יהודה דלא קי"ל כהרמב"ן בזה וכש"כ גם בחזו"א טז-ה להוכיח.

ולד' היד יהודה צ"ל דאף שאין בגיד טעם ואין כאן עירוב הטעמים רק חלב השוכן בגיד ומעורב בו מ"מ סגי בזה להחשב דרך בישול ולאסור, והוא חידוש וצריך בדיקה.

והיה מקום לומר דכיון שהחשיבו רבנן הגיד כבשר הראוי לאכילה ואסרוהו ה"נ חשיב הטעם קלוש שיש בו כטעם, ולפי"ז ייאסר אף החלב מכח טעם הגיד [שהרי יש ממנו איזה פליטה ונתנו לו ג"כ דין טעם כמו דחשיב הוא עצמו כבשר].

**ג. עור שנתייבש-**

ברמ"א פז-י כתב שעור קיבה שמייבשים אותו וממלאים בו חלב מותר כיון שנתייבש לגמרי ה"ה כעץ.

ובפמ"ג שפ"ד פז-לג כתב בשם כנה"ג דע"י שריה מעל"ע ג"כ מתרכך חוזר לאיסורו, וכ"ש ע"י בישול.

אבל בנוב"י יו"ד-כו התיר אף אם נכבש אח"כ במשקה, וביד יהודה פז-כד הוסיף דאף בנתבשל אח"כ שרי.

וכתב בבדה"ש דאזיל הנוב"י כטעמיה דפי' שם טעם הרמ"א דע"י שנתייבש הרי נעשה כנבילה שא"ר לגר ופקע שם בשר מן העור שהרי א"ר לאכילה, וממילא ס"ל דאף אם אח"כ נתרכך אינו חוזר לאיסורו.

וזה כש"כ בחוו"ד קג-א דנבילה שא"ר לגר שחזרה להיות מושבחת אינה חוזרת לאיסורה שכבר פקע ממנה האיסור.

אבל דעת הפמ"ג וכנה"ג בפשוטו מבואר דאף שהדבר נתייבש ויצא מכלל איסור מ"מ יכול לחזור לאיסורו אם נתרכך, ודלא כהחוו"ד.

אבל היה מקום לומר (עי' בדה"ש בביאורים שם) דאף הפמ"ג מודה לדינו של החוו"ד אלא דאזיל לטעמיה דפי' עיקר ההיתר של עור שנתייבש משום שאינו נותן טעם ולא משום דחשיב כנבילה סרוחה, וא"כ י"ל דאף נבילה עצמה שנתייבשה אין בה היתר דלא חשיבא כנבילה שא"ר לגר עי"ז, וכל ההיתר הוא משום שאינה נותנת טעם בחלב וכיון שנתרכך חוזר לתת טעם ואוסר[[1]](#footnote-2).

אבל באמת מבואר היטיב בפמ"ג שפ"ד קג-ב דאף נבילה בעלמא שנתייבשה הותרה ומ"מ אם אח"כ נפלה לקדירה חוזרת לאסור, כיון שנימוח בקדירה הרי הוא ראוי לאכילה יחד עם התבשיל וחזר לאיסורו.

ומבואר מדבריו שם דה"נ בהא דסי' פז הייבוש מחשיב אותו כנבילה שא"ר לגר.

ומבואר בזה דעת הפמ"ג דאף בכל נבילה שנתייבשה חוזרת לאיסור ע"י שנתרככה, ומש"כ הפמ"ג סי' פז הטעם משום שכמתבשל חוזר לתת טעם, היינו שבא לבאר ג"כ היאך יאסור העור את החלב והרי אינו נותן טעם, וע"ז כתב דאחר שנתרכך שפיר יכול לתת טעם.

ולפי"ז נראה דלא ס"ל כהחוו"ד שהבאנו, אבל בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ו כתב בזה"ל:"עוד אבאר לך נטל"פ בדבר חריף דקי"ל דאסור לאו בכל נטל"פ הוא כן דמאכל נפסד מאוכל אדם ונפל לדבר חריף אף שאין פוגמו יש להתיר דמ"מ אוכל גופיה פקע שם איסור מיניה", מבואר דעתו לכאו' כדעת החוו"ד.

וראיתי במגי"ס שתי' עפמש"כ החוו"ד שם דכל היכא שהוא עומד להשביח כגון חמץ שראוי לחמע בו עיסות לא פקע מיניה תורת איסור, וה"נ הכא גבי עור הקיבה כיון שהוא עומד להעמיד בו ולתת טעם לא פקע מיניה איסורא, ואינו ברור בעיני כ"כ שהרי אין לו ענין בטעם רק להעמיד בו, וצ"ע.

ע"ע במש"כ בכל ענין זה בדין נבילה שא"ר לגר.

1. מיהו ביד יהודה שם נראה דאף אם טעם הדין הוא משום שנסתלק הטעם מן הנבילה מ"מ מועיל זה גם אחר שנשרה או נתבשל שלא יוכל לתת טעם בחלב שכבר נסתלק ממנו כל הטעם. [↑](#footnote-ref-2)