כלים פרק כא
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

זכור ליצחק

כלים

פרק כא

תוכן

[פרק כא משנה א 5](#_Toc136769121)

[הנוגע בכובד העליון, בכובד התחתון 5](#_Toc136769122)

[בנירים 6](#_Toc136769123)

[בקירוס 6](#_Toc136769124)

[בחוט שהעבירו על גבי ארגמן 6](#_Toc136769125)

[ובעירה שאינו עתיד להחזירה 6](#_Toc136769126)

[טהור 7](#_Toc136769127)

[בנפש המסכת 7](#_Toc136769128)

[ובשתי העומד 7](#_Toc136769129)

[ובכפול שהעבירו על גבי הארגמן 8](#_Toc136769130)

[ובעירה שהיא עתידה להחזירה טמא 8](#_Toc136769131)

[הנוגע בצמר שעל האימה באשוויה טהור 8](#_Toc136769132)

[הנוגע בפיקה עד שלא פירעה טמא משפירעה טהור 8](#_Toc136769133)

[טמא 8](#_Toc136769134)

[פרק כא משנה ב 9](#_Toc136769135)

[הנוגע בעול ובקטרב בעין ובעבות אפילו בשעת מלאכה טהור בחרב ובבורך וביצול טמא. 9](#_Toc136769136)

[בעין של מתכת בלחיין ובעריין טמא 9](#_Toc136769137)

[בלחיים ובעריין טמא 10](#_Toc136769138)

[רבי יהודה מטהר בלחיים שאינם עשויין אלא לרבות את העפר 10](#_Toc136769139)

[פרק כא משנה ג' 10](#_Toc136769140)

[הנוגע ביד מגרה מכאן ומכאן טמא בחוט ובמשיחה באמה ובסניפין וכו' טהור 10](#_Toc136769141)

[במכבש של חרש ובקשטנית טהור 10](#_Toc136769142)

[מסר הגדול 10](#_Toc136769143)

[מצודת האישות 10](#_Toc136769144)

[ביאור נידון המשנה בכלי האריגה וחוטי השתי אם הוי חיבור לבגד או לאו 11](#_Toc136769145)

[ביאור הנידון במתני' בדין טומאת המחרישה והחלקים המחוברים אליה 16](#_Toc136769146)

יו"ל

בסייעתא דשמיא

ע"י כולל זכור ליצחק

לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל בהג"ר חיים יוסף יעקבוביץ זצ"ל

וזוגתו הרבנית שפרינצא בת הג"ר בנימין הלוי ע"ה

פיעה"ק ירושלים תשפ"ג

לא הוגה כל צרכו

בסייעתא דשמיא

# פרק כא משנה א

**הנידון במתני'** ביאר ברמב"ם פיהמ"ש דהנה בדיני טומאת בגדים צריך שיהיה טווי וארוג ורק בכה"ג מקבל טומאה, אבל חוטין בלבד אינם מקבלים טומאה, [וכמבואר בגמ' שבת דף סד.], וכן כלי האריגה [בתי נירין] בפנ"ע אינם מקבלים טומאה מדאוריתא כיון שהם פשוטי כלי עץ, והנידון כאן במתני' בבגד המונח על כלי האריגה, והאדם נוגע בכלי האריגה ואינו נוגע בבגד, האם חשיב חיבור לבגד, לענין לטמא הבגד או להיטמאות מהבגד, וכמו"כ המשנה דנה באדם שנוגע בחוטים שעדין לא נארגו בהבגד, אלא שהם מחוברים לבגד ומונחים על כלי האריגה, האם הם חיבור לבגד או לאו.

א] **ברמב"ם** בסוף המשנה העמיד הציור באופן שהבגד טמא, האם האדם הטהור שנגע בכלי האריגה או בחוטי שלא נארגו מקבל טומאה, ואילו ברא"ש [ד"ה הנוגע] העמיד הציור באדם טמא שנגע בכלי האריגה, והנידון אם הוי חיבור לטמאות את הבגד שהיה טהור, וכן משמע בר"ש [ד"ה כובד], ולכאו' אין כאן מחלוקת, דכיון דאין הכלי אריגה חיבור לבגד, הוא אותו נידון בין לטמא אחרים וגם לקבל טומאה. [ועי' בביאורים מש"כ לבאר מדוע הרא"ש מיאן בפירוש הרמב"ם]***.***

## הנוגע בכובד העליון, בכובד התחתון

**ב]** **בר"ש וברא"ש** כ' ד'כובד העליון' הוא הקורה שסמוכה לאדם האורג שעליה כרוך הבגד שכבר נארג, 'וכובד התחתון' הוא הקורה הרחוקה מהאורג שעליה כרוכים חוטי השתי, אבל **הרמב"ם** פירש דה'כובד התחתון' היא הקורה הסמוכה לאורג שהיא יותר למטה [שעליה נמצא הבגד שכבר נארג], ואילו הקורה הרחוקה היא 'כובד העליון', ועי' תוי"ט מש"כ בזה.

**ג]** **בתוי"ט** הקשה לפירוש הר"ש דאם הכובד העליון שהוא הקרוב אליו ומחובר בו הבגד עצמו, אפ"ה הנוגע בו וטהור, כ"ש שהנוגע בכובד התחתון שהוא רחוק ממנו, ואין מחובר בו אלא החוטים המחוברים לבגד ודאי יהיה טהור, והוי ליה זו ואצ"ל זו עיי"ש, ועי' הערה ישוב המים טהורים והסד"ט[[1]](#footnote-1).

**ד]** **ברמב"ם וברא"ש** כ' דמיירי שנגע האדם בקורה עצמה שהיא הכובד העליון, ובמים טהורים כ' לדקדק בלשון הר"ש דמיירי שנגע בבגד המונח על גבי הקורה, ולא מיירי בנגע בקורה עצמה, ויש לדון טובא בראייתו דאפשר שיש לפרש דכוונת הר"ש כמו להרמב"ם עי' הערה[[2]](#footnote-2).

**ה] יש להעיר** מאי קמ"ל מתני' דהנוגע בכובד העליון והתחתון טהור, דמאי ס"ד שהכובדים יחשבו חיבור להיות חלק מהבגד עצמו, והרי הוא כלי בפנ"ע שאורגים עליו הבגד ומהיכא תיתי שיהיה חיבור לבגד, וכן קשה מקירוס דהוא מסרק והוי כלי בפנ"ע ומאי קס"ד דיהיה חיבור לבגד[[3]](#footnote-3).

ואפשר שיש לבאר בזה ע"פ מש"כ במשנה אחרונה דהכא הנידון במתני' הוא מדין ידות, וא"כ סד"א דהכובדים הללו יהיו יד לבגד, ובזה א"ש דלא צריך שיהיה חלק מהבגד, אלא יכניס טומאה לבגד ויוציא טומאה מהבגד משום שמשמש את הבגד באריגתו יחשב יד לבגד, וקמ"ל מתני' דלא הוי יד לבגד.

הטעם דכלי האריגה לא יחשב יד לבגד

ו] בהטעם דקמ"ל דלא הוי יד לבגד, י"ל בתרתי, א) המשנ"א כ' דהטעם דכיון דאינו מחובר ממש בבגד לא הוי יד, דדין ידות הוא דוקא במחובר ממש, ב) אפש"ל עוד טעם דלא הוי יד, כיון דיד הוא משמש את הכלי בעיקר תשמישו, אבל כאן הוא משמש את הכלי רק בעת אריגתו ועשייתו של הכלי עצמו, אבל אינו משמש את הכלי בתשמישו ולכן לא הוי יד, [ואם כנים הדברים אין מקור מכאן למשנ"א דיד צריך להיות מחובר].

## בנירים

**ז] עי' רמב"ם פיהמ"ש**, וכן פירש הרא"ש כאן וז"ל "הם חוטים גדולים על גבי קנים ובמשיכתן נגבהים חוטי השתי ונעשה דרך לזרוק ביניהם חוט הערב" עכ"ל, וצ"ל דסד"א דכיון דהוי חלק מכלי האריגה יחשב יד לבגד וכמש"נ בכובדים.

## בקירוס

**ח] עי' רמב"ם ורא"ש** שפירשו דהוא מסרק שהאורג דוחק בו את חוטי הערב להיות דבוקים לבגד. ועי' בר"ש שכ' להביא הגמ' שבת קה. מצובייתא עיי"ש. ועי' רש"י שבת קה. וולא נזכר בדבריו ביאור זה דמסרק, אלא משמע בדבריו דהוא שייך לנירים עצמם עיי"ש, תוי"ט מש"כ כאן, ועי' חזו"א סי' כ"ו סק"ג.

## בחוט שהעבירו על גבי ארגמן

ט] ומצינו בזה כמה פירושים **א) ברא"ש וברמב"ם** כ' דקאי על חוט שנעזר בו האורג להחזיק בו בשעת האריגה.

**ב) עי' ר"ש ורע"ב** שהם חוטי כיסוי שנותנין על הבגד לאחר שארג בו את הרקמה כדי שלא תתלכלך.

**ג) ובאליהו רבה** דכ' דקאי על החוט הצבוע שנתנו בתוך האריגה לנוי, וכיון דנתן רק חוט אחד שם לא יקיים אותו שם ולכן אינו נחשב לחיבור, אבל בסיפא דמיירי על 'כפול' א"כ אפשר דסופו לקיימו שם ולכן טמא.

והנה להרא"ש והרמב"ם קאי על חלק מכלי האריגה, ומבואר דאפילו שהוא מסייע לאורג להשתמש בכלי האריגה סד"א שיהיה טמא מדין כלי האריגה, ב) ולשיטת הר"ש והרע"ב והגר"א לכאו' מבואר כאן חידוש נוסף דאף אינו חיבור לבגד ולא מדין יד כיון דהוא מחובר בבגד עצמו.

## ובעירה שאינו עתיד להחזירה

**י] הרא"ש** פירש דמיירי כשזורק האורג חוט הערב בין חוטי השתי, ונשאר מן החוט ערב שממשיך קצת חוץ למסכת, ומיירי בחוט קצר ואין בו מספיק להחזירו לצד השני, וא"כ כיון שנשאר חוץ למסכת הוא עומד ליקצץ, ואינו נחשב לחלק מן הבגד, וכן מבואר בפירוש הרמב"ם, אולם עי' **בר"ש** שכ' דהוא מוך שתופרין בתוך המטפחת לנוי וחוט של ערב כרוך בתוכה ואם אינו רוצה להחזירו בתוך הבגד, כגון שהוא אדום והוא רוצה צבע שחור הדין הא דאינו חיבור.

## טהור

יא] **במשנ"א** הקשה דאף שאינם חיבור לענין להחשיבו לבגד אחד, אבל מדוע לא יקבלו טומאה מדין נגיעה בבגד הטמא, והיינו דלפי מה דכ' הרמב"ם דמיירי בבגד שנגע במת א"כ הבגד עצמו נמי חשיב אב הטומאה מדין חרב הרי הוא כחלל, דשיטת הרמב"ם דהוא בכל הכלים, וא"כ יחזור ויטמא את האדם הנוגע בו, ועיי"ש מש"כ לחדש דבחרב הרי הוא כחלל לא אמרי' בפשוטי כלי עץ כיון דהוא טומאה דרבנן.

## בנפש המסכת

יב] עי' **ר"ש ורע"ב** דקאי על "חוטי הערב" שהולכים בתוך החוטים השתי כנפש בתוך הגוף, וברמב"ם וברא"ש הוסיפו ' חוטי הערב קודם ההידוק'.

**ובר"ש** כתב דה"ה קנים וחוטים ועצים כל דבר שנותן אורג לתוך המסכת לתקן אריגתו חשיב חיבור. יש לעי' וכי העצים נתפרים בתוך הבגד, ואם לאו מדוע הם טמאים כבגד עצמו. אולם י"ל דבאמת משכח"ל שתופרין עצים בתוך הבגד עצמו, ודוגמא לדבר וילון שתופרים למטה חתיכת עץ להכביד עליו שלא יזוז.

## ובשתי העומד

יג] **כתב הרמב"ם** החוטים המתוחים שנמצאים בין הקורות [היינו בין שני הכובדים], והחידוש הוא דאפילו שעדין החוטים לא נארגו בבגד מ"מ הרי הם חיבור לבגד. אולם בר"ש כ' "שצריך לבגד ועומד ליארג" והיינו דלכן הא נחשב לחלק מן הבגד.

**ובחזו"א** [כ"ו א'] כ' לדקדק מזה דפליגי הר"ש והרמב"ם בחוטים התלויין על הכובד דהיינו על הקורה עצמה, דלהרמב"ם לא הוי בין שני הקורות, ולכן יהיו טהורים, משא"כ להר"ש הכל תלוי בעומד ליארג, וכיון דגם החוטים שעל הכובד עומדים ליארג, לכן הם טמאים[[4]](#footnote-4).

**יד]** **הקשה החזו"א** לפי מה דנתבאר ברמב"ם דרק החוטין שבין הקורות טמאים, א"כ אדתני ברישא כובד ליתני החוטין שעל הכובד דהוי ריבותא טפי דאפילו החוטין עצמם טהורים, [ולהר"ש א"ש דבאמת החוטים טמאים], ועיי"ש שציין בזה למתני' בנגעים פי"א מ"ט דשתי שעל הכובד בכלל הכובד, והכא נמי כובד היינו גם החוטים שעליו. עכ"ד[[5]](#footnote-5).

**טו] עוד העיר שם החזו"א** דבכובד התחתון א"א לומר דקאי על המונח עליו, כיון דהמנוח על הכובד התחתון הוא הבגד הארוג והוא באמת טמא, וע"כ כובד התחתון מיירי על הקורה עצמה עיי"ש בכ"ד. אכן יתכן לומר דלעולם גם בסיפא מיירי על החוטים, וכמו שנתבאר לעיל במים טהורים דבכובד התחתון מיירי על חוטין שלא נארגו יפה שמונחים על הכובד התחתון, ולפי"ז א"ש.

**טז] יש להקשות** **להרמב"ם** פיהמ"ש דרק השתי העומד בין שני הכובדים הוא חיבור מהא דמבואר בתוספתא ב"מ פ"ט ה"ב החבל שהוא מסרג את המיטה אפילו מאה אמה כולו חיבור אחד ע"כ, [והובא בר"ש לעיל ריש פי"ט], הרי מבואר דכל שהוא עתיד להתחבר למיטה הרי הוא חיבור למטה ואפילו מאה אמה, וא"כ קשה הרי גם כאן הוא מחובר לבגד ועתיד ליארג בבגד ומדוע רק החוטים שבין הכובדים טמאים[[6]](#footnote-6).

## ובכפול שהעבירו על גבי הארגמן

**יז] בר"ש** כ' חתיכת בגד שתופרין על הארגמן שלא יתלכלך, וצ"ל דהחילוק מהרישא הוא ד"חוט שהעבירו על ארגמן" טהור משום דהתם אינו תפור לבגד, ולכן אינו חיבור לבגד, וכאן הוא תפור ולכן הוי חיבור. אך קשה דא"כ מה הוא שייך ללשון כפול.

ועי' **באליהו רבה** הובא לעיל שביאר דארגמן הוא חוט הצבוע לנוי ואם מחזירו והוא כפול שוב אינו עומד לינטל ולכן הוא חיבור לבגד, וברמב"ם וברא"ש ביארו 'החוט השזור', ויש לעי' בביאור כוונתם, ולכאו' הוא לשיטתם לעיל שהאורג נעזר בו, אלא שכאן הוא שזור ומחובר, ואולי על שם שזור ומחובר קרי ליה [ויש לעי'].

## ובעירה שהיא עתידה להחזירה טמא

יח] **עי' רא"ש** לעיל, ולפי שיטתו כאן צ"ל שנשאר חוט גדול שהוא עתיד להחזירו ולארגו, והר"ש פירש כאן לפי שיטתו לעיל עיי"ש.

## הנוגע בצמר שעל האימה באשוויה טהור

יט] **בר"ש וברא"ש** ביארו ש"אימה" הוא מקל ארוך שכרוך עליו הצמר וממנו טויים את החוטים, ויש בו גם בית קיבול לכלי הטוויה, **ואשוויה** כתבו דעשוי לכך אלא ששונה קצת בצורתו, והחידוש הוא שהצמר והכלי לא נחשבים חיבור זה לזה, ואם נגע האדם בצמר והכלי היה טמא לא קיבל האדם טומאה, ומשום דאינם נחשבים חיבור זה לזה. וברמב"ם פי' דאי"ז כלי טוויה אלא כלי אריגה

## הנוגע בפיקה עד שלא פירעה טמא משפירעה טהור

**כ]** ברא"ש שכ' והוא יד לפלך, מבואר דהנידון הוא אם הפיקה חיבור לפלך, ואם נטמא הפלך והוא נגע בפיקה נטמא, [ואילו לומר דמיירי באופן שהצמר טמא והוא נגע בפיקה והחידוש דאין הפיקה חיבור לצמר, דא"א לפרש כן שהרי הצמר בפנ"ע אינו מקבל טומאה אא"כ הוא טווי וארוג].

.

## טמא

**בגדר החיבור של חוטי השתי והערב קודם שנארגו לבגד**

**כא] מבואר** במתני' דהנוגע בנפש המסכת ובחוטי השתי טמא, והיינו דאף קודם שנארגו בבגד הם חיבור לטמאות הבגד או לטמאות האדם הנוגע בהם מכח הבגד, ומאידך ברישא מבואר דהכובד והקירוס וכו' אינם נחשבים לחיבור, ועי' במשנ"א דכ' דהנידון במתני' הוא מדין ידות, ועפי"ז כ' להוכיח הלכה בדין ידות שצריך שיהיה היד מחובר לכלי בתפירה או באריגה ורק בכה"ג הוא נחשב ליד.

אך יש לעי' בהא דמבואר כאן דנפש המסכת והשתי העומד טמא, וקשה במה נחשב יד לבגד, והרי אינם משמש את הבגד מידי, ומדוע יחשב יד.

ועי' בחזו"א כ"ו סק"א דכ' לבאר בגדר החיבור של החוטין לבגד, וכ' לדמות זה להא דמבואר לעיל פי"ט מ"א דהחבל המסורג למיטה לאחר שסירג ג' בתים הוי חיבור למטה, ומבואר דהוא דין של חיבור לבגד [ולא מדין יד], וביאר דכיון שהם משמשים מלאכה אחת, וכבר מחוברים ועתיד להשלים החיבור לכן הוא כבר מחובר מעכשיו.

**ועי' בביאורים** כמה נפק"מ בין החיבור של החוטים לבגד אם הוא מדין ידות כהמשנ"א, או מדין חיבור כמו חבל למיטה וכמ"ש החזו"א[[7]](#footnote-7).

בענין טומאת בגדים לא נגמרה מלאכתו

**כב]** מבואר במתני' דבגד מקבל טומאה אף קודם שנגמרה מלאכתו, והיינו דאף שעתיד לגמור בה המלאכה, ועדין לא גמר אריגת הבגד כבר הבגד מקבל טומאה, ועי' משנ"א דעמד בזה וציין ללקמן פכ"ז מ"ב דמבואר כן, וכן ציינו דמבואר שם במ"ז ומ"ח.

והקשו מאי שנא מחק קפיזא בקבא דמבבואר דכל שלא גמר מלאכתו טהור, וכן מבואר בפט"ז דבעינן שיהיה גמר מלאכה של יחסום ויקנב בסל. ועי' חזו"א ל"ב סק"ג מש"כ בזה, ועי' בחזו"א סימן כ"א סק"ג.

ועי' מקד"ד סי' נ"ג סק"א דכ' הטעם דבגד טמא אף שלא נגמרה מלאכתו הוא משום דטומאת בגדים לא הוי מתורת כלי אלא משום דין מחודש של טומאת בגדים.

# פרק כא משנה ב

## הנוגע בעול ובקטרב בעין ובעבות אפילו בשעת מלאכה טהור בחרב ובבורך וביצול טמא.

א] מבואר במתני' דבמחרישה יש חלקים טהורים ויש חלקים טמאים, ויש לעי' מהו הנידון כאן.

ברמב"ם כ' וז"ל "אם נטמאת העגלה או המחרשה, איזה מן המחובר בהן נחשבין כהדבר שנטמא ואיזה מהן אינו נחשב". ומשמע דהעגלה או המחרישה עצמה מקבלים טומאה מצד עצמם, והנידון במתני' איזה מהחלקים הם חיבור למחרישה, ואיזה מהחלקים אינם חיבור למחרישה.

ועי' רא"ש דכ' "בבבא זו מפרש כל כלי המחרישה איזה מהם חבור להכניס ולהוציא טומאה" מבואר נמי דעיקר המחרישה טמאה מצד עצמה ושאר החלקים טמאים מדין חיבור למחרישה, ועי' תפא"י מש"כ הובא בהערה[[8]](#footnote-8).

**ב] ויש לעי'** מהו עיקר המחרישה שהיא טמאה מצד עצמה, ומדוע באמת היא טמאה מצד עצמה טפי משאר החלקים המבואר במתני' דהנידון בהם אם הם טמאים מדין חיבור למחרישה, **ועי' בביאורים מש"כ בזה באריכות.**

**ג] בתפא"י** בועז ג' הקשה מאי שנא מהא דלעיל פ"כ מ"ג דמבואר דקרדום הוא חיבור ליד בשעת מלאכה, ומדעו הכא אינו חיבור ואפילו בשעת מלאכה, ותי' משום דהתם הוא מהודק ממש והוי כאחד ממש, ואילו הכא אינו מהודק כ"כ להחשיבו לכלי אחד.

**ד] בחזו"א** [כ"ו ז'] הקשה מאי שנא ממספורת של פרקים דמבואר דהוי חיבור זה לזה כיון דמשמש מלאכה אחת, והרי גם כאן הוא משמש לתשמיש אחד ומדוע לא יהיה חיבור, וכן הקשה גבי יד לקרדום כהתפא"י, ועיי"ש שביאר משום דבמספורת חשיב הכל כלי אחד, משא"כ הכא חשיב כאסיפת כלים שחיברן זה לזה, אבל לא נעשו כלי אחד, ועיי"ש שכ' החזו"א וז"ל ואימתי חשיב חד כלי ואימתי חשיבי כנפרדים תלוי בדעת חכמים ובהכרעתם ע"כ ועי' עוד בחזו"א שכ' גם סברות לחלק בין מספורת למחרישה, **והובא בביאורים**.

ה] עוד יש להקשות מדוע לא יהיה טמא העול והקטרב מדין ידות הכלים, והיינו דאף דאינו טמא מדין גוף הכלי עצמו כמספורת של פרקים, אבל מדוע לא יהיה טמא מדין ידות הכלים. ואולי משום שאינו מחובר ממש אחד בשני וכמ"ש המשנ"א משנה א' וצ"ע. ואולי משום דנחשב יד ליד עי' להלן משנה ג'.

## בעין של מתכת בלחיין ובעריין טמא

ו] יש להעיר מדוע המשנה מחלקת זאת לבבא בפנ"ע, ולא כללה כל הטמאים בחדא מחתא בהדי חרב ובורך ויצול דהם הכלים הטמאים במחרישה, ויתכן דטומאתם אינה תלויה בטומאת החרב והבורך, ונתבאר בס"ד בביאורים כאן במתני' כאן אות ב' וג'.

## בלחיים ובעריין טמא

**ז] בר"ש** מבואר ב' פירושים, א' מבואר בדבריו דמיירי על הלחיים שהם מחוברים לעול, וכן מבואר ברמב"ם, וצ"ע דכיון דהעול עצמו טהור ואינו חיבור למחרישה, איך יתכן דהלחיים שמחוברים אליו יחשבו חיבור למחרישה, ועי' בתפא"י [ל-לב] שביאר דמיירי על לחיים אחרים המחוברים לעגלת המחרישה ולא המחוברים לעול, ואפשר דזה נמי שיטת הרא"ש, ואולי הפירוש השני בר"ש, ועי' חזו"א כ"ו ט' וצ"ע, ועי' מש"כ בזה בביאורים.

## רבי יהודה מטהר בלחיים שאינם עשויין אלא לרבות את העפר

**ח]** ויש לעי' מהו המחלוקת של ת"ק ור' יהודה ובחזו"א כ"ו ז' ביאר דר' יהודה ס"ל דכיון שיש שדות רכות שאין צריכים את הלחיים לרבות העפר, נמצא דפעמים מוציא את הלחיים מהמחרישה, ולכן אינו חיבור, ועי' תפא"י יכין מש"כ בזה [כעי"ז].

# פרק כא משנה ג'

## הנוגע ביד מגרה מכאן ומכאן טמא בחוט ובמשיחה באמה ובסניפין וכו' טהור

א] יש להבין מדוע החוט והמשיחה והאמה והסניפין טהורים, והרי הם משמשים עם הכלי, שהרי כיון דמתקינים אותם על הכלי בהכרח הכלי צריך אותם לתשמיש, וא"כ כמו שיד מגרה טמאה משום שצריכים לו, ה"ה דיש צורך גם לשאר החלקים, ומדוע לא יחשבו יד לכלי לקבל טומאה.

**ב] במשנ"א** ביאר דאינם יד, אלא הם נחשבים "יד ליד", והיינו דהחוט והסניפים והאמה מועיל שהאדם יוכל לאחוז ביד של מגירה, והיד של מגירה היא גופא בגדר יד למגירה ואינה נחשב למגירה עצמה, ונמצא דהוי יד ליד. עי' בגר"א על התוספתא פ"א ה"ב דמבואר דיד ליד טהור. **ובסד"ט** כתב דהוא משום שאין בהן כ"כ צורך למגירה, **ובחזו"א** סימן כ"ו סק"ט כתב ע"פ התוספתא, דכל הני דטהורין הוא משום שאינם קבועים.

## במכבש של חרש ובקשטנית טהור

ג] ובטעם הדבר עי' משנ"א דכ' דאינם מחוברים חיבור יפה, ועי' תוספתא ב"ב פ"א ה"ב מכבש בזמן שהוא קבוע חיבור לטומאה ולהזאה, "ניטל וניתן אינו חיבור לא לטומאה ולא להזאה", ומבואר דהטעם דמכבש אינו חיבור, הוא משום שהוא ניטל וניתן ואינו קבוע. וכעי"ז מבואר בר"ש כת"י וברע"ב לגבי קשטנית טהור כ' שדרכם היה שלא לחבר הקשת בברזל.

## מסר הגדול

ד. הר"ש והרא"ש הביאו תוספתא דגם לר' יהודה אינו טמא אלא מקום היד, והיינו רק מה שאוחז והביאור הוא משום דהוי יד וכבר מצינו שמחלקים היד עצמה כמו בחבל

## מצודת האישות

ה. עי' רא"ש שביאר דכיון שתמיד מתוחה לכן הוי חיבור ומבואר כאן דיש חיבור גם כשאינו חפצא אחד

**סימן א**

# ביאור נידון המשנה בכלי האריגה וחוטי השתי אם הוי חיבור לבגד או לאו

1. **צורתא דשמעתא**
2. **האם הטמאים דמתני' הוא מדין ידות הוא מדין חיבור**
3. **כמה נפק"מ בין דין ידות לדין חיבור לטומאה**
4. **בביאור החילוק בין גדרי ידות הכלים לגדרי חיבור לכלי**
5. **האם נחלקו הרמב"ם והר"ש מהו כובד העליון, ובביאור הנידון בזה**
6. **בנידון דמתני דתרוויהו איתנהו ביה גם דין ידות וגם דין חיבור**
7. **בדברי הרמב"ם בחוטי השתי המונחים על הכובד עצמו**
8. **בחוטי השתי העומדים להתחבר לבגד ונמצאים חוץ לכובד**

**א**

**צורתא דשמעתא**

**כלים** פרק כא מ"אהנוגע בכובד העליון בכובד התחתון בנירים ובקירוס וכו'. מבואר במתני' דהכובד העליון והתחתון והנירים והקירוס אינם נטפלים לבגד, ואינם חיבור לו, ואלו נפש המסכת [דהיינו חוטי הערב שבין הכובדים], ושתי העומד וכפול שהעבירו ועירה שעתיד להחזירה הוי חיבור לבגד.

ודין זה נוגע בין באופן שהבגד טמא, והאדם הטהור נגע בחלקים המחוברים לבגד, דיש שהם חיבור לבגד והאדם נטמא, וישנם שאינם חיבור לבגד ולכן האדם טהור. וכן נוגע לאידך גיסא באופן שאדם טמא נוגע בחלקים הללו מחוברים והבגד טהור האם הבגד יקבל טומאה או לאו.

ועי' לשון הרמב"ם שהעמיד המשנה כאן באופן שהבגד היה טמא והאדם הטהור נגע בבגד, אולם יעוי' בלשון הרא"ש שכ' וז"ל "והנוגע באחד מהם אינו חיבור להעביר את הטומאה לבגד" עכ"ל, מבואר דהעמיד זאת באופן שהאדם טמא והבגד טהור והנידון הוא להכניס טומאה לבגד, ועי' עוד בר"ש שמדוייק כהרא"ש שכ' בד"ה בחוט שהעבירו על גבי ארגמן "ואם נגע באותן החוטין טהור הארגמן דלאו חיבור הוא לבגד" מבואר נמי דהנידון הוא להכניס טומאה לבגד ע"כ.

אולם לכאו' אין כאן פלוגתא אלא הכלי מודים דהנידון במתני' הוא בין להכניס טומאה לבגד ובין להוציא טומאה מהבגד לנוגע במחוברים, אלא דהנידון הוא יסוד אחד מה נחשב חיבור לבגד ומה אינו נחשב חיבור לבגד[[9]](#footnote-9).

**ב**

**האם הטמאים דמתני' הוא מדין ידות הוא מדין חיבור**

והנה יש לדון בהני דנחשבים חיבור לבגד, דהיינו נפש המסכת והשתי העומד וכו', האם הוא מדין חיבור לבגד, או דהוא מדין ידות לבגד, וביאור הדברים, דהנה לענין קבלת טומאה בעינן שיהיה ארוג וטווי [וכדאיתא בשבת דף פד.] וכמ"ש כאן הרמב"ם פיהמ"ש, אלא דחוטי השתי והערב אפשר דכיון דמחוברים חיבור לבגד הם נטפלים ונחשבים לחלק מן הבגד, והרי הם כבגד עצמו, וכמו דמצינו לעיל פי"ט מ"א גבי חבל המחובר למיטה דכיון שסירג בה ג' בתים הרי הוא חיבור למטה לקבל טומאה עיי"ש, או דילמא יתכן עוד דאי"ז מפרשת חיבור, אלא הוא מפרשת ידות, והיינו דהוא מדין יד.

ובמשנ"א כאן כ' דהוא מדין ידות, ועפי"ז כ' לחדש בדין ידות דבעינן שיהיה דוקא מחובר באריגה או בתפירה אבל בלא"ה לא הוי יד ולכן ברישא דמתני' לא הוי יד כיון דאינו מחובר בתפירה ואילו בסיפא הוא מחובר בתפירה[[10]](#footnote-10). ומאידך בחזו"א סי' [כ"ו סק"א] דהוא מדין חיבור לבגד, וכ' לדמות זה למיטה פי"א מ"א דהוא מדין חיבור לבגד ועיי"ש שכ' דכיון דהוא משמש מלאכה אחת עם המיטה ועומד להתחבר למיטה הוא דין חיבור למיטה.

**ג**

**כמה נפק"מ בין דין ידות לדין חיבור לטומאה**

ונראה דנפק"מ רבתא איכא אם הוא מדין ידות או דהוי דין חיבור. דהחיבור הוא טמא ממש, ואילו הידות יש בהראשונים דסברי דידות הם עצמם אינם טמאים, עי' לעיל פי"ט מש"כ בזה להביא פלוגתת הראשונים ריש עוקצין האם היד עצמה טמאה או דהיא רק מכניסה ומוציאה טומאה לכלי, ומעתה להנך ראשונים שאין הידות טמאים אלא רק מכניסים ומוציאים טומאה איכא נפק"מ דאי משום הדין חיבור הרי הוא טמא ממש ואי משום הדין ידות הוא רק מכניס ומוציא טומאה, אך יש לעי' מאי נפק"מ אם הוא עצמו טמא או דאינו טמא אלא מכניס ומוציא טומאה, והרי סוף סוף הנוגע בו טמא ומטמא.

וי"ל דנפק"מ לכמה דינים.

**א)** דאם משום ידות ואין היד טמאה אין איסור להכניס את היד למקדש, [וכמו שכ' בקה"י טהרות סימן ....], אבל אם משום חיבור הרי הוא עצמו טמא ויהיה איסור להכניסו למקדש.

**ב)** נפק"מ לענין חציצה בפני הטומאה, דאם הוא ידות כיון דאינו טמא בעצמו לכאו' הוא חוצץ וממעט בחלון בפני הטומאה, אולם אי נימא דהוא טמא בעצמו הרי הוי חפצא של טומאה ולא יחצוץ [ועי' אהלי טהרות פרשת בא תשפ"ב מש"כ בזה הגר"ד לנדו שליט"א].

**ג)** יש לשון נפק"מ לענין כתמים על החבל, דאי משום יד כיון דאינו מקבל טומאה בעצמו לא יהיה בו גזירת כתמים, אבל אי משום חיבור הרי הוא מקבל טומאה בעצמו

**ד)** אפשר עוד נפק"מ לענין הזייה דבכתבי הגר"ח כ' דלענין הזאת מי חטאת דמזים על הכלי, דלא מהני להזות על היד, אלא צריך להזות על הכלי עצמו, אולם אם הוי חיבור מסתבר דמועיל הזאה על היד גופא,

**ה)** עוד יש לדון נפק"מ לענין סכך סוכה [וצל"ע בגמ' סוכה יב.],

**ו)** עוד אמרו נפק"מ לענין באופן שהיד טמאה קודם שחיברה לעיקר הכלי, ואח"כ חיבר אותה לעיקר הכלי, האם מטמאת היד את עיקר הכלי, דאי משום 'ידות' אפשר דאינה מטמאת את עיקר הכלי, כיון דאין היד חיבור לכלי אלא רק משמשמת את הכלי לא יעביר טומאה לכלי, אלא דמפרשת ידות נתחדש דהנוגע ביד הרי הוא מכניס טומאה לכלי, אבל אין היד מטמאת את הכלי מצד עצמה, אמנם אי משום חיבור עצם הדבר שהוא מחובר הכל נעשה לטמא, [וכן מבואר לעיל פי"ח בר"ש שהביא התוספתא לגבי מטה שנתפרקה וחברה לשמונה מטות דכל המטות טמאות מדין חיבור לכרעים], ויש לעי' בזה ודוק.

אלא דיש לדון לשיטות הראשונים דגם היד טמאה בעצמה מאי נפק"מ אי הוי חיבור או יד לטומאה, ואולי הנפק"מ [ו'] תהיה נפק"מ בזה דידות דאינו חלק מהחפצא של הכלי אלא הוא משמש את הכלי, ולכן אם היד טמאה אינו מטמא את הכלי, משא"כ אי הוי מדין חיבור הרי הוא מטמא את הכלי וכמו דמצינו גבי מיטה.

ונראה דאיכא נפק"מ גם להראשונים דס"ל דהיד עצמה טמאה, וזהו לפי מה דמבואר בביאור הגר"א על התוספתא "דיד ליד טהורה", ועי' להלן פכ"א מ"ג דמבואר דין זה בשם המשנ"א, דביאר שם דינא דמתני הכי, ונראה דבזה יהיה נפק"מ "דיד ליד" טהור דכל פרשת יד נתחדשה רק במחובר לעיקר הכלי ולא במחובר ליד, אבל דין חיבור הוא דין טפילות דהוא חלק מעצמו של הכלי, וא"כ היד לחיבור חשיב יד לעצמו של כלי ונראה דיהיה טמא.

**ד**

**בביאור החילוק בין גדרי ידות הכלים לגדרי חיבור לכלי**

אלא דיש חילוק מהותי בין גדרי יד לבין גדרי חיבור לכלי, דהנה יד לכלי לכאו' צריך שיהיה משמש את הכלי, דזהו מהות הדין ידות, וכן נלמד מקרא בגמ' חולין קיח לכל צרכיכם לרבות את הידות והיינו דהוא בא לשימוש הכלי, משא"כ חיבור הוא אפילו בלא לשמש את הכלי, [ועי' לעיל פי"ט הובא הר"ש לעיל פ"א מ"ג בסוף המשנה דמבואר דצואה הדבוקה במיטה טמאה מדין חיבור למיטה, והיינו דאין צריך שיהיה משמש את המיטה],

ומאידך לעניו חיבור מבואר דצריך שיהיה עתיד להיות חלק מגוף הדבר, ואף דעדין לא נתחבר אבל כיון דעתיד להיות חלק מגופו של כלי הוא נחשב לחיבור, או דנעשה כבר לחלק מגופו של כלי, משא"כ ידות הוא אפילו דבר חיצוני כל הכלי ומשמש את הכלי ואינו מתחבר להיות חלק מגופו של כלי נמי הוי יד, ואולי המשנ"א הוכיח מהמשנה כאן דבעינן שיהיה חיבור ממש ועי' מש"כ בזה לעל בהערה לדון לדחות הדברים.

**ה**

**האם נחלקו הרמב"ם והר"ש מהו כובד העליון, ובביאור הנידון בזה**

והשתא בנידון דידן בביאור דינא דמתני' יש להקשות מה הנדון במתני' דאי נימא כהמשנ"א דהוא מדין ידות, צ"ב איך שייך לומר בסיפא דמתני' דחוטי השתי והערב בין הכובדים יחשבו יד להכלי והרי אינם משמשים את הבגד כלל אלא עומדים להתחבר אליו, ואי נימא כהחזו"א דהנידון במתני' הוא מדין חיבור לבגד ולא משום ידות, צ"ב רישא דמתני' מאי קמ"ל מתני' והא פשיטא דלא שייך לומר שהכובד והקירוס יהיו חיבור לבגד, דהרי אינם שייכים כלום לגופו של כלי.

והנה הרמב"ם ביאר מתני' "דכובד העליון טהור", הנידון הוא באדם הנוגע בהכובד בעצמו, אולם יעוי' במים טהורים שדייק בדברי הר"ש שכ' דהניון הוא על הבגד העומד על הכובד העליון והתחתון והיינו דאין הנידון על הכובד עצמו אלא הנידון הוא על החוטין שעליו עכ"ד, ולפי"ז ביאר עיי"ש. והובא במראה מקומות כאן.

והיה אפש"ל דיסוד הפלוגתא היא דהרמב"ם למד דהנידון כאן הוא משום ידות ולכן מפרש דהיה ס"ד דגם הנוגע בכובד עצמו טמא ומשום דין יד, וקמ"ל מתני' דלא הוי יד, אבל הר"ש נקט דכל הנידון במתני' הוא משום דין חיבור, וא"כ פשיטא דהכובד העליון לא הוי חיבור לבגד ומש"נ לעיל, ולכן פי' דמיירי על החוטין שעל הכובד דבזה סד"א דהוי חלק מן הבגד וקמ"ל דלא.

ואפשר דיש לדקדק דהרמב"ם באמת למד מתני' מדין ידות וכמ"ש המשנ"א דכ' הרמב"ם בפיהמ"ש וז"ל הנוגע בדבר המחובר באריג חבור חזק שהוא טמא, **וכאלו נגע בבגד שנטמא**, עכ"ל, ומלשון זו כאילו נגע בבגד משמע דהחוטים אינם טמאים כלל, אלא דהנידון הוא כאילו נגע בבגד וזהו מדין ידות, אבל אי משום חיבור הרי הם בעצמם טמאים. וכן שמעתי לדייק דהרמב"ם ביד החזקה פ"כ מכלים פסק דינא דמתני' והתם הרמב"ם מיירי על דיני ידות, ומשמע קצת דהוא מדין ידות, [ועיי"ש בלשון הרמב"ם היטב, דכ' חיבור ולא כ' יד, ויש לדון בראיה זו].

מיהו קשה לפרש כן מכמה קושיות א) להרמב"ם אי נימא דס"ל דמתני' מדין ידות מדוע בסיפא חוטי השתי טמא והרי אינם משמשים הבגד ב) קשה להר"ש דאי נימא כמש"נ דהר"ש הוכרח לפרש דמיירי על חוטים שעל הכובד כיון דפירש מתני' מדין חיבור, א"כ יקשה דתנן 'קירוס' והרי הוא כלי ולא חוטין, [או דהוי מסרק או דנימא כרש"י בשבת קה. דהוא בתי נירין מ"מ הוי כלי].[[11]](#footnote-11).

ועוד דבעיקר דברי המים טהורים בדברי הר"ש יש לדון טובא, א' דראייתו הוא מלשון הר"ש דמיירי "בבגד שעל גבי האריגה", וקשה דהרי הבגד עצמו באמת מקבל טומאה, וכל הנידון הוא על החוטים הנמצאים על הבגד, ובאמת הגיה המים טהורים "הנוגע ע"ג האריגה", והיינו דלא נגע בבגד אלא בחוטים שעל הכובד, ואמנם לכאו' היה אפשר לקיים הגיסא שלפנינו ולגרוס בגד וכוונת הר"ש להקדים הנידון במתני' דמיירי על בגד הנמצא ע"ג אריגה, וכמו שהמשיך שם הר"ש "קא מפרש ואזיל מאי דהוי חיבור לבגד ומאי דלא הוי חיבור לבגד" ושוב אין ראיה לנידו"ד, [גיסי הרב בנימין גרינצייג].

ומעתה אם נימא דהנידון במתני' הוא על הכובד עצמו ולא על החוטין הנוגעים בכובד, צ"ל דההו"א בגמ' הוא דהכובד יהיה יד לבגד, דלכאו' זה ודאי לא שייך לומר דהכובד יהיה חיבור לבגד, אלא דהנידון הוא מדין יד דהוא משמש לבגד, וקמ"ל דלא הוי יד, והטעם דקמ"ל דלא הוי יד י"ל בתרי גוני א' משום דאינו משמש אלא בשעת אריגה ואינו משמש בשעת מלאכה, וליד בעינן שיהיה משמש בשעת מלאכה ב' י"ל כמו שכ' המשנ"א דלענין יד צריך שיהיה חיבור ממש, והכא דאינו חיבור ממש אלא שהבגד מונח עליו בשעת אריגה אבל אינו חלק ממנו בכה"ג לא שייך לומר בזה דין ידות.

**ו**

**בנידון דמתני דתרוויהו איתנהו ביה גם דין ידות וגם דין חיבור**

ואשר נראה בזה דהמשנה עוסקת בדיני בגד הנמצא על גבי אריגה, ובאמת המשנה דנה משני נידונים, א' משום דין ידות, וב' משום דיני חיבור, וכל אחד כפי עניינו, ומתחילה הנידון של הכובדים והקירוס באמת הנידון לטמאות הוא מדין יד כיון דכלי האריגה משמשים את הבגד באריגתו וקמ"ל דלא הוי יד, אבל משום חיבור לא היה שייך לדון דפשיטא דכלי האריגה הוא לא חלק מן הבגד, וה"ה קירוס צ"ל דהנידון היה משום יד לבגד וקמ"ל דלא הוי יד לבגד, ובסיפא דמתני' דמיירי על חוטי השתי מבואר דהנוגע בחוטי השתי והערב טמא, ובאמת אי"ז מדין ידות אלא מדין חיבור, דהרי לא שייך ידות כיון דאינו משמש הבגד, ונמצא דיש במתני' שני נידונים, ויש נפק"מ ביניהם כמ"ש לעיל וכל נידון הוא לגופו, ולפי"ז אין כאן מחלוקת בין הר"ש להרמב"ם אלא הכל מודים דיש במתני' שני נידונים גם משום ידות וגם משום חיבור.

**ז**

**בדברי הרמב"ם בחוטי השתי המונחים על הכובד עצמו**

והנה במתני' איתא חוטי השתי העומדים וביאר הרמב"ם וז"ל "ושתי העומד, השתי המתוח בין שתי הקורות" עכ"ל מבואר דמיירי דוקא על העומד בין שתי הקורות, ומשמע דמה שנמצא על הכובדים או מחוץ לכובד הדין הוא דטהור.

ומאידך יעוי' בר"ש דכ' "שתי העומד - שצריך עדיין לבגד ועומד ליארג" עכ"ל, מבואר בזה דכל שעומד ליארג הרי הוא בכלל הבגד. ומשמע דאפילו אם הוא חוץ לכובד אבל כיון דעתיד ליארג הוא כבר בתוך הגלגל א"כ כבר הוי חיבור לבגד.

ובחזו"א כ"ו עמד בזה וכ' נחלקו כאן הרמב"ם והר"ש בחוטים העומדים על גבי הכובד אם טמא או טהור, דלהרמב"ם טהור, ואילו להר"ש טמא משום שהכל תלוי בעומד להתחבר,

ועי' בחזו"א שם שהקשה להרמב"ם מדוע ברישא מיירי רק על הכובד, ולא תני חידוש יותר דאפילו החוטין שע"ג הכובד טהורים, ועיי"ש מש"כ בזה דכובד היינו גם החוטים שעליו וכמבואר בנגעים פ"ט מי"א,

והנה לגירסת המים טהורים דלהר"ש מיירי על החוטים עצמם, ולא על הכובד, לכאו' קשה דהרי כ' הר"ש דכל שעומד להתחבר הוי חיבור וא"כ הרי גם מה שעומד על הכובדים הוי חיבור דהרי עומד להתחבר, וכדברי החזו"א.

אכן יש לדון דבאמת גם להר"ש ודאי בעינן שיהיו החוטים בין הכובדים, אלא דהר"ש כוונתו להגביל דאפילו אם כבר עומד בין הכובדים אבל אם אינו עתיד ליארג בבגד אינו חיבור. וכן משמע ברא"ש שהביא התוספתא כאן וז"ל חוטי השתי העומד "ועדיין עתיד לאורגו ולעשותו בגד ובתוספתא קתני גמר מלארוג אינו טמא אלא עד מקום שיכול ליפצע" עכ"ל.

**ח**

**בחוטי השתי העומדים להתחבר לבגד ונמצאים חוץ לכובד**

והנה ברמב"ם מבואר להדיא דאף החוטים העומדים על הכובד אינו טמא אלא מה שבין הכובדים, ובשיטת הר"ש יש לדון וכנ"ל, עכ"פ יש לעי' לדעת הרמב"ם מאי שנא מהא דמצינו לעיל ריש פי"ט הובא בתוספתא לגבי חבל דאפילו ארוך מאה אמה נמי הדין דטמא, כל כמה דעומד להתחבר למיטה, ואילו הכא מבואר דהוא דוקא באופן שהוא בין שני הכובדים, ולכאו' מדוע לא נימא דכיון דעומד להתחבר יהיה הדין דטמא.

ונראה לבאר דחבל אפילו ארוך מאה אמה, אבל הוא מיד מתחבר לבגד ללא שלב נוסף באמצע, משא"כ כאן יש שלב נוסף לפני הכלי, דקודם החוטים נכנסים לכלי האריגה ואח"כ נארגים בבגד, ומעתה י"ל דקודם שנכנסו החוטים בין שני הכובדים, אי"ז נחשב שהם עומדים להתחבר לבגדף דקודם צריכים החוטים ליכנס לכלי האריגה, ןלכן אין נחשבים שכבר עומדים להתחבר לבגד, ואולי יש להוציא מזה דין דכל שיש עומד להתחבר, אבל יש עוד שלב קודם חיבורו, אינו נחשב סופו להתחבר להיות אחד עם הבגד.

**סימן ב'**

# ביאור הנידון במתני' בדין טומאת המחרישה והחלקים המחוברים אליה

**כלים פרק כ"א מ"ב**, הנוגע בעול ובקטרב בעין ובעבות אפילו בשעת מלאכה טהור בחרב ובבורך וביצול טמא בעין של מתכת בלחיין ובעריין טמא. מבואר במתני' דמפרטת דיני המחרישה איזה מחלקי המחרישה מקבלים טומאה ואיזה אינם מקבלים טומאהויש לעי' מהו הנידון כאן.

וברמב"ם כ' וז"ל "אם נטמאת העגלה או המחרשה, איזה מן המחובר בהן נחשבין כהדבר שנטמא, ואיזה מהן אינו נחשב עכ"ל", ומשמע בדבריו דהעגלה או המחרישה בעצמם מקבלים טומאה מצד עצמם, והנידון במתני' הוא איזה מהחלקים חשיבי חיבור למחרישה, ואיזה מהחלקים אינם חיבור למחרישה, וזהו הנידון במתני', וכן מבואר בלשון הרא"ש שכ' וז"ל בבבא זו מפרש כל כלי המחרישה איזה מהם חיבור להכניס ולהוציא טומאה עכ"ל, מבואר דהמחרישה עצמה היא המקבלת טומאה, ושאר הכלים דמתני' הנידון הוא איזה מהם יד או חיבור להכניס ולהוציא טומאה למחרישה, ואיזה מהם לא חשיב חיבור [ועי חזו"א כ"ו ז' משמע כן].

ויש לעי' מה היא גוף המחרישה עצמה דמבואר ברמב"ם וברא"ש שהיא טמאה מצד עצמה, דהנה במתני' מבואר דיני שאר החלקים שהם חיבור למחרישה, אבל יש לעי' מה היא עיקר המחרישה עצמה, עוד יש לעי' בטעם הדבר מדוע באמת גוף המחרישה מקבלת טומאה טפי משאר החלקים שהם טמאים רק מדין יד או חיבור.

ועי' ברא"ש שכ' בתחילת המשנה וז"ל בורך הוא עץ עקום כמו ברך האדם ומהלך על הקרקע **ובראשו הברזל שחורש על הקרקע** עכ"ל. מבואר דהמחרישה עצמה נמצאת בראש הבורך שהיא ברזל החורש על הקרקע, וצ"ל דמטעם זה נמי מקבלת טומאה טפי משאר הכלים כיון דהיא טמאה מדין פשוטי כלי מתכת, ואילו שאר הכלים הם פשוטי כלי עץ ואינם מקבלים טומאה בפנ"ע,, ולכן הם טמאים רק מדין חיבור למתכת או מדין יד למתכת שהיא המחרישה.

ויתכן עוד לומר בזה כפי ששמעתי מאחי הרה"ג ר' בן ציון שליט"א דאפילו נימא דגוף המחרישה עצמה עשוי מעץ, והיינו שהוא עץ חד התחוב בקרקע, מ"מ י"ל דיש לחלק בין העץ התחוב בקרקע לבין שאר פשוטי כלי עץ דהמחרישה, והביאור בזה דהנה להלן ריש פכ"ב הביאו הראשונים התוספתא והתורת כהנים דמבואר שם דפשוטי כלי עץ טמאים רק באופן שהם משמשי אדם ומשמשי כלים, אבל משמשי אדם בלבד טהורים, וכן משמשי כלים בלבד נמי טהורים, והנה בכל כלי המחרישה, יש לדון איך נחשב אם משמשי אדם או כלים.

ולכאו' נראה דכיון דהמחרישה משמשת את הבהמה לחרוש בקרקע אי"ז נחשב למשמשי אדם שהרי היא משמשת את הבהמה לחרוש וכן משמשת את הקרקע שנעשת חרושה, משא"כ המחרישה היינו "הבורך" שהאדם אוחז בה, הרי האדם הוא החורש ע"י הבורך, ונמצא דהעץ משמש להאדם לתפוס בו כגרזן ביד החוצב ולחרוש בה והוי משמשי אדם, ועוד שהיא משמשת את הקרקע שהוי משמשי משמשיו של האדם, ונמצא שהמחרישה היא משמש אדם ומשמשי משמשיו של אדם דהיינו הקרקע, ולכן רק היא טמאה, אבל מה שמחובר לבהמה נחשב משמש רק כלים ולכן אינו טמא אלא רק מדין מחובר לטמא או מדין יד לטמא ויש לעי' בכל זה.

והעירו דיש לדון האם נאמר דין ידות גם לטומאה דרבנן, דאי נימא דהוא מדין מתכת והוי טומאה דאוריתא א"ש דיש כאן דין ידות אבל אי נימא דהוא דין טומאה דרבנן, יש לדון האם נאמר גם בזה דין ידות ובאמת יש לדון אם משמשי משמשי אדם הוא דין דאוריתא או דרבנן ועי' להלן פכ"ב.

ובעיקר ביאור המשנה עי' בתפא"י [יכין כ"ד] שביאר דבאמת כל חלק וחלק מהמחרישה שנגע בו האדם אם ראוי לקבל טומאה יקבל טומאה בפנ"ע, וכוונת המשנה "טהור" דהחלקים המחוברים לאותו החלק שנטמא אינם נטמאים מחמת חיבורם אליו, ומשום דכל חלק וחלק הוא כלי בפנ"ע, ואינם חיבור זה לזה, משא"כ הג' כלים הטמאים, הם חיבור זה לזה ולכן אם נטמא או החרב או הבורך או היצול דכולם נחשבים ככלי אחד ונטמא אחד נטמאו כולם, אבל העול והקטרב יהיו טהורים דאינם חיבור, [ולפי"ז אין כאן מעלה במחרישה יותר משאר החלקים, אלא דהחלקים של חרב בורך יצול הם חיבור זה לזה והשאר אינם חיבור זה לזה עכ"ד, אולם בראשונים מבואר דהנידון הוא מה הוי חיבור למחרישה.

**ב**

**בהא דהמשנה מחלקת עין של מתכת ולחיים ועריין לבבא נפרדת**

ובהמשך המשנה איתא "בעין של מתכת בלחיין ובעריין טמא" ע"כ, והנה יש להעיר מדוע המשנה בבא זו לשני חלקים, והיינו דמתחילה איתא בחרב בבורך וביצול טמא, ואח"כ שוב איתא בעיין של מתכת בלחיים ובעריין טמא, ומדוע הוא מחולק לתרתי.

והנה לפי דברי התפא"י שהובא לעיל אות א' מיושב היטב דתני' במתני' ג' חלקים המחוברים זה לזה והיינו חרב ובורך ויצול, וישנם עוד חלקים שהם מקבלים טומאה אבל אינם חיבור להחלקים של החרב הבורך והיצול.

אך יש לעי' לפי דברי התפא"י האם נימא דבאמת עין של מתכת ולחיים ועריין כל חלק בפנ"ע מקב"ט, אלא שלא נכתבו בהדי חרב ובורך ויצול כיון שאינם מחוברים אליהם, או דבאמת הני כלים מחוברים זה לזה וצ"ע.  **ועי' להלן אות ג' מה שנתבאר בזה.**

**ג**

**ביאור טומאת הלחיים והעריין דמתני'**

מבואר במתני' בדין לחיים דנחלקו תנאי דלת"ק טמא ולר' יהודה טהור, ויש לעי' על איזה לחיים קמיירי ועי' ר"ש בפי' קמא, וברמב"ם דפי' דמיירי על הלחיים המחוברים לעול, ויש להקשות איך שייך שהלחיים יהיו חיבור לכלי המחרישה, והרי הלחיים מחוברים לעול שבראש הפרה, והעול עצמו אינו חיבור למחרישה, [שהמחרישה היא אחורי הפרה, והעול הוא מחובר לראש הבהמה, ואיך יתכן שהלחיים יהיו חיבור ויד למחרישה]. [וכמדומה דיעוי' חזו"א].

אכן יתכן דכיון שהלחיים משברים העפר נמצא שהם משמשים למחרישה עצמה, ואף שאינם מחוברים לה, מ"מ הלחיים הוי יד למחרישה, מיהו יש להקשות דהנה לעיל מ"א נתבאר במשנה אחרונה דלדין ידות בעינן שיהיה מחובר ממש, וכבר הוכיח כן מכמה ראיות, ומהאי טעמא ביאר במשנה א' הדין שהכובד העליון והתחתון לא הוי יד לבגד כיון דאינו מחובר[[12]](#footnote-12), וא"כ קשה דהכא נמי אינו מחובר למחרישה דהרי הוא מחובר לעול שהעול עצמו אינו חלק מן המחרישה.

ובתפא"י כ' לחדש דלא מיירי על לחיים המחוברים לעול שבראש הבהמה, [והביא ראיה דלעיל פי"א מ"ה קיימ"ל כת"ק דאין הלחיים מקב"ט עיי"ש], אלא הם מחוברים לעגלה מזה ומזה לרכך הקרקע, ולפי"ז הוא באמת סמוך למחרישה עצמה וא"ש שהוא חיבור למחרישה, ועי' רא"ש ובר"ש בפי' השני דכ' דהוא כעין לחיים המרחיבים את המענה, ומשמע בדבריהם נמי דלא מיירי על הלחיים המחוברים לעול, אלא מיירי על הלחיים המחוברים למחרישה, ואולי זה מקור לדברי התפא"י.

אך אכתי קשה להר"ש לפי' קמא ולהרמב"ם דהלחיים הם המחוברים לעול, וא"כ מדוע טמאים ובמה הם נחשבים חיבור ויד למחרישה, שהרי אינם מחוברים למחרישה, ומדוע הלחיים טמאים.

ואפשר דהביאור בזה די"ל דבאמת טומאת הלחיים דמתני' היא לא מדין יד וחיבור למחרישה, שהרי אינם מחוברים למחרישה כלל, אלא י"ל דטומאתם מצד עצמם, ומשום דהלחיים והעריין הם באים ביחד, דבלחיים תלויין העריין [כמ"ש הרמב"ם], ומבואר בר"ש ובערוך דהעריין הם משברים את הקרקע ומרבים את העפר [כמבואר במתני' דלר' יהודה מרבים העפר] , וא"כ ודאי מסתבר שהעריין עשויים ממתכות, [דבכדי לשבר גושי עפר הקרקע צריך מתכת], וא"כ נמצא דהטעם דטמאים הוא משום דהם מחוברים לעריים שהם כלי מתכות, והוי כלי מעשה בפנ"ע, אבל לא מצד החיבור למחרישה, [והנה העריין הם לכאו' טמאים מצד עצמם כיון דהם שוברים הקרקע, אלא שיש לעי' בלחיים שהם עשויים מעת וכמו דכ' כאן הר"ש, האם טומאתם מדין חיבור ויד לעריים או דהוי כלי אחד ממש עם העריין כיון דע"י החיבור של הלחיים והעריין ביחד נעשו לדבר אחד לשבר בהם.

ואם כנים הדברים לפי"ז יש ליישב מה שכתבנו לעיל להקשות באות ב' מדוע לא תני' ג' החלקים האחרונים במשנה בהדי כל דיני המשנה, וי"ל דחלוקים בדינם לגמרי, דהג' חלקים של חרב בורך ויצול הוא טמאים מדין יד וחיבור למחרישה, משא"כ הלחיים והעריין של מתכת אינם טמאים מדין יד למחרישה, אלא שהם טמאים מצד עצמם ולכן גם נזכרו בפנ"ע.

ואיכא נפק"מ אם טמאים מדין חיבור או מדין ידות כמו שנתבאר לעיל משנה א' עיי"ש, ובאמת איכא עוד נפק"מ אם הטומאה היא מדין חיבור או דהטומאה היא מצד עצם הדבר, וכמו דחזינן לעיל פרק י"ט מ"ה עיי"ש, אבל אם טמאים מצד עצמם אף אם נתפרקו נשארו בטומאתם, (כל שלא נעשה בהם שבירה), וכמבואר לעיל פי"ט מ"ו[[13]](#footnote-13).

והנה מבואר דנחלקו ת"ק ור' יהודה בדין טומאת הלחיים, שיטת ר' יהודה דטהור והטעם אמר ר' יהודה משום דאינו אלא לרבות את העפר, ויש לעי' בביאור טעמו של ר' יהודה ועי' חזו"א [כ"ו ז'] שכ' דכיון דאין צריכים את הלחיים אלא במקומות שצריכים בהם העפר, אבל במקומות שאין צריכים עפר אין קובעים אותם, וכיון דהוי כלי של פרקים, הלכך לר' יהודה לא חשיב חיבור. [ולפי האמור נמצא דאיו הנידון כאן משום חיבור למחרישה אלא משום חיבור העריין ללחיים, וכיון דמפרקים את העריין מהלחיים א"כ אינו חיבור ללחי ולכן אין הלחי טמא].

ד

**בדין חיבורי כלים המשמשים מלאכה אחת**

**מאי שנא ממספורת של פרקים ויד לקרדום**

בתפא"י בועז ג' הקשה מאי שנא מהא דלעיל פ"כ מ"ג דמבואר דקרדום הוא חיבור ליד בשעת מלאכה, ומדעו הכא אינו חיבור ואפילו בשעת מלאכה, והיינו דגם הכא הרי המחרישה מחוברת לעול ולקטרב וכל חלקי הבהמה ואין יכולים לחרוש בלא כל חלקים המחוברים לבהמה נמצא דהם משמשים מלאכה אחת ומדוע לא נימא דהכל טמא, ותי' משום דהתם הוא מהודק ממש והוי כאחד ממש, ואילו הכא אינו מהודק כ"כ להחשיבו לכלי אחד.

ובחזו"א [כ"ו ז'] נמי הקשה מאי שנא ממספורת של פרקים דמבואר דהוי חיבור זה לזה כיון דמשמש מלאכה אחת, והרי גם כאן הוא משמש לתשמיש אחד ומדוע לא יהיה חיבור, ועיי"ש שביאר דבמספורת חשיב הכל כלי אחד בחיבורו, אבל הכא חשיב כאסיפת כלים שחיברן זה לזה, אבל לא נעשו כלי אחד, ומיושב נמי קושיית התפא"י מהקרדום, דהקרדום והיד שלו אינו נחשב כאסיפת כלים אלא מחוברים להיות ועיי"ש שכ' **החזו"א וז"ל ואימתי חשיב חד כלי ואימתי חשיבי כנפרדים תלוי בדעת חכמים ובהכרעתם עכ"ל**[[14]](#footnote-14).

ועי' בחזו"א דכ' סברות לחלק, והוא דמספורת של פרקים אין מחליפין פרקיהם למספורת אחרת, ועול וקטרב פעמים מחליפים אותם בעגלה אחרת, ועוד כתב לחלק דמספורת נטלת כאחת למלאכתה והכא בעול לא נעשו לינטל כאחת עכ"ד.

ולכאו' נראה לבאר עוד דיש חילוק גדול בין מספורת של פרקים לעול המחרישה, משום דמספורת גוף המלאכה נעשית על ידי שני החלקים דכך הוא דרך השימוש במספורת על ידי חיכוך שני החלקים זה בזה ולכן נטמא אחד נטמא חיברו דהוא משמש כאחד ממש, וכן יד לקרדום נמי על ידי היד מכים בהקורדום ונמצא דשני החלקים יחד משמשים בגוף המלאכה, משא"כ הכא החיבור לעול אינו משמש בגוף המלאכה, דעיקר המלאכה נעשית על ידי המחרישה עצמה, ואילו העול הוא רק דרך לחבר את המחרישה לבהמה, אבל אין החיבור לעול פועל את החרישה עצמה ונמצא דאינו עושה גוף המלאכה. ולכן כאן לא נאמר דין חיבור להיות טמאים מדין משמשים מלאכה אחת וא"ש. מיהו אני מסתפק בזה דבאמת יש לדון בזה גופא דאפשר שעל ידי שהבהמה הולכת נעשית גוף החרישה, וא"כ החיבור לעול הבהמה הוא חלק מעבודת החרישה עצמה ויש לעי' בזה.

שו"ר שכ"כ החזו"א כ"ו סוף סק"ט, ושם כ' דכל שהוא עיקר עושי המלאכה טמא וכמו מספורת של פרקים, אבל כל שיש עיקר עושי המלאכה ויש טפל בזה אמרי' דרק העיקר טמא, ולכן כאן עיקר עושי המלאכה הוא המחרישה ואילו העול הוא רק מסייע למלאכה [ואף דהעול הוא הגורם שימשוך את הבהמה המחרישה מ"מ הוא רק מסייע ולא עיקר עושה המלאכה].

**מדוע לא יהיה טמא העול והקטרב מדין יד**

והנה לכאו' היה אפשר דבאמת זה טעם מדוע לא הוי חיבור ממש להיות כלי אחד, אבל אכתי יש להקשות מדוע לא יהיה יד למחרישה שהרי ודאי על ידו חורשים, והנה גם דברי החזו"א א"ש דמהאי טעמא לא הוי חיבור ממש אבל אכתי יקשה מדוע לא הוי יד. ועי' לעיל פי"ד משנ"א מש"כ דמיירי שהם מופרדים, [וע' חזו"א י"ט י"ח], ועי' להלן מ"ג דהובא חידוש הגר"א דלא אמרי' יד ליד, ואולי אף הכא יחשב יד ליד, וצ"ע .

דינים העולים

אות א] בענין ידות הכלים אם צריך מחובר או לאו

א] בענין גדר משמשי אדם ומשמשי משמשיו ובמשמש קרקע

ב. באיזה אופן כלי של פרקים חשיב כלי אחד לטומאה ובאיזה אופן אינו חשיב חיבור

ג. ועוד בדין יד דמתניק

1. במים טהורים ובסד"ט כ' דזה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והר"ש לשטתייהו, דלהרמב"ם לק"מ כיון דהכובד העליון היא הקורה הרחוקה שעליה מונחים החוטין ואילו הכובד התחתון היא הקורה שסמוכה לאורג שעליה מונח הבגד, וא"ש היטב דיש חידוש יותר בכובד התחתון. ולשיטת הר"ש דהכובד העליון היינו הקורה הקרובה לאורג, ביארו דלשיטת הר"ש מיירי במתני' שנגע בחוטין שעל הכובד ולא בכובד עצמו, ובזה חלוק דהחוטין המחוברים בכובד הקרוב אליו אינם עתידים להתחבר לבגד כלל, [שכיון שלא נתחברו באריגה שוב לא יתחברו], ויותר פשוט שטהורים, אלא קמ"ל דאפילו החוטים שבכובד המרוחק ממנו דלבסוף עתיד להחבר לבגד נמי טהורים, [משנ"ט]. אולם בעיקר דברי המים טהורים בדעת הר"ש יש לדון טובא עי' להלן אות ד' ובהערה מש"כ [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש לדון טובא בראייתו דהנה הלשון בר"ש הוא "הנוגע בבגד שעל גבי האריגה מיירי", ואי נימא דמיירי שנגע בבגד עצמו הרי באמת היה נטמא כיון דנגע בטומאה עצמה, אלא ע"כ דמיירי שנגע בחוטין שלא נארגו, ובאמת הגיה המי"ט ב"נוגע על גבי האריגה" מיירי, וא"כ נמצא דכל ראייתו מהר"ש הוא מלשון זו, ומעתה י"ל דיש לקיים הגירסא שלפנינו ולומר דכוונת הר"ש לפרש נידוון המשנה דמיירי בבגד הנמצא על גבי האריגה, וכמו שכ' שם וקמפרש ואזיל מה חיבור לבגד ומה לא הוי חיבור לבגד. [↑](#footnote-ref-2)
3. והיה אפשר דלכן נקט המים טהורים בדעת הר"ש דמיירי על החוטים שעל הכובד, אולם גם לדברי הר"ש יקשה מ"קירוס" דמבואר במתני' דטהור, והנה "קירוס" הוא כלי בפנ"ע ואינו חלק מהבגד, ומאי קמ"ל דקירוס טהור. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה זהו דלא כהמים טהורים, דנקט בדעת הר"ש דהא דתני ברישא כובד העליון טהור קאי על החוטים שעל הכובד דטהורים, ואילו לפי החזו"א לפי הר"ש הם טמאים, ובאמת קשה להמים טהורים מהא דכ' הר"ש דכל שעתיד ליארג טמא, וא"כ הכא נמי ע"ג השתי הוא עומד ליארג, אולם אי"ז קושיא משום דזה ודאי דחוט שעתיד לארגו ואינו מחובר לבגד לא יהיה טמא, אלא דקודם צריך שיהיה חיבור מסוים ובזה מועיל עומד ליארג, וא"כ י"ל דעל הכובד הוא לא נחשב מחובר בכדי שיויעל בו עומד ליארג. [↑](#footnote-ref-4)
5. מיהו אפש"ל עוד דיש גם ריבותא בפנ"ע בכובד עצמו שאין בהחוטין, ומשום דסד"א דהכובד יחשב יד לבגד, כיון דהוא משמש את הבגד בעת האריגה, משא"כ החוטים לא שייך בהם דין ידות לשאר הבגד, כיון דאינם משמשים להבגד כלום, אלא הנידון בהם הוא משום חיבור, [ולפי"ז נמצא דברישא דמתני' דמיירי על כלי האריגה עצמה נתחדש הלכה בדין ידות, ובסיפא דמיירי על החוטים, נתחדש מה הוי חיבור ומה לא הוי חיבור]. ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובאמת דהרמב"ם לא פסק התוספתא להלכה דחבל עד מאה אמה הוא חיבור למיטה, אך מ"מ קשה האם מהתוספתא בהכרח דלא כהרמב"ם כאן, ויתכן לבאר דיש לחלק דהתם החבל עומד להתחבר מיד למיטה, ולכן הוא נחשב חיבור למיטה, משא"כ כאן דהחוט קודם שנארג בבגד עצמו, הוא צריך ליכנס לכלי האריגה, נמצא דאינו עתיד להתחבר מיד לבגד, וזה גופא חסרון דלכן אינו נחשב חיבור לבגד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' היה נראה דברישא דמתני' מיירי על כלי האריגה ודאי לא היה ס"ד דיהיה חיבור לבגד דהרי אינו משמש מלאכה אחת עם הבגד, ולא הוי חלק מן הבגד, אלא ע"כ הנידון הוא מדין ידות וכמ"ש המשנ"א, ואילו בסיפא דמתני' דמיירי על נפש המסכת וחוטי השתי העומד וכו' מיירי מדין חיבור ולא מדין ידות לבגד. ואפשר דגם המשנ"א מודה בסיפא דהוא מדין חיבור וגם החזו"א מודה דברישא קמ"ל דאינו יד. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' תפא"י [יכין כ"ד] שביאר דכל חלק וחלק מהמחרישה שנגע בו אם ראוי לקבל טומאה יקבל טומאה בפנ"ע [היינו פשוטי כלי עץ מדרבנן ומתכת מדאוריתא]. וכוונת המשנה "טהור" דהחלקים המחוברים לטמא אינם נטמאים מחמת חיבורו, ומשום דכל חלק וחלק הוא כלי בפנ"ע, ואינם חיבור זה לזה, משא"כ הג' כלים הטמאים, הם חיבור זה לזה ולכן אם נטמא או החרב או הבורך או היצול כולם נחשבים ככלי אחד ונטמא אחד נטמאו כולם, אבל העול והקטרב יהיו טהורים דאינם חיבור. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובשיטת הרא"ש דמיאן לפרש כפירוש הרמב"ם דמיירי בבגד טמא ואדם טהור, היה אפש"ל דהוא משום קושיית המשנ"א דהקשה שאם נימא דהבגד טמא והנידון לטמאות את האדם, הרי בהכרח הבגד הוא אב הטומאה, שהרי אין אדם מקבל טומאה אלא מאב הטומאה, והאופן השכיח בבגד שנמצא על האריגה שיהיה אב הטומאה הוא באופן שנגע במת עצמו דעי"ז נעשה אב הטומאה, ומעתה א"כ הרי בכה"ג נאמר הדין חרב הרי הוא כחלל [לשיטות הראשונים דחרב הרי הוא כחלל הוא דין בכל הכלים], ושוב יחזור הבגד ויטמא את הכובד שהוא מונח עליו באב הטומאה, דהרי פשוטי כלי עץ מקבלים טומאה מדרבנן, ויקשה מדוע האדם הנוגע בכובד טהור והרי צריך להיות טמא מדרבנן.

   ואולי לכן פי' הרא"ש דמיירי שהאדם הטמא באב הטומאה נגע בכובד, ובאדם שטמא באב הטומאה לא צריך להעמיד שנגע במת, דוודאי משכח"ל באופן השכיח אב הטומאה וכגון באדם זב או נדה או בועל נדה או מצורע וכו', וא"ש דבכה"ג אינו עושה חרב הרי הוא כחלל, ולכן הבגד טהור ע"כ, [ואף דגם בבגד משכח"ל אב הטומאה במדרס, ואין בו חרב הרי הוא כחלל, אך בפשוטו כיון דמיירי בתהליך אריגתו עדין אינו עומד למדרס, וגם דוחק לומר דכבר דרסו עליו, ולכן יותר פשוט דנטמא במגע במת, וא"כ יקשה מדוע האדם נוגע בכובד טהור עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובזה גופא יש מקום לדון דהטעם דלא הוי יד הוא משום דאינו משמש את הבגד בתשמישו אלא רק באריגתו ולא בתשמישו, ולכן לא הוי יד. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועוד ראיתי להקשות מהא דכ' הר"ש לגבי נפש המסכת דטמא, וכ' הר"ש דה"ה קנים וחוטים עצים וכל דבר שהגרדי נותן לתוך המסכת לתקן אריגתו קרוי נפש והנוגע בהן כנוגע בבגד דהוי חיבור, עכ"ל הרי דמיירי גם על עצים והרי העצים אינם מחוברים לבגד עצמו אלא רק לתקן האריגה ואפ"ה הוא נחשב חיבור, אולם באמת י"ל דאין כווונת הר"ש לכלים נפרדים שמתקן על ידם את האריגה, אלא דלפעמים שצריך להכניס חתיכת עץ בתוך הבגד עצמו באופן ש כך היא צורת הבגד, וכגון בוילון שצריך להכביד עליו שלא ינוע ברוח, מצינו שתוחבין בתוכו חתיכת עץ למטה שיכביד עליו ועל זה מיירי כאן הר"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' לעיל שכתבנו לבאר דהטעם דאין הכובד משמש יד לבגד הוא משום דאינו משמש אותו אלא רק בשעת האריגה אבל אינו משמש אותו במלאכתו. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועי' מש"כ באריכות גבי חבלי המיטה פי"ט, ובדין החיבור עי' חזו"א פי"ט אות ח' מש"כ בזה דלדין חיבור צריך שיהיה משמש במלאכה עצמה, ולכן כל שאינו בגוף המלאכה אינו חיבור, מיהו אפשר שיהיה יד. [↑](#footnote-ref-13)
14. והנה דין חיבור שייך מדין "ידות" וגם מדין "חיבור", ונהי דהכא לא שייך חיבור כיון דלא הוי כלי אחד מ"מ מדוע לא יהיה מדין ידות, וצ"ל דהחידוש דאין כאן דין ידות, משום שאינו מחובר ממש בב"א וכמ"ש המשנ"א, וגם אין כאן משום חיבור דאינו מחובר למחרישה וכמ"ש החזו"א כ"ו ז', ואפשר עוד דגם אי נימא דמחובר אבל הכא אי"ז נחשב שאחד משמש את חבירו אלא הוי כלי העשוי מכמה כלים נפרדים אבל אין כאן כלי המיוחד ומשמשים אותו. [↑](#footnote-ref-14)