מראי מקומות וסתות- למסירה (נשמר אוטומטית)
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - כולל תורת רפאל

**בעו מיניה מר"נ, וסתות דאורייתא או דרבנן.**

אאיזה דינא דוסתות מספקינן אם זהו מה"ת או מדרבנן.

עי' **רש"י ד"ה וסתות** שכתב דקאי אהא דקיי"ל דבעי' בדיקה בשעת וסתה[[1]](#footnote-1), האם דאורייתא היא, או דרבנן הוא דאצרכוה. וכן מבו' **ברש"י לעיל ט. ד"ה וסתות דאורייתא**.

[עי' **חכמת בצלאל טז. ד"ה והנלע"ד** שנתקשה מדוע לא פירש רש"י דקאי אדין פרישה. עיי"ש מש"כ בזה].

ועי' **רא"ש פ"ק סי' א'** שכתב "כלומר, **הא דאמר אורח בזמנו בא** הוי דאורייתא וכו' או דרבנן"[[2]](#footnote-2).

לענין איזה נפ"מ קא מבעי' לן אם וסתות דאורייתא או דרבנן.

עי' **רא"ש בפ"ק סי' א'** שכתב דהנפ"מ הוא, דאם וסתות דאורייתא אזי מחזקינן לה בטומאה אפי' בדקה אחר זמן וסתה ומצאה טהור. ואילו וסתות דרבנן אזי אם מצאה טהור טהור.

ומבו' בדברי הרא"ש דאף למ"ד וסד"ר הרי היא אסורה כל כמה דלא בדקה, אלא דלמ"ד וסד"ר אהני בדיקה אחר וסתה. ומבו' דסבר הרא"ש כשי' רוב הראשונים [הלא המה הראב"ד, והרמב"ן, והרשב"א, והתוס', ועוד ראשונים], דס"ל דאף למ"ד וסד"ר אם עבר וסתה ולא בדקה דהיא אסורה עד שתבדוק ותמצא טהור.

עי' **רמב"ן לעיל טו. ובר"ן בשבועות** **פ"ב** דנקטו בשי' **הרי"ף והרמב"ם** דס"ל דלמאי דקיי"ל דוסד"ר אזי אם עבר וסתה ולא בדקה הרי היא טהורה בלא בדיקה. [ועי' **בשו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'** שהביא שיטה זו בסתם ושי' החולקים בשם י"א].

והנה לפי שי' הרי"ף והרמב"ם אזי לכאו' המכוון בהאבעי' הוא, דכל כמה דוסתות דרבנן אזי אפי' אם לא בדקה כלל היא טהורה.

והנה בשי' **רש"י** בזה יש מקום עיון. דרש"י בסוגיין כתב וז"ל "או דרבנן הוא דאצרכוה, ואם לא בדקה טהורה". ובפשוטו נראה דס"ל דלמ"ד דוסד"ר אזי היא טהורה אפי' בלא בדיקה כלל, וכשי' הרי"ף והרמב"ם. אך קשה, דב**רש"י לעיל טו. ד"ה וסתות** מבו' דס"ל דאף בעבר וסתה בעיא בדיקה. [וכן מבו' ב**רמב"ן ובר"ן** שם דנקטו כן בשי' רש"י, עיי"ש][[3]](#footnote-3). וכן מבו' לכאו' ב**רש"י טז.** [ד"ה תבדק], ודו"ק. ויש ליישב.

הנה לשי' הראשונים הנ"ל דס"ל דאף למ"ד וסד"ר הרי היא אסורה כל כמה דלא בדקה, אזי א"כ צ"ב מדוע הא דאהני בדיקה אחר הוסת תליא באם וסד"א או דרבנן.

ועי' בזה בדברי **הרשב"א בחי' טו.** [ד"ה ואסיקנא][[4]](#footnote-4), **ובבדק הבית להרא"ה ש"ב [ד"ה עוד כתב פעמים].** ועי' **טור סי' קפ"ד סעי' ט'**.

**וסתות דאורייתא.**

מהו המקור לוסתות דאורייתא.

עי' **מאירי טז.** שהמקור דוסתות דאורייתא הוא ניהו מקרא דוהזרתם.

אמנם ב**רש"י ט. וברש"י ט.** כתב דזהו מהלל"מ. ועי' חכמת בצלאל שתמה על רש"י מדוע לא פירש דהמקור הוא מקרא דוהזרתם, עיי"ש מש"כ ליישב.

ועי' **חזו"א סי' פ' סק"י** שתמה מה הכריחו לרש"י לפרש כן, דלכאו' יש לקיים פלוגתייהו בסב'. [והנה האח' נתקשו טובא מהו טעמיה דמ"ד וסד"ר, והלא בכ"ד אזלינן בתר חזקה. וא"כ בשי' מאן דסבר וסתות דאורייתא אזי ודאי דשפיר י"ל דזהו באמת מה"ט, ועי'].

עי' **חזו"א סי' פ' סקי"ט-כ'** שכתב דברים מחודשים ביסוד הדין דוסד"א עפ"י דברי רש"י דזהו מהלל"מ, עיי"ש היטב, וצ"ת.

האם טמאה בודאי או מספק.

עי' **תוס' טו.** [ד"ה ואפי'] שכתבו דלמ"ד וסד"א לא מהני מחשב, "דודאי ראתה חשבינן לה". וכ"כ **הרא"ש בפ"ק סי' א'**.

ועי' **רשב"א בתוה"ב** [סוף ש"ג] שכתב ג"כ דלא מהני מחשב למ"ד וסד"א משום "דכיון דוסתות דאורייתא הרי זו כאלו ודאי ראתה", עיי"ש. [אמנם ב**משמרת הבית** שם מסתפק בזה דשמא אף למ"ד וסד"א אהני מחשב, עיי"ש].

עי' **רשב"א טו.** [ד"ה ואסיקנא] דמבו' בדבריו דהטעם דלמ"ד וסד"א לא מהני בדיקה אחר הוסת זהו משום ד"כאלו ודאי נטמאת", עיי"ש.

ועי' **בבדק הבית להרא"ה** [ש"ב] שכתב ג"כ דהא דלא מהני למ"ד וסד"א מה שבדקה אחר הוסת ומצאה טהור, זהו משום ד"מחזקינן לה בשעת וסתה בודאי רואה". ועיי"ש כתב דמה"ט נמי לא מהני מחשב.

עי' **חכמת בצלאל טז.** שכתב דלפי המבו' בראשונים הנ"ל דודאי ראתה חשבינן לה, אזי הדין הוא דשורפין ע"ז תרומה, עיי"ש.

עי' **רש"י טו.** שכתב דהוי טומאת ספק[[5]](#footnote-5). [ועי' **חוו"ד ק"צ סק"ג** שהביא דבריו].

עי' **תורי"ד טז.** שכתב אליבא דמ"ד וסד"א "ומספיקא היא טמאה". ועיי"ש שכתב דחיישינן שמא לא ראתה לענין קלקול מנינה.

עי' **רמב"ן טו. ור"ן בשבועות** שכתבו בשי' **הרי"ף והרמב"ם** דר"י דס"ל דמחשב ימי וסתה ובא עליה ס"ל דוסד"א. ומבו' דלא חשבינן לה כודאי ראתה.

עי' **חוו"ד ק"צ ג'** שכתב דמהא דאמרינן בסוגיין דחוששת לוסתה וחוששת לראייתה מבו' דאף למ"ד וסד"א אינו אלא ספק. [והחוו"ד כתב שם דמוכח דזהו אפי' היכא דנמצא דם].

עי' **חזו"א סי' פ' סק"י** שהקשה מסוגיא זו דחוששת לראייתה על דברי התוס' טו. הנ"ל דל"מ מחשב למ"ד וד"א. ועיי"ש מה שכתב בזה.

עי' **הפלאה ריש סי' ק"צ** [ד"ה ולפי"ז] שעמד נמי בקושיה זו מדוע לל"ק דאזיל כמ"ד וסד"א אזי היא מקולקלת למנינה, ומדוע לא אמרינן מכח חזקת הוסת דהיא ודאי ראתה. ועיי"ש שכתב ב' אופנים ליישב קו' זו[[6]](#footnote-6).

עי' **חת"ס יו"ד קמ"ז** שכתב דאפי' למ"ד וסד"ר וד"א ליכא אלא ספיקא, דמוקמינן חזקת טהרה שלה נגד חזקת אורח בזמנה בא והו"ל ספיקא, עיי"ש.

**ועי' בנוב"י יו"ד קמא סי' נ"ה** שכתב דאף למ"ד וסד"ר אזי "חזקה זו היא ככל החזקות שבש"ס, וחזקה מה"ת היא, וכו', אלא דנגד חזקה זו היא חזקת האשה שבחזקת טהרה עומדת ולכך מן התורה אוקמינן חזקה להדי חזקה וזהו טעם המ"ד וסתות דרבנן",

היאך י"ל דוסד"א, והלא קיי"ל דאין האשה טמאה עד שתרגיש בבשרה.

עי' מש"כ בזה **החוו"ד סי' קפ"ד סק"י**. ועי' **פליתי ק"צ ג'**. ועי' **הפלאה ריש סי' ק"צ**.

עי' **סד"ט ק"צ ג'** מש"כ בזה.

עי' **פרי דעה בפתיחה שער שביעי** [ד"ה הנה].

ועי' **חזו"א סי' פ' סקט"ו-ט"ז** מש"כ בזה.

**וסתות דרבנן.**

האם עיקר קביעות הוסת היא מה"ת.

עי' **חוו"ד סי' קפ"ג סוסק"ב**. ועי' **חידושי רבינו חיים הלוי** **פ"ד מאיסו"ב.** ועי' **חזו"א בגליונות שם** [ד"ה נראה] מש"כ בזה.

מדוע למ"ד וסד"ר לא אזלינן בתר חזקת הוסת.

הנה האח' נתקשו מהו טעמיה דמ"ד וסד"ר, והלא בכל דוכתי אזלינן בתר חזקה, ומאחר והוחזקה ג"פ לראות בוסתה מדוע לא ניזיל אבתרה.

עי' **הפלאה ריש סי' ק"צ** שכתב דבאמת לא פליג מ"ד וסד"ר על עיקר החזקה של אורח בזמנו בא, אלא טעמיה דמ"ד דוסד"ר זהו משום דמדלא ארגשה ש"מ דלא ראתה. וכ"כ **בפרי דעה בפתיחה ש"ז** [ד"ה והנה]. [וכ"כ **החוו"ד סי' קפ"ד סק"י** בשי' ר"ה][[7]](#footnote-7).

ועי' **חזו"א סי' פ' סק"ב** שכתב נמי לדון כן. אבל עי' שם **סק"ג-ו'** שהקשה ע"ז כמה קושיות.

עי' **נוב"י יו"ד קמא סי' נ"ה** שכתב דאף למ"ד וסד"ר אזי "חזקה זו היא ככל החזקות שבש"ס, וחזקה מה"ת היא, וכו', אלא דנגד חזקה זו היא חזקת האשה שבחזקת טהרה עומדת ולכך מן התורה אוקמינן חזקה להדי חזקה וזהו טעם המ"ד וסתות דרבנן", עיי"ש.

ועי' **בשער"י ש"ב פ"ח** מה שהקשה על דברי הנוב"י[[8]](#footnote-8).

עי' **בחידושי רבינו חיים הלוי פ"ד מאיסו"ב** מש"כ בביאור מ"ד וסד"ר.

ועי' בדברי **החזו"א** בגליון הגר"ח שם.

עי' **חוו"ד סי קפ"ג סוסק"ב** מש"כ מדוע למ"ד וסד"ר לא אזלינן בתר החזקה.

עי' **שו"ת רע"א קמא ס'** שכתב דהטעם דלמ"ד וסתות דרבנן לא מחזיקין הרגל ראייתה לודאי ראתה, "משום דדרך נשים להשתנות עניני ראייתן", עיי"ש.

עי' **חזו"א סי' פ' סק"ז** מש"כ בביאור מ"ד וסד"א. ועי' שם **סקי"ט** מה שהוסיף בזה דברים. [ועי' **שם ובסק"כ** שכתב דאף מ"ד וסד"א לא פליג בעיקר הדבר, עיי"ש היטב].

עי' **שער"י ש"ב פ"ח [ד"ה אמנם**] מש"כ בביאור מ"ד וסד"ר.

עי' **בינת אדם** [שער בית הנשים סי' א'] שכתב דמ"ד וסד"ר ס"ל דלא אמרינן חזקה אורח בזמנו בא. אולם עיי"ש שכתב דאמנם אין חזקה שתראה, אבל חזקת טהרה נמי ליתא.

**"אשה שיש לה וסת, והגיע שעת וסתה ולא בדקה, חוששת לוסתה, וחוששת לראייתה".**

חוששת לראייתה.

עי' **רש"י** [ד"ה חוששת] שכתב דחוששת לראייתה היינו דטמאה מעל"ע, ונפ"מ באופן דלא שהתה משעת וסתה ועד שעת ראייתה מעל"ע.

עי' **תוד"ה וחוששת** מה שהקשה על פרש"י, ומה שתי'[[9]](#footnote-9). ועי' מש"כ לפרש באופ"א מרש"י[[10]](#footnote-10) [[11]](#footnote-11). ועי' **ריטב"א**.

בגמ', אלמא וסתות דאורייתא.

עי' **תוד"ה אלמא** מה שהקשה ע"ז, ומה שתי'.

עי' **ברש"י** [ד"ה חוששת] שכתב להדיא דהא דקתני "וחוששת לוסתה" היינו ד"מטמאינן טהרות דוסתה ואילך", ומפורש דמיירי לענין לטמא טהרות למפרע, והדרא קו' התוס' לשי' רש"י.

עי' **במהרש"א** מש"כ ליישב שי' רש"י[[12]](#footnote-12). [ועי' **ערול"נ וחכמת בצלאל** מש"כ על דברי המהרש"א].

עי' **בגליון הש"ס להגרע"א** מה שהקשה על התוס'[[13]](#footnote-13).

ועי' **חזו"א סי' פ' סק"ה** מש"כ ליישב קושייתו בב' דרכים.

האם במצאת טמאה היא מקולקלת למנינה למ"ד וסתות דרבנן.

הנה לפי לישנא קמא מפורש בתוס' דאפי' במצאה טמאה אין היא מקולקלת למנינה. ולכאו' צ"ל בשי' התוס', דל"ב פליג וס"ל דאהני הא דמצאה טמאה אף לענין דמקולקלת למנינה. וכן כתב **הגרע""א בגליון הש"ס**[[14]](#footnote-14). אולם עי' **בחזו"א סי' פ' סק"ה** שכתב דמשמע מדברי התוס' דזה דבר מוחלט דלמ"ד וסד"ר לא הויא מקולקלת למנינה. ועיי"ש מש"כ לפרש במה נחלקו ב' הלשונות, ויל"ע בזה.

עי' **רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הלי"ד** דאפי' במצאת טמאה אין היא מקולקלת למנינה ואין היא מטמאה את בועלה למפרע. ועי' **במ"מ** מש"כ בזה. ועי' **אבי עזרי** שם.

ויל"ע בשי' התוס' והרמב"ם, מהו באמת הטעם דאהני הוסת [בראתה עכשו] לטמא טהרות למפרע, ואילו לענין קלקול מנינה לא אהני [ ולתוס'-ללי"ק מיהת]. והנה עי' **במ"מ הנ"ל** מש"כ בזה, ומבו' בדבריו דזהו משום דהוי כטומאת מעל"ע דהוי אך חומרא לתרו"ק. ולפי"ז נמצא דאין מטמא למפרע אלא תרו"ק ולא חולין. [ובאמת דכן נראה מבו' ממש"כ הרמב"ם דאין מטמאה את בועלה למפרע].

אמנם יעוי' **בהגה"מ פ"ח מאיסו"ב ה"ז** שהביא דברי **התוס' בסוגיין ד"ה ור"נ**, והוסיף על דבריו וז"ל, "ומ"מ לכתחילה לא תשמש עד שתבדוק, דהא אמרינן הכא אם מצאה טמאה טמאה למפרע וכו'". ועצם דבריו צ"ב, אך הא מיהת מבו' בדבריו דהא דאסורה לשמש עד שתבדוק הוא ניהו אך משום דבמצאה טמאה הרי היא טמאה למפרע. ומבו' א"כ דהא דטמאה למפרע אזי אי"ז חומרא בעלמא בתרו"ק, אלא אהני זאת אף לגבי בעלה[[15]](#footnote-15). ומעתה תיקשי מדוע אין היא מקולקלת למנינה, וצ"ע[[16]](#footnote-16). וגם גם יל"ע לפי"ז היאך הדין לענין אם מטמא את בועלה למפרע. [ועי' היטב **חזו"א ע"ט ה'**. וע"ע **חזו"א סי' פ' סקט"ו** ודו"ק, וצ"ע].

עי' **חזו"א בגליונות על** **חידושי רבינו חיים הלוי** [פ"ד מאיסו"ב הלי"ב], שכתב שמדברי **התוס'** בסוגיין שכתבו דאף במצאה טמאה אין היא מקולקלת למנינה, אזי מוכח דגריעא חזקת הוסת למ"ד וסד"ר מחזקת שור המועד, ודלא כהגר"ח, עיי"ש היטב[[17]](#footnote-17) [[18]](#footnote-18).

בגמ', איכא דאמרי הכי קא"ל, טעמא דראתה וכו'.

הנה לכאו' מבו' בגמ' [וביותר בדברי רש"י] דדוקא משום שמצאה השתא טמאה הוא דחוששת לוסתה, אבל בלא"ה אין היא חוששת לוסתה[[19]](#footnote-19).

והנה לשי' רוב הראשונים דס"ל דאף בעבר וסתה הרי היא אסורה עד שתבדוק, אזי צ"ע רב, שהרי הא קמן דאף בלאו שראתה השתא הרי היא חוששת לוסתה[[20]](#footnote-20) [[21]](#footnote-21).

[וביותר קשה לפי מש"כ **הפרישה קפ"ד י"ח** דברחצה פניה של מטה הרי היא אסורה, אלמא דאף למ"ד וסד"ר איכא תורת ספק גמור].

עי' **רשב"א תוה"ב סוף ש"ג** שכתב "והא דקאמר רב מצאה טמא טמא דמשמע לכאורה דטהורה עד שתמצא טמא. לא היא דמצאה טמא כדי נקטיה ואגב דאמר מצאה טהור נקט נמי מצאה טמא". וצ"ע היאך מתפרש לפי"ז הא דאמרינן בגמ' "טעמא דראתה וכו'", וצ"ע.

והנה עצם הא דחזינן דאיכא חומר טפי במצאה טמאה, [ובשי' הרמב"ם דס"ל דעבר וסתה מותרת הלא ודאי חזינן הכי[[22]](#footnote-22)], הוא צ"ב, ויש לדון בזה בכמה אנפי.

ועי' **נוב"י קמא נ"ו** מש"כ בזה. [ועי' **חכמב"צ בשם מהר"ל פישלס** מש"כ על דברי הנוב"י].

עי' **סד"ט קפ"ז סקי"ד** [בדיבור הראשון] מה שהוציא לדינא מכח הדין המבו' בסוגיין דבמצאה טמאה הרי היא טמאה משעת וסתה אפי' למ"ד וסד"ר. וצ"ע בזה.

עבר וסתה ולא בדקה ולבסוף מצאה דם האם חוששת ליום המציאה לענין וסת שאינו קבוע.

עי' **שו"ת חוט השני סי' כ"ד** שכתב דלשי' הראשונים דס"ל דעבר הוסת אסורה עד שתבדוק, אזי תלינן שראתה בוסתה, ואין לה לחוש ליום המציאה כלל. וצ"ע, שהרי בסוגיין מבו' דאפי' להאיכא דאמרי אי"ז אלא ספק.

**בדין הגיע שעת וסתה ולא בדקה, היאך דינה לאחר הוסת למ"ד וסתות דרבנן.**

עבר וסתה ולא בדקה, האם היא אסורה בלא בדיקה.

עי' **ראב"ד בבעה"נ [שער תיקון הוסתות א' ב']** שכתב ד"מדאמרינן תבדק שמעינן מינה שהיא בחזקת טומאה, ואסורה לשמש עד שתבדק".

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הל"י** שכתב "לא בדקה, אע"פ שלא הרגישה שבא אורח, אסורה עד שתבדוק". וע"ע **ברמב"ן בחי' טו.** שכתב "וכיון דכי לא בדקה, מחזיקין לה בטומאה עד שתבדוק".

עי' **רשב"א בתוה"ב** שדן בזה, ומסיק דמסוגיית הגמ' מוכח ד"אסורה עד שתבדוק ותמצא טהור, שאני חושש שמא בא האורח אע"פ שלא הרגישה".

וע"ע **ברשב"א בחי' טז. [ד"ה ר' יהושע]** שכתב "הרי היא טמאה עד שתבדוק ותמצא טהור". וכן כתב **בחי' טו. [ד"ה ורבב"ח]** "דאפי' למ"ד וסתות דרבנן טמאה עד שתבדוק ותמצא טהור".

ע"ע **ברשב"א בתוה"ב הארוך** שכתב וז"ל, ואלא מיהו אם לא שהה כדי שתוכל לספור ולטבול אסורה, ואע"ג דוסתות דרבנן, דאימר ראתה, כיוון דרוב הפעמים אורח בזמנו בא".

עי' **בב"י סי' קפ"ד** [סעי' ט'] שהוכיח מדברי **התוס' טז.** ד"ה ור"נ דס"ל דאסורה עד שתבדוק[[23]](#footnote-23) [[24]](#footnote-24). [אך עי' ב**שו"ת ושב הכהן סי' ל"ד** שכתב דבשי' התוס' בכ"ד מוכח דס"ל כהרמב"ם והרי"ף דאי"צ בדיקה אחר הוסת, עיי"ש מש"כ בזה].

עי' **ר"ן בפ"ב דשבועות** שכתב בשי' **הרי"ף והרמב"ם** דבעבר וסתה טהורה בלא בדיקה. [והובא בב"י שם]. וכן כתב **הרמב"ן בחי' טו.** בשי' הרי"ף והרמב"ם, עיי"ש היטב.

עי' **תוס' טו.**, **ורא"ש פ"ק סי' א'**, שכתבו דלא שרי רבב"ח בעבר וסתה אלא בשהה כדי שתכול לטבול, ובלא"ה אסורה, והוכיחו כן מהא דאיכא חובת פרישה בעונת הוסת. ועי' ברא"ש שכתב "**וכ"ש** אם עבר וסתה שיש לספק שמא ראתה". ומבו' דמדינא דוהזרתם מצינן לאוסרה אף אחר הוסת [כל כמה דלא בדקה בשעת הוסת][[25]](#footnote-25) [[26]](#footnote-26).

עי' **בחידוד הלכות** מש"כ על דברי התוס' שם. [וע"ע **בסד"ט קפ"ד ט"ו**].

עי' **בפליתי קפ"ד סק"י** מש"כ בביאור קו' התוס', ודו"ק. [ועי' **בשו"ת ושב הכהן סי' ל"ד** [ד"ה וראיה לזה] שכתב עד"ז].

עי' **חזו"א יו"ד סי' פ' סק"י** מש"כ בביאור קו' התוס'.

מהו שיעור הזמן דאהני בדיקה אחר הוסת.

עי' בדברי **הרא"ה בבדק הבית** [**ריש שער ב'**, ד""ה עוד כתב, פעמים וכו'] דיש משמעות בדבריו דלא אהני מה שבדקה ומצאה טהור אא"כ בדקה בתוך זמן שרגילה שנמשך לה נדתה, ועי' בזה. אולם עי' **בב"י סי' קפ"ד** שכתב "דאפי' איחרה **כמה זמן** אחר הוסת כיון שבדקה ומצאה טהור טהורה. ועי' **בתוה"ב הקצר סוף ש"ג** שכתב "בדקה עצמה אפי' אחר כמה ימים וכו'". ועי' **באשכול [הל' נדה סי' ל"ג]** שכתב "ואפי' אחרה ימים הרבה וכו'". ועי' **ט"ז קפ"ד סקי"ב** שכתב "אפי' אם לא בדקה אלא עד זמן הרבה וכו'". ועי' **ש"ך קפ"ד סקכ"ג**, ועי' **מחצה"ש שם**.

היאך הדין בעבר הוסת ורחצה או"מ.

עי' **פרישה סקי"ח** שכתב דבכה"ג לא מהני בדיקה והרי היא אסורה לבעלה. [וכן נקט לדינא **בקיצור שו"ע סי' קנ"ה סעי' ט'**]. ועי' **בב"ח בקו"א** שכתב דאין דינו דין אמת.

עי' **פליתי קפ"ד סק"י** שכתב דהיה אפשר לומר דהואיל ורחצה פניה של מטה וא"א לתקן אינה אסורה בדיעבד, עיי"ש.

עי' ב**פרד"ר [מ"ז סי' קפ"ד סקי"ב בסופו**] שהביא מש"כ **הרמב"ן והרשב"א להלן** גבי רואה דם מחמת מכה, ובתחילה כתב דלהרמב"ן בדין דלא נטמאנה בכה"ג, ומשא"כ להרשב"א מטמאינן לה. מיהו עי' דמסיק דאפי' לפי הרמב"ן יש לחלק, עיי"ש.

עי' **חזו"א סי' פ' סקכ"ב** שכתב דבודקת אחר רחיצה וטהורה. וצ"ת מהו ענינה של בדיקה זו.

ועי' היטב בדברי **הרמב"ן להלן טז:** [ד"ה ומפרקינן].

האם אסורה בחו"נ קודם שתבדוק.

עי' **סד"ט קפ"ד סקי"ג** שהביא שי' **התפארת למשה** דס"ל דאחר הוסת אסורה אף בחו"נ קודם שתבדוק. ועיי"ש שתמה עליו בזה, דאם בשעת הוסת עצמה קיי"ל דשריא כ"ש אחר הוסת. עיי"ש היטב[[27]](#footnote-27).

מהו יסוד ענינה של בדיקה דאחר הווסת.

עי' **פרישה סקי"ח וט"ז סקי"ב** דמבו' בדבריהם דענין הבדיקה הוא לברר שלא ראתה בוסתה.

ועי' **פרד"ר סי' קפ"ד מ"ז י"ב** שהקשה על הט"ז הנ"ל דהיאך אהני בדיקה אחר זמן, והלא כותלי בית הרחם לא מוקמי דם. [ועי' **בחוו"ד קפ"ד סק"י** שכתב דזהו באמת טעמיה דהרמב"ם דס"ל דאין חובת בדיקה אחר הוסת]. ועיי"ש מה שכתב לבאר שי' הט"ז והפרישה. ועי' **לחו"ש סי' קפ"ד סק"א** שכתב ג"כ עד"ז.

עי' **תהלה לדוד סי' נ"ו** שהביא דברי **הפרישה סקי"ח הנ"ל** דמבו' דס"ל דענין הבדיקה היא להוציא מחששת אורח בזמנו בא. ועיי"ש שכתב דמדברי **הר"ן בפ"ב דשבועות** חזינן דס"ל דענינה של בדיקה אחר הווסת הוא לברר שמא נטמאה עתה. ועי' היטב בדברי הר"ן שם, ודבריו צ"ת.

עי' **בהגה"מ פ"ח מאיסו"ב הי"ג** שכתב "ומ"מ לא תשמש עד שתבדוק דהא אמרינן הכא אם מצאת טמאה טמאה למפרע"**.** ודבריו צ"ת[[28]](#footnote-28).

עי' **רשב"א בתוה"ב הארוך ש"ג** שכתב "וכיון שבדקה עצמה עכשו ומצאה טהור, אף אני אומר שהאורח לא בא", ודו"ק היטב.

עי' **בטור סי' קפ"ד** שכתב "ומיהו אם בדקה אח"כ ומצאה טהורה, טהורה, אע"ג דחזקה אורח בזמנו בא, לא מחזקינן לה ודאי טמאה, הלכך אם בדקה ומצאה טהורה טהורה" ודו"ק.

ועי' **ברשב"א בחי' טו. ד"ה ואסיקנא** שכתב דהא דלמ"ד וסד"א לא מהני מה שמצאה טהור זהו משום כודאי טמאה חשבינן לה. וכן מבו' נמי **בתוה"ב הארוך סוף ש"ג**, עיי"ש. [וכ"כ **בבד"ה ש"ב**].

עי' **רמב"ן טז.** [ד"ה הא דתניא] שכתב דבשלא היה אפשר לה לבדוק בשעת הוסת, לא הטריחו עליה לבדוק אחר כן כלל. [עי' **פרד"ר קפ"ד מ"ז סקי"ב** מש"כ בביאור דבריו[[29]](#footnote-29)].

ועי' היטב בדברי **הרמב"ן להלן טז: הנ"ל** [ד"ה מפרקינן].

**בדיקה ביום הוסת.**

האם לכתחילה צריכה לבדוק דוקא בשעת וסתה [למ"ד וסד"ר].

הנה לפי מש"כ **הר"ן** בשי' **הרי"ף והרמב"ם** דלדידהו הא דקתני תבדק היינו בשעת וסתה, [והובאה שיטה זו להלכה **בשו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'**] אזי ברור דחייבת לבדוק בשעת הוסת, ואסור לה להמתין מלבדוק עד אחר הוסת. אמנם לשי' הראשונים דס"ל דתבדק קאי אף אחר הוסת, אזי יש לדון האם לדידהו לכתחילה מיהת יש חובת בדיקה בשעת הוסת דוקא, אם לאו.

עי' **פרישה סי' קפ"ד סקי"ח** דס"ל דהגם דלמ"ד וסד"ר אהני בדיקה אחר הוסת, מיהו לכחילה יש חובת בדיקה בשעת הוסת. ועי' שדקדק כן מלשון **הרשב"א בתוה"ב**, ומלשון **הטור סוף סי' קפ"ד**, עיי"ש[[30]](#footnote-30).

עי' **פרד"ר מ"ז קפ"ד י"ב** שהביא דברי הפרישה, ופליג עליה[[31]](#footnote-31). ועי"ש שכתב דאדרבה, מדלא כתבו הרשב"א והטור דין זה בפירוש ש"מ דאין חיוב מתקנת חז"ל לבדוק בשעת וסתה. ועי' שם שכתב דכן מבו' נמי בדברי **הרמב"ן בהלכותיו[[32]](#footnote-32).**

עי' **בפרד"ר הנ"ל** שהביא דברי **הראב"ד בסוף שער תיקון הוסתות [סי' ד' ב'**] שכתב "ולכל אלה צריכה בדיקה או בשעת הוסת או לאחר הוסת", וכתב דמבו' בהדיא בדבריו דגם לכתחילה לא בעינן שתבדוק בשעת הוסת דוקא.

אך צ"ע בזה, דעי' ב**ראב"ד שער הספירה והבדיקה [סי' ג' ג'**] שכתב "כי עיקר בדיקת הוסתות הוא בשעת הוסת, ואם לא בדקה בשעת הוסת ובדקה עצמה לבסוף ומצאה טהור טהורה", וצ"ע.

עי' **רש"י טז. ד"ה וסתות** דמבו' דס"ל דיש חובת בדיקה בשעת הוסת דוקא. [ועי' **פרד"ר שם** שכתב דזהו רש"י לטעמיה, אבל לשאר הראשונים אין מקור לזה, עיי"ש].

עי' **תוס' טז. [ד"ה ור"נ**] שכתבו בסו"ד "ומיהו נראה לכתחילה צריכה לבדוק בשעת הוסת". ולכאו' מפורש בדבריהם דאף למ"ד וסד"ר יש חובת בדיקה לכתחילה בשעת הוסת. [אך עי' **בדברי חמודות בפ"ק סק"א** מש"כ על דברי התוס', וצ"ע. ועי' מש"כ **הפרד"ר הנ"ל** בכוונת התוס', וצ"ע].

עי' **בהלכות נדה בקיצור להרא"ש** שכתב "כשיגיע אותו זמן, וכו', תפרוש מבעלה כל אותו היום וכו', ואם עבר היום וכו' ולא ראתה, תבדוק עצמה, ואם מצאה עצמה טהורה אינה צריכה לפרוש יותר מבעלה" עכ"ל. ודו"ק.

במסולקות דמים דקיי"ל דלא בעיא בדיקה, האם בעיא בדיקה ביום הוסת.

עי' **ברשב"א ט.** [וכן הוא **בחי' הר"ן** שם] שהביא בשם **הראב"ד** דס"ל דהא דמסיק הש"ס שם דמעוברת לא בעיא בדיקה אזי זהו דוקא אחר הוסת, אבל בשעת וסתה בעיא בדיקה, ואפי' למ"ד וסד"ר[[33]](#footnote-33). ו**שי' הרשב"א** שם דאי"צ בדיקה כלל ואפי' בשעת וסתה. [וכן הוא **בריטב"א ובר"ן שם**]. **וכן שי' הרא"ש פ"ק סי' ד'**.

עי' **טור סי' קפ"ד ח'** דס"ל גבי אשה שהיתה במחבא דהגם דבעבר וסתה מותרת בלא בדיקה, מיהו לכתחילה חוששת לו [ואפי' בוסת שאי"ק]. ועי' **בב"ח שם** שכתב דכן מבו' בשי' הרא"ש. ועי' **בב"י ובב"ח שם**, ומבו' בדבריהם דחוששת לכתחילה אף לענין דבעיא בדיקה ביום הוסת. וכן הוא להדיא **ברמ"א שם סעי' ח'**[[34]](#footnote-34).

והנה שי' **הראב"ד הנ"ל** [וכן שי' **הטור הנ"ל** לענין מחבא] צ"ת, דמ"ש דאהני סילוק דמיה לענין דאי"צ בדיקה דאחר הוסת, ואילו לענין חובת בדיקה דשעת וסתה לא אהני[[35]](#footnote-35). ועי' היטב בדברי **הרשב"א הנ"ל**, וצ"ב, ודו"ק.

עי' היטב **ברשב"א וברא"ש הנ"ל**, ומבו' להדיא בדבריהם דהגם דמדהא דליכא חובת בדיקה אחר הוסת אזי אין להוכיח דאף חיוב פרישה ליכא, מיהו ממה דאי"צ בדיקה לכתחילה בשעת הוסת אזי שפיר מוכח מוכח דאף חובת פרישה ליכא. וצ"ת מ"ש דין בדיקה דאחר הוסת דלא תליא בדין פרישה, מדין בדיקה דיום הוסת דתליא בדין פרישה, וצ"ע[[36]](#footnote-36).

בוסת שאינו קבוע דקיי"ל דמותרת אחר הוסת בלא בדיקה האם בעינן מיהת בדיקה ביום הוסת.

הנה הביא **הטור בסוס"י קפ"ד בשם הרשב"א בתוה"ב** דבוסת שאינו קבוע אזי הדין הוא דאם עבר הוסת ולא בדקה דהיא מותרת בלא בדיקה. ויל"ע האם בשעת הוסת מיהת חייבת לבדוק.

עי' **פרישה קפ"ד סקי"ח** שדקדק מלשון **הרשב"א** דיש חובת בדיקה ביום הוסת אף בוסת שאינו קבוע[[37]](#footnote-37).

וכן מבו' בדברי **הב"ח סי' קפ"ט ל"ב**[[38]](#footnote-38). וכן שי' **השו"ע הגר"ז סי' קפ"ד סקכ"ח**[[39]](#footnote-39) [[40]](#footnote-40).

אולם עי' **בפרד"ר מ"ז קפ"ד** **י"ג** שכתב דדעת **הט"ז סי' קפ"ט סקל"ח** דאי"צ בדיקה לכתחילה בשעת הוסת. וכן נקט לענין דינא **שם סקי"ב**, עיי"ש. [אך דע, דמש"כ דכן הוא דעת הט"ז, זהו אך לפי מה שפירש איהו [**מ"ז קפ"ט ל"ח**] דברי הט"ז. (והוא דחוק טובא למעיין שם) אמנם עי' **בש"ך בנקודה"כ** שם **ובחוו"ד סקכ"ז** דמבו' דלא נקטו כן בכוונת הט"ז].

**בשי' הרי"ף והרמב"ם בעבר וסתה.**

עי' **ר"ן בפ"ב דשבועות** שכתב דבשי' **הרי"ף והרמב"ם** מבו' דס"ל דכל שעבר הוסת הרי היא מותרת בלא בדיקה, עיי"ש. וכן כתב **הרמב"ן טו.** בשי' הרי"ף והרמב"ם עיי"ש.

ועי' **בר"ן הנ"ל** שכתב לפי הרמב"ם הא דקתני תבדק היינו שצריכה בדיקה בשעת הוסת.

אמנם **ברמב"ן הנ"ל** כתב דתפתר לטהרות, עיי"ש. [ועי' **פרד"ר מ"ז קפ"ד י"ב** שכתב דאליבא דהרמב"ן אזי ליכא חובת בדיקה לבעלה אפי' בשעת וסתה, עיי"ש, וצ"ע בזה].

עי' **שו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'** שכתב וז"ל שאר נשים צריכות בדיקה כשיגיע הוסת. עבר הוסת ולא בדקה ולא הרגישה, טהורה בלא בדיקה, וי"א שאסורה עד שתבדוק וכו'".

עי' **בבאר הגולה** שכתב דהמקור להסב' ראשונה הן דברי הר"ן בפ"ב דשבועות לדעת הרי"ף והרמב"ם. [וכן נראה בב"י, שהביא דברי הר"ן ולא הביא שיטה נוספת דס"ל דעבר הוסת מותרת בלא בדיקה].

עי' **פליתי קפ"ד סק"י** שכתב דמשום שכתב הר"ן על שי' הרי"ף והרמב"ם דהיא קולא גדולה, על כן לא הביאו המחבר בשו"ע כלל, עיי"ש. וצ"ע, שהרי בסעי' ט' הביא שי' הרי"ף והרמב"ם, ויש ליישב.

עי' **חוו"ד קפ"ד י"א** שדקדק מלשון המחבר דעיקר ההיתר מכח דלא הרגישה. ועי' מה שכתב לדון עפי"ז לדינא.

עי' **פתחי תשובה סקי"ח** מש"כ על דברי החוו"ד. ועי' **אבנ"ז יו"ד סי' ר"ל** מש"כ בזה. [ועי' אמרי בינה סי' ו'].

עי' **תהלה לדוד יו"ד סי' נ"ו ס"ק א'-ד'**.

עי' **בשו"ע סעי' י"א** שכתב ללא חולק דבהגיע שעת וסתה אסור לבא עליה עד שישאלנה. ועי' בזה **בביאור הגר"א שם סקכ"ה**[[41]](#footnote-41) [[42]](#footnote-42).

עי' **חוו"ד סק"י** שהקשה על שי' הסוברים דבעבר הוסת מותרת בלא בדיקה, דהלא מה"ט דצריכה בדיקה ביום הוסת מה"ט נבעי נמי בדיקה אחר הוסת. עיי"ש מה שכתב ליישב[[43]](#footnote-43).

עי' **חוו"ד שם** שדן לשי' הרמב"ם האם אף לענין עקירת וסת אי"צ בדיקה.

ועי' **בפרד"ר מ"ז קפ"ד י"ג** מה שכתב בזה.

עי' **בכס"מ פ"ד מאיסו"ב** מה שהקשה על **הרמב"ם שם**. עיי"ש היאך שמפרש דברי הרמב"ם[[44]](#footnote-44).

ובעיקר הך קו' עי' מש"כ בזה **הסד"ט קפ"ו סק"ד**[[45]](#footnote-45).

עי' **פליתי סי' קפ"ד סק"י** מש"כ בזה.

עי' **בית מאיר קפ"ד ט'** מש"כ בזה.

ועי' ב**חידושי רבינו חיים הלוי פ"ד מאיסו"ב הלי"ב**.

**"רבה בר בר חנה אמר, אפי' הגיע שעת וסתה נמי מותרת, קסבר וסתות דרב**נן".

שי' הראשונים דס"ל דלרבב"ח שריא לאלתר, ואי"צ שיחשב ימי וסתה .

עי' **רש"י** [ד"ה וסתות] דמבו' דס"ל דשריא מיד ואי"צ שיחשב ימי וסתה. וכן כתבו **הרמב"ן והר"ן** בשי' רש"י.

עי' **רמב"ן ור"ן** [בחי' בסוגיין, ובר"ן על הרי"ף בשבועות] שהקשו מהא דאיתא **להלן טז.** תבדוק, ומשמע דאסורה עד שתבדוק.

עי' **ברמב"ן [בתי' קמא] ובר"ן** שתי', דבבא מן הדרך הקילו דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו, ומהניא כדמהניא לבדיקה דטהרות דתרוייהו מדרבנן[[46]](#footnote-46) [[47]](#footnote-47).

עי' מה שכתב **הרמב"ן** בתי' השני. ועי' **בחי' הר"א** היאך שמפרש דבריו. וצ"ת.

עי' **בחשק שלמה** מה שכתב לבאר בשי' רש"י, ועי'[[48]](#footnote-48).

עי' **ברמב"ן** מה שכתב אליבא דרש"י היאך א"ש דברי רבב"ח עם דברי רבי יוחנן **להלן טו ע"ב[[49]](#footnote-49).**

ועי' **בחי' הר"א** מה שהקשה על תי' הרמב"ן מדברי **רש"י להלן ע"ב.** ועי' שם שכתב דרש"י ס"ל **כהראב"ד**, עיי"ש[[50]](#footnote-50).

עי' **בר"ן** **בפ"ב דשבועות** מה שכתב לתרץ באופ"א מדוע לא תיקשי מדר' יוחנן.

עי' **בראב"ד בבעלי הנפש [שער הספירה והבדיקה ג' י"א]** דס"ל נמי בשי' רבב"ח דשריא אף בלא מחשב, אלא דשי' הראב"ד דלא קיי"ל כוותיה, ומשום דר"י פליג עליה[[51]](#footnote-51).

ועי' שם שכתב ד"איכא למימר דלא אפליג [רבב"ח] בבדיקה זו אלא בישנה דלא מצערינן לה הואיל ווסתות דרבנן".

עי' **ברמב"ן ובר"ן** שכתבו **שברי"ף וברמב"ם** מבו' דאחר וסתה מותרת מיד ואפי' בישנה.

עי' **בביאור הגר"א סי' קפ"ד סק"כ** שכתב דהמקור לסברא הראשונה שהובאה **בשו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'** דעבר וסתה מותרת בלא בדיקה הוא מהא דרבב"ח, דמשמע דשריא מיד אחר הוסת.

אך עי' **כס"מ פ"ד מאיסו"ב הל"ח** שכתב דאף הרמב"ם ס"ל דלא שרינן כי אם במחשב, עיי"ש.

עי' **רשב"א וריטב"א** שהביאו בשם "יש מי שפירש" דלרבב"ח שריא אפי' בעונת הוסת עצמה. עי"ש מה שכתבו בטעמא דמילתא[[52]](#footnote-52).

שי' הראשונים דשריא רק במחשב ימי ווסתה.

עי' **תוד"ה אפי'**, **רא"ש בפסקיו בפ"ק סי' א'**, **ותוס' הרא"ש** בסוגיין, **רא"ה בבדק הבית,** **אשכול**, שנקטו דלא שרי רבב"ח כי אם במחשב ימי וסתה.

והנה עי' **ברשב"א בחי'** שהביא ב' השיטות[[53]](#footnote-53). ועי' **ברשב"א בתוה"ב** דאזיל בדרכם של התוס' דאיירי רבב"ח במחשב ימי וסתה, עיי"ש[[54]](#footnote-54).

[ועי' **בריטב"א** היאך שפירש דינא דרבב"ח].

עי' **פרד"ר** [שפ"ח קפ"ד סק"ל בהג"ה] שכתב שמדברי **התוס' והרא"ש** מוכח דאין מקום לחלק בין חששא דשמא תראה לחששא דשמא ראתה, ודלא כ**נוב"י יו"ד קמא נ"ו**.

עי' **טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' י"א** שפסקו דבהגיע עת וסתה אסור לבוא עליה עד שישאלנה, אא"כ שהה אחר הוסת שיעור כדי שתוכל לטבול. ומבו' דנקטו לדינא כשי' **הראשונים הנ"ל** דלא התיר רבב"ח כי אם במחשב. [וכן לשי' **הראב"ד הנ"ל** א"ש].

והנה בדברי הטור ושו"ע לא נתברר להדיא האם סגי במה שאומרת לו שלא ראתה, או דבעינן שתאמר לו שבדקה.

עי' **ב"ח סקי"ב** שכתב שצריך לשואלה אם בדקה. וכן כתב ה**פרד"ר [שפ"ח קפ"ד סק"ל**][[55]](#footnote-55).

ועי' **ערוך השולחן [קפ"ד מ"ו]** שכתב דמדינא סגי במה שמשיבה שהיא טהורה, דמסתמא בדקה עצמה[[56]](#footnote-56), אלא שטוב יותר שישאל ממנה אם בדקה, עיי"ש.

עי' **בבאר הגולה אות י"ז** ו**בביאור הגר"א סקכ"ה** שכתבו דהמקור להדין הנ"ל הוא ממימרא דר"ה[[57]](#footnote-57). [והגר"א הוסיף דאף רבב"ח לא פליג אלא כששהתה, ובזה באמת קיי"ל כוותיה, דקיי"ל וסתות דרבנן].

עי' **ב"ח [קפ"ד י"ג]** דמבו' בדבריו דלעולם אליבא דלישנא דרב אשי אזי שרי רבב"ח אפי' בלא שהה, אלא דאנן אזלינן לחומרא כלישנא קמא, עיי"ש היטב[[58]](#footnote-58).

**יש לה וסת לימים ולקפיצות**.

האם שריא לאלתר, או רק אחר ששהתה כדי טבילה.

עי' **רשב"א בתוה"ב** [סוף ש"ג] שכתב דביש לה וסת לימים ולקפיצות אזי היא מותרת בלא מחשב, אפי' למ"ד וסד"א, וכ"ש למ"ד וסד"ר.

ועי' **רא"ה בבדה"ב** שתמה על המבו' ברשב"א דאפי' למ"ד וסד"ר שרינן בלא ששהה[[59]](#footnote-59). ועי' ב**רשב"א במשמה"ב** מה שכתב לבאר דבריו.

עי' **בחי' הגרע"א** בסוגיין שתמה על הרשב"א דמניין לו דשרינן למ"ד וסד"ר אפי' בלא שהה, והלא ע"כ דאיירינן בשהה, שהרי לא שרי רבב"ח בוסת הימים לחוד כי אם בשהה[[60]](#footnote-60).

ועיי"ש שכתב דמ"מ לדינא דקיי"ל וסד"ר בדין דתשתרי מדין ס"ס, עיי"ש[[61]](#footnote-61).

עי' **רשב"א בתוה"ב** שם שכתב דמ"מ הוא חושש בכה"ג לעונה בינונית. ומחשב ימי עונה בינונית ובא עליה. ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין שתמה על דבריו דהיה לו לחשב משעת וסתה מצד ס"ס, עיי"ש. ועי' ב**גליון הגרע"א לשו"ע קפ"ד סעי' י"ב** שנקט לדינא דלא כהרשב"א, וצ"ע בזה.

למאי דנקטינן דשריא לאלתר, האם שריא אפי' בעונת הוסת.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הספירה והבדיקה ג' י"א] שכתב דהיא מותרת אפי' בשעת הוסת[[62]](#footnote-62). [ועי' רשב"א ב**משה"ב סוף ש"ג** שהביא דבריו].

אך עי' **בשו"ע הגר"ז קפ"ד מ"ד** דמבו' בדבריו דבעונת הוסת גופא אזי היא אסורה[[63]](#footnote-63). [וכן מבו' לכאו' **בהגהות שערי דורא**].

**בעלה מחשב ימי וסתה ובא עליה**.

עי' ב**שו"ת זכרון יוסף יו"ד סי' י'** שנתקשה בדין זה דהיאך ידע אימת פסקה מלראות. ועיי"ש שהוכיח מזה דלענין זה אזלינן בתר רוב ימיה, ואם רוב ימיה פוסקת עד"מ אחר ו' ימים, שפיר מצי לחשב שפסקה ביום זה. ועפי"ז נקט לדינא דבכה"ג אי"צ הפסק טהרה, עיי"ש.

עי' **סד"ט סקכ"ג** מה שכתב לבאר הוכחתו. ועי' מה שהקשה עליו מסוגיית הגמ' **להלן סח ע"א**. ועיי"ש שדחה דבריו. ועייי"ש שנדחק ביישוב הקו' מסוגיין.

ועי' היטב **בחי' הגרע"א** מש"כ ליישב דינא דסוגיין.

ועי' היטב ב**חזו"א יו"ד סי' פ"א** [ד"ה אמנם היכא] מש"כ בזה.

עי' **חזו"א שם** [ד"ה ויש] שהביא מש"כ **הרשב"א בתוה"ב [ש"ד]** שכתב דהטעם דלמ"ד וסד"ר מטהרינן ברואה דם מחמת מכה, זהו משום דאל"כ אתה אוסרה לעולם. וכתב דנראה דעת הרשב"א דס"ל דא"א לה לטהר בלא הפסק טהרה [וכ"כ **בשו"ת אב"מ סי' כ"ג**, עיי"ש]. ותמה ע"ז מסוגיין דמבו' דאי"צ הפסק טהרה, עיי"ש.

עי' היטב ב**חזו"א שם** [ד"ה ואף], ולדבריו שם נמצא דכל היכא דבאנו למיחש משום וסת אזי לא שייכא בזה חומרא דר"ז, עיי"ש[[64]](#footnote-64).

**הרואה דם מחמת מכה בשעת וסתה.**

מהו הטעם דלמ"ד וסד"ר רואה דם מחמת מכה טהורה אפי' בתוך ימי נדתה.

עי' **רמב"ן ור"ן בסוגיין** שהקשו דהיאך טהורה והלא אמרינן תבדוק, עיי"ש מה שתי'.

עי' **רשב"א בתוה"ב שער הכתמים** שהקשה דהלא בנשים בעלמא חיישינן לעונת הוסת כולה מוהזרתם את בנ"י מטומאתם, והיאך אתה מתיר את זו שהיא בשעת וסתה, עיי"ש[[65]](#footnote-65) [[66]](#footnote-66).

עי' היטב במש"כ הרשב"א בתירוצו[[67]](#footnote-67).

עי' ב**שו"ת אבנ"מ סי' כ"ג** מש"כ בביאור תירוצו של הרשב"א[[68]](#footnote-68). [וכן הוא ב**חזו"א יו"ד סי' פ"א**].

עי' **או"ז הל' נדה סי' שנ"ה** שהוכיח מדינא דרואה דם מחמת מכה דאפי' לא בדקה נמי טהורה, עיי"ש.

היאך הדין באינה מרגשת יציאת דם מן המכה.

עי' **תוד"ה ומר** שכתבו דבאינה מרגשת יציאת דם מן המקור טמאה לכו"ע אם הוא זמן וסתה, "דאל"ה וכי לעולם לא תהא נדה, והלא קודם מכה היה לה וסת".

עי' **רשב"א בתוה"ב הארוך שער הכתמים** דמבו' בדבריו דבכל גווני מטהרינן לה. וכן נקטו בדעתו **הב"י והדרכ"מ והש"ך בסי' קפ"ז סעי' ה'**.

ועי' **חוו"ד קפ"ז י"א** מש"כ מדוע לא חש הרשב"א לסב' התוס'.

ובשי' **הרמב"ם** נקטו ה**ב"י והדרכ"מ שם** דס"ל כהרשב"א. וה**ש"ך שם סקכ"ו** פליג, עיי"ש.

והנה בביאור סב' **התוס'** עי' היטב במש"כ בזה ה**חזו"א סי' פ' סקי"א**, וב**סי' פ"א ד"ה אמנם.**

עי' **חזו"א סי' פ"א במוסגר [ד"ה והנה]** שכתב לחדש דלשי' התוס' אפי' במרגשת אם עברו ג' עונות טמאה וצריכה ז"נ וטבילה, עיי"ש.

עי' **חוו"ד סי' קצ"ו סק"ג** שכתב דמסתימת **הב"י והרמ"א** **בסי' קפ"ז** נראה דאי"צ בהך גוונא הפסק טהרה, ובדיקת ז' נקיים. ותמה עליהם בזה. ומסיק דע"כ צ"ל דסמכו על מש"כ בסי' קצ"ו, עיי"ש.

אך עי' ב**שו"ת אבנ"מ הנ"ל** שכתב דבאמת אי"צ הפסק טהרה. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, וצ"ב.

ועי' **חזו"א סי' פ"א** [ד"ה ואף] שכתב לדון דבכה"ג אי"צ ז' נקיים, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

עי' ב**ש"ך קפ"ז סקכ"ו** שכתב דהא דבמרגשת אזי היא טהורה זהו משום דלא שייך בכה"ג לומר וכי לא תטמא לעולם, שהרי תהיה טמאה כשלא תרגיש, עיי"ש[[69]](#footnote-69).

והנה בעיקר מש"כ **התוס'** דבאינה מרגשת אזי היא טמאה לכו"ע ומשום דוכי לעולם לא תהא נדה. עי' מה שכתב בזה ה**חוו"ד סי' ק"צ סקי"ח** על דברי ה**ט"ז שם סקכ"ג**.

האם למ"ד וסד"ר מותרת אף בשעת וסתה.

עי' ב**רשב"א בתוה"ב הארוך [שער הכתמים]** במש"כ גבי רואה דם מחמת מכה, ולכאו' מבו' בדבריו שם דאף בשעת הוסת היא טהורה. [וכן נקט בדעת הרשב"א ה**חוו"ד קצ"ו סק"ג.** ועי' ב**שו"ת ושב הכהן סי' ל"ד** שתמה על הרשב"א בזה עיי"ש][[70]](#footnote-70).

וכן מבו' לכאו' ב**רשב"א במשמה"ב ש"ב** [ד"ה עוד שם כתב פעמים וכו'] שהוכיח מהא דתולה בדם מכה אפי' בשעת וסתה, דלא כשי' **הרא"ה שם** דס"ל דפרישה בעונת הוסת היא מה"ת, ודו"ק[[71]](#footnote-71). [וכן הוא ב**רשב"א שבועות יז:** עיי"ש].

**עונה בינונית**

**"אמר ר"ל משום ר"י נשיאה, והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה".**

מהו עצם דינו של ר"ל.

עי' **רש"י** שפירש דר"ל חדית בזה ד"לאחר ל' [לראייה] בעיא בדיקה, והואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה".

ועי' **רשב"א בתוה"ב שער ג'** שלמד דין עונ"ב מסוגיין ועפ"י מה שפירש רש"י דינא דר"ל.

ועי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה ה"ה** דאית ליה נמי דאחר ל' לראיה בעיא בדיקה.

עי' **רשב"א בתוה"ב שער ב'** שכתב דדין עונ"ב כדין וסת קבוע דאסורה עד שתבדוק ותמצא טהור, עיי"ש. [ונפסק ב**טור ושו"ע ריש סי' קפ"ט**].

ועי' **בביאור הגר"א קפ"ט ו'** שכתב דהמקור לזה הוא נמי ממימרא דר"ל בסוגיין, עיי"ש.

עי' **ברא"ה בבדק הבית** [ש"ב] דפליג אעיקר דינא דעונ"ב. ועיי"ש שפירש דינא דר"ל באופ"א.

[ועיי"ש שהוכיח כשיטתו מהא דאמרינן בפ"ק דכל לבעלה לא בעיא בדיקה לעולם באשה שאין לה וסת. ועי' ב**משמרת הבית שם** מה שכתב להשיב על דבריו].

עי' **רמב"ן בחי', ובר"ן בשבועות**, שהוכיחו בשי' **הרי"ף והרמב"ם** דס"ל דאף בעבר עונ"ב היא מותרת. ועיי"ש מש"כ היאך פירשו הרי"ף והר"מ דינא דר"ל[[72]](#footnote-72). [וכ"כ **המ"מ פ"ד מאיסו"ב הל"ט בשי' הרמב"ם**, עיי"ש][[73]](#footnote-73).

עי' **בב"י ריש סי' קפ"ט** שכתב דב**ר"ן בשבועות** נראה דגם **הראב"ד** ס"ל לדינא דעונ"ב.

אך יעוי' **בבעלי הנפש** שלא הזכיר מזה מאומה, וצ"ע.

עי' היטב בדברי **הריטב"א בסוגיין** היאך שפירש דינא דר"ל [[74]](#footnote-74).

עי' **חזו"א יו"ד סי' ע"ט סק"ג** שכתב וז"ל "ונראה, דכל שעבר עונה צריכה בדיקה לעולם עד שתראה"[[75]](#footnote-75).

אמנם מרהיטת דברי הראשונים והפוסקים נראה דכל כמה דבדקה פ"א סגי בזה[[76]](#footnote-76) [[77]](#footnote-77).

עי' **חזו"א יו"ד סי' ע"ט סק"ג** שנסתפק אי הא דקאמר והוא שמצאה בתוך ימי עונתה זהו דוקא בבא מן הדרך דלא רמיא אנפשה, או דילמא אפי' איכא במתא לא סמכינן אהרגשה, ומצריכנן בדיקה. [ועי' לחו"ש **קפ"ט סק"א**].

ודברי החזו"א בזה תמוהין, דיעוי' **בטור סוף סי' קפ"ד** דמפורש בדבריו דאפי' בשוהה בעיר אזי היא אסורה לסוף ל' עד שתבדוק. [וכ"נ ג"כ ב**שו"ע קפ"ד ט'**]. ועי' ב**רשב"א בתוה"ב בשער ג'** שכתב "דהא לא אשכחן מאן דפליג עליה דר"ל ואפי' בבא מן הדרך, **וכ"ש** בשוהה עמה בעיר" עיי"ש, וצ"ע[[78]](#footnote-78).

האם יש חובת פרישה בעונ"ב.

עי' **רשב"א בחי' ובתוה"ב** שכתב דיש חובת פרישה בעונ"ב. וכן נקטו לדינא **הטור ושו"ע קפ"ט סעי' א'**.

אך עי' **בשו"ע הגר"ז קפ"ט א'** שכתב דבשי' **רש"י והתוס' והרמב"ן** מבו' דס"ל שלא הוזכרה עונ"ב אלא לענין בדיקה ותביעה שאסור לבא עליה עד שיתבענה ותבדוק עצמה משהגיע יום העונה, ואם לא בדקה עצמה ביום העונה, שצריכה לבדוק עצמה אח"כ פעם אחת קודם שיבא עליה, אבל ע"י בדיקה מותרת אפי' ביום העונה, עיי"ש. [אך עיי"ש שכתב דלהלכה אין לנו אלא דברי השו"ע[[79]](#footnote-79)] [[80]](#footnote-80) [[81]](#footnote-81).

ועי' **בקו"א קפ"ט א'** שהאריך להוכיח כדבריו, עיי"ש היטב במש"כ בזה.

[וע"ע **לחו"ש סי' קפ"ט סק"א**]

האם תלינן בעונ"ב להקל. [לענין דאי"צ בדיקה קודם תשמיש לשי' הרמב"ם והרא"ש, ולענין רמ"ת].

עי' **בטור ריש סי' קפ"ד** שכתב וז"ל רוב הנשים יש להן וסתות לראות בזמן ידוע, וסתם וסת הוא מל' יום לל' יום. וכל מי שיש לה וסת קבוע בעלה בא עליה כו', ואינה צריכה בדיקה וכו'".

ועי' **ש"ך סק"ב** שהביא דברי הטור, וכתב ע"ז "ובתוך ל' מיקרי שלא בשעת וסתה", והיינו, דאפי' לשי' הפוסקים דס"ל דאשה שאין לה וסת בעיא בדיקה קודם תשמיש, מ"מ אהני מה דתלינן דוסתה ביום ל' דממילא בתוך ל' הרי הוא מותרת בלא בדיקה[[82]](#footnote-82).

ועי' **כו"פ סק"א** שתמה על דברי הש"ך, ומסיק דכי אמרינן עונ"ב היינו להחמיר ולא להקל, עי' שם מש"כ בזה.

ועי' **סד"ט קפ"ד סק"א** מש"כ ליישב דברי הש"ך. ועי' שם שכתב דכבר קדמו **הב"ח** בזה, עיי"ש[[83]](#footnote-83). [והנה בסד"ט כתב דהא דלא תלינן בעונ"ב להקל זהו רק באופן "שראתה **כמה פעמים** ולא קבעה וסת", אך בב"ח משמע דאפי' בפ"א סגי. ועי' ב**סד"ט קפ"ד ט"ו** שכתב דאי"צ שתראה ג"פ. וצ"ע בזה].

ועי' ב**חוו"ד קפ"ד סק"א** מש"כ בזה.

[עי' **חתם סופר** (על השו"ע) מש"כ ליישב דברי הש"ך. ועי' ב**הפלאה** מש"כ ליישב דברי הש"ך].

עי' **כו"פ קפ"ז סק"ד** שנסתפק לגבי רמ"ת דקיי"ל דבשימשה סמוך לוסתה תולה בוסתה האם ה"ה דבאשה שאי"ל וסת אם מצינן למיתלי בעונ"ב, והיינו, האם נימא דמה"ט דצריכה לפרוש והיינו משום שהיא עלולה לדמים, מה"ט גם מצינן למיתלי, או דילמא נימא דאין חוששין לעונ"ב להקל, עיי"ש[[84]](#footnote-84).

אמנם עי' **בשואל ומשיב ח"ב סי' ק"פ** שכתב דתולה בעונה בינונית, עיי"ש. וכ"כ ה**פרד"ר קפ"ז שפ"ח ט"ז**. [ועיי"ש שכתב לדון דאפי' בוסת שאינו קבוע תולה, ודלא כ**נוב"י תנינא צ"ג].**

**האם דין עונ"ב הוא מה"ת.**

עי' ב**חי' הגרע"א להלן טז.** שכתב דכמו דמוכיח הש"ס מדר"ה דקאמר שכשבא לאחר שהגיע וסתה אסורה, דסבר וסד"א, אזי ה"ה דיש לדייק מדר"ל ד"ביום עונה הוי חזקה מדאורייתא שיבא הדם", עיי"ש[[85]](#footnote-85) [[86]](#footnote-86) [[87]](#footnote-87) .

ועי' שתמה על **רש"י להלן טז.** [ד"ה אם] דמבו' בדבריו דס"ל דאפי' למ"ד וסד"א יום העונה לא מקרי בכלל וסד"א, ונשאר בצע"ג, עיי"ש.

עי' היטב **בביאור הגר"א קפ"ד סקכ"ה**.

עי' **חזו"א סי' ע"ט סק"א** שכתב "ואפשר דמה"ת צריכה בדיקה מעונה לעונה למ"ד וסתות דאורייתא", עיי"ש[[88]](#footnote-88).

**בדין אשה שיש לה וסת קבוע אם חוששת לעונ"ב.**

שי' רש"י.

עי' **רמב"ן ור"ן** שכתבו דמפי' **רש"י** בסוגיין מבו' דס"ל דאפי' באשה שיש לה וסת חיישינן לעונ"ב, וזהו אפי' באופן דהוסת אחר העונה. ועי' שם מה שהקשו על שי' רש"י, ודחו דבריו. עי' ב**חי' הר"א** שכתב דיש לומר דאף רש"י ס"ל דלא חיישינן לעונ"ב באשה שיש לה וסת. ועיי"ש היאך שתירץ דברי רש"י.

ועי' **רשב"א בסוגיין** שהביא ג"כ משמו של רש"י דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונ"ב, מיהו עיי"ש שכתב בשי' רש"י דזהו דוקא בעונה שאחר הוסת ובשלא ראתה בשעת וסתה, ומשכחת לה במי שוסתה מובלע בתוך זמן עונה, עיי"ש היטב[[89]](#footnote-89).

עי' ב**רשב"א שם** שכתב וז"ל, ומ"מ ברואה בשעת וסתה, בין בוסת מרוחק בין בוסת מקורב אינו חושש לעונה כלל כיון דקביע לה זמן". ודבריו צ"ע, שהרי אם ראתה בשעת וסתה אזי מה שייך כלל לחוש לעונה בינונית. והנה לפי דעת **הט"ז קפ"ט סקי"ז** דבראתה בא' חוששת בל' לעונ"ב הגם שראתה בכ', אזי א"ש. אולם מה נעשה לשי' **הגרע"א** בגליון השו"ע על הט"ז שם, ו**החוו"ד קפ"ט י"ג, [והסד"ט קפ"ט י"ג],** שנקטו בפשיטות דמנינן עונ"ב אך מראיה אחרונה.

עי' **בשו"ע הגר"ז קו"א קפ"ט סק"א** שהקשה על רש"י מהא דאיתא **לקמן סד.** "היתה למודה להיות רואה יום ט"ו ושינתה ליום ט"ז, וכו', שינתה ליום י"ח הותרו כולן וכו'". עי' שם מש"כ בזה. ועי' ב**פליתי קפ"ט סקט"ו** (ד"ה ועוד ראיה ברורה)שכתב להוכיח מכח קו' זו דלא כה**ש"ך קפ"ט ל'** דס"ל דעונ"ב זהו יום החודש, עיי"ש ודבריו צ"ב. ועי' **אמרי אברהם סי' י'** (עמ' ס"ז- ס"ח, הוצאה חדשה) מה שדן בדבריו, ועי' שם שכתב דאדרבה, דדוקא לשי' הש"ך יש מקום ליישב היטב הקו' הנ"ל, עיי"ש.

שי' הרמב"ן והר"ן.

עי' **רמב"ן** **ור"ן** שכתבו דהגם דלרבב"ח אפי' הגיע וסתה מותרת, מיהו חושש הוא לעונה שאחר הוסת, דמ"כיון שאין אנו חוששין לוסת, נחוש לעונה". אבל בהגיעו ימי עונה ולא הגיע עת הוסת אינה אסורה, דאפי' למ"ד וסד"ר מסוקל"ד היא אפי' מעונות עד הוסת[[90]](#footnote-90) [[91]](#footnote-91) [[92]](#footnote-92) [[93]](#footnote-93). ועי' מה שכתב להוכיח כן מדין דיה שעתה[[94]](#footnote-94).

עי' מש"כ **הרמב"ן** להלן שם בשם **הראב"ד,** ועי' דמסיק שם אליבא דהראב"ד וז"ל, "ונמצא חושש לוסת וחושש לעונות כשאין לה וסת, אבל לחוש לשניהם כאחת אין לנו".

ועי' מש"כ בזה ה**בית מאיר קפ"ט סעי' א'[[95]](#footnote-95)**.

עי' ב**שו"ע הגר"ז קפ"ט בקו"א א' שתמה על הרמב"ן** מדוע השמיט בהלכותיו הך דינא דבשלא ראתה בשעת וסתה דחוששת לעונ"ב, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

עי' **רמב"ן** שם שכתב דבאופן ש"היה הוסת רחוק שאפשר שטבלה, והעונה קרובה, תולין להקל שמא בשעת הוסת ראתה וטבלה ושוב אין לה עונה עכשיו, וכו'"[[96]](#footnote-96). ועיי"ש שהוסיף וכתב "ולא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה, אלא מפני שאי אפשר לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם וכו'".

ועי' **ר"ן בשבועות** שכתב נמי כן. [אלא דהר"ן שם מפרש דבהכי איירי ר' יוחנן עיי"ש]. ועי' היטב בלשונו של הר"ן שם. ועי' היטב ב**חי' הר"א** בסוגיין מש"כ בזה.

עי' **פרי דעה טו"כ קפ"ט א'** מה שתמה על דין זה. ויש לדון טובא בזה.

שי' הרשב"א.

עי' ב**חי' הרשב"א** שהביא משמו של רש"י דבאשה שיש לה וסת חושש לעונ"ב רק בעונה שאחר הוסת ובשלא ראתה בשעת וסתה, וכתב ע"ז "וזו חומרא גדולה". ומבו' דס"ל דאפי' לעונה שאחר הוסת לא חיישינן, עיי"ש.

שי' האשכול.

עי' **אשכול הל' נדה סי' ל"ג** שכתב דאשה שיש לה וסת לכ"ה ועבר היום ולא ראתה, דצריכה נמי לחוש ליום ל', "כיון דאיתרע חזקת וסת שלה, אחר רוב נשים שדינן לה", עיי"ש.

**הכרעת הפוסקים בדין עונ"ב באשה שיש לה וסת .**

עי' **ט"ז סקל"א** שכתב בשם **המהרש"ל** דאשה שיש לה וסת ועבר וסתה ולא ראתה דאינה חוששת לעונ"ב.

ועי' **חוו"ד קפ"ט סק"כ** שכתב דמדברי הרמב"ן והר"ן בסוגיין מבו' להיפוך, עיי"ש. ועי' ב**בית מאיר ריש סי' קפ"ט** שדחה דברי המהרש"ל והט"ז, ומשום דנסתר משי' הרמב"ן בסוגיין, עיי"ש.

ועי' **פרי דעה קפ"ט טו"כ סקל"א** [ד"ה והנה יש מקום לומר] מש"כ ליישב שי' הט"ז מדברי הרמב"ן והר"ן, דהרמב"ן לשיטתו **בהלכותיו פ"ו הל"ד** דס"ל דאין חוששת בוסת הפלגה למנין הראוי, אבל הט"ז לשיטתו דס"ל בסקל"א דחוששת למנין הראוי אזי ממילא לא שייכא סב' הרמב"ן והר"ן, עיי"ש היטב[[97]](#footnote-97).

עי' **פרי דעה טו"כ קפ"ט ל"א** [ד"ה ועי' חוו"ד] שהסכים למה שהשיג החוו"ד על המהרש"ל והט"ז הנ"ל. אך עיי"ש שתמה על מש"כ החוו"ד לבאר בזה דברי **הט"ז בסק"ה**.

ועיי"ש שהוכיח כדבריו מדברי **המחבר סי' קפ"ט סעי' י"ד**, עיי"ש[[98]](#footnote-98) [[99]](#footnote-99).

**בשי' הט"ז בזה**-

עי' **ט"ז קפ"ט סק"א** דמבו' לכאו' דס"ל דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב אף היכא דעבר וסתה ולא ראתה. [וכן הבין **הבית מאיר** הנ"ל בדבריו][[100]](#footnote-100). וכן מבו' בדבריו ב**סקל"א הנ"ל**, דנראה דמסכים עם המהרש"ל בדין זה.

ועי' היטב **ט"ז קפ"ט סק"ה. והחוו"ד קפ"ט סק"ב וסק"כ** הוציא מדברי הט"ז דס"ל דבעבר וסתה ולא ראתה דחוששת לעונ"ב הגם דיש לה וסת קבוע. [ו**החוו"ד** ב**סק"כ** עמד ע"ז דסותר מש"כ בסקל"א בשם המהרש"ל]. ועי' **סד"ט קפ"ט סק"ב** שנקט בשי' הט"ז דס"ל דאינה חוששת לעונ"ב בכה"ג, ובאמת תמה טובא על דבריו בסק"ה, ונשאר בקו'[[101]](#footnote-101).

וע"ע **ט"ז סי' קפ"ד סקי"ג** וב**סד"ט שם סק"ג**.

**האם חיישינן לעונ"ב באשה שהוחזקה שאינה רואה אלא לאחר ל'.**

הנה **המחבר בסי' קפ"ו ס"ג** פסק דאשה שאינה רואה בפחות מי"ד יום אחר טבילתה דעד י"ד יום דינה כאשה שיש לה וסת דאי"צ בדיקה קודם תשמיש. ומקור הדין ב**תרוה"ד רמ"ז**. ועתה יש לדון האם גם לענין דין עונ"ב דינה כאשה שיש לה וסת.

עי' **חוו"ד קפ"ו** ג' שכתב דמוכח בכל הפוסקים דחוששת לעונ"ב. ומכח זה תמה על דינו של התרוה"ד, עיי"ש. ועי' **סד"ט קפ"ט סוסק"כ** שכתב דאף לשי' תרוה"ד לא אהני זאת לענין עונ"ב, עי' מש"כ בזה[[102]](#footnote-102). ועי' **אמרי אברהם סי' י"א** [עמ' פ"ד] שכתב דלפי מש"כ החוו"ד קפ"ט ב' בביאור דברי הנקודה"כ שם, אזי לכאו' מוכח מדברי הנקודוה"כ דס"ל דלא אהני לענין עונ"ב עיי"ש.

עי' ב**הפלאה ריש סי' קפ"ד** שנקט בפשיטות דבכה"ג באמת לא חיישינן לעונ"ב.

**עונ"ב במעוברת ומניקה.**

עי' **סד"ט קפ"ט סקל"ו** שכתב דאע"ג דקיי"ל **[סי' קפ"ט סעי' ל"ג**] דמעוברת ומניקה חוששת לראיה שתראה כדרך שחוששת לוסת שאינו קבוע, מ"מ לעונ"ב אינה חוששת. ולמד זאת בכ"ש ממה שנקטו הראשונים דלא חיישינן לעונ"ב באשה שיש לה וסת, עיי"ש.

עי' **שו"ת מהר"ם פדוואה סי' כ"ה** שכתב דבשהגיע עונ"ב הרי היא אסורה עד שתבדוק, עיי"ש.

עי' **חוו"ד בחידושים קפ"ט סק"נ** שכתב דה"ה דחוששת לעונ"ב מאותה ראיה שראתה[[103]](#footnote-103).

עי' ב**שו"ע הגר"ז קפ"ט סקקי"ד** שכתב דחוששת ג"כ לעונ"ב. [וכתב כן בשם מהר"ם פדוואה הנ"ל]

ועי' **פר"ד טו"כ קפ"ט סק"נ** מש"כ בזה.

**האם חוששת בעונ"ב לכל המעל"ע או רק לעונה אחת.**

עי' **פליתי סי' קפ"ט סקט"ו** שכתב דחוששת לכל המעל"ע, "דהא לאו משום וסת אתינן עלה"[[104]](#footnote-104) [[105]](#footnote-105). וצ"ת מהו המכוון בדבריו שכתב דהוא "לאו משום וסת"[[106]](#footnote-106).

ועי' **סד"ט סקל"א** [ד"ה עוד ראיתי] דפליג עליה, עיי"ש[[107]](#footnote-107).

**בפלוג' הלבוש והש"ך בענין עקירת עונ"ב.**

עי' **לבוש קפ"ט י"ג** שכתב וז"ל, "ויום ל' אינו נעקר בפעם אחת באשה שאין לה וסת כמו וסת קבוע באשה שיש לה וסתה וכו', עכ"ל.

ועי' **ש"ך סק"ל** שהביא דבריו וכתב ע"ז "ואין זה נכון כלל".

ועי' **חוו"ד סוף סקי"ב** מה שפירש בפלוג' הלבוש והש"ך.

ועי' **תוה"ש קפ"ט סק"ד** שפירש באופ"א השגת הש"ך[[108]](#footnote-108). [ועי' היטב במש"כ **התוה"ש שם סק"ו]**.

ועי' **פרד"ר שפ"ח סק"ל** [ד"ה ומה שהשיג] מש"כ בביאור שי' **תורת השלמים** בזה[[109]](#footnote-109).

ועי' **פרי דעה שפתי לוי קפ"ט סק"ל** מש"כ בזה.

**מאי אלים טפי וסת או עונ"ב.**

הנה מצינו דוסת אלימא טפי מעונ"ב לגבי כמה עניני.

א. עי' **רמב"ן ור"ן** בסוגיין שכתבו דבראתה בוסתה דיה שעתה, ואילו אשה שאין לה וסת שראתה בעונ"ב מטמאה מעל"ע, עיי"ש.

ב. עי' **רש"י להלן טז.** [ד"ה אם יש] דס"ל דלמ"ד וסד"א אם ראתה דם מחמת מכה בשעת וסתה טמאה, ואילו בעונ"ב היא טהורה.

ג. עי' **להלן טז.** דמבו' דלמ"ד וסד"א אזי לא מהני בדיקה אחר הוסת. ואילו בעונ"ב מבו' ב**רש"י טו.** [ד"ה בתוך] דאהני בדיקה אפי' אחר שעבר עונתה. [ומבו' דזהו אפי' למ"ד דוסתות דאורייתא].

ד. שי' **הרמב"ם והרא"ש** דאשה שיש לה וסת אינה צריכה בדיקה קודם תשמיש. ואילו אשה שאין לה וסת צריכה בדיקה קודם תשמיש, ולא אהני לענין זה עונ"ב[[110]](#footnote-110).

ה. עי' **כו"פ קפ"ז ד'** שנסתפק לענין רמ"ת אם כמו דקיי"ל דתולה בוסתה אזי ה"ה דתולה בעונתה, או דבעונה לא תלינן, עיי"ש.

ו. עי' **שו"ע הגר"ז קפ"ט א' [ובקו"א קפ"ט א']** שכתב דבשי' **רש"י והרמב"ן והתוס'** מבו' דביום העונה אין חובת פרישה, וכל כמה דבדקה ומצאה טהורה הרי הוא מותרת לבעלה, עיי"ש. ונמצא דלענין דין פרישה קיל עונ"ב מוסת, וצ"ב.

ז. עי' **רמ"א בסעי' י"ג** דמבו' דאשה שקבעה וסת, וראתה בוסתה, אזי אין היא צריכה לחוש לחששות אחרים, [וכגון אשה שראתה ג"פ בראש חודש, דאינה צריכה לחוש להפלגה] והיינו משום דתלינן שראתה משום הוסת. והנה גבי עונ"ב לא מצינו דאיתא להך דינא.

אמנם מצינו גם לאידך גיסא דאיכא חומר בעונה טפי מבוסת.

א. שי' **רש"י והרמב"ן** בסוגיין דלמ"ד וסד"ר עבר וסתה שריא לאלתר. [וזהו אי משום תביעה, ואי משום אידך טעמא שכתב הרמב"ן**].** ואילו אשה שאין לה וסת שעבר עונתה הרי היא אסורה.

ב. והנה **בשו"ע קפ"ט סעי' ל"ד** איתא דמעוברת ומניקה אינה צריכה לחשוש לוסת קבוע דידהו, עיי"ש. ועי' **שו"ת מהר"ם פדוואה סי' כ"ה** שכתב דמעוברת ומניקה שראתה אזי יש להו דין עונ"ב, והרי היא אסורה עד שתבדוק, עיי"ש.

**מהו הזמן דעונ"ב.**

מח' הפוסקים אם הוי יום ל' או יום ל"א.

עי' **ב"י** [קפ"ט סעי' י"ג, ד"ה לשון הרמב"ן], **וב"ח** [קפ"ט ט"ו], **ופרישה** [קפ"ט כ"ג], ו**ט"ז** [סקי"ד] ו**חכ"צ**

[סי' קי"ד] ו**פליתי** [סקט"ו] דנקטו דעונ"ב היא ביום ל'.

אמנם עי' **חוו"ד סקי"ב** דמסיק לדינא כמש"כ הש"ך בתחילת דבריו [סק"ל] דעונ"ב היא ביום ל"א לראייתה. וכן נקט ה**לחו"ש** **[סקכ"ג]** ,עיי"ש.

ועי' **שו"ע הגר"ז קו"א קפ"ט א'** שכתב דיש בזה פלוג' בין הראשונים, עיי"ש.

שי' הש"ך בזמן עונ"ב.

עי' **ש"ך קפ"ט סק"ל** שכתב לחדש דזמן עונ"ב הוא ניהו מחודש לחודש בין מלא בין חסר, עיי"ש.

ועי' **חכ"צ סי' קי"ד** מה שהאריך לסתור דברי הש"ך. ועי' ב**פליתי סקט"ו** שגם האריך לסתור דברי הש"ך, עיי"ש. ועי' ב**פרדס רימונים** [שפ"ח ל'] מה שהאריך בדברי הש"ך. ועי' **פרי דעה** [שפ"ל ל'].

עי' ב**ש"ך שם** שכתב להקשות על שי' **הב"י ודעימיה** דס"ל דחוששת הן לעונ"ב והן יום החודש, דאיך תתפוס החבל בשני ראשים שתאמר דמן הסתם צריכה לחוש ליום החודש שמסתמא תראה לאותו יום, ותאמר שמן הסתם צריכה לחוש לעונ"ב, עיי"ש היטב.

ועי' **חכ"צ** שתמה על הש"ך דהלא אף לדידיה תיקשי מהא דמראייה שניה ואילך אתה חושש לוסת ההפלגה ולוסת החודש[[111]](#footnote-111).

עי' ב**חוו"ד סקי"ב** וב**סד"ט סקי"ב** שכתבו בשם החכ"צ לתמוה על הש"ך, דלדבריו תיקשי מדברי הרשב"א בתוה"ב שהביא מקור לוסת החודש מסוגיא דלהלן סד. ולדין עונ"ב הביא מקור מדינא דר"ל, "ולדברי הש"ך, טורח שני ראיות למה"[[112]](#footnote-112).

עוד כתב **החוו"ד שם** להקשות בשם החכ"צ, דע"כ דהאי לחודיה והאי לחודיה שהרי בעונ"ב קיי"ל דאסורה עד שתבדוק, ואילו גבי חשש וסת שאינו קבוע דוסת החודש מבו' בסעי' ד' דבעבר הוסת היא מותרת.

עי' **בסד"ט שם** מש"כ ליישב שי' הש"ך, וכ"כ ה**פליתי שם**. ועי' **בחוו"ד שם** שכתב נמי עד"ז ליישב שי' הש"ך[[113]](#footnote-113). [וע"ע ב**חוו"ד חידושים סק"כ**][[114]](#footnote-114) [[115]](#footnote-115) [[116]](#footnote-116).

ועי' **לחו"ש סקכ"ג** דפליג עלייהו, עיי"ש.

עי' ב**חכ"צ שם** שתמה על מה שהוכיח מדברי הרמב"ם, ועי' **בסד"ט** **סקי"ב** [ד"ה ואפשר] מש"כ ליישב דברי הש"ך[[117]](#footnote-117).

**\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\***

**מתני' סג:, היתה למודה להיות רואה בתחילת הווסתות וכו'.**

**ר"י אומר, אף ימים ושעות וסתות**.

מתני' **אף** ימים ושעות וכו'.

בביאור המכוון בדברי רבי יוסי **"אף** ימים ושעות ווסתות" עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הווסתות א' ז'] מש"כ בזה[[118]](#footnote-118). וכ"כ **המאירי סג**.

מהי שעה לר"י.

עי' **רש"י להלן** [ד"ה וחוששת] וב**תוד"ה וחוששת** דמבו' דבראתה בשעה שישית אזי היא אסורה כל השעה שישית.

ובפשוטו נראה דגם היכא שכוונה ראיותיה לראות בזמן אחד [וכגון שלעולם רואה באמצע השעה השישית], דג"כ אסורה כל השעה השישית[[119]](#footnote-119).

עי' **מאירי סג.** שכתב "ואין מדקדקין בקביעות וסת לחלקים שבה אלא כל השעה אסורה".

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקע"ד** מש"כ בזה[[120]](#footnote-120).

עי' **רש"ש** בסוגיין מש"כ על דברי התוס', וצ"ע[[121]](#footnote-121).

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות א' ה'], ומבו' בדבריו דמפרש ענין "שעת הוסת" באופ"א, עי' שם היטב.

ועי' **חתם סופר לסי' קפ"ד סעי' ה'** מש"כ בזה.

האם לריו"ס שייך קביעות וסת לכל העונה כשלא כיונה השעה.

עי' **מאירי סג.** דמבו' דבכה"ג קובעת וסת לכל העונה.

ועי' **חזו"א פ"ה ע'** שמצדד לומר דלא קבעה וסת בכה"ג[[122]](#footnote-122).

היאך הדין לר' יוסי בוסת שאינו קבוע.

עי' **חזו"א סי' פ"ו סק"ב** שנסתפק בזה[[123]](#footnote-123).

בגדר דין שעה לרבי יוסי.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקס"ה-ע"ד** דנקט בפשיטות דשעה לרבי יוסי הוא ממש כעונה לרבי יהודה[[124]](#footnote-124). ועיי"ש שכתב כמה דרכים לפרש מהו ענינו של דין עונה לרי"ה וכמו"כ דין שעה לריו"ס.

**רבי יהודה אומר כל היום שלה**.

האם "כל היום שלה" זהו לאיסורא או להתירא.

עי' **רש"י** שפירש דאיירינן בראתה קודם הנה"ח, וכל היום שלה היינו דהיא מותרת כל היום. וכן כתב **הרז"ה בהשגותיו סק"ב**[[125]](#footnote-125).

אמנם בדברי **הראב"ד בבעה"נ** [א' ג'] מבו' דמפרש דאיירינן בראתה בתחילת יממא, ו"כל היום שלה" היינו לאיסורא, עיי"ש. וכן הוא **ברשב"א בתוה"ב ריש ש"ג**.

מהו יסוד הדין דהיא אסורה לשמש כל העונה [לשיטת רבי יהודה].

הנה בעיקר שי' רבי יהודה דס"ל דאסורה לשמש כל העונה, אזי יל"ע מה יסוד הדין בזה, האם זהו משום דס"ל דאין כלל קביעות שעות, וממילא דכל העונה היא שעת וסתה. או דילמא נימא דלעולם אף איהו מודה דשעת וסתה הוא ניהו השעה שקבעה לראות בה, אלא דס"ל דמ"מ מחמרינן לאוסרה בהעונה הסמוכה לוסתה הגם דאי"ז שעת וסתה ממש. וכד נימא הכי אזי יל"ע מהו באמת יסוד הדין בזה.

עי' **תפארת למשה** [**סי' קפ"ד, ט"ז סקי"א**] שדן במאי פליג רי"ה אדריו"ס, האם זהו משום דס"ל דמחזקינן כל היום כשעת וסתה, והוי כאילו אין לה שעה קבוע לראייתה. או דמחמת גזירה שמא תשמש בשעת וסתה נתנו חכמים גבול כל העונה. עיי"ש דמצדד לומר דלשון שני עיקר.

ועי' **בסד"ט קפ"ד סק"ג** שגם כתב כעי"ז.

עי' **חוו"ד סי' קפ"ד סק"ט** שכתב דאף ר"י מודה דשעות וסתות, ולא פליג אלא לענין תשמיש ומקרא דוהזרתם[[126]](#footnote-126) [[127]](#footnote-127).

עי' **ש"ך סק"ז** מש"כ בביאור שי' **האו"ז**, ודו"ק. [ועי' היטב **חוו"ד סק"ג** מה שכתב ע"ז, ודו"ק בזה].

עי' **רש"ש בסוגיין** שכתב ג"כ כהחוו"ד דרק לענין תשמיש ס"ל לרבי יהודה דחוששת בכל העונה. ועיי"ש שכתב ב' דרכים לבאר מדוע גבי תשמיש מחמרינן טפי. ועי' **פליתי קפ"ד סק"י** שכתב נמי כיו"ב, [והוא כהתירוץ השני שכתב הרש"ש], עיי"ש.

עי' **חוו"ד סי' קפ"ד חידושים סקכ"ח** שכתב דמה שהתירו לשמש ביוצא לדרך אזי זהו דוקא בעונת הוסת, אבל בשעת הוסת ממש אסור[[128]](#footnote-128) [[129]](#footnote-129). [וע"ע **חוו"ד קפ"ז סוסק"א**].

עי' **רא"ה בבדק הבית ש"ב** [ד"ה עוד כתב פעמים] דמבו' דס"ל דאף לדידן דקיי"ל כרבי יהודה חלוק דין שעת הוסת מדין עונת הוסת, עיי"ש, ודו"ק. וכן הוא נמי **בריטב"א שבועות י"ח**, עיי"ש.

עי' **רש"י [ד"ה עד שש]** שכתב בשי' ריו"ס, "דשעות דייקינן", ועי'.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** שכתב דטעמיה דרבי יהודה הוא ניהו משום דס"ל "דקביעותא דיומא אסר לה, ועקר לה לקביעותא דשעה, חיישינן כיוון דקביעא לה וסת בהאי יומא, כולי יומא זמנה הוא", וצ"ת[[130]](#footnote-130).

עי' **מאירי סג.** שכתב "דאף קביעות שעה קביעות יום הוא, ואין לצמצמם בה כ"כ".

מח' החוו"ד והחזו"א האם לכל העונה יש דין וסת לענין דין בדיקה.

עי' **חוו"ד קפ"ד ט'** שכתב דסגי בבדיקה בשעת הוסת לחוד. דאף רבי יהודה מודה דשעות ווסתות, ולא פליג אלא לענין תשמיש ומקרא דוהזרתם, עיי"ש[[131]](#footnote-131).

ועי' **חזו"א סי' פ' סקי"ח** שהביא דברי החוו"ד הנ"ל, ופליג עליה, עיי"ש שכתב ד"כשעברה השעה ולא ראתה, ואנו דנין אם בא האורח אח"כ, ודאי יש לנו לומר **מחמת חזקת הוסתות** דודאי בא"[[132]](#footnote-132). ומסיק שם וז"ל, "ואע"ג דלפי"ז צריך מוך דחוק כל העונה, דלמא אה"נ, והלא ע"כ הוא באין לה שעה קבועה". [אמנם עיי"ש בהמשך דבריו דמסיק לדינא דאי"צ כלל בדיקה בכל משך שעת הוסת, וסגי בבדיקה פעם אחת. וממילא נמצא דלדינא אף להחזו"א אי"צ שתשים מוך דחוק כל העונה].

עי' ב**חוו"ד הנ"ל** שכתב להוכיח כדבריו מהא דתנן בריש מכילתין דאשה שיש לה וסת ד"ש, ולא מטמאינן לה מתחילת העונה, עיי"ש.

ועי' **חזו"א הנ"ל** שכתב ב' דרכים לדחות הוכחת החוו"ד[[133]](#footnote-133) [[134]](#footnote-134), עיי"ש היטב, וצ"ת.

והנה בעיקר דברי החוו"ד דאינה מטמאה טהרות מתחילת העונה, עי' היטב ב**רשב"א לעיל סג.** מש"כ להוכיח ממתני' דידן. ויל"ע האם מבו' שם דלא כהחוו"ד, ועי'. [ועי' **משנ"א פ"ט מ"ט**].

מה נחשב יום ולילה לענין ווסתות.

עי' **חוו"ד קפ"ד סק"ה** שכתב דלענין וסתות אזלינן בתר נץ החמה ובתר שקיעת החמה.

ועי' **סד"ט סק"ג וסק"ו**.

עי' **אשכול הל' נדה סי' ל"ב** שכתב דחובת הפרישה בעונת הוסת הוא ניהו "מתחילת עלות השחר". ומבו' לכאו' דמעלות השחר נחשב יום. וקשה לכאו' מסוגיין דמבו' לכאו' דתלוי בהנץ החמה, וצ"ע.

**בדין קבעה וסת לשעות ולא קבעה לימים**.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הוסתות א' י'] שכתב דבקבעה וסת לשעה ולא קבעה לימים, דבזה מודה רבי יהודה דקביעותא דשעה מהניא לה. ונפסק להלכה **בטור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' ג'**.

ועי' **השגות הרז"ה שם** מש"כ ע"ז. ועי' ב**חזו"א סי' פ"ו סק"ב** [בסופו] מש"כ על דברי הרז"ה.

והנה בביאור דברי הראב"ד נחלקו האח'.

עי' **סד"ט קפ"ט סק"א וחכמ"א** [קי"ב י"ז] מש"כ בזה[[135]](#footnote-135) [[136]](#footnote-136). [וכ"כ ב**מקור מים חיים**, עיי"ש].

ועי' **חוו"ד קפ"ט סק"א** מש"כ בביאור דברי הראב"ד[[137]](#footnote-137).

[ועי' **הפלאה ריש סי' קפ"ט** מש"כ בזה].

עי' **ט"ז סק"ד**. [ועי' ב**חוו"ד סק"א** מש"כ על דברי הט"ז].

עי' **ראב"ד** שכתב להוכיח דינו מהא ד**לקמן סו.** ההיא אתתא דכל אימת דהות סלקא וכו'.

ובביאור הוכחתו עי' מש"כ בזה **החוו"ד סק"א**. ועי' **סד"ט קפ"ט סק"א**.

ועי' מש"כ בזה **החזו"א סי' פ"ו סק"ב**.

עי' **בחי' הרמב"ן סו. ובחי' הר"ן שם** מש"כ לבאר דין הסוגיא שם.

עי' **בבעה"נ** [סימן ד' ב'] שכתב דוסת זה נעקר ביום אחד, ואפי' בלא בדיקה, עיי"ש.

עי' מש"כ **החוו"ד סק"א** בביאור דבריו. ועי' **סד"ט קפ"ט סק"א** [ד"ה ומכאן] מש"כ בביאור דבריו.

עי' **לחו"ש קפ"ט ח'** מש"כ בזה.

[ועי' **פליתי סק"ג** מש"כ בזה, ודבריו צ"ב].

עי' **מאירי** שהביא דברי הראב"ד, ופליג עליה, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

עי' ב**ספר מלבושי טהרה** [הובא באמרי אברהם סי' ח', עמ' נ"ב], שכתב לחדש דאשה שלא קבעה וסת לימים, אבל לעולם היא רואה ביום א' בשבוע וכיו"ב, דאין היא צריכה לחוש לוסת שאי"ק כי אם ביום א' בשבוע בלבד, ולמד כן מדינו של הראב"ד הנ"ל. אך עי' ב**אמרי אברהם** **שם** שהוכיח דלא כדבריו. עיי"ש מש"כ לבאר מדוע באמת שאני מקבעה וסת לשעות, ועי' בזה.

**ספק בזמן העונה**.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הווסתות א' ד] שהביא פלוגתא בזה. ועיי"ש דמסיק דמכיון דווסד"ר הו"ל ספיקא דרבנן לקולא, ולא חיישינן אלא ליום שהוא ודאי בימי נדתה. ועי' **רא"ש** שהביא דבריו. ונפסק להלכה ב**טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' ד'**.

ובטעמא דמילתא דתלינן ביום, עי' **ב"ח** מש"כ בזה[[138]](#footnote-138). ועי' **ט"ז סק"ז**. [ועי' **פרי דעה טו"כ ז'**]. וצ"ב.

עי' **כו"פ וסד"ט** מה שכתבו לבאר הך דינא, עיי"ש.

עי' **חוו"ד סק"ו** שכתב דא"א לדון בכה"ג משום תורת ספק דרבנן לקולא, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא[[139]](#footnote-139).

עי' היטב **בהשגות הרז"ה** [סק"ג] מה שהשיג על דברי הראב"ד. [ועי' **אמרי ברוך** על חוו"ד סק"ו].

**בדין אשה שרגילה לראות ראיה מרובה מקודם הנה"ח עד לאחר הנה"ח.**

שי' הראשונים בזה.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות א' ה'] שדן היאך הדין ברגילה לראות ראיה מרובה מקודם הנה"ח עד לאחר הנה"ח. עי' שהביא פלוגתא בזה. ועי' שם דמסיק דאסורה בעונת הלילה וביום כשיעור שנמשך הוסת[[140]](#footnote-140) [[141]](#footnote-141). והובא **ברא"ש** בסוגיין. ונפסק להלכה ב**טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' ה'**.

עי' **בב"י** שדקדק מלשון הטור דסברא תנינא שהביא הראב"ד ס"ל דדוקא לרבי יוסי הרי היא חוששת למשך הזמן שראתה ביום, אבל לרבי יהודה אינה חוששת כלל ביום[[142]](#footnote-142), "דאי הוה מתסר שעת הוסת ביום לרבי יהודה, הוה מיתסר כל היום". עיי"ש היטב, וצ"ת.

עי' **חת"ס [סי' קפ"ד סעי' ה']** שכתב לבאר מדוע תלוי דין זה בפלוגתייהו דרבי יהודה ורבי יוסי, עיי"ש.

עי' **בהשגות הרז"ה סק"ו** שבתוה"ד שם כתב דב"רואה מתוך הלילה לאחר הלילה, וכו', אינה חוששת אלא לתחילת ראיתה שהיא העיקר", ומבו' בדבריו דבאופן הנ"ל אין היא חוששת אפי' לזמן המשכת הוסת[[143]](#footnote-143) [[144]](#footnote-144).

וע"ע **בהשגות הרז"ה** [**סקי"א**] גבי אשה שנמשכת ראייתה כמה ימים שכתב דאינה חוששת כי אם לתחילת הראיה, ד"מכאן ואילך דמים שבתוך ימי נדתה הם ואינה קובעת בהם וסת כדאסיקנא בסוף פ' בנות כותים". ולהלן שם כתב דאינה חוששת למאי דחזיא ממעיין פתוח "לפי שכל הדמים מפתח המעיין הן שופעין".

וע"ע מש"כ **הרז"ה** ב**סקט"ו** דאפי' לשיטתו דס"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה מ"מ אינה קובעת כי אם ליום ראשון, אבל לשאר ימים לא קבעה "שהרי נפתח מעיינה, וכל מעיין פתוח לא קבעה וכו', לפי שדמיה משוכין אחר פתיחת מעיינה".

עי' ב**רשב"א בתוה"ב** [ש"ג] דמבו' בדבריו דבאופן הנ"ל אינה חוששת כלל ביום, ואפי' בהשיעור שנמשכת ראייתה ביום. עיי"ש היטב במש"כ בטעמא דמילתא. ועי' שכתב להוכיח כשיטתו מ**סוגיא דלעיל יא.** עיי"ש מש"כ בזה.

ועי' היטב בדברי **הרשב"א שם** דמבו' דס"ל דכל כמה דאסורה בזמן משך הראיה אזי ע"כ דלר"י בדין דתהא אסורה כל העונה, ופליג על הראב"ד דס"ל דייתכן לחלק בזה. וצ"ת מהו יסוד פלוגתייהו בזה.

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלכ"ג** מש"כ בזה.

**דין אשה שנמשך וסתה כמה ימים.**

שיטות הראשונים בזה.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [א' כ-כב] שדן היאך הדין באשה שלמודה לראות ד' או ה' ימים רצופין, והביא כמה דעות בזה.

עי' שם שהביא דיש מי שאומר דמשום חשש טועות יש לה לחוש לכולהו יומי. ועיי"ש שדחה שיטה זו, ועי' מש"כ בטעמא דמילתא.

עי' ב**ראב"ד שם** דמסיק דמכיון "דאיכא שופעת, ואיכא נמי מדלפת דהיא כשופעת[[145]](#footnote-145), שאינן אלא כראיה אחת, וכו', הילכך הוו כולהו יומי העונה כיום אחד ושעה אחת[[146]](#footnote-146), ואשכחן דאפי' רבי יוסי דמיקל בחשש הוסתות וכו', אפי"ה בשעת הוסת מיהת מודה דחיישינן, הלכך מבעי' ליה למיחש תלתא זימני לכל ימי העונה עד דעקרה להו תלתא זימנא לכולהו"[[147]](#footnote-147).

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקי"ט** שכתב דלפי טעם זה י"ל דאפי' המשיכה פעם אחת ושתיים כבר הוחזק הוסת להמשך ונחשב כל משך המשכתו כעונה אחת. אמנם עיי"ש דמסיק דבעינן ג"פ, עיי"ש.

ועי' **חזו"א שם סקכ"א** מה שדן בדברי הראב"ד, ומה שתמה על דבריו, עיי"ש[[148]](#footnote-148).

עי' **הלכות נדה להרמב"ן פ"ה הלכ"ב** שכתב "היתה רואה חמשה וששה ימים רצופים, כל יום ויום כוסת בפ"ע וחוששת לכולן, אפי' נעקר יום אחד חוששת לשאר ימים עד שייעקרו כולן, וכו'".

עי' **סד"ט סי' קפ"ד סק"ט** [ד"ה ולכאורה] דטעם דינו של הרמב"ן הוא ניהו משום חשש טועות. והרמב"ן בזה לשיטתו **פ"ה הלט"ז** דס"ל דאף לגבי חשש וסתות חיישינן לטועות[[149]](#footnote-149).

עי' **פרד"ר [קפ"ד שפ"ח ט"ז]** דהך דינא שכתב הרמב"ן הוא ניהו אפי' בזמן התלמוד דלא חיישינן לטועות, ועיי"ש מש"כ בזה[[150]](#footnote-150).

עי' **פרישה קפ"ד סקי"א** שכתב דהראב"ד והרמב"ן לא אזלו בשיטה אחת.ועיי"ש שכתב דאיכא ב' נפ"מ לדינא בין הראב"ד לרמב"ן, עיי"ש היטב.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקי"ט** שנקט ג"כ דחלוקין הרמב"ן והראב"ד ביסוד הדין דחיישינן לכל ימי הוסת. ועי' שכתב שם כמה נפ"מ לדינא בין טעם הרמב"ן לטעם הראב"ד, עיי"ש.

עי' ב**השגות הרז"ה** **שם** דפליג על הראב"ד. ועי' **ברא"ש** שהכריע כהרז"ה, עיי"ש.

עי' **רשב"א בתורת הבית** שדן בהך מילתא, ועיי"ש דמסיק דאינה חוששת אלא לעונת תחילת ראייתה. ועי' היטב מש"כ בטעמא דמילתא[[151]](#footnote-151).

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקכ"א** שכתב ב' דרכים לבאר הא דנקטינן דבוסת הנמשך אין לנו לחוש אלא לתחילתו, עיי"ש היטב.

עי' **בראב"ד שם** שכתב עוד טעם לאסור כל אותן הימים. ועי' **סד"ט קפ"ד סק"ט** [ד"ה ובעל כרחך] שכתב דטעם השני לא כתב אלא לסניף. ועיי"ש שכתב דכן מוכח בדברי **הראב"ד בשער הוסתות ג' כ"ד.**

דין אשה שרואה כמה ימים רצופים בדילוג, האם חוששת גם לוסת השוה מכח המשך הראיה, ודין אשה שרואה כמה ימים רצופין בסירוג.

עי' **ראב"ד בבעה"נ ג' כ"ד** שדן בזה והביא בזה ב' שיטות. ומסיק כמאן דס"ל דאינה חוששת להימים ששילשה בהן בסידור, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. וצ"ת.

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלכ"ב** שכתב דחוששת לימים שהשלישה בהן כוסת הקבוע, עיי"ש. והובא ב**טור סי' קפ"ט סעי' י"ג**.

עי' **בב"י ובב"ח** שם שכתבו דלפי מאי דקיי"ל ב**סי' קפ"ד סעי' ו'** כשי' הראשונים דאינה חוששת אלא לעונה ראשונה בלבד, אזי ה"ה דהתם נמי אין לנו לחוש להמשך הראיה. [ועי' בב"ח שהוסיף דאפי' הראב"ד דס"ל דחוששת לכל ימי הוסת, מודה בהך גוונא].

אך עי' ב**פליתי סקי"ז** שכתב דיש לחלק בזה, ודינו של הרמב"ן א"ש אף למאי דקיי"ל בסי' קפ"ד ו', עיי"ש מש"כ בזה.

ועי' ב**סד"ט קפ"ד ט'** [ד"ה ולפי זה ניחא] מש"כ בזה.

עי' **ראב"ד בבעה"נ ג' כ'** שכתב גבי רואה ב' או ג' ימים רצופין, ובחודש אחד מתחלת בט"ו ובחודש אח"כ מתחלת בט"ז, וחוזר חלילה, דיום ט"ז נקבע בג' חדשים. ואילו יום ט"ו נקבע בחמשה חדשים, עיי"ש היטב.

ויל"ע, מ"ש מגונא הנ"ל דרואה כמה ימים רצופין בדילוג דהכרעת הראב"ד דאינה חוששת לוסת השוה כלל, וצ"ע.

**הכרעת הפוסקים בדין ראיה הנמשכת.**

קו' האח' דפסק הטור ושו"ע בסי' קפ"ד סעי' ו' סותר להא דקיי"ל בסוס"י קפ"ט כהרמב"ן דבזמן הזה אשה קובעת וסת בימי נדתה.

עי' **טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' ו'** דפסקו כשי' הרז"ה והרשב"א דברואה כמה ימים אין היא חוששת כי אם לעונה ראשונה.

ועי' **סד"ט סק"ט** ו**חוו"ד סק"ז** שהקשו דמאחר וקיי"ל **בסוס"י קפ"ט** כ**הרמב"ן** דבזמן הזה אשה קובעת לה וסת בימי נדתה, א"כ הלא בדין דמה"ט יש לה לחוש לכל ימי העונה.

ועי' **סד"ט הנ"ל** ו**חוו"ד הנ"ל** שהוסיפו להקשות דאף **הרשב"א בתוה"ב** והטור סתרו משנתם בזה, עיי"ש.

עי' **בחוו"ד הנ"ל** שכתב דליתא לדינא דהרמב"ן בשופעת כי אם בפוסקת.

ועי' **פרד"ר קפ"ד שפ"ח סקט"ז** שהקשה דמדברי הרשב"א מבו' לא כן.

ועי' ב**סד"ט הנ"ל** שדן בזה בארוכה.

עי' ב**חוו"ד הנ"ל** דעדיין הוקשה לו מסוגיין דעלמא דרוב נשים דרכן לראות ד' או ה' ימים ולא חיישינן כי אם ליום ראשון. [והלא דרכן שאינן שופעות]. ועיי"ש שכתב לחלק בין היכא דאיכא בתחילת הוסת יש קביעות וסת או לאו, עיי"ש.

ועי' **פרד"ר קפ"ד הנ"ל** שתמה על החוו"ד מדברי **הרשב"א בתוה"ב** **הקצר** דמבו' להדיא דלא כדבריו, עיי"ש. ועי' מה שהוסיף לתמוה עליו בזה.

עי' ב**סד"ט** **הנ"ל** שהאריך בענין זה. ועי' מש"כ בסו"ד ליישב.

עי' **פרד"ר הנ"ל** שכתב ליישב היטב כל הקושיות, עיי"ש היטב[[152]](#footnote-152) [[153]](#footnote-153).

עי' ב**שו"ע הגר"ז** **קפ"ד כ"א** שכתב דבפוסקת ליתא לדינו של הרמב"ן, מיהו זהו דוקא בשפסקה ביום זה וחזרה וראתה רק ביום שלאחריו, עיי"ש.

ועיי"ש שכתב עוד לדון דזהו דוקא בראתה ג"פ, עיי"ש.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקנ"ו** מש"כ ליישב קו' האח'.

בסתירת פסקי השו"ע בסי' קפ"ד בדין המשך ראיה.

הנה **בסעי' ה'** פסקו **הטור ושו"ע** כשי' הראב"ד דהיא אסורה אף ביום בזמן משך הראיה. ואילו ב**סעי' ו'** פסקו הטור ושו"ע דאין היא אסורה כי אם בעונה הראשונה בלבד.

עי' מש"כ בזה **הב"ח סק"ז**[[154]](#footnote-154).

עי' **דרישה סק"ה**.

ועי' **ש"ך סקט"ז**.

והנה ב**ש"ך** מבו' דהב"ח והפרישה מחולקין. ועי' **פרד"ר מקש"ז סק""ט** מש"כ בזה. אולם עי' ב**פרי דעה שפ"ל ט"ז** שכתב דייתכן דאין חילוק ביניהם, עיי"ש.

והנה בעיקר מש"כ ה**דרישה הנ"ל** לחלק בין ראיה ארוכה לראיה קצרה, עי' ב**פרד"ר קפ"ד מקש"ז ט'** שנתקשה בזה, דא"כ נפל דין זה בבירא, דמאן מפיס איזהו ראיה קצרה ואיזוהי ראיה ארוכה. ועיי"ש מה שכתב לדון בזה.

עי' **ט"ז סק"ט**. ועי' ב**תוה"ש סקי"ד** מה שכתב על דברי הט"ז**[[155]](#footnote-155)**.

עי' **ערך לחם למהריק"ש**.

קו' הראשונים והפוסקים אהא דנקטינן בנידו"ד דלא אהני המשך ראיה לאסור את עונת המשך הראיה, מהא דמצינו גבי וסת הגוף דאהני המשך ראיה למיסר לכולי עונה.

עי' ב**בעלי הנפש** [שער הוסתות א' ז'] שכתב גבי וסת הגוף דבנמשכת ראייתה אחר הוסת אזי היא אסורה עד סוף העונה. והקשה ע"ז ממה שכתב בנידו"ד דהמשך ראייה אינו אוסרת את כל העונה. עיי"ש היטב מש"כ לתרץ ע"ז, ודבריו שם צ"ת.

עי' **בב"י סי' קפ"ט סעי' כ"ד** שעמד ג"כ בקו' זו. עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **ב"ח שם סקל"ד** מש"כ בזה. ועי' **ש"ך סקס"ב** שתמה על דברי הב"ח.

עי' **בביאור הגר"א סי' קפ"ט סקל"ח** שעמד ג"כ בקו' זו, ונשאר בצ"ע.

**בדין הרמ"א באשה שמשנית וסתה להקדים ב' או ג' ימים, או לאחר.**

עי' **רמ"א קפ"ד סעי' ב'** שכתב דאשה שמשנית וסתה להקדים שניים או שלשה ימים קודם או לאחר, כשמגיע זמן וסתה צריך לפרוש ממנה ב' או ג' ימים לפניו או לאחריו.

ובביאור האופן שבו איירי הרמ"א, ובביאור יסוד הך דינא, מצינו בזה כמה דרכים בדברי רבותינו האח'.

עי' **ש"ך סי' קפ"ט סקל"ט** מש"כ בביאור דברי הרמ"א.

ועי' **ביאור הגר"א קפ"ד סק"ו** דאזיל לכאו' בדרכו של הש"ך, עיי"ש.

עי' ב**לבוש קפ"ד סעי' ב'**.

עי' **כו"פ קפ"ד סק"ה**, ו**חוו"ד קפ"ד סק""ד** שתמהו על פירושו של הש"ך.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ד ט'** מש"כ ליישב שי' הש"ך בזה.

ועי' **חזו"א סי' פ"ה סקכ"ג** מש"כ ליישב דברי הש"ך.

עי' **נוב"י יו"ד קמא סי' מ"ו** [ד"ה ובזה] מש"כ בביאור דברי הרמ"א.

ועי' **חוו"ד הנ"ל** שתמהעל דבריו[[156]](#footnote-156).

עי' **כו"פ קפ"ד סק"ה** [ד"ה ויותר נראה] שבעצם הדין נקט כהנוב"י, אמנם הוא בא בזה מטעם אחר, עיי"ש[[157]](#footnote-157) [[158]](#footnote-158).

עי' ב**פרד"ר מקש"ז קפ"ד ט'** שתמה על דרכם של הנוב"י והפליתי מדברי ה**תרומת הדשן בסי' רמ"ז** שכתב להדיא גבי הך אופן דהוחזקה שלא לראות קודם י"ד יום, וז"ל, "ולענין לפרוש מאשה שדרכה לראות בענין זה עונה אחת סמוך לראייה, מבואר שילהי פ' האשה"[[159]](#footnote-159).

עי' **אמרי אברהם סי' י"ב** [עמ' צ"ז] שתמה על דרכם של הנוב"י והפליתי מההיא ד**סי' קפ"ט סעי' י"ג** דאין אשה קובעת וסת בעונות חלוקות, ועי' בזה.

עי' היטב ב**שלטי הגיבורים פ"ב דשבועות**.

עי' ב**פליתי הנ"ל** מה שכתב בשם ה**לחם חמודות** בפשט דברי הרמ"א, ועיי"ש מה שכתב לקיים דרך זו[[160]](#footnote-160). עי' **אמרי אברהם הנ"ל** [עמ' צ"ט] שכתב ג"כ לפרש דברי הרמ"א עד"ז דאיירי בשופעת כמה ימים, אך עיי"ש שכתב לבאר יסוד הך דינא באופ"א.

עי' **חוו"ד הנ"ל** מש"כ לפרש דברי הרמ"א. ועי' ב**פרד"ר הנ"ל** שהקשה על דבריו, עיי"ש.

עי' **סד"ט סק"ד** מה שדן בפירוש דברי הרמ"א, ומה דמצדד לומר שם.

עי' **חזו"א סי' פ"ה ס"ק כ-כ"ג** שהאריך בזה.

**עונת או"ז.**

עי' **או"ז סי' שנ"ח**. והובא **בב"י סי' קפ"ד**. והב"י דחה דבריו.

עי' **ב"ח סק"ג** מש"כ לקיים דבריו. עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ד ב'** שתמה על הב"ח דלדבריו בראתה בסוף עונה הלא בדין דנאסור העונה שאחריו, עיי"ש. ועי' היטב בדברי הפרד"ר מה שכתב ע"ד הב"ח ובאופ"א, ובאופן דלפי"ז זהו מדינא דגמ', עיי"ש היטב.

עי' **ש"ך סק"ז** מש"כ ליישב שי' או"ז[[161]](#footnote-161). ועיין מש"כ בזה ב**נקודוה"כ סק"א**.

עי' **תפארת למשה** שתמה על הש"ך בזה, עיי"ש.

עי' **חוו"ד סק"ג** שכתב דאין מסתבר דין זה, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **ש"ך סקי"ד וסקט"ו**. ועי' ב**גיליון הגרע"א** שם, ועי' **חוו"ד סק"ו**.

**עונת אביאסף**.

עי' **ב"י** מה שהביא בשם **הגה"מ בשם אביאסף**.

ועי' **ב"ח סק"ג** שקיים דבריו, עיי"ש.

ועי' **ט"ז סק"ב** מש"כ בזה.

ובאופן חישוב הי"ב שעות- עי' ב**דרישה סק"ב** שכתב בזה ב' דרכים.

ועי' **ט"ז סק"ב** בסו"ד מש"כ בזה.

ועי' **ש"ך בנקודות הכסף** שנקט כפירושו הראשון של הדרישה, עיי"ש[[162]](#footnote-162). ועי' **פרי דעה שפ"ל קפ"ד ז'** שהביא סעד לזה מדברי **הזוהר** פרשת ויקהל עיי"ש.

[עי' **לחו"ש סי' קפ"ד סק"ה** [ד"ה ואולי] מש"כ לדון בשי' האביאסף].

והנה בדברי הפוסקים [**הדרישה הט"ז והש"ך הנ"ל**] מבו' דלשי' האביאסף מחשבינן י"ב שעות אף לקולא. אמנם עי' ב**פרד"ר מקש"ז סק"ב** שכתב לדון דזהו דוקא לחומרא עיי"ש מש"כ לבאר יסוד הדברים בזה.

**התירא ד"יוצא לדרך".**

עי' סוגיית הגמ' **יבמות סב:** ונחלקו הראשונים אי קאי אתשמיש או אדברי ריצוי. עי' בראשונים ביבמות שם. ועי' **תוה"ב ש"ב**. ו**ראב"ד ריש שעת הווסתות**. ועי' **טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' י'**, ובנו"כ שם.

עי' **חוו"ד חידושים קפ"ד כ"ח** שכתב דדוקא בעונת הוסת שריא, אבל בשעת הוסת גופא היא אסורה[[163]](#footnote-163).

ועי' ב**חוו"ד סי' קפ"ז סוסק"א**, ושם מבו' מקור דינו, עיי"ש היטב.

אך עי' **רשב"א במשמרת הבית** [ש"ב] שכתב להדיא בשם **הראב"ד** דאף בשעת הוסת היא מותרת, עיי"ש. ואמנם ברא"ה בבדק הבית איתא כהחוו"ד בעיקר הדין, מיהו איהו הלא אזיל לשיטתיה דחובת פרישה בשעת הוסת עצמה היא מה"ת. ובאמת דלשי' הרא"ה אזי אף איסורא דעונת הוסת לאחר הוסת הוא ניהו מה"ת וממילא דאף בזה ליתא להתירא דיוצא לדרך.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**וסת הגוף**

בגדרי וסת הפיהוק הפשוט.

עי' **רשב"א בחי'** וב**תוה"ב ש"ג** שכתב דהטעם דוסת הגוף חלוק מוסת הקפיצות, "משום דהתם עיקרי הראיה אינה אלא מחמת האונס, ואילו בוסתות דגופה אזי אדרבה האורח הוא שגורם למקרים הללו, כמקרים המתילדים ממותרי הלחות והדמים" וכן כתב **הר"ן** בסוגיין[[164]](#footnote-164).

עי' **בדה"ש** [סי' קפ"ז ביאורים ד"ה לוסתה] שכתב דממש"כ **הרז"ה בהשגותיו [שער הספירה סק"ו]** דהא דקתני גבי רמ"ת דתולה בוסתה היינו וסת הגוף, אזי לכאו' מבו' מזה דלא כהרשב"א והר"ן, ועי' בזה[[165]](#footnote-165).

עי' **פרי דעה** בפתיחה [השער השמיני] שתמה על הרשב"א דא"כ היאך נקטינן **בסי' קפ"ט סעי' כ"ו** דוסת המורכב אינו נעקר אלא ע"י דתפהק ג"פ בהזמן הידוע, אבל היכא דלא ראתה ולא פיהקה אינו נעקר, ולשי' הרשב"א הלא היה בדין דיעקר היכא דג"פ הגיע הזמן ולא ראתה והגם דלא פיהקה, עיי"ש היטב.

עי' **רשב"א בתוה"ב** [ש"ג] שכתב לדמות וסת הפיהוק לוסת הקפיצות לענין דאמרינן דפיהוק דאתמול קא גרים.

ועי' **רא"ה בבדק הבית** שכתב דאינו נכון כלל, דדוקא בקפיצה שהיא גורמת לוסת שיבא, הוא דשייך לומר שהקפיצה של יום זה גרם לוסת שיבא למחר, אבל הפיהוק אינו כן, אלא הוסת גורם לפיהוק שיבא וא"א לוסת לגרום ביאת הפיהוק יום אחד קודם לכן, עיי"ש.

ועי' **במשמרת הבית** שם מה שהשיב על דבריו, עיי"ש היטב. [ועי' **ב"ח קפ"ט סקל"א**].

עי' **לבוש קפ"ט כ',** עיי"ש היטב.

עי' ב**כו"פ סי' קפ"ט סקכ"ג** שדן אם קובעת וסת לקפיצות ופיהוקין. ויש לעיין אם א"ש עם דברי הרשב"א והר"ן הנ"ל, ועי' בזה.

עי' **הלכות נדה להרמב"ן** **פ"ה הל"א** דמבו' בדבריו דאשה שיש לה וסת הגוף אינה צריכה בדיקה קו"ת, עיי"ש[[166]](#footnote-166). ועי' ב**שו"ע הגר"ז סי' קפ"ו סק"ב**. ועי' היטב ב**קו"א שם סק"א**.

עי' **רשב"א בחי' ובתוה"ב** ו**רמב"ן הלכות נדה** [פ"ו הלי"ד] דס"ל דבפיהקה ג"פ ולא ראתה נעקר הוסת, ואילו בראתה ג"פ ולא פיהקה לא נעקר הוסת. וכן הוא ב**טור ושו"ע סעי' כ"ו**. ויל"ע היטב במה שעולה מדין זה לענין גדר החזקה והקביעות שבוסת הגוף, ודו"ק. ועי' **רש"י במתני'** ד"ה אוחזין אותה.

בדינא דמתני' דאף בוסת הגוף הפשוט איתא לדינא דדיה שעתה.

הנה עיקר דינא דמתני' דאף בוסת הגוף איתא לדינא דדיה שעתה, הוא צ"ת. דהנה **התוס'** [ס: ד"ה עוברה] ו**הרא"ה בבדק הבית**, ו**הר"ן** [שבועות פ"ב][[167]](#footnote-167), כתבו דהטעם דאשה שיש לה וסת ד"ש אזי זהו משום דשלא בשעת וסתה אזי היא מסולקת דמים. [ועי' **נאו"י סי' כ"ו סק"ז** שכתב דאף הרשב"א דפליג על הרא"ה הנ"ל, ושכתב דהטעם דד"ש הוא ניהו "משום דאורח אינו בא אלא בזמנו ולא אץ לבא" אזי ע"כ מודה הוא בעיקר הסב' דהא דאמרינן ד"ש הוא ניהו משום דהיא מסולק"ד שלא בשעת וסתה, רק דס"ל דל"ד לסילוק"ד דד' נשים, עיי"ש].

ומעתה נמצא, דמהא דקתני במתני' דאף בוסת הגוף אמרינן ד"ש, אזי לכאו' מבו' מזה דאף בוסת הגוף הפשוט אית בה תורת סילוק דמים כל זמן שלא פיהקה, והוא חידוש. וכ"כ **הנאות יעקב** [סי' כ"ו סק"ח][[168]](#footnote-168). אך צ"ע רב בזה, דלפי מש"כ הראשונים דאין הפיהוק סיבת האורח אלא האורח הוא סיבת הפיהוק, אזי מה שייך לומר דהיא מסולקת דמים כל כמה דלא פיהקה, ודו"ק[[169]](#footnote-169).

עי' **נאו"י שם סק"י** שכתב אופן נוסף לבאר דינא1דד"ש גבי וסת הגוף[[170]](#footnote-170). אך עיי"ש שהקשה ע"ז דא"כ נמצא דבאופן שפיהקה אתמול ולא ראתה אזי היא תטמא למפרע, וזהו דבר חדש, עיי"ש.

יל"ע מדוע גבי וסת הגוף דשופעת דם טמא מתוך דם טהור נמי איתא לדינא דד"ש. והלא התם יש לחוש שמא הדם טהור גופא אתי מאתמול וכותלי ביה"ר העמידוהו. וכבר עמד ע"ז **בספר נאות יעקב [**שם סק"א**]**. עי' [שם סק"ח] מש"כ ליישב. ועיי"ש דזה תלוי בב' הצדדים בביאור דינא דד"ש בוסת הגוף הנ"ל.

האם חוששת ליום החודש וההפלגה שמא תפהק ותראה.

יל"ע היאך הדין בקבעה וסת לפיהוקין לחוד, האם אסורה לשמש ביום החודש או ההפלגה של הראיה האחרונה, מצד דאיכא למיחש שמא תפהק ותראה בשעת תשמיש.

והנה לפי הרשב"א והר"ן הנ"ל אזי לכאו' בדין דניחוש, דמאחר ואין הפיהוק גורם הראיה, א"כ יש לנו לחוש שיום החודש או ההפלגה גרמו את הפיהוק והראיה. [וכדאשכחנא ב**חוו"ד חידושים קפ"ט סק"ב,** **(**וכן הוא **בגר"ז סי' קפ"ד סקמ"ה)** לענין עונ"ב].

עי' **בדי השולחן סעי' כ'** [ביאורים ד"ה הוברר הדבר] שכתב דבאמת חוששת ליום החודש או ההפלגה של הראיה האחרונה. [וכ"כ בקיצור הל' נדה פ"ח הל"ה] [[171]](#footnote-171).

ואמנם מסב' לכאו' צדקו דבריהם, מיהו עי' **חוו"ד ביאורים קפ"ט סקל"ב** וב**חידושים שם סק"מ** דלכאו' משמע מדבריו דס"ל דרק לעונ"ב חוששת, אבל ליום החודש וההפלגה אינה חוששת[[172]](#footnote-172).

ומעתה יל"ע היאך מתיישב דין זה עם דברי הרשב"א והר"ן הנ"ל.

עי' היטב ב**חכמ"א כלל קי"ב סעי' ל"ב.** ויל"ע אם בדבריו שם מבו' דחוששת. ודבריו שם צ"ת, וצ"ע.

**שי' הרמב"ם בוסת הגוף.**

עי' היטב **רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הלכה א-ב** היאך שהביא דינא דוסת הגוף.

עי' **רמב"ם פ"ג ממו"מ הל"ו** שכתב וז"ל, כל אשה שיש לה וסת תרגיש בעצמה, מפהקת או מתעטשת או חוששת פי כריסה וכו'".

ועי' **מ"מ בהל' איסו"ב** שכתב דמדברי הרמב"ם מבו' דסובר "שוסתות דגופא הם המקרים הנמשכים אחר הוסת הקבוע בימים, וכו', והוא סובר שאין כאן שני וסתות חלוקים אלא שהמשנה הודיעה שבוסת הקבוע באים מקרים אלו או אחד מהם". [והובאו דבריו ב**ב"י סי' קפ"ט**].

ויל"ע אם לשי' הרמב"ם שייך שתקבע וסת הימים בלחוד. ועי' בזה ב**ערול"נ** בסוגיין, וב**חכמת בצלאל** שכתבו דשפיר שייך שתקבע וסת הימים בלחוד. [ונקטו כן אף בשי' המ"מ][[173]](#footnote-173).

עי' חכמב"צ שהוכיח כן מהא דמשני הש"ס "התם בווסתות דיומי, הכא בווסתות דגופא".

אכן מדברי **הסד"ט קפ"ו סק"ד** לכאו' עולה דס"ל דלשי' הרמב"ם לא משכחת לה וסת הימים בלא וסת הגוף עיי"ש.

עי' **מ"מ הנ"ל** שכתב דלשי' הרמב"ם הנפ"מ בהא דאיכא וסת הגוף הוא ניהו לענין טהרות, שבאם היא למודה לראות בסוף הפיהוק דאין היא חוששת בתחילת הפיהוק, עיי"ש[[174]](#footnote-174) [[175]](#footnote-175) [[176]](#footnote-176). והנה ע"כ מבו' מזה דסובר הרמב"ם דיש לחלק בין חובת פרישה לבין דין טומאת הטהרות למפרע, וע"ד מש"כ **החוו"ד סי' קפ"ד סק"ט**, ודו"ק. [ועי' **צ"צ** הובא בספר הליקוטים על הרמב"ם].

עי' **ערול"נ** בסוגיין דהקשה מ**הגמ' להלן סג:** דאמרינן דמימרא דשמואל דקאמר "לווסתות אחת" קאי אמתני' דהיתה למודה דלכאו' איירי גבי איסורה לבעלה, אלמא דאף לגבי בעלה איכא נפ"מ בהרכבת וסת הגוף[[177]](#footnote-177).

ועי' בערול"נ שם מש"כ לבאר עיקר הדין ד"לווסתות אחת". לשי' הרמב"ם. אך עי' ב**צפנת פענח פ"ח מאיסו"ב הל"ב** שכתב דהרמב"ם פירש הך מילתא באופ"א לגמרי, עיי"ש.

האם מיני וסת הגוף מצטרפין זה עם זה.

עי' רמב"ן בהלכותיו, ורשב"א בתוה"ב שכתבו דאין מצטרפין זה עם זה,[[178]](#footnote-178).

עי' **טור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' כ"ג** שהביאו להלכה דין זה. ועי' ב**רמ"א** שם לענין אכילת דברים חמים.

עי' **רע"א בגליון השו"ע בסעי' כ"ג** מה שהקשה על השו"ע[[179]](#footnote-179).

ועי' ב**שיטמ"ק ב"ק לז**. בשם הרא"ה שכתב דנגח ב"פ מין אחד ופ"א מין אחר דנעשה מועד לב' מינים אלו, עי"ש.

עי' ב**רמב"ם** שלא הביא עיקר דין זה דאין מצטרפין, ועי' בזה.

**דין עונ"ב באשה שיש לה וסת הפיהוק.**

דין עונ"ב באשה שיש לה וסת הפיהוק הפשוט.

עי' **חוו"ד סי' קפ"ט סקל"ב** שכתב שם בדעת **הש"ך סקס"א** דאשה שיש לה וסת הגוף וראייתה מובלעת בתוך הוסת, דאינה חוששת לעונ"ב. והנה בעיקר דבריו שם דהש"ך איירי בעונ"ב, עי' **בבדי השולחן** [סעי' כ"ד ביאורים, ד"ה וכולם] שהקשה דא"כ תיקשי מה נסתפק הש"ך היאך דינה אחר הפיהוק, והלא בעונ"ב ודאי דיש לה לחוש שתשוב ותפהק ותראה. [וכדכתב החוו"ד סקל"ד לענין מורכב]. ויש לעיין בזה.

ועיי"ש שכתב דלפמש"כ איהו ב**סקל"ד** דאף הראב"ד מודה דחיישינן לשמא תפהק, אזי נמצא דאף בכה"ג חוששת לעונ"ב, [והיינו משום דחיישינן שמא תפהק].

ועפי"ז כתב **החוו"ד** [**חידושים סי' קפ"ט סק"ב וסק"מ**] דבלמודה לראות בסוף הפיהוק אזי אין היא חוששת לעונ"ב, [אא"כ נמשכת ראייתה גם אחר הפיהוק[[180]](#footnote-180)][[181]](#footnote-181). וכ"כ **הגר"ז סי' קפ"ד סקמ"ה**, עיי"ש. עי' **סוגה בשושנים** [סימן ז' סקל"ד] שתמה בזה, דמאחר ועונ"ב דינו כוסת קבוע אזי א"כ בדין דיהא דינו כוסת הפיהוק המורכב דאף באופן שלמודה לראות בסוף הוסת אזי היא חוששת מתחילת העונה[[182]](#footnote-182). [ועיי"ש שכתב דבין למש"כ **החוו"ד סקל"ד** בטעמא דמילתא ובין למש"כ **הגר"ז סקצ"ז** בטעמא דמילתא אזי בדין דבעונ"ב נמי נימא כיו"ב, עיי"ש]. ויש לדון בזה, ועי'.

עי' ב**מקור מיים חיים [סעי' כ"ד**] וב**פרדס רימונים** **[קפ"ט שפ"ח ס"א**] שתמהו על מה שנקט **החוו"ד הנ"ל** בדעת הש""ך דאינה חוששת כלל לעונ"ב, דהלא בדברי **הש"ך קפ"ד סקל"ב** מבו' להדיא דס"ל דבוסת הגוף גרידא אזי היא חוששת לעונ"ב[[183]](#footnote-183).

עי' **בשו"ע הגר"ז הנ"ל** שכתב גבי אשה שיש לה וסת הגוף הפשוט דהיא צריכה בדיקה בעונ"ב. עי' **בדה"ש סעי' כ"ה** שהקשה דלשי' הגר"ז דס"ל שם דלא חיישינן בעונ"ב לראיה בלא פיהוק, אזי א"כ הלא בדין דלא תיבעי בדיקה כל זמן שלא פיהקה, וכדמצינו בדברי **הגר"ז סי' קפ"ט סקפ"ג וסקצ"ז** גבי וסת הגוף המורכב דהגם דאסורה לשמש כל העונה ומשום דחיישינן שמא תפהק, מ"מ אי"צ בדיקה כל כמה דלא פיהקה, עיי"ש[[184]](#footnote-184).

דין עונ"ב באשה שיש לה וסת הפיהוק המורכב.

עי' **שו"ע סי' קפ"ד סעי' י"ב** שכתב גבי "היה לה וסת לימים ולוסת מוסתות הגוף כגון קפיצה וכיו"ב", דהיא חוששת לעונ"ב. ויסוד דבריו **בב"י סוף סי' קפ"ד** עיי"ש. ובפשוטו נראה דקאי אף אוסת הפיהוק והעיטוש וכיו"ב. וכן נקט **הש"ך שם סקל"ב**.

[אך עי' ב**תוה"ש סקכ"ד** דפליג על הש"ך וכתב דהמחבר אייירי רק בוסת הבאה ע"י מעשה, ומש"כ וסתות הגוף היינו אכילת שום וכיו"ב, עיי"ש. והסכימו לדבריו **הפליתי שם סקי"ד** ו**הסד"ט שם סקט"ז**. אמנם עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ד סקל"ב** שכתב דמלשון הב"י שכתב "וכל וסתות הגוף בכלל" אזי ע"כ מבו' דלא כדבריהם].

עי' **ש"ך שם** שדחה דברי הב"י, ומסיק דבהיה לה וסת הגוף ביום קבוע אזי חוששת לעולם לוסתה, ואין צריכה לחוש לעונ"ב[[185]](#footnote-185). [ודוקא גבי מורכב לקפיצות וימים דתליא במעשה אזי דינא הוא דלא חיישינן לוסתה, וחוששת לעונ"ב, עיי"ש].

עי' **תפארת למשה** [סי' קפ"ד ש"ך סקל"ב] שכתב לדחות דברי הש"ך[[186]](#footnote-186). ועיי"ש דמסיק דהבעל שאינו יודע אם פיהקה אם לאו אזי ליום וסתה אין לו לחוש דשמא לא פיהקה, ודינה כאשה שאין לה וסת דחושש לעונה בינונית. אבל האשה עצמה כשמפהקת ביום הידוע אזי צריכה היא לבדוק מחמת יום וסתה, ושוב אין היא צריכה לחוש לעונה בינונית[[187]](#footnote-187). ועי' שכתב דכן הדין נמי בוסת לימים וקפיצות, דאם יודעת שקפצה אזי אין היא צריכה שוב לחוש לעונ"ב, עיי"ש[[188]](#footnote-188) [[189]](#footnote-189) .

עי' **חוו"ד קפ"ד סקט"ו** שכתב ליישב שי' המחבר מקו' הש"ך, דאיירי באופן שלא פיהקה וראתה בג' ר"ח רצופין, עיי"ש. עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט ל"ב** שכתב דאם כי לדינא צדקו דבריו, אבל מש"כ ליישב בזה דברי המחבר אינו כלום, דא"כ למה הוצרך בב"י לדחוק דברי הרמב"ן, עיי"ש. וכזאת הקשה ג"כ על תי' של **תורת השלמים** הנ"ל, עיי"ש[[190]](#footnote-190).

**דין שעות בוסת הפיהוק**.

דברי הראשונים בזה.

עי' **רשב"א בתוה"ב הארוך** [וכן הוא ב**חי' סג.**] שכתב דבוסת הפיהוק הפשוט אזי "אינה חוששת אלא לשעת הוסת בלבד". ועי' שם שהוכיח כן מ**מתני' סג:**, ועיי"ש שסיים "אלמא וסתות הפשוטין דגופא לכולי עלמא שעות הוסת בלחוד וסת, אבל לאחר השעות אינו וסת ואינה חוששת לו"[[191]](#footnote-191). וכן הוא ג"כ ב**חי' הר"ן** בסוגיין עיי"ש.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הווסתות א' ו'] שכתב דהא דאמרינן דכל אותה עונה אסורה זהו דוקא בווסתות דיומי, אבל בוסתות דגופה אינה אסורה אלא עם וסתה בלבד, אבל לפני וסתה מותרת[[192]](#footnote-192). וכן אם בדקה בשעת וסתה[[193]](#footnote-193) ולא ראתה מותרת לאחר הוסת. ועי' שגם איהו הוכיח כן ממתני' סג:, אמנם הראב"ד הוכיח זאת באופ"א מהרשב"א, עיי"ש. ועי' עוד **בראב"ד סוף שער הווסתות.** [ד' ב', ודין השביעי וכו'].

עי' **רמב"ן בהלכותיו [פ"ו הל"ט]** שכתב ג"כ "אין וסת הגוף אוסר אלא שעתו". ועיי"ש שכתב ע"ז "כיצד, היתה למודה במקרים הללו בחצי היום חוששת בהן שעה אחת מותרת לשמש עד אותה השעה". ודבריו צ"ת. ועי' היטב בהמשך דבריו שם.

עי' **רשב"א בתוה"ב הקצר** שכתב "היתה למודה לראות בסוף הוסת, אינה חוששת עד סוף הוסת". ונפסק להלכה ב**טור ושו"ע קפ"ט כ"ד**. עי' ב**רמב"ן בהלכותיו** [פ"ו הל"ט] וב**הראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות א' ו'] שהשמיטו הך דינא דלמודה לראות בסוף הפיהוק דאינה חוששת בתחילתו, ויל"ע בזה.

בלמודה לראות בתחילת הפיהוק אם חוששת בסופו.

עי' **רשב"א שם** שכתב דבהיתה למודה לראות בתחילת הוסת הרי זו חוששת לכל המשכת הוסת, שמא תראה באמצעו או בסופו. והובא דין זה להלכה ב**טור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' כ"ד**. עי' **מעדני יו"ט** [על דברי הרא"ש פ"ט סי' ב', אות ר'] דמבו' בדבריו שם דמקור דינו של הרשב"א הוא ניהו מעצם דינא דמתני' סג:. ועי' **פרד"ר** [פתיחה לסי' קפ"ט, עמ' ל"ג ד"ה וראיתי] שתמה עליו בזה[[194]](#footnote-194). ועיי"ש דמסיק דע"כ צ"ל דנקט כן הרשב"א מסב' עצמו, עיי"ש.

ובביאור הך דינא עי' מש"כ בזה **החוו"ד סק"ל**. ועי' **פרד"ר** [פתיחה לסי' קפ"ט, עמ' ל"ג, ד"ה וצ"ל] שכתב ב' אופנים לבאר דין זה, עיי"ש.

מדוע וסת הגוף חלוק מוסת הימים לענין "שעות".

הנה בעיקר הא דנקטינן דבוסת הימים לא אזלינן בתר שעות הוסת, ואיסורה בכל העונה, ואילו בוסת הגוף אזלינן בתר שעות הוסת, ואין היא אסורה אלא בשעתה בלבד, יל"ע מהו באמת יסוד החילוק בינייהו. ויל"ע אם יסוד החילוק מצד ה"שעות" דלא הרי "שעות דפיהוק" מ"שעות דיום", או דיסוד החילוק מצד הוסת, דחלוק וסת הימים מוסת הפיהוק לענין זה, ועי' בזה.

עי' **ביאור הגר"א סי' קפ"ט סק"ל וסקל"ז** שדימה דינא דידן דוסת הגוף אינו אוסר אלא שעתו, לדינא דסי' **קפ"ט סעי' ג'** דבקבעה לשעות ולא קבעה לימים דאינה חוששת אלא לשעתה בלבד[[195]](#footnote-195). ודבריו צ"ת.

עי' **חוו"ד קפ"ט סקל"ד** שכתב דבוסת המורכב לימים ופיהוק אזי היא חוששת לתחילת הפיהוק אף היכא דהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, וזהו משום "דאתיא קביעותא דיומא ועקר לקביעותה דשעה", וכמש"כ הראב"ד לענין קבעה לשעות ולא קבעה לימים. ומבו' לכאו' בדבריו דהטעם דבוסת הגוף הפשוט אזלינן בתר שעות, אזי זהו משום דבכה"ג ליכא קביעותא דיומא דתעקור לקביעותה דשעה, וצ"ב.

עי' לשון **הראב"ד** **בבעלי הנפש** [שער הווסתות ג' כ"ה] שכתב גבי וסת הגוף "וכבר פירשנו דיני חושיהם, כי כמו שאין וסתם תלוי ביום, כך אין חושיהם חושי יום אלא חושי השעה בלבד וכו'". ודו"ק בדבריו.

עי' **ב"י קפ"ט כ"ד** שדן בשי' **הטור** דס"ל דקובעת וסת לקפיצות לחודייהו אם דינו בזה כוסת הפיהוק דאינו אוסר אלא לשעתו. ובתחילה כתב דנראה לו דאף בזה אינה אסורה אלא לשעתו "דוסת הקפיצות גרידא לדעת רבינו לא עדיף מוסת הפיהוקים". אמנם עיי"ש שכתב "מיהו איכא למימר דלמאן דאית ליה וסת הקפיצות גרידא, עדיף איהו מוסת הפיהוקין וחוששת לכל עונה שקפצה בה". ואח"כ הביא שבדברי **הרמב"ן בהל'** [פ"ו הי"ג] מבו' כדבריו הראשונים. ודבריו צ"ת.

היאך הדין בפיהקה בשעה קבועה ביום, [ובדין קפצה בשעה קבועה ביום].

עי' **פליתי קפ"ט כ"א** שכתב גבי וסת הקפיצות דאם כל הקפיצות היו בשעות מכוונים, אזי אין היא צריכה לחוש לקפיצתה אא"כ קפצה בשעה זו דוקא, עיי"ש[[196]](#footnote-196).

עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' ל"ד ד"ה אמנם] שהביא דברי הפליתי, ועיי"ש שנסתפק היאך הדין בזה בוסת הפיהוק, עיי"ש שכתב דיש לחלק בזה בין קפיצה לוסת הגוף, ועי' בזה[[197]](#footnote-197).

**בדין ראיה שאינה מובלעת בתוך הוסת.**

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הווסתות א' ו'] ו**רשב"א בתוה"ב** שכתבו דבנמשכת ראייתה אחר הוסת אזי היא אסורה בכה"ג כל העונה. והובא לדינא ב**טור ושו"ע קפ"ט סעי' כ"ד**. עי' בראב"ד [סוף שער הווסתות ד' ב'] שכתב דה"ה בשהראיה מתחלת אחר הוסת.

עי' רז"ה בהשגות שם דפליג על הראב"ד.

עי' **חוו"ד קפ"ז סק"א** שכתב דבאופן דמתחלת ראייתה אחר הוסת אזי אף הרז"ה מודה דאסורה כל העונה[[198]](#footnote-198).

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ו הלי"ג**, דמבו' לכאו' דפליג על הראב"ד הנ"ל[[199]](#footnote-199). ובאמת ש**הרמב"ן בהלכותיו פ"ו הלי"ט** בדינא דוסת הגוף שאינה אסורה אלא בשעתה, לא חילק בין אם נמשכת ראייתה אם לאו. אך עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' ל"ג ד"ה וצ"ל] שכתב לחלק בין קפיצות לפיהוקין, עיי"ש[[200]](#footnote-200).

עי' **חוו"ד סקל"א** שכתב דבכה"ג חוששת מתחילת הוסת אף היכא דלמודה לראות בסוף הוסת. ועי' מש"כ שם בשם התוה"ב. אמנם בתוה"ב שלפנינו מבו' כהחוו"ד. ועי' ב**חוו"ד שם** מש"כ לבאר בזה, וצ"ת.

עי' **דברי חמודות** [סקי"ד] דס"ל דבלמודה לראות בסוף הפיהוק אינה חוששת אלא מסוף הוסת ועד סוף העונה. ויש לעיין מהו יסוד הנידון בזה.

עי' **ב"י סעי' כ"ד** שהקשה שהרשב"א סתר משנתו, דלענין ראיה הנמשכת כמה ימים פסק כהרז"ה, ואילו בנידו"ד פסק כהראב"ד. עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **ראב"ד בבעה"נ** [שער הוסתות א' ו'] מש"כ בזה. ודברי הראב"ד והב"י צ"ת.

עי' **ביאור הגר"א סקל"ח**.

[עי' **ב"ח סעי' ל"ד** מש"כ בזה. ועי' **ש"ך סקס"ב**].

בדברי הש"ך סקס"א.

עי' היטב **ש"ך סקס"א**.

והאח' תמהו עליו דבמאי איירי. עי' **פליתי** שנשאר בקו'.

עי' **חוו"ד סקל"ב** מש"כ בזה[[201]](#footnote-201).

עי' **סד"ט סקכ"ז** מש"כ בזה[[202]](#footnote-202).

עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' ל"ד] מש"כ בזה.

**האם בוסת המורכב חיישינן לכ"א בפ"ע בתורת וסת שאינו קבוע**.

עי' **ב"י קפ"ט סעי' י"ט** שכתב דחוששת לכ"א בפ"ע בתורת וסת שאינה קבוע[[203]](#footnote-203).

עי' **ט"ז סקל"ו**, שדקדק מדברי **הרמ"א** דפליג על הב"י בזה. ועיי"ש מה שכתב בטעמא דמילתא[[204]](#footnote-204).

עי' **חוו"ד סקכ"ו** שכתב דאף לשי' הרמ"א ע"כ צ"ל ד"אינה חוששת" היינו בעבר הוסת, דהלא קאי אף א"הגיע העת ולא בא המיחוש", ובזה הלא קיי"ל ב**סעי' כ"ה** דאסורה מתחילת העונה. [והיינו לשי' רוב הפוסקים דס"ל דאסורה אף מקמי שפיהקה]. ועיי"ש מה שתמה על **הש"ך סקנ"ו**. עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט נ"ו** [עמ' צ"ו, ד"ה והנה] מה שהעלה לדון ביישוב הקו' על הש"ך. אך עיי"ש [ד"ה אמנם] שדחה הך תירוצא. ועי' היטב ב**שו"ע הגר"ז סקפ"ג**. ולפי"ד מיושבת קו' **החוו"ד הנ"ל,** ודו"ק.

**מהו זמן איסורה בוסת הגוף המורכב.**

עי' **רא"ש פ"ט סי' א'** [השני] שכתב "וכן נמי כשיגיע אותו יום הפיהוק, צריכה לפרוש מבעלה כל העונה כדין וסת לימים לחודייהו, אבל וסת של פיהוק לחודיה אינה צריכה לפרוש אלא בשעת הפיהוק".

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ו הי"א** שכתב "היתה רגילה במקרים הללו ביום קבוע, וסת הימים במקומו הוא עומד, ואסורה לשמש כל היום שמא יארעו לה וכו'"[[205]](#footnote-205).

עי' **רשב"א בתוה"ב** שכתב "אבל אם הוסת מורכב, כל שהגיע אותה עונה שהיא למודה לראות בה, חוששת לכל אותה עונה מתחילת העונה ועד סופה, כדרך שהיא חוששת לוסת הימים ולוסת ההפלגות". [וכן הוא בחי' סג.].

עי' ב**השגות הרז"ה** [שער הוסתות סק"ה] שכתב דבוסת הגוף המורכב אזי היא אסורה כל אותה עונה שקבעה בה הוסת, "מאחר שהוא מאורע שיכול לבא לה בתוך שימושה", עיי"ש. ודברי הרז"ה צ"ת, דלכאו' נראה מדבריו דבכל גווני דינא הכי, ואף היכא דלמודה לראות בסוף הפיהוק, וצ"ע, דהלא בכה"ג יכול הוא לפרוש מקמי שיבא סוף הפיהוק[[206]](#footnote-206).

עי' **ר"ן סג.** שכתב "אבל בוסת המורכב מימים ופיהוקין חושש' לו כל היום לר' יהודה וקי"ל כותיה, דכיון שהיום גורם לקביעו' הוסת ה"ל כוסת הקבוע לימים ושעות שחוששת לו כל היום אליבא דר' יהודה". והנה דברי הר"ן בזה צ"ע רב. דבפשוטו נראה בדבריו דאסרינן לה עוד מקמי שתפהק, וא"כ ע"כ דזהו משום דאית לן למיחש שמא תפהק, וא"כ הלא בדין דאף לרבי יוסי תאסר, וצ"ע[[207]](#footnote-207).

ועי' **ביאור הגר"א סי' קפ"ט סק"ל**.

עי' להלן מה שהובא מדברי הפוסקים בשי' **הראב"ד**.

בדברי הפוסקים בנידון הנ"ל.

עי' **טור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' כ"ה** דנפסק לדינא דבוסת הגוף המורכב אסורה כל עונת הוסת כמו וסת הימים גרידא.

עי' **ט"ז סקל"ט** שכתב דדוקא אחר שפיהקה אזי היא אסורה עד סוף העונה, אבל מקמי שפיהקה אין היא אסורה, עיי"ש. ודברי הט"ז צ"ע, דעי' ב**רמב"ן הנ"ל** וב**רז"ה הנ"ל,** דמבו' להדיא בדבריהם דאסורה אף מקמי שפיהקה. וגם בדברי **הרשב"א בתוה"ב** מבו' כן, עיי"ש היטב[[208]](#footnote-208).

עי' ב**נקודה"כ** [סק"י] שהשיג על הט"ז, ועיי"ש דנקט דלעולם אסורה כל העונה ואף מקמי שפיהקה.

וכן הסכימו לדינא **התוה"ש** [סקמ"ז], ו**הפליתי** [סקכ"ה] ו**הגר"ז** [סקצ"ז].

עי' **חוו"ד סקל"ד** שהכריע כהש"ך דאסורה אף מקמי הפיהוק. אמנם עיי"ש שכתב דזהו דוקא היכא שנקבע הוסת המורכב באופן שפיהקה וראתה ג' ר"ח רצופין, עיי"ש היטב.

עי' **סד"ט סקל"א** דהא דאיתא ב**סעי' כ"ו** דלא נעקר הוסת ע"י שג"פ לא פיהקה ולא ראתה בהיום הידוע, אזי זהו אך לענין דאם תפהק בו דחוששת לו, אבל להא מיהת אהני, דשוב אין לה לחוש בהך יומא כל זמן שלא פיהקה, עיי"ש[[209]](#footnote-209).

והנה לא נתפרש להדיא בדברי **החוו"ד הנ"ל** ובדברי **הסד"ט הנ"ל** היאך הדין בגוני הנ"ל אם פיהקה, האם אסורה רק בשעת הפיהוק או דאסורה עד סוף העונה. אמנם הדברים מפורשים ב**חוו"ד בחידושים סקמ"א** דאסורה בכה"ג עד סוף העונה, ועי'[[210]](#footnote-210). ועי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט נ"ו** [עמ' צ"ח ד"ה והנה] שנקט דבכה"ג אין היא אסורה אחר הפיהוק, עיי"ש[[211]](#footnote-211).

עי' **חוו"ד סקל"ד** שכתב דאף בלמודה לראות בסוף הפיהוק אזי היא חוששת כל העונה. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא[[212]](#footnote-212).

עי' ב**שו"ע הגר"ז סקצ"ז** שכתב נמי לדינא כהחוו"ד. ועי' מש"כ שם בטעמא דמילתא.

עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט** סוס"ק נ"ו שהביא דברי החוו"ד הנ"ל, תמה עליו בזה. ועיי"ש דנקט דלא כדבריו.

עי' **שמלה סקמ"ב** [ד"ה על מש"כ] שכתב דבלמודה לראות בסוף הפיהוק, ואין כבר שהות ביום שיבא סוף הפיהוק, דמותרת לשמש. ודבריו צ"ת.

עי' היטב **ש"ך סק"נ**, ודו"ק היטב.

**בדברי הפוסקים ביישוב סתירת הראב"ד גבי דין וסת המורכב אם אסורה בכל העונה.**

הנה הפוסקים הקשו דדברי **הראב"ד בבעה"נ** [שער הווסתות א' ו'] סותרין למש"כ **הרא"ש** [פ"ט סי' א'] בשם הראב"ד. עי' **ט"ז סקל"ט** מש"כ ביישוב הסתירה. ועי' ב**ש"ך בנקודות הכסף** מה שהקשה עליו.

עי' היטב בדברי ה**ש"ך בנקודות הכסף** במש"כ בישוב הסתירה[[213]](#footnote-213). ועי' **חוו"ד סקל"ד** מה שהשיג על תירוצו של הש"ך, עיי"ש. ועי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט ל"ט** [עמ' צ"ג ד"ה ועפי"ז] מש"כ ליישב.

עי' ב**ש"ך שם** שכתב דעפ"י דבריו מדוקדקין דברי ה**מ"מ פ"ח מאיסו"ב**, ומיושב מה שהשיג עליו **הב"י** [סי' קפ"ט סעי' כ"ו]. ועיי"ש שכתב דמדברי **הרשב"א בתשובה** [והובא ב**שו"ע לעיל קפ"ז סעי' י"א**] מבו' דלא כמש"כ בשי' הראב"ד[[214]](#footnote-214) [[215]](#footnote-215).

עי' **סד"ט סק"ל** שתמה על הוכחת הש"ך מדברי הרשב"א הנ"ל, ועי' בזה[[216]](#footnote-216).

עי' **חוו"ד סקל"ד** מש"כ ליישב סתירת הראב"ד.

עי' ב**שו"ע הגר"ז סוף סקצ"א** שכתב דא"א כלל לקבוע וסת הגוף המורכב היכא דאין הימים רצופים עיי"ש.

עי' ב**ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הוסתות ג' כ"ז] דכתב גבי וסת המורכב לימים וקפיצות דא"א לו להקבע אא"כ היום הימים רצופין, עיי"ש היטב. [והובא לדינא ב**סד"ט קפ"ט סקכ"ד**]. והשתא אי נימא דאף גבי וסת הגוף הדין כיו"ב, אזי א"כ נפל בבירא תירוצו של החוו"ד[[217]](#footnote-217). אמנם יש לדון דאולי יש לחלק לענין זה בין מורכב לקפיצות לבין מורכב לפיהוק, ועי' היטב בזה. [ועי' **שו"ע הגר"ז סקע"ה** מש"כ בטעמו של הראב"ד. וצ"ב].

עי' **תוה"ש סקמ"ז** מש"כ ליישב[[218]](#footnote-218). ועי' **סד"ט סק"ל** מה שתמה עליו בזה.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט ל"ט** [עמ' צ"ה ד"ה אולם] מש"כ ליישב עיקר הקו'. ועיי"ש [ד"ה שוב] מה שהביא מדברי **הרמב"ן סוף פ"ב**.

**דין וסת שאינו קבוע בוסת הגוף.**

עי' **רא"ש פ"ט סי' א'** שכתב וז"ל, "ואם פיהקה בראש חדש וראתה בראש חדש וראתה ושוב פיהקה בתוך החדש חוששת לאותו פיהוק ואסורה לשמש עד שתבדוק". וכן הוא ב**טור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' כ"א**.

עי' **ב"ח** [סקל"ב] שתמה על דין זה, דהלא קיי"ל ב**סי' קפ"ד** דבוסת שאינו קבוע הרי היא מותרת אחר שעבר הוסת אפי' בלא בדיקה. ועיי"ש שכתב בזה ב' דרכים.

עי' **פרישה סקס"ה**.

עי' **ט"ז סקל"ח** מש"כ בזה.

עי' **דברי חמודות פרק האשה סקי"א** שכתב עד"ז ובאופ"א קצת, עיי"ש היטב.

עי' **סד"ט סקפ"ט סקכ"ז**.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט ל"ח** [עמ' צ"א ד"ה והט"ז] מש"כ בזה.

עי' ב**ט"ז הנ"ל** מש"כ שם בתו"ד "ואין לומר דהתם דיעבד והכא לכתחילה". ועי' **בנקודות הכסף ט'** שכתב ע"ז דאין לו הבנה, "דמה דיעבד ולכתחילה שייך הכא"[[219]](#footnote-219).

עי' **חוו"ד סקכ"ז** מה שכתב ליישב בדרך אפשר.

עי' **נקודות הכסף סק"ט** מש"כ ליישב[[220]](#footnote-220). [ועי' **בשו"ע הגר"ז** [קפ"ט סקפ"ח] שהכריע לדינא כהנקודות הכסף]. ודברי הנקודות הכסף צ"ת. עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט ל"ח** [עמ' צ"ב ד"ה וראיתי] מש"כ לדון דברי הש"ך, ועיי"ש שנשאר בתימה. [ועי' **פרי דעה** טו"כ קפ"ט ל"ח, וצ"ב]. ויש ליישב.

**כמה פעמים בעינן לקביעות וסת בוסת הגוף.**

עי' ב**סוגיין סג:** "אמר ר"ה בר חייא אמר שמואל הרי אמרו לימים שניים, לוסתות אחת[[221]](#footnote-221), למה שלא מנו חכמים שלשה וכו"'.

האם הך מאן דס"ל דלוסתות אחת ס"ל כרבי דחזקה בתרי זימני או דזהו מ"ד אחר.

עי' ב**חי' הרמב"ן** בסוגיין. ועי' ב**חי' הר"ן** בסוגיין.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות ג' כ"ו], וב**השגות הרז"ה** שם.

עי' **רשב"א בתוה"ב ש"ג**, ו**בדק הבית** שם.

**וסת הקפיצות [נדה יא.]**

**בגמ', אמר ר"ה וכו', למאי וכו', אילימא לקפיצות וכו' והתניא וכו', לא, לא קבעה וסת לימים לחודייהו, ולקפיצות לחודייהו, אבל קבעה לה וסת לימים ולקפיצות. לימים לחודייהו פשיטא וכו'.**

בגמ', " למאי, אילימא לימים, הא כל יומא דלא קפיץ לא חזאי וכו'".

בביאור קו' הגמ' עי' **רש"ש** מש"כ בזה.

עי' היטב **רש"י** [ד"ה דלא], ודו"ק.

עי' **תוס' הרא"ש** [ד"ה אלא], מש"כ בזה.

עי' ב**חי' הר"ן** שכתב בתו"ד "ודברי רש"י ז"ל נראין לי עיקר, דכיון דמעיקרא בעי' למימר לימים לחודייהו דלית ביה פרכא אי לאו משום פירכא דיומא דלא קפיץ לא חזאי, על כרחין צריכינן לאהדורי אקפיצות לחודייהו דלית ביה פירכא".

ועי' ב**רשב"א** בתו"ד מה שכתב לבאר להלן בגמ' דמבו' דדוקא ימים לחודייהו הוי פשיטא, משא"כ בקפיצות לחודייהו, ודו"ק.

פלוגתת הראשונים היאך לפרש דברי הגמ' "אלא לקפיצות".

נחלקו הראשונים בדברי הגמ' "אלא לקפיצות", אם המכוון בזה לקפיצות לחודייהו, או דהמכוון הוא לימים ולקפיצות.

עי' **רש"י ורז"ה** **בהשגות** [שער הווסתות י"ט] שפירשו דהיינו שקבעה לקפיצות לחודייהו. [עי' ב**חי' הר"ן** שהכריע כשי' רש"י בפירוש הסוגיא].

עי' **תוס', תוס' הרא"ש, רמב"ן, ורשב"א**, שפירשו דהמכוון בזה לקפיצות וימים, עיי"ש.

עי' **תוס' ורמב"ן** מה שהקשו על שי' רש"י, ועי' **תוס' הרא"ש** מה שהקשה על רש"י.

עי' **רשב"א** שכתב דאין קו' הרמב"ן מחוורת, ועיי"ש היאך נקט בשי' רש"י. ומבו' דנחלק על מאי דנקטו הראשונים בשי' רש"י דאיירי בקפצה ביום קבוע. עי' ב**חי' הריטב"א** מש"כ בשי' רש"י. ועי' **חידוד הלכות**.

עי' ב**חי' הר"ן** מש"כ בשי' רש"י.

עי' **רשב"א** מה שהקשה על דרכם של **רש"י והרז"ה** בפירוש הסוגיא[[222]](#footnote-222).

עי' **פליתי קפ"ט סקכ"ב** שתמה מדוע לא תי' הש"ס דאיירי הברייתא בשקפצה בימים חלוקין, וקמ"ל דאינה קובעת וסת הקפיצות לחוד. [והיינו לשי' הראשונים הנ"ל דס"ל ד"אלא לקפיצות" היינו קפיצות וימים]. עיי"ש מש"כ בזה[[223]](#footnote-223).

עי' ב**חי' הר"ן הנ"ל** דבתו"ד מיישב קו' הנ"ל[[224]](#footnote-224).

בגמ', לימים לחודייהו, פשיטא, וכו'.

עי' ב**רז"ה בהשגות הנ"ל** שהוכיח מדברי הגמ' דקפיצות לחודייהו לאו פשיטא הוא. ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

ועי' **רשב"א** דהסכים להך דיוקא, אלא שכתב לפרשו באופ"א, עיי"ש.

עי' **ריטב"א ומאירי סג:**. שגם הלכו בדרך זו.

אך עי' ב**תוס'** [ד"ה אלא], וב**תוס' הרא"ש**, וכן ב**חי' הרמב"ן ובחי' הר"ן** בסוגיין, דהכריחו מסוגיין לאידך גיסא, והיינו, דמדלא משני הש"ס דאתי לאשמועינן דלא קבעה לקפיצות לחודייהו, אזי ש"מ דהא נמי פשיטא, עיי"ש.

**במח' הראשונים בדין קפצה בימים שאינן ידועין, אם קבעה וסת לקפיצות לחוד.**

שי' הראשונים והפוסקים בזה.

עי' **רז"ה בהשגות**, [שער הוסתות, י"ט] ו**רמב"ן בהלכותיו** [פ"ו הי"ב][[225]](#footnote-225), דס"ל דאשה קובעת וסת לקפיצות בלחוד. וכן פסק **הטור קפ"ט י"ז**. עי' **בב"י שם** שתמה על הטור בזה, עיי"ש. ועי' שם **בב"ח סקכ"ז** מה שכתב לבאר שי' הטור. ועיי"ש שכתב דלמד כן מדברי **הרא"ש**, ודבריו שם צ"ת[[226]](#footnote-226). [ועי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט ל"ב**].

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות ג' כ"ז], ו**רשב"א בתוה"ב ובחי'**, ו**רא"ה בבדק הבית** שם, ו**תוס' להלן סג:**[[227]](#footnote-227), ו**ר"ן בסוגיין**, דס"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות בלחוד. [וכן נראה **שי' הרמב"ם פ"ח הל"ה**. עי' ב**מ"מ** שם]. וכשיטתם פסק המחבר **סי' קפ"ט סעי' י"ז**.

הראיות שהביא הרז"ה לשיטתו, ומש"כ הראשונים לדחות ראיותיו.

עי' ב**רז"ה בהשגות** שהביא ראיה לדבריו מסוגיית **הגמ' טו ע"ב**.

עי' ב**רשב"א ובריטב"א ובר"ן בסוגיין** מה שכתבו ליישב.

עי' ב**רז"ה בהשגות הנ"ל** שכתב בסו"ד "והיינו דאמרינן עלה לימים פשיטא, מכלל דקפיצות לחודייהו לאו פשיטא הוא, שהם עיקר הגורם". ועי' ב**רשב"א** דנקט דכוונתו בזה להוכיח כדבריו דאשה קובעת וסת לקפיצות לחוד[[228]](#footnote-228). וצ"ב.

עי' ב**מאירי סג:** שגם הביא זאת כהוכחה לשי' הרז"ה, עיי"ש היטב, וצ"ב.

עי' ב**רשב"א** להלן שם מה שכתב לדחות הוכחת הרז"ה בתרי אנפי. ודבריו שם צ"ת, עי' היטב בזה.

עי' **ריטב"א** דמדנפשיה כתב להוכיח כהרז"ה מהא דלא מקשינן נמי אקפיצות. ועיי"ש מש"כ מדוע לשי' הרז"ה א"ש. ועיי"ש מה שכתב ליישב.ולכאו' זהו המכוון נמי בתירוצו השני של **הרשב"א**.

בשי' רש"י.

עי' **רשב"א וריטב"א** בסוגיין דמבו' דנקטו בשי' **רש"י** דס"ל כהרז"ה דאשה קובעת וסת לקפיצות בלחוד. וכן נקט ב**ביאור הגר"א** **קפ"ט סקכ"ה.**

אך עי' ב**חי' הר"ן** בסוגיין דנקט בשי' **רש"י** דלפי המסקנא אין אשה קובעת וסת לקפיצות בלחוד, עיי"ש.

עי' ב**חידוד הלכות** שכתב דמדברי רש"י בסוגיין ד"ה קמ"ל מבו' דס"ל דאף למסקנא נקטינן דקובעת וסת לקפיצות בלחוד.

עי' **חכמת בצלאל** [בסוגיין, ולהלן טו:] שכתב דמדברי **רש"י להלן טו:** שכתב דאיירי בוסת של ימים וקפיצות אזי ע"כ מוכח כמש"כ הר"ן בשי' רש"י, ודלא כהרשב"א, עיי"ש.

**וסת דאכילת שום וכיו"ב.**

עי' **תוס' סג:** שכתב דוסת דאכילת שום עדיף מקפיצות ויש בזה קביעות וסת. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. ועי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט, וסת הי'] מש"כ לבאר בזה**.**

ועי' ב**השגות הרז"ה** [שער הווסתות י"ט] שכתב לחלק בזה באופ"א, עיי"ש, וצ"ב.

אמנם שי' **הראב"ד** [בעלי הנפש ג' כ"ז], ו**הרשב"א [**בסוגיין ובתוה"ב**]**, דדינו כקפיצה[[229]](#footnote-229).

עי' **טור ושו"ע** שהשמיטו וסת דאכילת שום. ועי' **רמ"א סעי' כ"ג** שהביא ב' השיטות.

ועי' **ב"י** מה שתמה על השמטת הטור, עיי"ש מש"כ בזה.

**לשי' הראשונים דקובעת לקפיצות לחוד האם חוששת לו בפ"א.**

עי' **פרישה סקנ"ט** דמבו' בדבריו דס"ל דלשי' הטור דקובעת וסת לקפיצות אזי ה"ה דחוששת לו בפ"א כדין וסת שאינו קבוע.

ועי' ב**הגהות דרישה סקי"א** שכתב לדון דחלוק לענין זה קפיצה מפיהוק, ומשו"כ לא השמיע הטור דין זה רק בפיהוק, עיי"ש. ויל"ע בטעמא דמילתא.

עי' **סד"ט סקכ"א** מש"כ בזה. ועי' **פרי דעה** [פתיחה שער השמיני] מש"כ בזה[[230]](#footnote-230).

**לשיטות הראשונים דאינה קובעת וסת לקפיצות לחוד, האם חוששת לו כדין וסת קבוע.**

עי' **רמ"א סעי' י"ז** שכתב דהגם דאין קובעת וסת לקפיצות לחוד, מ"מ חוששת היא לו כמו לוסת שאינו קבוע. ומקור הדין הוא ב**הגה"מ** [איסו"ב ח' אות ג']. ועיי"ש דזהו אך בראתה ג"פ. עי' **לחו"ש קפ"ז סק"ד** שכתב דמזה שהמחבר השמיט דין זה ש"מ דלא ס"ל הכי, והיינו משום דמשמעות כל הפוסקים דלא כוותיה.

עי' **אשכול סי' ל"ד** שכתב ג"כ ד"אם ראתה ג"פ ע"י קפיצה וכו', דחוששת, שאם קפצה להבא צריכה לבדוק עצמה וכו'[[231]](#footnote-231), עכ"ל.

עי' **חוו"ד קפ"ט א'**, ולפי"ד נמצא דהראב"ד ס"ל ג"כ כההג"מ, עיי"ש. וכ"כ ה**פליתי סקכ"א** בדעת הראב"ד.

עי' **נוב"י יו"ד ס"א** שכתב דכל הטעם דברמ"ת אסורה אזי זהו אך משום הך דינא, דתשמיש הוי כקפיצה, עיי"ש. [ועי' **ש"ך קפ"ז סקל"ה** שכתב ג"כ דתשמיש הרי הוא כקפיצה].

ועי' מש"כ לדון להקל עפ"י זה. [ועי' **חוו"ד קפ"ז סק"ג** שדחה דבריו]

עי' **פליתי שם** שכתב ד**הר"ן בחי' סו.** חולק על דין זה.

ועי' **חת"ס קפ"ג**, ו**פרד"ר בפתיחה** [עמ' ל"ה] שכתבו לדחות דבריו.

עי' **לחו"ש קפ"ז ד'** שכתב להוכיח מדברי הראשונים שהקשו מסוגיא דדף טו: דלא כהג"מ. אמנם דבריו בזה תמוהין טובא דהלא שם בסוגיא מבו' דליכא דין שאלה כי אם בוסת קבוע דייקא. וכמבו' להדיא בדברי ה**רשב"א בתוה"ב**.

**דין קפצה וראתה פ"א למאי חוששת.**

עי' **ש"ך סקמ"ח** שכתב דחוששת ליום החודש או ההפלגה אם קפצה בהן.

עיי"ש שכתב בזה תרי טעמי[[232]](#footnote-232). ועיי"ש שהוכיח כדבריו מסי' **קפ"ז סעי' י"א**. [ועי' היטב ב**נקודות הכסף י'** במה שנוגע לענין זה]. ודבריו צ"ת.

עי' **פרי דעה שפ"ל קפ"ט מ"ח** מש"כ בביאור דברי הש"ך, עיי"ש היטב[[233]](#footnote-233). [ועי' **פרד"ר** שפ"ח קפ"ט מ"ח].

עי' **ש"ך שם** בסו"ד שכתב דאם לא תקפוץ אינה צריכה לחוש ליום החודש. ועיי"ש מש"כ לחלק בזה בין קפיצה לפיהוק, וצ"ב.

עי' **תפארת למשה** מה שתמה על הש"ך. ועיי"ש דפליג עליה לדינא. [ועי' **הפלאה**] ועי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' מא ד"ה אולם] מש"כ לבאר שי' הש"ך.

והנה כדברי הש"ך מבו' להדיא בדברי **הראב"ד** בבעלי הנפש. [שער הווסתות ג' כ"ח].

ועי' ב**סד"ט סקכ"ב** שתמה על הש"ך מדוע אמר כן מדנפשיה, וכן הקשה ב**פליתי סקכ"א**] עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **דרישה י"א** דנקט דלפי מש"כ הב"י גבי וסת הגוף המורכב דחוששת להיום לחוד מתורת אינו קבוע, דה"ה בנידו"ד כן הוא. והנה לשי' הש"ך אזי ע"כ דאינה חוששת להיום לחוד. ועי' בזה ב**אמרי אברהם** סי' ט"ז עמ' קל"ג.

**שי' הראב"ד דבמורכב לקפיצות וימים בעינן רצופין.**

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות ג' כ"ז] דס"ל דלא קבעה וסת לימים וקפיצות אא"כ קפצה וראתה ג' ר"ח רצופין, אבל אם היה באמצע ר"ח שלא קפצה ולא ראתה אזי לא קבעה בכה"ג וסת. ודבריו צ"ת. עי' ב**שו"ע הגר"ז קפ"ט סקע"ה** מש"כ לבאר דברי הראב"ד. אמנם דבריו בזה תמוהין, דא"כ מדוע גם לגבי עקירה בעינן שיהו רצופין. ועי' במגיה להראב"ד [**לנפש תדרשנו**, אות ל"ד] מש"כ בזה.

עי' **סד"ט סקכ"ד** שהביאו, ונראה שנקט כן לדינא.

עי' ב**שו"ע הגר"ז קפ"ט ע"ה** שהביא מ**הפרישה** דקובעת לקפיצות וימים אף באינן רצופין.עי' ב**שו"ע הגר"ז** שם **סקצ"א** שכתב דגבי מורכב לימים ופיהוק כו"ע ס"ל דבעינן רצופין. אמנם בדברי **החוו"ד קפ"ט ל"ד** שכתב בדעת הראב"ד דבוסת הגוף המורכב לימים אי"צ רצופין אזי מבו' לכאו' איפכא דבכה"ג אף הראב"ד מודה, ועי' בזה.

עי' **חוו"ד קפ"ד סקט"ו** שכתב דקובעת וסת לקפיצות וימים אף באינן רצופין

**שי' הרמב"ם במורכב לימים וקפיצות.**

עי' **רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הל"ה**.

ועי' **מ"מ שם** שכתב וז"ל, "ולא נזכר בדברי רבינו וסת המורכב מימים וקפיצות וכו', ומ"מ מתבאר הוא מדבריו שכל שלא ראתה באותו יום בלא קפיצה שאינה חוששת לו אא"כ תקפוץ". והובא **בב"י קפ"ט י"ז**.

אך עי' **מרכבת המשנה** שם, ו**לחו"ש סק"מ**, ו**אבן האזל פ"ו מנזק"מ הל"ה**, שכתבו בשי' הרמב"ם דס"ל דאך במורכב לימים קפיצות אין היא קובעת וסת כלל, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

**בדין קפצה פ"ב בחד בשבת וחזאי, ואח"כ קפצה בשבת ולא חזאי ובחד בשבת וחזאי.**

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ שער הוסתות ג' כ"ז], ו**רשב"א בתוה"ב [הארוך, והקצר]** דס"ל דקבעה לימים וקפיצות[[234]](#footnote-234) [[235]](#footnote-235). וכן הוא שי' **הרא"ש פ"ט א'**. וכן פסק ה**טור סי' קפ"ט**.

עי' **ביאור הגר"א קפ"ט סקכ"ו** שכתב בשיטתם דס"ל דלא פליגי כלל בהך מילתא, עיי"ש.

עי' **רמב"ם פ"ח הל"ה** דס"ל דבכה"ג קבעה לימים בלחוד.

עי' ב**חי' הרמב"ן** בסוגיין. ועי' **מ"מ שם**.

עי' **ביאור הגר"א** הנ"ל, וב**הגהות הגר"א** בסוגיין.

עי' **שו"ע סי' קפ"ט** דב**סעי' י"ז** לענין קפיצות פסק דלא תלינן בקפיצה דאתמול, ואילו ב**סעי' כ'** לענין פיהוק פסק דתלינן בפיהוק דאתמול.

עי' **דרישה סקי"ב**, **ט"ז סקל"ב**, ו**ש"ך סקנ"ט**, מש"כ בזה[[236]](#footnote-236).

עי' **פליתי סקכ"ב** מש"כ בזה.

עי' **סוגה בשושנים ג' ט'** שכתב דבדליכא יום ידוע אזי אף לשי' המחבר תלינן בקפיצה דאתמול, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. אמנם ב**חוו"ד קפ"ז ט"ו** [וכן ב**חוו"ד קפ"ט כ"ג**] מבו' לא כן.

עי' **חוו"ד סקכ"ג** שדן האם גם בפעם רביעית אמרינן דהוברר הדבר דיומא קגרים, עיי"ש שתלה זאת בפלוג' הב"י והרמ"א אם חוששת לכ"א בפ"ע בתורת וסת שאינו קבוע.

עי' **חוו"ד שם** שכתב דבאופן שג"פ ראתה ביום אחר הקפיצה, ואי"ז יום קבוע, אזי הדין הוא דקובעת וסת לכך, ואינה אסורה אלא ביום שלאחר הקפיצה, עיי"ש. ונפ"מ בזה לשי' הפוסקים דקובעת וסת לקפיצות לחוד. ונפ"מ נמי לדידן דלענין חשש אינו קבוע.

עי' בחוו"ד שם שכתב דבאופן דשראתה ג"פ למחרת הקפיצה ביום קבוע, דקובעת וסת לימים לחוד, עיי"ש. ועי' **חת"ס סי' קפ"ג** דפליג בזה על החוו"ד, עיי"ש.

עי' **חוו"ד קפ"ז סקט"ו** דס"ל דאחר ב' ימים לכו"ע לא תלינן בקפיצה. וכן כתב **החת"ס יו"ד קפ"ג**.

**וסת החודש**

שי' הראשונים דס"ל דאשה קובעת וסת לימי החודש.

עי' ב**ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הוסתות ג' ב'] שכתב דאשה קובעת וסת לימי החודש ואע"פ שאין הפלגתן שוה, כגון מריש ירחא לריש ירחא, אע"פ שזה מלא וזה חסר.

עי' שם שהוכיח כן מסוגיין מפלוגתייהו דרב ושמואל בוסת הדילוג, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **רשב"א בתוה"ב ובחי'** שהביא דברי הראב"ד, ועי' דמסיק "ולדבריו, אם ראתה ט"ו בחודש זה וט"ו בחודש זה [וט"ו בחודש זה] קבעה לה וסת לט"ו, בין מלא בין חסר". עיי"ש דמבו' דנקיט לדינא כהראב"ד. והנה לשון הרשב"א שם "והילכך וכו', כיון שאין בראיותיה צד השוה לא בדילוג שוה ולא בהפלגות שוות, אומרין לימי החדש היא קובעת וכו'". ומבו' בדבריו דעד כמה דמצינן למיתלי בוסת הפלגה לא תלינן בחודש[[237]](#footnote-237) [[238]](#footnote-238). וכ"כ **הסד"ט קפ"ט סק"ד**, עיי"ש.

עי' **תוס' ב"ק לז:** [ד"ה יום] שכתב דבראתה ג"פ בט"ו בחודש לכו"ע קובעת וסת, "ואע"ג דליכא אלא ב"פ סוף ל' יום, **דלאו סוף ל' יום גרים, אלא ט"ו בחודש גרים**, כמו ריש ירחא וריש ירחא וריש ירחא דקבע וסת בג' ראיות הללו כדמשמע בשילהי בנות כותים, וכמו שבת שבת שבת דסגי בשלש פעמים דלאו סוף ז' גרים אלא יום שבת, עכ"ל[[239]](#footnote-239) [[240]](#footnote-240).

עי' **תוס' בסוגיין** [ד"ה איתמר] שכתב ג"כ כהתוס' בב"ק הנ"ל דבראתה ג"פ ביום מסוים בחודש אזי לכו"ע אין צריך יותר, והוכיחו כן מסוגיא דסוף פ' בנות כותים. אמנם תוס' דידן הוסיפו בזה דברים, שכתבו "ואפילו שאחד מלא ואחד חסר ואין הימים שבין ראייה לראייה שוין, מ"מ קביעות החדש גורם" עכ"ל.

וכן הוא ב**רא"ש בפסקיו פ"ט ס"ג**, עיי"ש. עי' **מעדני יו"ט סק"כ** מה שהגיה בדברי הרא"ש.

עי' ב**אשכול סי' ל"ה** שכתב ד"קובעת וסת לימי החודש וכו', אעפ"י שאין הפלגת הימים שוין, שהרי חודש אחד מלא וחודש אחד חסר וכו', דבתר יום החודש אזלינן, כדאמר בגמ' כגון דחזאי ריש ירחא וריש ירחא וריש ירחא, ובוסת הדילוג לחודש נמי איתא כן וכו'".

עי' **טור ושו"ע קפ"ט סעי' ו' "**כשם שקובעת וסת וכו' כך קובעת בימי החודש וכו', אע"פ שאחד מלא ואחד חסר , אין מדקדקין בכך", עיי"ש. ועי' היטב ב**באר הגולה אות ח' ואות י',** וצ"ת. ועי' **ביאור הגר"א סק"ח וסק"ט**.

בקו' הרמב"ן על הראב"ד ורבותינו הצרפתים, ותי' הרשב"א במשמרת הבית.

עי' **בחי' הרמב"ן** שהקשה על הראב"ד ורבותינו הצרפתים "וכי הוסת מזל יום גורם או מזל שעה[[241]](#footnote-241) גורם שיהא תלוי ביום השבוע או ביום החדש, שהרי להפלגות שוות הדין נותן כן שכבר נתמלאת סאתה של זו וכן דרכן של נשים כולן, וכן של אנשים בחלאים של הפסקות שהן באין בהפסקות שוות, או בשעת המולד של לבנה ובמלואה, אלא שיהא שיפורא גורם[[242]](#footnote-242) תימא הוא"[[243]](#footnote-243).

עי' **ברא"ה** שהביא קו' הרמב"ן בזה"ל "אבל אדונינו מורי רבנו משה ז"ל יש לו בזה קושיא גדולה מבטלת כל זה, ואומר שא"א שיהו עניני הוסתות נתלין בקדוש החדש שאין השופר שתוקעין בו גורם ולא קדוש שלנו שמקדשין אותו גורם, ואי אפשר לומר שלוסת כזה יתחדש דבר בגופה ותראה, וזו קושיא חזקה סותרת בבירור".

עי' **תורי"ד בסוגיין** שכתב דהא דאיתא בסוגיין ראתה יום ט"ו בחודש זה וכו', אזי לא קאי אימי החודש, "דאטו ימי החודש גרמי וכו'", עיי"ש.

עי' ב**משמרת הבית להרשב"א** שכתב ליישב קו' הרמב"ן והרא"ה "דודאי שיפורא גרים, שכל מה שבית דין שלמטה עושה ב"ד שלמעלה מסכימין עמהן כו', ואף בחדושי הגוף כן, וכמו שדרשו ז"ל בלאל גומר עלי, קטנה בת ג' שנים ויום אחד שנבעלה אין בתוליה חוזרים, נמנו בית דין ועברו את השנה בתוליה חוזרין, הוי לאל גומר עלי". ויל"ע מאי טעמייהו דהרמב"ן והרא"ה דלא ניח"ל בהך שינויא. ועי' **פליתי סק"ז** שנדחק לפרש דהוקשה להם משור המועד, דדוקא באישי ישראל אשר חלק ה' עמו שייכא הך מילתא, ומשא"כ גבי בעלי חיים, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' ב**אשכול סי' ל"ו** שכתב ד"אם ראתה ג"פ בר"ח הוקבע וסת לר"ח, אע"ג שאחד מכ"ט ואחד מל' יום, דכיון שתולה בחודש אמרינן קביעות החודש גורם, כדאמרינן שיפורא גרים, והכי איתמר בירושלמי וכו'".

שי' הרא"ה בבדק הבית.

עי' **רא"ה בבדק הבית** שכתב לקיים עיקר שיטתו של הראב"ד אך באופן אחר, עיי"ש[[244]](#footnote-244). והנה מבו' בדברי הרא"ה דלא תליא בשעת המולד האמיתי, "אלא לשעה שנראה שראוי לקבוע ר"ח עפ"י הראיה, שמשעה זו שהוא נראה על הארץ הוא פועל בעולם" עיי"ש. ועי' ב**פליתי סק"ז** מה שתמה על הרא"ה בזה. ועי' ב**פרד"ר** [פתיחה עמ' ט"ו] מה שביאר מה הכריחו לזה, עיי"ש. ועי' ר"ן.

עי' ברא"ה שם שכתב "והוא אינו בא בהשויה, לפיכך אין הפלגותיה שוות". ועי' **פרד"ר** [פתיחה עמ' ט"ו] שכתב דזהו משום דלא תליא בהמולד האמיתי אלא לפי שעה שהוא נראה על הארץ, עיי"ש. אולם עי' ב**שו"ת שאילת דוד סי' ו'** שפירש באופ"א. ועי' **פליתי סק"ז** [ד"ה ועוד] דמבו' כהפרד"ר דמנין הימים מהמולד הוא ניהו לפי חשבון מעל"ע מהמולד. ועיי"ש שתמה על הרא"ה דא"כ נמצא דוסתה משתנית משעות ורגעים, וכו', וכמה ביטולים הרבה יש בדין זה", עיי"ש.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקע"ב** מש"כ על דברי הרא"ה.

שי' הרמב"ן בחידושיו, והתורי"ד.

עי' ב**רמב"ן בחידושיו** דמסיק מכח קושיתו הנ"ל, "ולפי דעתי בעניותי לא יפה כוונו הראשונים בחלוקי הוסתות, שאני אומר אין וסת אלא להפלגה שוה לפי שהאורח בזמנו הוא בא מתמלא ונופצת לזמן הקבוע שכן טבען של בני אדם"[[245]](#footnote-245). ועי' שם היאך שמפרש שמעתין דראתה ט"ו לחודש זה וכו'. ויורחב בזה להלן בס"ד.

עי' **תורי"ד בסוגיין** דס"ל ג"כ דאין אשה קובעת וסת לימי החודש. ועי' שכתב דפלוגתא דרו"ש הוא ניהו בהפלגה בדילוג, עיי"ש מש"כ בזה.

שי' הרמב"ם.

עי' **רמב"ן** שכתב ד"מדברי הרב ר' משה הספרדי ז"ל משמע, שאין לו קביעות וסת אלא בהפלגה שוה, שאם היה סובר כדברי הרב ר' אברהם או כדעת חכמי התוס' ז"ל היה לו לפרש בחיבורו[[246]](#footnote-246) [[247]](#footnote-247)". עי' **רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הל"ו** שכתב וז"ל, "וכל יום שראתה בו, חוששת לו להבא". ולכאו' כוונתו דחוששת ליום החודש. [וכן הוא להדיא ב**ש"ך קפ"ט סק"ל** בביאור כוונת הרמב"ם], וצ"ע.

עי' **מרכבת המשנה** [פ"ו מאיסו"ב, קונטרס גופי הלכות פתח ט"ו] שהביא דברי הרמב"ן, ועי' שם שכתב דמסתבר בדעת הרמב"ם דאית ליה וסת החודש, דאל"כ היה לו לפרש גבי וסת הדילוג דאיירי בחדשים שוין דוקא, עיי"ש.

שי' הי"א שהובא באשכול.

עי' **אשכול סי ל"ו** שכתב, "ויש מי שאומר דוסת החודש נמי שוה בהפלגת ימים דלאו לקביעות החודש שלנו אנו חושבין, אלא למולד הלבנה משעה שראויה לקדש, וכו'"[[248]](#footnote-248). ועיי"ש שדחה דבריו.

**שי' הש"ך בדין עונ"ב דחוששת ליום החודש**.

עי' **ש"ך קפ"ט סק"ל** שכתב דעונה בינונית היינו מחדש לחודש בין מלא ובין חסר, דבאותו יום של חודש שראתה בו צריכה לחוש לחודש הבא. [והסכים עמו לדינא ה**תורת השלמים סקכ"א**].

עיי"ש שהכריח כן מסב' ד"איך תתפוס החבל בשני ראשים שתאמר דמן הסתם צריכה לחוש ליום החודש שמסתמא תראה לאותו יום, ותאמר שמן הסתם צריכה לחוש לעונ"ב", עיי"ש היטב. ועי' **חכ"צ קי"ד** שתמה על הש"ך דהלא אף לדידיה תיקשי מהא דמראייה שניה ואילך אתה חושש לוסת ההפלגה ולוסת החודש. ועי' בזה, ויש ליישב.

עיי"ש שהכריח כשיטתו בשי' **הרמב"ן הראב"ד הרמב"ם והרשב"א**, עיי"ש. עי' **חכ"צ סי' קי"ד** מה שהאריך לסתור דברי הש"ך. ועי' ב**פליתי סקט"ו** שגם האריך לסתור דברי הש"ך, עיי"ש. ועי' ב**פרדס רימונים** [שפ"ח ל'] מה שהאריך בדברי הש"ך. ועי' **פרי דעה** [שפ"ל ל'].

עי' **פליתי קפ"ט סקט"ו** שכתב על דברי הש"ך "ועל הראשונים אנו מצטערים לומר בוסת החודש שפורא קגרים, כאשר כתבו הרמב"ן ורא"ה ור"ן, וכו', ודי שנאמר שבפרקים יזדמן כן שהטבע ישונה עפ"י קביעות ב"ד שלמטה וכו', אלא שהוא מגלגל עלינו לומר כן ברוב נשים וכו', ויהיה זה שכיח בכל הנשים וכו'", עיי"ש.

עי' ב**חוו"ד סקי"ב** וב**סד"ט סקי"ב** שכתבו בשם **החכ"צ** לתמוה על הש"ך, דלדבריו תיקשי מדברי **הרשב"א בתוה"ב** שהביא מקור לוסת החודש מוסת הדילוג, ואילו לדין עונ"ב הביא מקור מדינא דר"ל, "ולדברי הש"ך, טורח שני ראיות למה".

עוד כתב **החוו"ד שם** להקשות בשם החכ"צ, דע"כ דהאי לחודיה והאי לחודיה שהרי בעונ"ב קיי"ל דאסורה עד שתבדוק, ואילו גבי חשש וסת שאינו קבוע דוסת החודש מבו' בסעי' ד' דבעבר הוסת היא מותרת.

עי' **בסד"ט שם** מש"כ ליישב שי' הש"ך, וכ"כ ה**פליתי שם**. ועי' **בחוו"ד שם** שכתב נמי עד"ז ליישב שי' הש"ך[[249]](#footnote-249). [וע"ע ב**חוו"ד חידושים סק"כ**] [[250]](#footnote-250) [[251]](#footnote-251).

ועי' **לחו"ש סקכ"ג** דפליג עלייהו, עיי"ש.

עי' **ברא"ה בבד"ה** בסוגיין שכתב דלשי' רב בסוגיין דראיה קמייתא ממנינא, אזי לרבי דס"ל דחזקה בתרי זימני קבעה וסת הדילוג בב' ראיות, "דכיון **דליכא עונ"ב ולא השויה לימי חודש**, לאלתר נקטינן דענינה ווסתה ולדילוג". ועי' ב**פליתי הנ"ל** שכתב דמהא דמבו' בדבריו דעונ"ב בלחוד ויום החודש בלחוד, שמעינן דלא  **כהש"ך הנ"ל**, עיי"ש.

בדין ראתה ביום ל' לחודש.

עי' **ב"ח קפ"ט סקט"ו** שכתב דאשה שראתה א' ניסן, ל' ניסן, א' סיון, דקבעה בזה וסת לר"ח, וחוששת בר"ח תמוז לב' הימים של ר"ח, דקבעה לה שיום ר"ח גורם ראייתה[[252]](#footnote-252). ועיי"ש שכתב דה"ה דבראתה א' ניסן ול' ניסן, דחוששת מתורת וסת שאי"ק לא' סיון.

עי' בב"ח **שם סקט"ז** שכתב דבראתה בא' ניסן אינה חוששת לל' ניסן, ורק לא' אייר שהוא שוה לא' ניסן הוא דחוששת. וכתב דאי"ז סותר למש"כ בסקט"ו, עי' מש"כ בזה. ועי' ב**פרי דעה** [קפ"ט טו"כ י"ז ד"ה תו כתב] מש"כ בביאור דינו של הב"ח, ופשוט.

עי' **פרי דעה** [קפ"ט טו"כ י"ז] שדן באשה שראתה ביום ל' לחודש, למאי חוששת מצד וסת החודש בחודש הבא אם הוא חסר. ועיי"ש שכתב דמדברי ה**ב"ח קפ"ט ט"ז** משמע דבכה"ג אין לה לחוש כלל בחודש זה משום וסת החודש[[253]](#footnote-253).

אך עיי"ש שדן לומר דתחשוש משום וסת החודש ליום כ"ט לחודש, דשמא יום אחרון בחודש גורם הראיה. וכתב דאפשר שצריכה לחוש אף לר"ח הבא דשמא יום הנקרא ר"ח גורם הראיה, ולכן צריכה לפרוש בתרוייהו מספק. ועיי"ש שכתב לבאר מדוע שאני מראתה בא' בחודש דאינה צריכה לחוש לל' בחודש[[254]](#footnote-254).

ועי' **ערוך השולחן קפ"ט סעי' י"ב** מש"כ בזה.

**שי' הרמב"ן בחידושיו בביאור דינא דוסת הדילוג.**

עי' **רמב"ן בחי'** שכתב "שאני אומר אין וסת אלא להפלגה שוה וכו', וזו שאמרו בט"ו בחדש זה וי"ו בחדש זה וי"ז בחדש זה בחדשים השוים הוא, או במלאים או בחסרים, וההפלגה שלה שוה היא ליום ל"ב, והדילוג שהורו בו אינו אלא דילוג הימים לומר שהיא קובעת וסת לדלג לי"ח לי"ט ולכ' וכן לעולם". ודבריו צ"ב, דכל כמה דאין לנו אלא וסת הפלגה, ובכה"ג הלא הפלגתה שוה לל"ב יום, א"כ מה דילוג יש בכאן.

עי' ב**רמב"ן שם** דנקט דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות לכו"ע[[255]](#footnote-255), ודוקא בוסת הדילוג ס"ל לשמואל דבעינן ד' ראיות[[256]](#footnote-256). ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, וצ"ב. ועי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' יד'] מש"כ בביאור דברי הרמב"ן. ותו"ד שם, דאמנם לשי' הרמב"ן אזי ע"כ איירינן בוסת הפלגה דל"ב יום, מיהו גריעותא יש בהך וסת, וזהו מאחר דסתם נשים חזיין בעונ"ב וזו הרחיקה ראייתה יותר מעונ"ב[[257]](#footnote-257) [[258]](#footnote-258) [[259]](#footnote-259). ועל כן, כשראתה ביום ט"ז אזי עדיין אין ניכר וסתה, דלא תלינן בהפלגת ל"ב יום, אלא טפי יש לנו לומר דראיה ראשונה נתבטלה ועתה היא מתחלת לראות, וממילא רק בראיה שלישית ניכר וסתה, ואין ראוי לקבוע וסת בתחילת הכרת הוסת, עיי"ש. ועיי"ש דכתב דלפי הרמב"ן ענין "דילוג" הוא מה שמדלגת על זמן ראיה דסתם נשים, עיי"ש.

[ועי' ב**הגהות הגרא"ז**, וצ"ב].

עי' ב**חי' הר"א**.

עי' ברמב"ן שהקשה בסו"ד "ועדיין לבי מהסס מה טעם אמרו בשור המועד נגח בט"ו בחדש זה וי"ו בחדש זה וכו', דאלמא מתיעד הוא בדילוג ובהפלגה, וכי מזל יום גורם נגיחות, וכו'". וקושיתו צ"ב, דהלא לשיטתו אירינן בהפלגה שוה, ומתורת וסת הפלגה אתינן עלה, ועי'. ועי' שם מה שכתב לתרץ, וצ"ת.

**מנין הראיות בוסת ההפלגה.**

שיטות הראשונים בזה.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הוסתות ג' כ"ב] שכתב "ואי וסתות דהפלגה נינהו, דכו"ע קמייתא לא ממנינא היא, דהפלגה לא ידיעא מידי עד שתי ראיות, ובין שתי ראיות נעשית הפלגה אחת, והשניה בראיה שלישית, והשלישית בראיה רביעית, הלכך קמייתא לאו ממנינא היא, ובעינן שתשלש בהפלגות". ועי' מש"כ [סי' ג' כ"ג] עוד "אבל הפלגה אינה נראית כלל עד הראיה השניה, ושתי הראיות בונות ההפלגה, הלכך אינן נחשבות אלא הפלגה אחת, ובעינן שתשלש בהפלגות".

עי' **רמב"ן בהלכותיו** [פ"ה הלי"א] שכתב ג"כ דבעינן ד' ראיות, ועיי"ש שכתב "ולמה לא הוחזקה בראיה שלישית, מפני שראיה ראשונה בתחלה ראתה אותה ולא היתה בהפלגה, וכשתראה ד' ראיות הוא שתהא מוחזקת להפליג ראיותיה מכ' לכ' שהרי הפליגה ג' פעמים".

עי' **רשב"א בתוה"ב** שכתב ד"וסת ההפלגות לדברי הכל אינו נקבע אלא בארבע ראיות, לפי שאין שלש הפלגות בנויות בפחות מארבע ראיות, דראיה ראשונה לא בהפלגה ראתה אותה".

עי' **בחי' הר"ן** בסוגיין שכתב ג"כ דבעינן ד' ראיות, "דכיון שהיא קובעת וסת להפלגה, ג' הפלגות ודאי בעינן, ולא דמי לוסת הדלוג, דהכא כיון שהיום גורם לוסת שיבא ולא ההפלגה, ראיה קמייתא נמי ממנינא היה".

עי' **תוס' ב"ק לז:** שכתב ג"כ דבוסת ההפלגות לכו"ע אין הראשונות מן המניין "דהא סוף עשרים גרים", עיי"ש.

עי' **חוו"ד סק"ח** שכתב "דשאני בהפלגה, שההפלגה מהראיה שלפניה גורמת הראיה שאחריה, משו"ה בעינן ג' ראיות שאחר ג' הגורמים, דהיינו אחר ההפלגות שהן הן הגורמין וכו'".

עי' **רמב"ן בחי'** בסוגיין שכתב דבכל וסת הפלגה [זולת וסת הפלגה דשמעתין, דבזה נח' רב ושמואל], אזי לכו"ע סגי בג' ראיות[[260]](#footnote-260), "ואף על גב דראיה קמייתא נמי לאו בהפלגה הות, אפ"ה מודה שמואל שקובעת אותו בג' ראיות, שהרי מתחלה כיון שראתה בט"ו בחדש זה [וחזרה וראתה בט"ו בחדש זה] נכרת הפלגת וסתה מעתה, וכן בכל הפלגה שתפליג בשתי ראיות ראשונות נודע וסתה, לפיכך ראשונה מן המנין וכו'". ועי' ברמב"ן שם מש"כ לבאר מ"ש וסת הדילוג דלשמואל בעינן גבה ד' ראיות, וצ"ת.

עי' **רא"ה בבדק הבית** דס"ל דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות. עי' ב**רא"ה** בענין תינוקת שלא הגיע זמנה שכתב וז"ל "ועוד נראה מדברי המחבר שיש ללמוד דין קביעות וסת מדין טומאה, ולפיכך כתבן שאלמלא כן אין לו עסק עמהם. ואם הוא כן, נתבאר בפירוש דוסת הפלגות סגי בשלשה פעמים לרשב"ג, שהרי אמרו אליבא דרבי בתינוקת שהגיע זמנה דפעם ראשונה דיה שעתה ושניה מטמאה מעת לעת ולרשב"ג ודאי בג' פעמים", וצ"ת. עיי"ש שכתב דמאי דס"ל לשמואל דבעינן בוסת הדילוג ד' ראיות בוסת הדילוג, אזי זהו דוקא התם ומשום "שלא השותה מדותיה בענין זה בשום דבר לא להפלגות ולא לימים ולא לשום דבר, אבל כל זמן שיש השואה בענין בשום דבר, דינו שלש פעמים"[[261]](#footnote-261), וצ"ב.

ועצם שי' הראשונים דסגי בג' ראיות צ"ת, דהלא סו"ס ראיה קמייתא לאו בהפלגה חזיתא, ועי' בזה.

הוכחת הראשונים ממתני' דבעינן ד' ראיות.

עי' **רשב"א בתוה"ב**, **ורבותינו הצרפתים [**שהביא הרמב"ן בחי'], ו**התוס' בב"ק לז:**, שהוכיח כשיטתייהו מ**מתני' סג:** דקתני דבעינן שתשנה ג"פ ליום כ'.

עי' ב**רשב"א** מש"כ מדוע ליכא לדחויי דלמודה שאני.

עי' ב**תוס' ב"ק לז:** מש"כ מדוע אין לדחות דלמודה שאני. והנה בדברי התוס' נראה בעליל דכוונתו לומר דכלפי הך מילתא באמת אין מקום לחלק בין למודה לאינה למודה. וצ"ע רב, דהיאך ייתכן דייצטרף ראיית הלמודה למנין ג' הראיות הנצרכות להחזיק הפלגת כ'. גם צ"ע, מ"ש מדילוג דאמרינן בסוגיין אליבא דרב דלמודה שאני, וצ"ע.

עי' **רמב"ן בחי'** שכתב ליישב דשאני מתני' דהיא למודה לט"ו. עיי"ש ברמב"ן שכתב די"ל כן אפי' למאן דס"ל דל"א למודה שאני גבי וסת הדילוג, עיי"ש היטב מש"כ בזה, וצ"ב. ועי' ב**חי' הר"א**.

עי' **פרד"ר** [פתיחה סי' קפ"ט עמ' כ"ו] מש""כ בביאור דברי הרמב"ן, וצ"ע[[262]](#footnote-262).

עי' ב**רא"ה בבדק הבית** שכתב ג"כ לחלק בין וסת הפלגה לוסת הדילוג לענין אם אמרינן דלמודה שאני, עיי"ש היטב[[263]](#footnote-263). וצ"ב.

הוכחת הראשונים ממתני' דסגי בג' ראיות.

עי' ב**רמב"ן בחי'** שהקשה על הראשונים דס"ל דבעינן ד' ראיות, "וקשיא לי, לרב דאמר למודה שאני, מתני' אמאי קבעה לה וסת בשינוי של ג' פעמים, קמייתא דט"ו שדי לה בתר ראיות ראשונות של ט"ו וליכא אלא שתי הפלגות". עיי"ש מה שכתב לתרץ, וצ"ב.

עי' ברא"ה שגם הקשה כיו"ב על שי' הרשב"א דס"ל דבעינן בוסת ההפלגה ד' ראיות.

הנה עצם קו' **הרמב"ן והרא"ה** דאין כאן אלא ב' הפלגות, הוא תמוה טובא, דהלא סו"ס יש כאן ג' הפלגות של כ' יום. [ועי' היטב בדברי הרמב"ן דנר' דאין זה המכוון בתירוצו. ואפי' את"ל דלזה נתכוין הרמב"ן בתירוצו, אכתי בשי' הרא"ה מיהת תיקשי לן]. ועי' היטב בזה[[264]](#footnote-264).

עי' ב**רא"ה** שכתב ליישב שי' הרשב"א וז"ל "אלא מאי אית לך למימר, דשאני לן בטעמא דלמודה שאני בין וסת דילוגין לוסת הפלגות, דבוסת דילוגין אמרת למודה שאני למישדי ראייה קמייתא בתר קמייתא, ולא בוסת הפלגות, אלא דשדית לה בתר בתרייתא ואיכא שלש הפלגות", וצ"ב.

מנין הראיות בוסת הפלגה אליבא דרבי דבתרי זימני הוי חזקה.

עי' ב**רא"ה בבד"ה** שכתב דאליבא דרבי קובעת היא וסת הפלגה בב' ראיות [[265]](#footnote-265) [[266]](#footnote-266). והיינו לשיטתו דראיה ראשונה מן המנין. ועיי"ש שכתב דבאופן שיש השויה אחרת, והיינו או שהוא ליום ידוע כגון שבת ור"ח, או דאיכא השויה לימי החודש כגון ט"ו ט"ו, או ענין דילוג וכגון ט"ו לחודש וט"ז לחודש, אזי בכה"ג קבעה להך מילתא ולא להפלגה, "משום דהוא דבר חידוש ואיכא הוכחה", עיי"ש. ועי' בהמשך דבריו שם דמבו' דמש"כ דקובעת לדילוג בתרי זימני אזי זהו דוקא לרב ולא לשמואל, עיי"ש.

קו' הרשב"א במשמרת הבית על הרא"ה.

עי' **רשב"א במשמרת הבית** שהקשה על הרא"ה מהא דתנן אין האשה קובעת וסת עד שתקבענה ג"פ, ואינה מטהרת את הוסת עד שתעקר ממנה ג"פ, ואילו לשי' הרא"ה הלא משכחת לה דנעקר בתרי זימני, עיי"ש[[267]](#footnote-267). עוד הקשה שם דא"כ לרבי וסת ההפלגה אין לו דין וסת קבוע, אלא הרי הוא כוסת שאינו קבוע שנעקר בפ"א, עיי"ש.

בפלוגתת הראשונים אם יש ללמוד מדין סירוגין דשוורים לדין הפלגה.

עי' **רא"ה** שהוכיח כשיטתו דבהפלגה סגי' בג' ראיות מדין סירוגין דשוורים דתניא בב"ק לז. דסגי בג' נגיחות, עיי"ש היטב מש"כ בזה. עי' ב**רא"ה** שם שהוסיף "והתם מדמינן העדה לוסתות" ועי' בזה. ועי' ב**תוס' בסוגיין** שהקשה מדין סירוגין, והקדים לקושיתו, "דבפרק שור שנגח ד' וה' מדמה נגח ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה וכו' לפלוגתא דהכא וכו', ועי'.

[עי' **רמב"ן בחי'** שכתב בתוה"ד "וכן בהפלגה שאין בה חדש מכ' לכ' בג' נגיחות הוא מתיעד, **דאפי' בסירוגין נעשה מועד בג' נגיחות** כמו שפרשתי"].

עי' **ראב"ד** [ג' כ"ג] שכתב דבסירוגין סגי בג"פ, ולמד סירוגין דר"ח מסירוגין דשוורים. וכתב ע"ז "וא"ת מ"ש זו מן ההפלגה, לק"מ, דהתם לאו הפלגה היא, דשניה אינה צריכה לראשונה, אלא שכ"א ואחת ראויה לקבוע עם שתיים חברותיה, שהרי תופסת לר"ח, אבל הפלגה אינה נראית כלל עד הראיה השנית, ושתי הראיות בונות ההפלגה, הלכך אינן נחשבות אלא הפלגה אחת, ובעינן שתשלש בהפלגות".

עי' רשב"א שכתב "שאני הכא, דכיון דאין הפלגה ידועה אלא בשתי ראיות כדאמרן, ארבע ראיות בעינן, דהא אנן שלש הפלגות בעינן, אבל התם הא איכא ג' נגיחות".

עי' **ר"ן בחי'** שכתב "דהתם לא מצד ההפלגה נעשה מועד אלא מצד הנגיחות, אלא שמפני שסירג בנגיחותיו לא נעשה מועד אלא לסירוגין, אבל באשה שקובעת לה וסת מפני הפלגותיה אפי' רב מודה דארבע ראיות וכו'".

עי' **חוו"ד סק"ג** שכתב דמבו' בדברי הרשב"א דבשור המועד לכו"ע סגי בהפלגות בג' נגיחות, עיי"ש. ועי' שם שכתב דכן עולה נמי מדברי הראב"ד בבעה"נ. וע"ע **חוו"ד סק"ח** שכתב "ועי' בר"ן ובשאר פוסקים שחילקו בין נגיחות לוסתות"[[268]](#footnote-268) [[269]](#footnote-269).

עי' **תוס' ב"ק לז:** דאחר שייסד דבוסת הפלגה בעינן ד' ראיות, כתב "ולפ"ז אם נגח יום א' ויום ב' לא נגח יום ג' נגח ויום ד' לא נגח יום ה' נגח ויום ו' לא נגח אין נעשה מועד לכ"ע עד שישלש בדלוג ואין הראשונים מן המנין. ותימה, דגבי ראה שור ונגח וראה שור ולא נגח הוי ראשון מן המנין, וצריך לחלק בין סירוגים של ימים לסירוגים של שוורים". וצ"ב כוונתו בזה. עי' ב**פליתי קפ"ט סק"ה** שכתב בתוה"ד שם, דהתוס' נתכוונו להחילוק שמתבאר בדברי הר"ן הנ"ל. ועיי"ש מש"כ בביאור דברי הר"ן. אמנם דבריו צ"ע, דבתוס' מבו' להדיא דבאו לחלק בשור המועד גופיה בין סירוגין דימים לסירוגין דשורים, וע"כ דתי' התוס' חלוק מתי' הר"ן, ודו"ק. ועי' בפליתי סקי"ב דנראה מדבריו שם דס"ל דתי' התוס' אינו כתי' הר"ן, עיי"ש, וצ"ע].

עי' ב**חידושי ר' ראובן ב"ק סי' ט"ז** מש"כ בביאור דברי התוס'.

עי' ב**תוס' בשמעתין** דהקשה ג"כ מדין סירוגין דשוורים. ועי' שתי' ג"כ "ויש לחלק בין סירוגין דימים לסירוגין דשוורים"[[270]](#footnote-270).

שי' התוס' בשמעתין.

עי' **בב"י סעי' ב'** שכתב דשי' התוס' בסוגין דבעינן בוסת הפלגה ד' ראיות. [ועי' **לחו"ש סק"ד**].

עי' **חוו"ד סק"ו** שכתב דמתחילת דבריהם משמע קצת דס"ל דבהפלגה שוה סגי בג' ראיות, ועיי"ש מש"כ בזה. אולם כתב שם דממה שהקשו מסירוגין דשוורים משמע להיפוך. עיי"ש שכתב דיש ליישב.

ועי' שכתב דמדברי **התוס' ט:** [ד"ה פיחתה] מבו' דס"ל דבהפלגה שוה סגי בג' ראיות, עיי"ש. ועי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' יא] מש"כ על דברי החוו"ד.

בדברי הרא"ש בשמעתין.

עי' **רא"ש בפסקיו** [פ"ט סי' ג'] שכתב דבהפלגה מודה רב דבעינן ד' ראיות "וכן מוכח בפ' שור שנגח ד' וה' דמדמי נגח בחמשה עשר בחדש זה וששה עשה בחדש זה וי"ז בחדש זה לפלוגתא דהכא". וכבר נתקשו האח' בביאור דבריו. [עי' **מעדני מלך** שנשאר בתימה].

עי' **חוו"ד סק"ג** מש"כ בזה[[271]](#footnote-271). [ועי' **פליתי סק"ה** מש"כ בביאור דברי הרא"ש].

מהו יסוד פלוגתייהו דרב ושמואל.

הנה בגמ' מסקינן "דכו"ע כרשב"ג[[272]](#footnote-272), והכא בהא קמיפלגי, רב סבר חמשה עשר ממנינא, ושמואל סבר כיון דלאו בדילוג חזיתיה לאו ממנינא הוא".

עי' ב**ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' כ"ג] שכתב "דרב מדמי ליה לקביעת ימי החודש הסדור, ושמואל מדמי ליה לקביעת הפלגה"[[273]](#footnote-273). ועיי"ש שהוסיף בזה דברים וז"ל, "מ"ט, כיון דדילוג האחרון עוקר את הראשון, וכשקבעה הוסת הותרו הראשונים כולן, הלכך לא דמי לקביעות ימי החודש הסדור אלא לקביעת הפלגה דמי, וקמייתא לאו ממנינא הוא", וצ"ב. עי' **סוגה בשושנים** [ד' ל'] מש"כ בביאור דברי הראב"ד. [עי' **פרד"ר** (פתיחה קפ"ט עמ' כ"ב), וצ"ע].

עי' **רמב"ן** שכתב [ודבריו שם בשי' הראב"ד ורבותינו הצרפתים דסוגיין איירי בוסת החודש] "והיינו פלוגתייהו, דרב סבר כיון דזו לימי החדש היא קובעת אף הראשונה מונין לה שהרי היתה ביום ידוע מן החדש ומתחלתה לדילוג כוונה, ושמואל סבר אם השוותה ליום החדש מונין לה הראשונה, אבל כיון שדילגה צריכה ג' דילוגין". [ועי' מש"כ בהמשך דבריו בביאור שי' שמואל אליבא דשיטתו שם דס"ל דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות].

עי' **רא"ה** שכתב דטעמיה דשמואל דבעינן ד' ראיות הוא ניהו משום "שלא השותה מידותיה בענין זה בשום דבר, לא להפלגות ולא לימים ולא לשום דבר וכו'". [והוצרך להך סב' לשיטתו דס"ל דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות]. ובשי' רב כתב הרא"ה דסבר "דמ"מ איכא קצת השויה כשהוא בתוספת יום אחד", עיי"ש.

האם דין סירוגין דשוורים תלוי בפלוגתייהו דרב ושמואל.

עי' **רש"י ב"ק לז:** דאף דין סירוגין דשוורים מיתלי תלי בפלוגתייהו דרב ושמואל, דלרב נעשה מועד בנגיחה שלישית, ואילו לשמואל אינו נעשה מועד אלא בנגיחה רביעית, עיי"ש. עיי"ש היאך שפירש לישנא דברייתא דשור נגח וכו' אליבא דשמואל. ורש"י אזיל בזה כשיטתו בכ"ד [קודם דהדר ביה] דבהך נגיחה שנעשה מועד משלם נ"ש. [ועי' **מהרש"א** שם].

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' כ"ג] שהביא דאיכא מאן דאמר דאליבא דשמואל אף גבי סירוגין דשורים בעינן ד' נגיחות, ועיי"ש היאך שכתב ליישב הברייתא אליבא דשמואל. אמנם הראב"ד שם פליג עליה וס"ל דאף לשמואל סגי בסירוגין דשוורים בג' נגיחות בלבד, עיי"ש.

עי' **רשב"א ב"ק לז:** שהקשה דלשמואל תיקשי ליה ברייתא דשור נגח שור ולא נגח וכו'. ועיי"ש שכתב "ואפשר דיש הפרש בין שוורים לראיות לדבר זה. ואינו מחוור, שהרי משוה אותן כאן". עי' **רשב"א בתוה"ב** שהקשה אדינא דברייתא מדין וסת הפלגה דבעינן ד' ראיות, ועיי"ש מה שתי'. ויש לעיין היאך מתיישבין דבריו בתוה"ב עם דבריו בחי' לב"ק, [ועי' בחי' לב"ק שציין לדבריו שבתורת הבית, ומבו' דאזלי בשיטה אחת][[274]](#footnote-274).

עי' **פליתי** [קפ"ט י"ב] שכתב בשי' **התוס' בב"ק** דמש"כ גבי שור המועד דבסירוגין דימים בעינן נגיחה רביעית אזי זהו דוקא אליבא דשמואל, "ודברי התוס' והרשב"א עולין כאחד בלא הבדל כלל" ועיי"ש היאך שדחק לפרש לשון התוס'.

אך עי' ב**שמלה סקי"ט** [והנה התוס'] שכתב דדבריו דחוקין מאוד בלשון התוס'. ועיי"ש דמסיק דקו' התוס' לחוד וקו' הרשב"א לחוד, דהתוס' מדמו ליה להפלגה, ואילו הרשב"א מדמה ליה לדילוג, עיי"ש.

**וסת הפלגה בדילוג.**

דברי הראשונים בזה.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' ו'] שכתב דאיכא וסת הפלגה בדילוג, עיי"ש.

וכן הוא ב**רמב"ן בהלכותיו** **פ"ה הלי"ב**.

וכן מבו' **בתוס' נדה ט:** [ד"ה פיחתה].

וכן נפסק ב**טור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' ה'**.

עי' **בב"י** שם שכתב דכן מתבאר בדברי **הרשב"א בתוה"ב** גבי ראתה ג"פ בג"ח בדילוג, וחזרה וראתה באותן הדילוגים עצמם, עיי"ש[[275]](#footnote-275) [[276]](#footnote-276). עי' בהגהות והערות על הב"י [הוצ' מכון ירושלים] שהביא מש"כ הרשב"א שם בתחילת הענין שם וז"ל "פעמים יש שההפלגה לא תהיה בהשויה אלא שתדלג יום אחד או שנים, וכל שתקבענו הרי זה וסת קבוע. כיצד וכו'. ויש לעיין אי איירי שם הרשב"א בדילוג של הפלגה או בדילוג של חודש, עיי"ש היטב. ומדברי הב"י חזינן דאיירי שם בדילוג של חודש, וצ"ע.

עי' ב**לחו"ש** [שמלה סקי"ז בהג"ה] דמצדד לומר בשי' התוספתא דס"ל דליכא כלל קביעות וסת להפלגה בדילוג. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא[[277]](#footnote-277). ועי' שם שכתב דסוגיא דשמעתיה צ"ע לפי"ז.

מנין הראיות דבעינן בוסת ההפלגה בדילוג.

עי' **ש"ך סק"ח** שכתב דאליבא דרב סגי בד' ראיות, ואילו אליבא דשמואל בעינן ה' ראיות. ועיי"ש שנדחק דמה שסתמו הטור ושו"ע בסעי' ה' דסגי בד' ראיות אזי זהו דוקא לשי' הי"א בסעי' ז' דקיי"ל כרב[[278]](#footnote-278).

וכן הוא ב**פרישה סקל"ז**. וכן **שי' הט"ז סק"ו**. וכן הוא **בביאור הגר"א סק"ז**.

עי' **לחו"ש סקי"א** שהביא מ**הגהות מרדכי** דס"ל דבעינן לשמואל ה' ראיות.

בשי' התוס'.

עי' **ש"ך הנ"ל ובביאור הגר"א הנ"ל** דנקטו בשי' התוס' דאליבא דרב בעינן ד' ראיות ואילו אליבא דשמואל בעינן ה' ראיות.

עי' **רש"ש** שהקשה דלפי דרכם תיקשי לשון התוס' "ובעינן שתשלש בדילוג".

עי' **חזו"א סי' פ"ו סק"א** שהקשה דמדברי התוס' מבו' להדיא דליכא פלוג' כלל בין רב ושמואל בוסת הפלגה בדילוג. **ועי' היטב במש"כ שם במוסגר להכריח כדבריו, ודו"ק היטב.**

ועי' ב**רש"ש ובחזו"א** שהקשו ג"כ מדברי **התוס' לעיל ט:** [ד"ה פיחתה]. ועי' ב**סד"ט סק"ה** מש"כ בזה. ועי' שדחו דבריו.

עי' ב**רש"ש ובחזו"א הנ"ל** דפירשו דכוונת התוס' דלכו"ע בעינן ה' ראיות[[279]](#footnote-279). ועי' בחזו"א שם מש"כ בטעמא דמילתא[[280]](#footnote-280), וצ"ת.

עי' חזו"א שם שהביא שמדברי **התוס' הרא"ש** בסוגיין [ד"ה תיובתא] מבו' להדיא דבעינן אפי' לרב ה' ראיות. ומכאן יש לתמוה על הש"ך והגר"א הנ"ל דהוציאו מדברי התוס' דאליבא דרב סגי בד' ראיות, דלשון התוס' הרא"ש הוא ממש כדברי התוס' והרא"ש, ואיהו ודאי סובר דבעינן ה' ראיות, וצ"ע.

עי' בחזו"א שם שכתב כן גם בשי' הטור.

ועי' בחזו"א שם שכתב דלפי"ד נמצאו מכוונים דברי **הרמ"א בסעי' י"ג**, וא"ש משה"ק עליו **הש"ך סקל"ז**.

עי' **חוו"ד סק"ו** מש"כ בביאור דברי התוס'.

עי' **לחו"ש סקי"א** שכתב בשי' התוס' דלכו"ע בעינן ד' ראיות. [ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא].

עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' כ"ב] שכתב ג"כ עד"ז בשי' התוס' ,עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, וצ"ע בזה. [ועיי"ש מה שהביא מ**פסקי התוס'**]. ועיי"ש שכתב דלפי"ד מיושב משה"ק **הש"ך סקל"ז** על **הרמ"א בסעי' י"ג**. עי' בב"י בסעי' ה' שכתב דבעינן בהפלגה בדילוג ה' ראיות, וא"כ מבו' מזה דלפי שמואל מיהת בעינן ה' ראיות.

בשי' הראב"ד

עי' חזו"א שכתב דמדברי הראב"ד ודאי מבו' דאי"צ ה' ראיות אליבא דרב. וכתב שם דאפשר דס"ל דגם לשמואל סגי בד' ראיות. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא וצ"ת.

עי' **לחו"ש הנ"ל** שכתב שמדברי הראב"ד מדוקדק דבהפלגה בדילוג סגי בד' ראיות אף אליבא דשמואל[[281]](#footnote-281). וכ"כ **הפרד"ר** [פתיחה קפ"ט וסת הה'].

בשי' הרמב"ן.

עי' **ש"ך הנ"ל** שכתב שמדברי **הרמב"ן** שהובא בטור מבו' דס"ל דבוסת הפלגה בדילוג בעינן ה' ראיות. [ועי' ש"ך סקל"ו].

עי' **במקור מים חיים** [בסעי' י"ג] שכתב שבנוסחאות שלפנינו ב**הל' נדה להרמב"ן פ"ה הלכ"ב** מבו' בדבריו דסגי בד' ראיות.

עי' **במקור מים חיים** הנ"ל שציין לדברי **הרמב"ן בהלכותיו** **פ"ה הלי"ב** דמבו' בדבריו דסגי בד' ראיות. והנה שי' הרמב"ן דקיי"ל כשמואל, וכמבו' בדברי הרמב"ן בתוך דבריו שם [בהך הלכה גופא] דלענין וסת החודש בדלוג קיי"ל כשמואל דבעינן ד' ראיות, ומבו' א"כ דאף לשי' שמואל סגי בד' ראיות בהפלגה בדילוג.

עי' היטב ב**רמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ג**, [והובא ב**טור סעי' ט"ו**], ובדבריו שם מבו' לכאו' דבוסת הפלגה בדילוג בעינן ה' ראיות.

ועי' **פרישה סקל"ז** שכתב דאין לחלק בין דילגה יום אחד לדילגה ב' ימים, דבדברי הרמב"ן גופיה בפ"ה לי"ב מבו' דאין חילוק, עיי"ש. ועי' **בפרישה סקמ"ט** שחזר וכתב דאין מקום לחלק בזה, ועיי"ש שכתב דמ"מ צ"ע למה נקט בכה"ג.

עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט וסת הה'] מש"כ בשי' הרמב"ן, וצ"ע.

עי' **פרד"ר** שם מש"כ לבאר מדוע בגוונא דפ"ו הל"ג סבר הרמב"ן דלא סגי בד' ראיות[[282]](#footnote-282). ועיי"ש שכתב דאפי' לרב בכה"ג בעינן ה' ראיות.

עי' **לחו"ש סקי"א** מש"כ בשי' הרמב"ן.

עי' **אמרי אברהם** [סי' א'].

היאך הדין בוסת הדילוג היכא דלא ראתה בחדש אחד, או שראתה ביום אחר.

עי' **ב"ח קפ"ט ט'** שכתב דאפי' אם לא ראתה בי"ח תמוז דחוששת לי"ט אב. ועיי"ש שפירש בזה מה שפירטו **רש"י בסוגיין והטור** דחוששת לי"ח לחודש הרביעי ולי"ט לחודש החמישי, עיי"ש[[283]](#footnote-283).

עי' **חוו"ד סק"ה** שכתב ג"כ כן. וכתב דכן מבו' בדברי **הראב"ד בבעה"נ** [ג' כ"ב] לענין דילוג בשור המועד[[284]](#footnote-284). [עי' ב**ערוך השולחן סעי' ט"ז** שהניח דברי החוו"ד בצ"ע].

עי' **פרד"ר שפ"ח ט"ז** שכתב דה"ה דאם ראתה באב בי"ח דמ"מ חוששת באלול לכ'. [והוא לכאו' פשוט]. אך עיי"ש שמסתפק שמא חוששת נמי לי"ט, עיי"ש.

עי' **חדרי דעה** [סעי' ז'] שיצא לדון דאם לא ראתה חודש אחד דבטל הוסת לגמרי. ועיי"ש שהוכיח כדבריו מדברי **הראב"ד בבעלי הנפש** לענין קובעת וסת לט"ו וט"ז וחוזר חלילה, עיי"ש[[285]](#footnote-285).

עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט י'** שדן באופן שקבעה וסת ע"י שראתה בהפלגת ל' ל"א ול"ב, ואח"כ בראיה חמישית חזרה וראתה בל"ב, האם חוששת ליום ל"ג או ליום ל"ד. ומסיק שם דתליא הך מילתא בפלוג' **המהרש"ל והט"ז בסקל"א**, עיי"ש[[286]](#footnote-286) [[287]](#footnote-287).

עי' **דרכ"ת קפ"ט סקל"ב** מה שהביא בשם **המקור חיים** [סקכ"ב] בזה[[288]](#footnote-288) [[289]](#footnote-289).

עי' **פרי דעה** [פתיחה שער השמיני] שנסתפק אם בוסת הדילוג איתא להדין דחזר הוסת למקומו.

ועיי"ש שכתב דאת"ל דאיתא להך דינא אזי יש לדון האם תשוב לוסתה ע"י שתראה בדילוג מהיום האחרון שראתה, או דאזלינן לפי החשבון, עיי"ש היטב[[290]](#footnote-290) [[291]](#footnote-291). ויל"ע היטב בצדדי הספק בזה.

דין וסת הדילוג כשנגמר החודש.

עי' **פרי דעה** [פתיחה שער השמיני ד"ה וראוי] שמצדד לומר דתחוש לא' בחודש ואח"כ לב' וכן לעולם. אמנם כתב "ומ"מ צ"ע בזה".

עי' **הפלאה סעי' ה'** שמצדד לומר דאינו בדין דתיחוש לא' בחודש.

עי' **אמרי אברהם סי' ב'** [עמ' ט'] שכתב בשם **החזו"א** שהוסת נפסק אחרי שנגמר החודש, ושהורה כן הלכה למעשה[[292]](#footnote-292) [[293]](#footnote-293) [[294]](#footnote-294).

**בדין וסת הדילוג בשהיה לה וסת קבוע מקודם לכן.**

האם שמואל פליג אסב' "למודה שאני".

הנה בסוגיין מבו' אליבא דרב דהגם דס"ל דסגי בג' ראיות לקבוע וסת הדילוג, מ"מ בלמודה לראות בט"ו אזי אין הדין כן, ובעינן ג' ראיות מלבד ראיית הט"ו. אמנם בשי' שמואל מבו' בגמ' דאין חילוק בזה, ולעולם סגי בד' ראיות מלבד ראיית הט"ו. דאליבא דשמואל מוקי הש"ס הברייתא דאיירי ברגילה למיחזי בכ'[[295]](#footnote-295).

ויל"ע אם זהו משום דשמואל פליג אסב' דלמודה שאני, [וא"כ נמצא דיש פלוגתא נוספת בין רב לשמואל], או דבכה"ג דבלאו הך ראיה איכא ג' ראיות, אזי לא שייך כלל הסב' ד'למודה שאני'.

עי' **רמב"ן בחי'** שכתב "וכי קס"ד לרב דלא אמרינן למודה שאני **ולשמואל נמי לית ליה**, וכו'". וצ"ע דהרמב"ן עצמו בתחילת דבריו [ד"ה וק"ל] כתב טעם אחר מדוע לשמואל לא אמרינן למודה שאני. [ומבו' להדיא דליכא בזה פלוגתא בין רב ושמואל]. וכן הוא להדיא ב**רא"ה בבדק הבית,** עיי"ש.

עי' **ב"י** שכתב על דין זה "זה פשוט בטעמו".

עי' **ש"ך סקי"ח** שנתקשה מהו החידוש במש"כ **הטור ושו"ע בסעי' ז'** דקובעת וסת בג' דילוגין היכא דהיה לה וסת קודם לכן, ומבו' דלא שייך בכה"ג סב' למודה שאני, עיי"ש.

עי' **חוו"ד סק"ו** שכתב דבכה"ג לא שייך סב' למודה שאני, וזהו מאחר דהראיה הראשונה לא נצטרף להחזקה כלל, עיי"ש. ושי' הראשונים הנ"ל באמת צ"ב, ועי'[[296]](#footnote-296).

[עי' מש"כ בענין זה **הפרד"ר**, (פתיחה קפ"ט, עמ' כ"ז, ד"ה והנה חשבתי)].

עי' **אמרי אברהם סי' ד'** [עמ' כ"ד] שדן באשה שהיה לה וסת קבוע לט"ו וחודש אחד לא ראתה, ואח"כ ראתה ט"ז י"ז וי"ח אם קבעה וסת הדילוג, [ולכאו' ה"ה אם ראתה בהחודש הראשון ביום אחר], ומצדד שם לומר דקבעה וסת הדילוג בכה"ג[[297]](#footnote-297). ועי' שם שכתב דאפשר שזהו החידוש בדברי **הטור והמחבר בסעי' ז'**, עיי"ש.

בגמ', "מהו דתימה כיון דלמודה ועקרתיה בתרי זימני עקרה ליה, קמ"ל".

עי' **רש"י** מש"כ בזה.

עי' היטב ב**תוס' הרא"ש** מש"כ בזה. וצ"ת.

עי' היטב ב**דרישה סק"ג** מש"כ בסו"ד שם. ומבו', דפירש הסוגיא דלא כרש"י. וצ"ת.

בענין חידוש הדרישה סק"ג.

עי' **דרישה סק"ג** שכתב דמש"כ הטור דהיה לה וסת קודם שהתחילה ואח"כ שינתה וראתה בדילוג ג"פ, אזי זהו אפי' אם הדילוג הראשון לא היה שוה לערך שאר הדילוגים. עי' ב**ש"ך סקי"ח** שכתב היאך משמע כן בדברי הטור.

ועיקר שי' הדרישה בזה צ"ת.

עי' בדרישה שם שכתב דזהו דוקא היכא שדילגה מוסת הקבוע לה. ויל"ע מהו הטעם בזה.

עי' **ש"ך סקי"ח** שהקשה עליו מסוגיין, עיי"ש.

עיי"ש שהוסיף להקשות מסעי' ט"ו עיי"ש. ועי' ב**ש"ך סקמ"ב** שכתב דמדברי הדרישה עצמו שם בסעי' ט"ו [פרישה סקנ"א] מבו' דלא כדבריו כאן.

עיי"ש שם בש"ך שכתב להוכיח מסעי' כ"ז דלא כהדרישה.

ועיי"ש שכתב לעיין ב**תוס' ט:** ד"ה פיחתה. עי' **סד"ט סק"ה** מש"כ בביאור דבריו. ועי' בזה ב**פרד"ר שפ"ח קפ"ט י"ח**.

עי' **אמרי אברהם שם** [עמ' כ"א] מש"כ ליישב הקו' מ**התוס' ט:**.

עי' **בהפלאה [סעי' ז']** מש"כ לחדש בשי' הדרישה, ועפי"ז יישב קושיות הש"ך.

בשי' הדרישה סקי"ט.

עי' היטב **דרישה סקי"ט.**

עי' **ש"ך סקכ"ה** שהוציא מדברי הדרישה דס"ל דבוסת החודש לא אמרינן 'למודה שאני' וקובעת וסת בג"פ אפי' בלמודה[[298]](#footnote-298). ועיי"ש שתמה עליו בזה מסוגיין.

עי' **סד"ט סק"י** מש"כ ליישב שי' הדרישה.

כמה נידונים בדין 'למודה שאני'.

עי' **פליתי סקי"ט** שכתב "ולולי דמסתפינא הייתי אומר" דכמו דראיה ביום וסתה אינה מצטרפת לוסת הדילוג אליבא דרב, והיינו משום דלמודה שאני, ה"ה דראיה בעונ"ב אינה מצטרפת.

עיי"ש שכתב ליישב בזה **קו' האח' בסעי' ט"ו**[[299]](#footnote-299).

עי' **אמרי אברהם סי' ד'** [עמ' כ"ד] שמסתפק היאך הדין בהיה לה וסת קבוע לט"ז, וראתה ט"ו, ט"ז, י"ז, האם קובעת בכה"ג וסת אליבא דרב[[300]](#footnote-300). ועיי"ש שדן היאך הדין באופן שהיה וסתה לי"ז.

עיי"ש שמסתפק עוד, האם יש דין 'למודה' היכא דהיה לה וסת ועקרתו, וחזר הוסת למקומו, עיי"ש.

**בדין "דילוג למפרע".**

עי' **ש"ך סק"ט**.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** דמבו' להדיא כדברי הש"ך.

עי' פליתי סק"ו דפליג על הש"ך.

עי' **אשכול סי' ל"ו** דכתב להדיא כהפליתי.

יל"ע לשי' האשכול והפליתי היאך הדין בדילוג לימי החודש למפרע. [דבזה ליתא להטעם שכתבו]. ועי' **פליתי סק"א** לענין וסת השבוע.

**בדין דילוג של כמה ימים**

עי' **רשב"א בתוה"ב ורא"ה בבדק הבית** שנחלקו בזה.

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלי"ב** דס"ל דקובעת בכה"ג.

עי' **רש"י סד. ד"ה לא קבעה**.

עי' **טור ושו"ע סעי' ה'**.

**וסת הסירוג.**

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' ג'-ד'] דאשה שראתה בר"ח ניסן סיון ואב דקבעה וסת הסירוג.

עיי"ש שהביא מקור לזה מ**ב"ק לז.** ראה שור נגח וכו'. עי' **חוו"ד סוסק"י** שהביא מקור אחר, וצ"ע.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' כ"ג] שכתב דסגי בג' ראיות לכו"ע. ועיי"ש שכתב לבאר מדוע חלוק הוא מוסת הפלגה דבעינן ד' ראיות. [ועי' בסו"ד שם, שבסב' זו ביאר ג"כ מדוע חלוק מוסת הדילוג דפליגי ביה רו"ש].

עי' שם שהביא ד**איכא מ"ד** דס"ל דתליא בפלוגתא דרו"ש, עיי"ש.

עי' **פליתי סקי"ב** שכתב ד**התוס' בב"ק** שכתבו דבסירוגין דימים בשור המועד בעינן ד' נגיחות ע"כ דפליגי על הראב"ד דס"ל דסגי בג' ראיות. וכן מבו' לכאו' **בביאור הגר"א קפ"ט סקי"ח**. וכן מבו' בשי' **החוו"ד סק"ח.** ו**בפליתי שם** כתב דלשי' התוס' תליא דין וסת הסירוג בפלוגתא דרו"ש, עיי"ש.

אמנם עי' ב**לחו"ש סקי"ט** וב**שו"ע הגר"ז קו"א סק"ב** שכתבו דאין כלל פלוגתא בין הראב"ד והתוס', עיי"ש היטב.

עי' **דרישה סקט"ו** שכתב דמנין הראיות דבעינן בוסת הסירוג תליא בפלוגתא דרב ושמואל[[301]](#footnote-301). וכן **שי' הט"ז סקי"א** בשי' השו"ע. ודברי הט"ז תמוהין טובא ממש"כ המחבר עצמו ב**סעי' י"ב**. וכן צ"ע שסותר לכאו' דברי עצמו ב**סקי"ב**. ועי' **חוו"ד סק"ח** מה שכתב ליישב שי' הט"ז[[302]](#footnote-302).

עי' **ב"ח סקי"א** ו**ש"ך סקכ"ב** [**ונקודות הכסף סק"ג**] שכתבו דבוסת הסירוג לכו"ע סגי בג' ראיות.

עי' **אמרי אברהם סי' ו'** [עמ' ל"ו] מש"כ ליישב שי' הט"ז.

עי' היטב ב**ש"ך סקכ"ו**, ודבריו צ"ת.

עי' **חוו"ד סק"ד** שנקט בפשיטות דבוסת הסירוג אין ראיה שבאמצע מבטלת הוסת. אך עי' **בפרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' י"ח ד"ה ולדעתי], שכתב דדינו כוסת הפלגה. [ותלוי בפלוג' הט"ז והש"ך בוסת הפלגה, עיי"ש].

בדין עקירת וסת הסירוג- עי' **חוו"ד סק"ט**, וע"ע **חוו"ד חידושים סקי"ז.**

**בשי' ר"ח, ובדין דילוג החוזר.**

עי' מש"כ **התוס' בשם ר"ח** בפירוש הסוגיא[[303]](#footnote-303), ועי' מה שהקשו עליו הראשונים. עי' **הפלאה** [סעי' ה'] מש"כ מדוע מיאן הר"ח לפרש כפשוטו.

והנה התוס' נקטו בשי' ר"ח דבעינן לשמואל י' ראיות. אמנם עי' **כו"פ סקי"א** שדקדק בלשון הרשב"א דס"ל דבעינן י"ב ראיות. ויש לעיין היטב מהו יסוד הפלוגתא בזה.

עי' **רשב"א בב"ק** שהביא את פירוש ר"ח באופן אחר. וצע"ג מסוגיין, וכבר עמד ע"ז **הפליתי שם**. [ועי' **בפי' הר"ח ב"ק שם**].

יל"ע האם בשי' ר"ח מוכח דפליג אדינא דוסת הסירוג.

עי' **טור ושו"ע סעי' ח'**.

עי' **ש"ך סק"כ** שהביא שי' **הפרישה סקי"ד** דלשמואל בעינן ג' ראיות בכה"ג. ועיי"ש דפליג עליה. ועי' שכתב דמדברי הב"ח מבו' ג"כ כדבריו, עיי"ש היטב.

עי' **פרי דעה שפ"ל כ'**.

עי' **ש"ך סקכ"א** שכתב בשם **הב"ח** [סקי"א] דה"ה אם ראתה ט"ו ט"ז ג"פ. ועיי"ש שכתב דכן מבו' ב**ראב"ד בבעלי הנפש**, [ג' י"ט][[304]](#footnote-304). וכן שי' **הט"ז סק"י**. וצ"ע מדברי **הט"ז סקי"א**.

עי' **תוה"ש סקט"ו** דס"ל כשי' הפרישה דלשמואל בעינן ד' ראיות. אמנם ב**סקט"ז** כתב לדינא כהב"ח דאפי' בג"פ בב' חדשים קבעה. וסותר משנתו לכאו'. וכבר עמד ע"ז **הפליתי סקי"א**. וצ"ע רב.

עי' **הפלאה סעי' ח'** שדן לגבי וסת הפלגה אם קובעת בדילוג חלילה. ועיי"ש שמצדד לחלק בין דילוג של שניים לבין דילוג של שלשה, עיי"ש.

עי' **לחו"ש סקט"ז**.

**וסת הדילוג והסירוג שאינו קבוע.**

עי' **תוס' בסוגיין** ד"ה ואינה[[305]](#footnote-305). עי**' מהרש"א** משה"ק, ועי' **לחו"ש סקי"ז** מה שכתב ליישב.

עי' **חי' הרמב"ן** וב**חי' הרשב"א** בסוגיין.

עי' היטב **בראב"ד בבעלי הנפש ג' י'** מש"כ בטעמא דמילתא. ודבריו צ"ת. עי' **לחו"ש סקי"ז** שתמה על מה שכתב הראב"ד "ודבר זה מן הדעת הכרענו אותו", והלא מוכח כן מסוגיין וכמש"כ התוס' והראשונים. [עיי"ש מה שהעלה ליישב דמסוגיין אין הוכחה מאחר ואיירינן בלמודה, ועיי"ש שדחה זאת. ועי' **ישועות יעקב קפ"ט ה'**.][[306]](#footnote-306).

אמנם עי' **פליתי סק"א, וסד"ט סק"ד, וחכמ"א קי"ב,** מש"כ בטעמא דמילתא.

עי' **מ"מ פ"ח מאיסו"ב הל"ו** שהביא דברי הראשונים דאין חוששת לוסת הדילוג עד שתקבענו. ועיי"ש שכתב "ואין נראה כן מדברי רבינו". ויל"ע היכן ראה כזאת בדברי הרמב"ם.

עי' ב**הגהות מקור מים חיים סעי' י"א**.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' י', וג' כ"ג] שכתב דאף בוסת הסירוג אינה חוששת לו עד שתקבענו. ונראה מתו"ד דזהו אך לפי הטעם השני שכתב שם [ג' י'], ודו"ק. ונפסק להלכה ב**שו"ע סעי י"ב**.

עי' היטב **ש"ך סקכ"ז**.

**מסולקות**

**מתני' ז. רבי אליער אומר וכו'.**

מעוברת משיודע עוברה.

האם קודם הכרת העובר היא מסולקת דמים-

עי' **עבודת הגרשוני סי כ"א**.

ועי' מש"כ על דבריו ב**שו"ת שבות יעקב ח"א סי' ע"א.**

עי' **פליתי סי' קצ"ד סק"ג.**

עי' **סד"ט סי' קצ"ד סק"ז**.

עי' **שו"ת רע"א קמא צ"ט** מש"כ בזה. ועי' מש"כ להוכיח מדברי **הטור ושו"ע סי' קפ"ט סעי' ל"ג**.

עי' ב**חי' חת"ס להלן ט ע"א.**

האם נשי דידן מסולקות דמים גם קודם הכרת העובר-

עי' מש"כ בזה **בשו"ת רע"א קמא קכ"ח**.

ועי' מש"כ בזה ב**אגרות משה יו"ד ח"ג סי' נ"ב**.

מניקה עד שתגמול את בנה וכו'.

עי' **רש"ש**.

רבי אליעזר אומר כל אשה וכו'.

עי' **ערוך לנר** מש"כ בזה.

עי' **מהרש"א להלן יא:** [על תוס' ד"ה אפי'] דמבו' דס"ל דלר"א בזקנה אי"צ ג' עונות.

עי' **תוס' הרא"ש** [ד"ה חדא].

עי' **חכמת בצלאל**.

רבי יוסי אומר מעוברת ומניקה שעברו עליהן ג' עונות דיין שעתן.

מאי איכא בין ת"ק לר"י-

עי' **תוי"ט** שהקשה דמאי איכא בין ת"ק לר"י. עיי"ש שכתב בזה ב' תירוצים.

עי' **רש"ש** מה שתמה על התוי"ט, ועיי"ש מש"כ בזה. [ועי' **שו"ת רע"א** (קמא סי' פ"ט) שדן אם שייך הכרת עובר קודם ג"ח].

עי' **משנה אחרונה** מש"כ בזה.

עי' **חכמת בצלאל** מש"כ בזה.

האם בעינן לר"י ג' עונות משהוכר עוברה או מתחילת העיבור-

עי' **רשב"א בתוה"ב** שכתב דבעינן ג' עונות משהוכר עוברה.

ועי' **תוס' להלן י:** [ד"ה דהויא] וב**חידוד הלכות שם** דמבו' דזהו מתחילת העיבור, עיי"ש היטב. ועי' שם ב**חי' בית מאיר**. [ועי' **חזו"א ק"ב סק"ב**].

בשי' הרמב"ם-

עי' **כס"מ הל' משכב ומושב פ"ד הל"ו** שכתב בשי' הרמב"ם דרבי יוסי לא פליג את"ק, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' ב**סד"ט קפ"ט סקל"ד** [ד"ה וכן] מה שתמה על הכס"מ, עיי"ש מש"כ בזה. ועי' **חזו"א פ"ח סק"ב**.

עי' **מי נדה י:** [ד"ה ואב"א] מש"כ ליישב דברי הכס"מ.

עי' **חכמת בצלאל** משה"ק על הכס"מ מדברי **התוספתא פ"א הל"ו**.

**סוגיית הגמ', ט.**

הפילה רוח.

לרב פפי דמקילנן במעל"ע דרבנן האם ה"ה דמקילינן לענין ווסתות דרבנן-

עי' **חוו"ד קפ"ט סקל"ח** דכתב דה"ה לענין ווסתות, עיי"ש.

עי' **לחו"ש סקנ"ו** דפליג עליה בזה.

עי' **רע"א בסוגיין** שכתב שדוקא גבי מעל"ע אקילו ולא לגבי כתמים דרבנן, עיי"ש. [ומבו' מדבריו דה"ה דלענין ווסתות דרבנן אין להקל]

עי' **ריטב"א** מש"כ בשי' רב פפי, ודו"ק.

האם בהפילה רוח יש לה דין מינקת-

עי' **חוו"ד קפ"ט ל"ח** מש"כ בזה.

עי' **לחו"ש סקנ"ו** דפליג על החוו"ד.

נפ"מ בין רב פפי לרב פפא-

עי' **ריטב"א** מש"כ בזה.

עי' **רע"א** מש"כ נפ"מ לענין כתמים.

ראתה ואח"כ הוכר עוברה וכו'.

בפירוש האבעי'-

עי' **רמב"ן וריטב"א** מה שפירשו בזה.

עי' **רשב"א** מש"כ בזה.

עי' **אחיעזר ח"ב סי' י"ז סק"ג** מה שהקשה על הרשב"א.

עי' בחי' **חת"ס** מש"כ בפירוש האבעי'.

עי' **רע"א** משה"ק בגליון הש"ס.

עי' **ריטב"א** מש"כ בזה.

[ועי' עוד בזה, **או"ש פ"ט מאיסו"ב**, **אבי עזרי איסו"ב פ"ט הל"ד**, **חזו"א ק"א ג'**, **קה"י טהרות סי' ס"ה**].

**הגיע וסתה בימי עיבורה.**

בגמ', "ה"נ דמיה מסולקין ולא בעיא בדיקה".

האם איכא מיהת חובת פרישה ובדיקה לכתחילה-

עי' **רשב"א וריטב"א ור"ן** מש"כ בשם **הראב"ד**. [ויל"ע היאך א"ש עם הא דס"ל להראב"ד דאין אשה קובעת וסת בימי עיבורה, ועי'].

עי' ב**ראשונים הנ""ל** שחלקו עליו.

עי' היטב **ראב"ד בעלי הנפש א' ט"ז-י"ז**, וצ"ת.

עי' עוד ב**ראב"ד בבעלי הנפש** **ד' ג'**.

עי' **רז"ה בהשגות שער הספירה סק"ב**.

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הכ"ד**.

עי' **טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' ז', וסי' קפ"ט סעי' ל"ד,** דנפסק דאינה חוששת כלל לוסתה.

עי' ב"י מה שהביא בשם הרשב"א בשם "הרז"ה". ובתוה"ב לפנינו איתא "הר"א". ומבו' דהראב"ד פסק כר"י, וצ"ת.

עי' **רשב"א בתוה"ב** שהוכיח דלא קיי"ל כר' יוסי דס"ל דבעינן במעוברת ג' עונות, מאבעי' דר' יוחנן, וצ"ת.

קו' הראשונים מ"ש מהא דתנן יא. אע"פ שאמרו ד"ש צריכה להיות בודקת.

עי' **רשב"א וריטב"א** מש"כ בזה.

עי' **רא"ש** מש"כ בזה.

עי' **תוס' הרא"ש**.

האיך הדין בהגיע וסתה בימי מניקותה.

עי' **טור קפ"ד ז'** שכתב דאינה חוששת לוסתה. ועי' **בב"י שם** שכתב דהמקור לזה הוא מדברי **הרא"ש** בסוגיין, עיי"ש היטב.

בדין מעוברת בשעת הוסת עצמו.

עי' בזה ב**דרישה קפ"ד סק"ד.**

בדין היתה נחבית במחבא.

עי' **טור קפ"ד סעי' ח'** שכתב דחוששת לו, מיהו עבר ולא בדקה מותרת.

עי' **מחבר ורמ"א סעי' ח'**.

עי' **ב"י וב"ח** מש"כ בזה.

עי' **ט"ז סקי"א**.

עי' **חוו"ד סק"ח**.

עי**' סד"ט סקי"א**.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ד י"א.**

עי' **פרי דעה טו"כ קפ"ד י"א.**

בשי' הרמב"ם.

עי' **מ"מ פ"ט מאיסו"ב הל"ד** מש"כ בזה.

עי' **חכמת בצלאל** מש"כ בזה.

**מעוברת ומניקה שראתה, האם קובעת וסת, והאם חוששת לראיותיה כדין וסת שאי"ק.**

-עי' **רמב"ן בחי' יא:** שכתב להוכיח מסוגיא דהתם דאשה קובעת וסת בימי מניקתה. [וה"ה בימי עיבורה].

וכן פסק **הרמב"ן בהלכותיו פ"ה הלכ"ה**.

עי' **רא"ה בבדק הבית** דנקט כהרמב"ן.

עי' **מ"מ פ"ט מאיסו"ב הל"ד** שכתב ד**הרמב"ם** אזיל בשי' הרמב"ן, עיי"ש.

עי' **חזו"א סי' פ"ז סק"א** שכתב ב' דרכים ליישב סוגיית **הגמ' להלן י:** לשי' הרמב"ן.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש שער הוסתות** [ב' י"ב] שכתב דאין אשה קובעת וסת בימי עיבורה ומניקתה, מפני שדמיה מסולקין. [ועיי"ש שהשוה לימי זיבה שאינה קובעת].

אמנם עיי"ש שכתב "אבל חוששת היא לראיותיה מידי דהוי אוסת שאינו קבוע".

עי' **רשב"א בתוה"ב** שהאריך להוכיח דאין אשה קובעת בימי עיבור והנקה.

ועי' ב**תוה"ב הקצר** שכתב דאף אינה חוששת לראיה שתראה באותן הזמנים. ועי' ב**תוה"ב הארוך** דמבו' בדבריו ג"כ הכי. ועי' **חזו"א סי' פ"ז סק"ג** מה שהגיה בדבריו. ועי' **חת"ס יו"ד קמ"ג**.

אולם עיי"ש שהביא שי' הראב"ד דחוששת כדין וסת שאי"ק, וכתב ע"ז "וראוי לחוש לדבריו".

עי' **טור סי' קפ"ט סעי' ל"ג** שהביא דברי הרשב"א ודברי הרמב"ן.

עי' **שו"ע שם** שפסק כהרשב"א. ועי' **ב"ח וש"ך** שם.

-עי' **רשב"א הנ"ל** שכתב להכריח כשיטתו, דהטעם דדיין כל ימי עיבורן ודיין כל ימי מניקן הוא ניהו משום דאתה עושה ראיותיהן מקרה, "ואין ראיות המקרים ראויות להצטרף ולקבוע וסת".

ובעיקר הטעם דמ"ד דס"ל דיין כל ימי עיבורן ודיין כל ימי מניקתן עי' מש"כ בזה **רש"י י:** [ד"ה אבל]. וכן הוא ב**תוס' שם** [ד"ה דיין]. [ועי' **או"ש מו"מ פ"ד ה"ה**].

-עי' ב**ב"י סעי' כ"ז** שנתקשה בשי' הרשב"א, דמ"ש עוברה ומניקה שכתב דחוששת לראייתה כדין ווסת שאינו קבוע, מזקנה וקטנה דמבו' ברשב"א דאינה חוששת למה שראתה פעם או פעמיים. ועיי"ש מש"כ בזה[[307]](#footnote-307).

-עי' **תפארת למשה [קפ"ט סעי' ל"ג]** שהוקשה לו דבמאי עדיף וסת שקבעה בימי עיבורה ומניקתה מוסת שקבעה מקודם לכן, ועיי"ש מה שכתב לחדש מכח זה[[308]](#footnote-308). [עי' **פליתי סקל"ב** שהבין כן בדברי **הט"ז**, ותמה עליו. עי' **פרד"ר מקש"ז מ"ח- מ"ט** שהשיג על הפליתי בזה].

עי' **סד"ט קפ"ד סק"י** שהשיג על דבריו. ועי' **חזו"א סי' פ"ז סוף סק"א**.

עי' ב**סד"ט שם** מה שכתב ביישוב הקו' הנ"ל[[309]](#footnote-309).

-עי' **סד"ט קפ"ד סק"ט** [ד"ה ועוד קשה לי] מה שהקשה בסתירת פסקי השו"ע. [אמנם בשי' הראב"ד עצמו כתב דלא תיקשי, עיי"ש מש"כ בזה]. עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט ע"ו** שכתב דא"כ תיקשי שי' הרשב"א גופיה, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **חזו"א סי' פ"ז סק"ב** [ד"ה ויש וד"ה אבל] שנתקשה כיו"ב. עיי"ש מש"כ בזה.

-בהא דקיי"ל דחוששת לראיותיה בתורת וסת שאי"ק, האם זהו דוקא בג"פ או אפי' בפ"א[[310]](#footnote-310).

עי' **ש"ך סי' קפ"ד סקי"ט** מש"כ בשם **המהרש"ל** ו**הגהות דרישה**.

עי' מש"כ בזה ב**גליון הגרע"א** מש"כ בשי' הש"ך.

עי' **סד"ט קפ"ד סק"י** מש"כ בדעת הש"ך. וע"ע ב**סד"ט קפ"ט סקל"ז**.

עי' **תורת השלמים קפ"ד סקט"ז**.

עי' **נוב"י תנינא צ"א מש"כ בשי' הש"ך**.

עי' **פליתי קפ"ט סקל"ב**.

עי' **חוו"ד חידושים קפ"ט נ'**.

עי' ב**רשב"א בתוה"ב** שכתב וז"ל, אבל הר' אברהם ז"ל כתב דמיקבע הוא דלא קבען, הא מיחש חיישן, דומיא דאחד עשר יום שבין נדה לנדה שחוששת לפי מה שפסק הוא וכו'", והנה לענין ימי זיבה הלא מפורש בראב"ד דאפי' בפ"א חוששת.

[ועי' לשון **הראב"ד** [ב' א'] שכתב וז"ל "ואם **קבעה אותו** בזמן שאינו ראוי לקבעו, אפי' ראתה בו כמה פעמים דינו כוסת שאינו קבוע", ועי'].

עי' **חזו"א סי' פ"ז סק"ב** [ד"ה והא] שהקשה מ**סעי' ל"ד** על שי' **הסד"ט הנ"ל** דנקט דבפ"א חוששת.

עי' היטב במש"כ ליישב, ודבריו שם צ"ת.

ולעיקר הקו', עי' מש"כ בזה **החוו"ד סקל"ז**.

-עי' ב**ב"י סעי' ל"ג** שכתב דבזמן הזה אזי לשי' הרמב"ן קובעת וסת אפי' בימי טוהר. עיי"ש שכתב דכן מבו' במ"מ.

עי' **חזו"א פ"ז סק"ג** מש"כ האיך הדין לדידן דקיי"ל כהראב"ד, בימי טוהר.

ועי' **שו"ת חת"ס יו"ד קמ"ג**.

**עברו ימי עיבור והנקה.**

-בדין עברו ימי עיבורה ומניקתה מצינו ג' שיטות בראשונים.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש א' י"ג[[311]](#footnote-311)**.

עי' **רז"ה בהשגות סק"ט**. [ודבריו שם צ"ת].

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ז**.

עי' **רשב"א בתורת הבית הארוך**.

ועי' **תוה"ב הקצר**.

עי' **רא"ה בבדק הבית** שהביא מה שכתב הרשב"א בשם הראב"ד.

עי' **טור ושו"ע סי קפ"ט סעי' ל"ד**.

-עי' **נוב"י יו"ד תנינא** מה שכתב לענין האם חוששת אחר שכלו ימי עיבור והנקה לוסת שאינו קבוע שמקודם לעיבורה, עיי"ש.

-עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט ע"ו** שדן במי שיש לה וסת הפלגה, וראתה פ"א בימי מניקתה, האם חוששת לוסת הפלגה דידה מראיה שבתוך ימי מניקותה, ומצדד לומר דאינה חוששת, עיי"ש מש"כ בזה[[312]](#footnote-312).

**בגמ', "וכמה עונה, אמר ר"ל וכו' עונה בינונית".**

אשה שיש לה וסת האם תליא בעונות דידה או בעונ"ב.

עי' **מהרש"א י:**

וע"ע **מהרש"א יא:**.

עי' ב**לחו"ש סק"נ** בשם **הרשב"ץ**.

עי' **מאירי ט' ע"ב**.

עי' **ר"ח עירובין מו**.

עי **ראב"ד פ"א ממע"ש הל"י**.

עי' **פרד"ר שפ"ח קפ"ט ס"ה** [עמ' ק"ז] שכתב להוכיח מהרשב"א דס"ל דתליא בעונ"ב. ויל"ע בזה.

עי' **דרישה סק"ט**.

עי' **פרישה סק"פ.**

עי' **ש"ך סקס"ה וסקס"ו.**

עי' **ב"י סעי' ט"ו**.

עי' **סד"ט סקל"ב.**

עי' **חוו"ד סק"כ**.

ציונים בגדר 'ג' עונות'.

עי' **להלן לו.** דמבו' דללוי דב' מעיינות אהני ג' עונות אפי' אם ראתה. והוא תמוה מסב'.

[עי' **או"ש פ"ח מאיסו"ב הל"ח**. ועי' **קה"י סי' מ"ז**, וצ"ע].

עי' **תוס' יא:** ו**מהרש"א שם**. וצ"ע. [ועי' שם שהקשה מדוע לא הקשו התוס' אליבא דרבי יוסי][[313]](#footnote-313).

עי' **משנ"א** שהקשה מהא דאיתא **להלן י.** דר"א ס"ל כרבי דבתרי זימני הוי חזקה.

עי' **חת"ס בחי' ט:** מש"כ בזה.

ועי' ב**חת"ס שם** שהאריך בגדר הסילוק דג' עונות.

האם לדין ג' עונות בעינן בדיקה-

עי' **מי נדה** **[קו"א קפ"ט סעי' כ"ז**] שדן בזה. ועיי"ש שדן לחלק בין דין ג' עונות דזקנה לבין דין ג' עונות דר' אליעזר.

עי' היטב **תוס' י"א:** [ד"ה אפילו]. ועיי"ש **חידוד הלכות, ערול"נ, וחכמת בצלאל[[314]](#footnote-314).**

עי' **טור סעי' ט"ו**, ועיי"ש **בב"י** דמדין ג' עונות אתינן עלה. והנה מבו' שם דאי"צ בדיקה מלבד הבדיקה דיום הוסת.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [שער הווסתות א', ט"ז] שכתב לענין מעוברת "ואם עברו עליה ג' עונות שלא בדקה ולא ראתה וכו'".

עי' **חכ"צ סי' קי"ד** שנסתפק האם לג' עונות סגי בפ"ז יום או דבעינן צ' יום. עיי"ש מש"כ בזה.

ועי' **שו"ע** ה**גר"ז קפ"ט סקק"ג.**

עי' **חזו"א ק"ב סק"ב** שמסתפק גבי ג' עונות דמעוברת אליבא דר' יוסי, האם אפשר לצרף לזה עונה שקודם עיבורה.

עיי"ש שכתב עוד, דאם תימצי לומר דא"א לצרף, אזי יש להסתפק היאך הדין באופן דהיום הל' של עונה קמייתא כבר היה בימי עיבורה, אלם הכ"ט יום היו מקמי עיבורה, עיי"ש. ולכאו' ה"ה דיש לדון כיו"ב לדידן גבי זקנה, ועי' בזה

**תינוקת שלא הגיע זמנה לראות.**

מדוע לרבי אינה מטמאה מעל"ע בראיה שניה.

הנה ב**גמ' להלן י.** מבו' דתנא דברייתא דתינוקת סבר כרבי דבתרי זימני הוי חזקה. ומבו' בזה, דהגם דלרבי בתרי זימני הוי חזקה, מ"מ אינה מטמאה מעל"ע כי אם בראיה שלישית. ונחלקו הראשונים בטעמא דמילתא.

עי' **רש"י בסוגיין** מש"כ בזה.

עי' **חזו"א סי' ק"א סק"ז** מש"כ לבאר הך מילתא בתרי אופנים.

עי' **תוס' להלן י.** [ד"ה ברוב], דלכאו' מבו' בדבריהם כרש"י. אך עי' **בביאור הגר"א קפ"ט סקמ"ג,** וצ"ע. ועי' **חזו"א סי' פ"ח סק"א** [ד"ה והגר"א].

עי' **ריטב"א** בסוגיין שכתב וז"ל, "דליכא למימר דאותה ראיה שבה הוחזקה אינה טמאה למפרע, כי בזו הוחזקה מכאן ואילך, וכן לרשב"ג עד הרביעית וכמו שנראה מפרש"י ז"ל, דהא ליתא, דלענין קביעות וסתות היא ולחוש לוסתה, אבל לחוש לה למפרע כיון שכבר הוחזקה אף בזו יש לה לחוש", עכ"ל.

עי' **רש"י ט:** ד"ה ת"ר שכתב להוכיח דאין טומאת מעל"ע בראיה שמתחזקת בה מדינא דמתני'. ועי' **חזו"א סי' ק"א סק"ז** מה שתמה על ראיתו, עיי"ש מש"כ בזה.

ע'י **ריטב"א** בסוגיין דהוכיח דלא כרש"י מדינא דמתני'.

עי' **תוס' הרא"ש ט:** [ד"ה שניה] שכתב דאפי' לפי גי' הספרים דגרסי דסיפא דברייתא כרבי, ואשר מבו' מזה דבהגיע זמנה אזי בראיה שמתחזקת מטמאה מעל"ע, מ"מ בלא הגיע זמנה בעינן שתתחזק תחילה. וצ"ת.

עי' **רמב"ן** מש"כ בזה בשם **רש"י**. וכן הוא ב**חי' הר"ן**.

עי' **סד"ט סקל"ד** מה שהקשה ע"ז. ועי' **ערול"נ**. עי' **נאו"י סי' כ"ו סק"ד**.

עי' **רשב"א ורא"ה** מש"כ בזה.

לרשב"ג, באיזה ראיה מטמאה מעל"ע.

הנה לשי' **רש"י ותוס' הנ"ל** מבו' דאליבא דרשב"ג קטנה שלא הגיע זמנה לראות אינה מטמאה מעל"ע אלא בראיה רביעית. עי' **חזו"א סי' פ"ח** **סק"א** [ד"ה והנה, וד"ה אבל] שכתב דהנפ"מ לדינא שיש בפלוג' רש"י והתוס' עם הרשב"א האם בראיה שמתחזקת היא מטמאה מעל"ע, הוא ניהו אך לענין כתמים, [ועיי"ש (ד"ה מיהו) שציין ל**ביאור הגר"א סי' ק"צ סק"ב** שכתב דדין **הטור ושו"ע שם** הוא כהרשב"א ולא כתוס', עיי"ש], אמנם לענין ווסתות אין בזה נפ"מ, עיי"ש.

אמנם בשי' **הראשונים הנ"ל** דס"ל דהטעם דלרבי בעינן ג' ראיות זהו משום דראיה ראשונה אינה מצטרפת, מצינו בזה פלוגתא בין **הרשב"א בחי' ובתוה"ב** לבין **הרא"ה בבדק הבית,** האם לרשב"ג בעינן ד' ראיות, או דאף לרשב"ג סגי ג' ראיות, עי' היטב במש"כ בזה. ונפ"מ בפלוג' הרא"ה והרשב"א אך לדידן לענין ווסתות, ודו"ק.

**הגיע זמנה לראות.**

עי' **רש"י ט: [ד"ה ת"ר] ותוס' י. [ד"ה ברוב**] דס"ל דבתולה מתחזקת בדמים בראיה אחת. ומתני' דקתני גבי בתולה דבראיה שניה מטמאה מעל"ע אזלא ככו"ע.

אמנם שי' **הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ה, והריטב"א**, דאף בבתולה בעי' חזקה גמורה, ומתני' כרבי אזלא[[315]](#footnote-315).

**זקנה.**

-הנה בדינא דברייתא דקתני גבי זקנה שעברו עליה ג"פ ג"ע, דבפעם ראשונה ושניה ד"ש, ובשניה מטמאה מעל"ע, נחלקו הראשונים כמאן אזלא הך ברייתא.

עי' **תוס' להלן י.** [ד"ה קחזיא] שכתבו בשי' **רש"י** [וכן נראה ב**רש"י ט:** ד"ה הרי היא] דאזלא הך ברייתא כרשב"ג ולא כרבי. אמנם התוס' שם פליגי, עיי"ש שכתבו "וההיא ברייתא דזקנה נמי רבי היא".

וביסוד פלוגתייהו בזה עי' מש"כ בזה **החזו"א סי' ק"א סק"ז**. עיי"ש שכתב ב' דרכים בביאור שי' התוס'.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט מ"ג** שכתב לבאר שי' התוס' עפ"י שי' הרמב"ן והר"ן בסוגיין, עיי"ש[[316]](#footnote-316).

עי' **רשב"א בשם י"מ**, וב**רא"ה בבדק הבית**, שכתבו דאזלא הך ברייתא כרבי ולא כרשב"ג.[וזהו משום דס"ל דראיה קמייתא לא מצטרפי, אמנם התוס' שהעמידו כרבי זהו מטעמא אחרינא, ועי'].

עי' **רמב"ן** שהביא בשם י"מ דאזלא כרבי, והטעם דלא סגי בב' ראיות לרבי זהו משום דראיה קמייתא אינה מצטרפת, עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא. ויל"ע מדוע לגבי תינוקת שלא הגיע זמנה לראות הוצרך למש"כ בשם רש"י. ויש ליישב.

עי' שהביא די"מ דאזלא כרשב"ג, ודחה דבריהם, עיי"ש.

עי' **רשב"א בחי' ובתוה"ב** שכתב דאזלא הך ברייתא אליבא דכו"ע.

-הנה במתני' קתני דבראיה שניה מטמאה מעל"ע, ובפשוטו קאי נמי אזקנה. וקשה מהא דקתני בברייתא דאינה מטמאה מעל"ע כי אם בראיה שלישית.

עי' **תוס' [ד"ה זקנה**] שכתב לחלק בין אם קרבה ראיית לרחקה ראייתה.

עי' **רמב"ן שהביא בשם י"מ**, ד"התם בשקרבה ראיתה בשניה דאיגלאי מילתא דג' עונות קמייתא לאו משום סלוק דמים הוו ולא הגיעה זו לכלל זקנה, אבל רחקה, אף ראיה שניה זקנה היא אלא שרואה וצריכה חזקה". וכתב ע"ז "וזה לשון נכון".

עי' **רשב"א** שכתב ע"ד מש"כ הרמב"ן. [עיי"ש שכתב כן הן בשי' הי"מ והן בשי' עצמו].

עי' **רא"ה בבדק הבית** שכתב ג"כ לחלק בין קרבה ראיתה לריחקה ראייתה. [ועיי"ש מה שכתב לבאר מ"ש זקנה מקטנה לענין זה].

עי' **ריטב"א** שכתב ג"כ לחלק בין רחקה ראייתה לקרבה ראייתה, ועיי"ש שכתב וז"ל, "אבל במתני' בשקרבה ראיותיה אף ראיה ראשונה מן המנין", ודו"ק.

עי' **רמב"ן** שחולק על הי"מ הנ"ל, שכתב דלעולם בעיא זקנה ג' ראיות, והא דקתני במתני' דבראיה שניה מטמאה מעל"ע, קאי אבתולה ולא אזקנה. עי' שם שכתב ע"ז "וזה פירוש מדוקדק".

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט מ"ג** שכתב שמדברי רש"י במתני' מבו' דלא כהרמב"ן[[317]](#footnote-317).

עי' **ביאור הגר"א סי' קפ"ט סקמ"ט**. וצ"ת.

-עי' **רש"י ט:** [ד"ה הרי היא] שהקשה גבי זקנה דראתה ג"פ ג"ע דבדין שנטמאנה למפרע מראיה ראשונה. עי' מה שכתב בזה.

עי' **רמב"ן ורשב"א** שהקשו ג"כ כיו"ב, וז"ל הרמב"ן "ולכל הלשונות נמי קשיא כיון שהוחזקה זו לבסוף דלאו סלוק דמים הוה בה כלל נטמא למפרע מעת לעת שבכל ראיותיה"[[318]](#footnote-318).

עי' **רמב"ן ורשב"א** שהביאו תירוצו של רש"י, ועי' מה שכתבו בזה.

עי' **ריטב"א** שהקשה כיו"ב, אך באופ"א, וז"ל, "ובדין הוא דלרבי דאמר בראיה שניה למפרע שתהא טמאה למפרע, אלא כיון דטהרנוה כבר וכו'", ודו"ק.

**הדר קחזיא בעונות.**

-עי' ב**רש"י ותוס'** בסוגיין היאך שפירשו לתרי האבעי'.

עי' **חזו"א סי' ק"א ס"ק ד'-ט**' שהאריך בביאור שיטתם.

-הנה בדינא דר"ג בתרייתא שמעינן דלענין להחזיקה בדמים ולהפקיעה מתורת קטנה, אזי מצינן לצרף הראיה שאחר ג"ע קמאי, הגם דבין הך ראיה לראיה השניה היה סילוק"ד דג"ע, [דבכה"ג דראיה שלישית חזיא לסוף עונה, הלא א"א לדון דאיגלאי מילתא דהוי שינוי וסת], והוא חידוש. ועי' **חזו"א ק"א סק"ח** שעמד בזה.

-לשי' רש"י דמבו' דס"ל דדיינינן להפסקה ראשונה בתורת 'חזרה לקדמותה' גם אחר שהוחזקה לראות אחר ג"ע, [אמנם בשי' התוס' ע"כ מוכח דפליג בזה, עי' **חזו"א ק"א סוסק"ט**], צ"ע, דא"כ היאך אהני מה שראתה פ"ג אחר ג"ע, לפי מאי דמספק"ל דאף בהפסקה שניה תלינן שחזרה לקדמותה. ויש ליישב. עי' **חזו"א ק"א סק"ט** מש"כ בזה.

-יל"ע היאך הדין בקטנה שלא הגיע זמנה לראות וראתה פ"א ואח"כ הפסיקה ג"ע, ואח"כ שוב ראתה, האם מצינן לצרף ראיה קמייתא.

עי' **מהרש"א** [על דברי התוס' ד"ה קחזיא, דיבור ראשון] שכתב דבכה"ג פשיטא דאמרינן דחזרה לקדמותה. [ובזה לא מספק"ל כלל].

אולם עי' **חזו"א ק"א סוף סק"ו**.

-עי' **מהרש"א** מש"כ בפירוש הסוגיא. ודבריו צ"ת.

עי' **חזו"א סי' ק"א סק"י-י"א**. ועי' **חידוד הלכות**.

שי' הרשב"א בתוה"ב.

-עי' **רשב"א בתוה"ב** שכתב גבי ר"ג קמייתא וז"ל, "ופעם ראשונה קרי לאותה ראיה ראשונה שראתה לאחר שעברו עליה ג' עונות, דעכשו יוצאות שלש הפלגות שוות מביניהן".

עי' **ב"י** שנדחק לפרש דמש"כ "ראיה ראשונה שראתה אחר לאחר שעברו עליה ג"ע", אזי כוונתו בזה לראיה ראשונה שראתה לאחר ראיה שראתה אחר שעברו עליה ג"ע, עיי"ש.

וכן כתב ה**ב"ח סקל"ו**. [ועיי"ש שכתב דפשוט דזהו כוונת הרשב"א, עיי"ש].

ועולה לפי הב"י והב"ח דמלבד ראיה שאחר הג"ע בעינן עוד ג' ראיות לסוף עונות קטנות.

עי' היטב **בב"י** שם במש"כ מה הכריחו לדוחק זה.

עי' ב**ב"י שם** שכתב דאף בדר"ג בתרייתא בעינן ג' ראיות לסוף עונות קטנות. ועיי"ש שנדחק טובא בלשון הרשב"א[[319]](#footnote-319).

עי' ב**רא"ה בבדק הבית** מש"כ בפירוש דינא דרב גידל קמייתא , ועיי"ש שסיים "והוא שלא כדברי המחבר", ודו"ק היטב.

עי' **ט"ז סקמ"ג** שהרבה לתמוה על הב"י. ועיי"ש דמסיק דלעולם כוונת הרשב"א דאף ראיה שמיד אחר ג"ע מצטרפת למנין הראיות, עיי"ש.

עי' ב**נקודות הכסף סקי"א** שכתב דמש"כ הט"ז בפירוש דברי הרשב"א ורב גידל, "דבריו נכונים".

עי' **חוו"ד [סקל"ה**] ו**סד"ט [סקל"ג]** שכתבו, דממש"כ **הרשב"א בריש שער הכתמים** [והובא ב**טור ושו"ע סי' ק"צ סעי' ב'-ג']** מוכרח כהט"ז ודלא כב"י, עיי"ש[[320]](#footnote-320). [עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט סקמ"ג** (עמ' ק') מש"כ לחלק בין דין טומאת מעל"ע לדין כתמים, עיי"ש].

-בעיקר שי' הב"י דס"ל דבעינן שתראה ג"פ לסוף עונות קטנות, עי' **חוו"ד סקל"ה,** **פרי דעה טו"כ קפ"ט מ"ג**, ו**פרד"ר מקש"ז קפ"ט מ"ג** [עמ' צ"ט], שכתבו דזהו משום דס"ל להב"י דאין קטנה מתחזקת בדמים אלא ע"י שתקבע וסת, עיי"ש.

-צ"ע, דאם ע"כ איירינן בקובעת וסת, אזי א"כ היאך מטמאה מעל"ע, והלא לר"ד אשה שיש לה וסת ד"ש, ולהרשב"א הלא ע"כ דאיירי סוגיין אליבא דהלכתא. [אא"כ נימא דקיי"ל כרבנן דר"ד, ודלא כסתמא דמתני', וצ"ע]. וכבר נגע בקו' זו ב**פליתי סקכ"ז** בתוה"ד שם.

-עי' ב**פרד"ר שם** [עמ' ק'] שהקשה על הב"י מהא דאיתא גבי זקנה דאפי' פיחתה או הותירה אהני, עיי"ש מש"כ בזה.

-עי' ב**רא"ה בבדק הבית** שכתב ד"נראה מדברי המחבר, דיש ללמוד דין קביעות וסת מדין טומאה, ולפיכך כתבן שאלמלא כן אין לו עסק עמהן". ועיי"ש שכתב דא"כ מהא דתינוקת שהגיע זמנה לראות מתחזקת בג' פעמים מוכח דלוסת הפלגה סגי בג"פ, עיי"ש, וצ"ת.

-בעיקר קו' הב"י ממש"כ הרשב"א "דעכשו יוצאות ג' הפלגות שוות מביניהן". עי' מש"כ בזה הט"ז הנ"ל. ועי' ב**חוו"ד ובסד"ט הנ"ל** שהשיגו עליו בזה. ועיי"ש שכתבו ליישב באופ"א.

-שי' הרשב"א בפירוש האבעי'.

עי' **רשב"א בתוה"ב** שכתב לפרש את אבעי' הגמ' וז"ל, "כלומר, אם חזרה וראתה בעונות בינוניות כמו שהיתה למודה לראות בתחילה, מאי"[[321]](#footnote-321).

ועי' ב**תורת הבית** להלן שם שכתב גבי זקנה שעברו עליה ג"ע, שאם "ראתה לאחר מכן בעונותיה שהיתה למודה לראות בהן בין של הפלגות, בין של ימים קבועין, מסתבר לי שהיא חוזרת לקביעותה הראשון וכו'". ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיין, ד"מדבעינן גבי תינוקת וכו' ולא בעינן נמי גבי זקנה, אלמא בזקנה פשיטא להו דאי הדר חזיא בעונות הדרא לחזקתה", עיי"ש. [עי' **שמלה סקנ"א** מש"כ מדוע לא הוכיח כן הרשב"א ממתני', עיי"ש].

עי' ב**טור ושו"ע סעי' ל"א** שנפסק לדינא דינו של הרשב"א לגבי זקנה. ועי' שם ב**ביאור הגר"א סקמ"ט**, ודבריו שם צ"ת.

יל"ע היטב היאך מתפרש אבעי' בתרייתא לשי' הרשב"א.

עי' **ב"י** שכתב וז"ל, "ואף על גב דפשט ליה דראייה שראתה בראייה מרוחקת אינה מכלל ג' ראיות, הדר בעי הדר חזיא בעונות מאי, משום דאיכא למימר שאני התם דליכא ראייה מרוחקת אלא אחת, אבל הכא דאיכא שתי ראיות מרוחקות ואילו תראה פעם שלישית בעונה מרוחקת תוחזק ברואה דם, השתא דקרבה ראייתה לעונה בינונית אפשר דהוחזקה מקל וחומר, עכ"ל. וצ"ע רב, דהלא סו"ס אין בזה קביעות וסת. ודברי הב"י בזה צ"ת, ועי'.

-עי' **רא"ה בבדק הבית** מש"כ לפרש בסוגיין. ועיי"ש שכתב "הדר חזיא בעונות קטנות מאי, כלומר, בעונות בינוניות או כמו שהיתה רגילה"].

-עי' ב**חי' הרמב"ן** מש"כ בביאור האבעי'. ועי' ב**חי' הר"א**.

-תינוקת שראתה ג"פ אך לא קבעה וסת, האם חוששת לראיותיה כדין וסת שאי"ק.

עי' **ט"ז סקמ"ג** שכתב דבכל ג' ראיות שתראה הרי היא מוחזקת כבת דמים לענין דדינה לחוש לראיותיה כדין וסת שאינו קבוע.

עי' **ש"ך בנקודות הכסף סקי"א** דפליג עליה, עיי"ש[[322]](#footnote-322).

עי' **פליתי סקכ"ז** שכתב דיש להביא ראיה ברורה להש"ך ממה שהשמיטו הפוסקים דינא דר"ג בתרייתא, עיי"ש. עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט מ"ג** [עמ' ק"ב] שתמה על הפליתי דאף לדידיה תיקשי עיי"ש[[323]](#footnote-323).

אך עי' ב**פליתי שם** שתמה בזה דמנא ליה להרשב"א הא, ומאחר דלענין מעל"ע היא בחזקת רואה, מנ"ל דלענין וסת שאי"ק לא חיישינן. וכן תמה **הסד"ט סקל"ד**.

**פלוגתייהו דחזקיה ורבי יוחנן, בכתם שבין שניה ושלישית.**

**[טור ושו"ע סי' ק"צ סעי' ב' ד'].**

עי' **רש"י ותוס'** שפירשו דמה שנחלקו בכתם שבין שניה לשלישית זהו אליבא דרבי דוקא.

ומבו' דלדידן דקיי"ל כרשב"ג אזי לר"י אף כתם שבין שלישית לרביעית טהור.

עי' **רש"י** מש"כ בטעמא דר"י[[324]](#footnote-324). וצ"ב.

עי' **רמב"ן** ו**ר"ן** שכתבו דפלוגתייהו אליבא דרשב"ג. [אמנם עי' ברמב"ן שהביא גם את שי' רש"י].

עי' ב**רמב"ן שם** מש"כ בטעמא דחזקיה. וצ"ת.

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ד הל"ב**. ועי' **טור סי' ק"צ סעי' ג'** בשם הרמב"ן.

עי' **רשב"א בתוה"ב** [ב"ז ש"ד] שכתב דפלוגתייהו אליבא דרשב"ג.

עיי"ש שהביא בשם רש"י ותוס' שכתבו דפלוגתייהו אליבא דרבי. ועיי"ש שכתב דזהו משום דס"ל דראיה ראשונה אינה מצטרפת. [וכשי' הי"מ שהביא הרשב"א בסוגיין, וכן היא שי' הרא"ה בסוגיין]. וקשה, דברש"י ובתוס' שלפנינו מבו' דמטעם אחר ס"ל דאליבא דרשב"ג בעינן ד' ראיות, וצ"ע.

עי' **ביאור הגר"א קפ"ט סקמ"ג[[325]](#footnote-325)**.ועי' **חזו"א סי' פ"ח סק"א** [ד"ה והגר"א][[326]](#footnote-326).

עי' **טור ושו"ע סי' ק"צ סעי' ב' ד'**.

עי' ב**ב"י שם**.

עי' שם ב**ביאור הגר"א**.

עי' **רשב"א בתוה"ב ב"ז ש"ד** שהביא שיש מקצת מפרשים שהעמידוה בתינוקת שהגיע זמנה לראות. ועיי"ש שכתב להוכיח מסוגיין דלא כדבריהם[[327]](#footnote-327).

**שי' הרמב"ם בסוגיין.**

עי' **רמב"ם מו"מ פ"ד**.

עי' **כס"מ שם**.

עי' **סד"ט סקל"ד**.

עי' **או"ש**.

עי' **ערול"נ**.

עי' **חכמת בצלאל**.

עי' **פליתי סקכ"ח**.

עי' **לחו"ש סקמ"ט.**

עי' **חזו"א** סי' **פ"ח סק"ב-ג'**

**קביעות וסת וחשש וסת בימי זיבה.**

**"ר"ה ב"ח אמר שמואל, לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה".**

האם שמואל פליג אר"י ור"ל, והאם קיי"ל כשמואל.

עי' **תוס'** [ד"ה ר"ה] שכתבודשמואל פליג אר"י ור"ל דאמרי בסמוך דאשה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה, וקיי"ל כר"י לגבי שמואל, עיי"ש.

וכן שי' **הרז"ה** בהשגות על הראב"ד [סקי"ג], עיי"ש[[328]](#footnote-328).

אמנם שי' **הרמב"ם** [פ"ח מאיסו"ב ה"ו], **הראב"ד בבעלי הנפש**, **הרמב"ן**, **הרשב"א**, ו**הטור**, דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, [ועכ"פ מדין התלמוד].עי' ב**נוב"י תנינא צ"ג** שכתב "ומעתה כיון שרובא דמינכר מן הפוסקים והמה חמשה חומשי תורה הרמב"ם והראב"ד והרמב"ן והרשב"א והטור כולהו בחדא שיטתא קיימו וכו', אחר רבים להטות, וע"פ דין התלמוד אין אשה קובעת וסת בימי זיבה".

עי' ב**ראב"ד בבעלי הנפש [ב' ז']** מש"כ לפרש דינא דר"י ור"ל באופן דליכא פלוגתא בינייהו לשמואל. עי' ב**השגות הרז"ה שם** שמיאן בתירוצו של הראב"ד, וצ"ת. וכן הוא **ברמב"ן וברשב"א** וב**ריטב"א ובר"ן** בסוגיין, עיי"ש[[329]](#footnote-329).

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקי"ז** שכתב דמבו' בדברי הרשב"א [והיינו מהא דס"ל דבראתה א' א' כ' א' אזי קובעת היא וסת], דדין דכל י"א יום בחזקת טהרה אינו תלוי בדין הזיבות, אלא בעיקר סברת סילוק דמים.

עיי"ש שכתב "ולפי"ז צריכה האשה לחשב תרי חשבונות, אחד לענין פתחי נדותה, ואחד לדין משנתינו לכל י"א יום, וזה תמוה מאוד".

עוד הקשה שם מהא דאיתותב רבא דקאמר "לומר שאינה מטמאה מעל"ע", מהא דתניא דזבה ושומ"י מטמאות מעל"ע, עיי"ש.

עוד הקשה ממאי דפשט ר"פ ממתני' דהיתה למודה דמיחש חיישא, עיי"ש.

עי' **רש"י יא.** [ד"ה מתוך], ודו"ק. ועי' **פרד"ר פתיחה לסי' קפ"ט אות י"ג**. [עמ' ז'].

עי' ב**ראב"ד ב' י"א** שכתב דרך אחרת להעמיד דברי ר"י ור"ל באופן דלא תיקשי מנייהו אדינא דשמואל, עיי"ש.

מה הן 'ימי זיבה' לענין קביעות וסת.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש ב' י"א** שכתב דבימים הראוין לספירת אחד עשר הרי היא קובעת וסת, עיי"ש.

עי' **רמב"ן בחי'** שהביא דברי הראב"ד, וכתב ע"ז "וכבר הורה זקן".

עי' **חזו"א** **סי' פ"ה סקי"ח** מש"כ על דברי הראב"ד.

עי' ב**חי' הר"ן** שהביא דברי הראב"ד הנ"ל, ועי' שכתב שיש להחמיר ולהוסיף בה דברים, עיי"ש.

עי' ב**רז"ה בהשגות [סקט"ו]** דפליג על **הראב"ד הנ"ל**, עיי"ש היטב.

עי' **בתוס' בסוגיין [**ד"ה רב הונא**]** שכתבו "ולא מבעי' בימי ספירת זיבה ממש דאינה קובעת, אלא משמע דאפי' בימים הראוים לזיבה אע"ג דאינה זבה ומעיינה סתום אינה קובעת, כגון שראתה פ"א תוך י"א יום". ומבו' בדברי התוס' דבימי ספירה דזבה יש יש יותר סב' לומר דאינה קובעת. [ולכאו' זהו אפי' אחר י"א יום, ונמצא א"כ דזהו ממש היפך סב' הראב"ד הנ"ל, וצ"ע]. ועיי"ש שכתבו דר"י ור"ל דאמרי דאשה קובעת וסת בימי זיבתה אזי זהו אפי' בתוך זיבתה ממש, "דהיינו באמצע ספירת זיבתה דומיא דתוך ימי נדותה". וזהו דלא כ**הרז"ה הנ"ל** דס"ל דבימי זיבתה ממש אזי אף ר"י ור"ל מודו דאינה קובעת וסת.

עי' **חוו"ד קפ"ג** **סק"ב** שכתב דאף לשי' הרמב"ם דיש תורת ימי זיבה אף היכא דלא ראתה מקמי הכי ראיית נדות, מ"מ בהנך 'ימי זיבה' שפיר קובעת היא וסת, ועי' שהכריח כדבריו, עיי"ש. עיי"ש שהביא דב**ש"ך שם** מבו' לא כן.

הטעם דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה.

עי' **להלן סח:** דאמרינן "אמר לך רב הונא בר חייא, כי אמרינן אין אשה קובעת לה וסת בימי זיבתה דלא בעיא תלתא זימני למיעקר דאמרינן דמיה מסולקין כו'".

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ב' ז'] שכתב וז"ל "מ"ט דאסתלקו דמיה בימי נדתה"[[330]](#footnote-330).

עי' ב**ראב"ד שם** [ב' י"א] שכתב וז"ל "דקים להו לרבנן דבשבעה ימי נדה היא מתמרקת מדמיה, ולא הדרי אלא עד י"ח יום וכו'".

עי' ב**ראב"ד** [ב' ז'] שכתב דבראתה א' א' כ' א' מודה שמואל דקבעה וסת, "הואיל ותרי ראיות קמייתא ממעין סתום". וב**השגות הרז"ה** שם [י"ג] כתב על דברי הראב"ד וז"ל, "ונראה מדבריו כי ראיה שלישית שהיא בימי זיבה ממעיין פתוח היא, ואנו אין לנו רואה ממעין פתוח אלא בתוך ימי נדה או בתוך ימי זיבה לאחר שראתה עד שתספור, אבל בימים הראוים לימי זיבה אין שם מעיין פתוח עד שתראה וכו'" עכ"ל.

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלט"ז** שכתב "וי"א יום שלאחריה דמיה מסולקין ממנה, ואין ראויין לקבוע וסת"[[331]](#footnote-331).

עי' **רמב"ם [איסו"ב ח' ט'**] שכתב וז"ל "וכל וסת שקבעה בימי זיבתה אם נעקרה אפילו פעם אחת נעקרה ואינה צריכה להיעקר ג' פעמים, **שחזקת דמים מסולקין הן לימים אלו**". עי' ב**ב"י סי' קפ"ט סעי' ל"ב** שכתב על דברי הרמב"ם וז"ל, ומה שכתב שחזקת דמים מסולקים לימים אלו איני יודע למה הם בחזקה זו, דבשלמא גבי מעוברת ומניקה שייך לומר כן, לפי שרוב הנשים אין דרכן לראות בהם, אבל לימי זיבה איני מוצא טעם. ומכל מקום כך משמע במתניתין סוף פרק בנות כותים דקתני כל אחד עשר ימים בחזקת טהרה, עכ"ל.

עי' **תוס' [ד"ה** **רב הונא]** שכתבו "ולא מבעי' בימי ספירת זיבה ממש דאינה קובעת, אלא משמע דאפי' בימים הראוים לזיבה אע"ג דאינה זבה ומעיינה סתום אינה קובעת, כגון שראתה פ"א תוך י"א יום". ויל"ע אם מדברי התוס' מבו' דאין הטעם משום סילוק"ד, ועי'.

עי' **רשב"א בתוה"ב ריש שער ג'** שכתב וז"ל, זמנים יש שאינן ראויין לקבוע בהן וסת וכו', ואלו הן ימי וימי זיבה שרואה בהן ממעיין פתוח".

**למודה לראות מט"ו לט"ו לראייתה.**

-עי' **מהרש"א** [להלן ע"ב] שכתב "ולעיל דקאמר דג"פ מט"ו לט"ו הוה וסת קבוע בתוך ימי זיבה, היינו משום ראיית ט"ו ראשון ושלישי דהוו תוך ימי זיבה, אבל ט"ו השני הוה פתח נדות וכו'", עכ"ל. וכן הוא במהר"ם. עי' **ערול"נ** שכתב וז"ל, "ולענ"ד אין זה במשמעות אבל בימי זיבה לא קבעי דמשמע דכל הג' ראיות הם בימי זיבה. וגם לא ידעתי היאך יתפרשו דברי רש"י הנ"ל דכ' בפי' דמט"ו לט"ו הוי ימי זיבה וכו'", עכ"ל. עיי"ש מש"כ בזה[[332]](#footnote-332).

-עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ב' ט'] שכתב "הלכך, כיון דאין אשה קובעת וסת בתוך י"א, היכא דרגילה למחזי מט"ו לט"ו לראייתה דכל חדא וחדא קיימא לחברתה בתוך ימי זיבה, רואין את האמצעיות כאילו אינן, והשאר קובעת לה וסת מכ"ט לכ"ט דקיימי אהדדי בימי נדה. ואי חזיא בהו ד' ראיות מכ"ט לכ"ט קבעה לה וסת להפלגת כ"ט וכו', עכ"ל.

עי' **רמב"ן** שהביא דבריו וכתב ע"ז וז"ל, "והם צ"ע, ואין אני מוצא בהם טעם, שהרי אשה זו לא הפליגה כ"ט כדי שתקבע לה וסת להפלגת כ"ט". עי' **רשב"א בתוה"ב** שגם דחה דברי הראב"ד מה"ט, וכתב שם "וכן אמרו הר' זרחיה הלוי ז"ל, והרמב"ן מנ"ע".

עי' ב**חי' הר"ן** שכתב לבאר טעמו של הראב"ד וז"ל, "ורואין אותן כאילו אינן, שכיון שאין דרכה של אשה לראות בימי זיבה, אינן אלא מקרה ועראי, וכו'", עכ"ל[[333]](#footnote-333).

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקמ"ז** שכתב בסברת הראב"ד "שאין ראית המקרה שבימי זיבה פועל על זמני ראיות הטבעיות".

עי' **פליתי סי' קפ"ט סקט"ז,** מש"כ בזה. [ועיי"ש שהביא מש"כ **הראב"ד ג' ט"ו** גבי ראיה שבימי זיבה "אותה הראיה אינה לא סותרת וסת ולא עולה לוסת", עיי"ש היטב].

עי' ב**השגות הרז"ה** [סקי"ד] שהקשה על הראב"ד ג' קושיות, עיי"ש היטב, וצ"ת.

-עי' ב**רז"ה שם** שכתב ד"אם ראתה כסדר הזה חמש פעמים[[334]](#footnote-334), קבעה לה וסת, שכשתסתלק הראיה השניה והרביעית שהן בימי זיבתה, נשארו לה ג' ראיות בימי נדה וכו'", עיי"ש היטב.

עי' שם ברז"ה שכתב "ואם נעקרה פעם אחת ביום ט"ו, אם היא של ימי זיבה טיהרה כל יום ט"ו שהוא בא לה בימי זיבה עד שתחזור לראות בו, ונשאר לה כל יום ט"ו שהוא בא לה בימי נדה עד שתעקור ממנה ג"פ בזה אחר זה, ואע"פ שיש מהם ימים הראויים להיות זיבה, עקירה הוי, דמט"ו לט"ו מנינן", ודבריו צ"ת, וצ"ע.

-עי' ב**חי' הרמב"ן** מש"כ גבי ראתה על הסדר הזה שמונה פעמים, עיי"ש היטב[[335]](#footnote-335) [[336]](#footnote-336).

-עי' **חזו"א סי' פ"ה סקמ"ו-נ'** מה שכתב בענין פלוגתת **הראב"ד והרז"ה הנ"ל**, עיי"ש

**"מקבע לא קבעה, מיחש מהו דניחוש לה".**

**פלוגתת הראשונים בפירוש האבעי'.**

עי' **רש"י** מש"כ בפירוש האבעי'[[337]](#footnote-337).

**עי' תוס'** מש"כ בזה.

עי' ב**חי' הרמב"ן** דנקט כהתוס'.

עי' ב**חי' הריטב"א** דמסיק כרש"י. [ועיי"ש מה שהקשה על פירוש התוס'].

עי' ב**חי' הר"ן** שהביא רק את פירושו של רש"י.

עי' **בתוס' הרא"ש**.

עי' **רשב"א בחי'** שהביא לב' הפירושים. ועי' ב**תוה"ב** שכתב וז"ל אבל עדיין צריכין אנו לברר אם חוששת ל**וסת שראתה בימי זיבה** הואיל וחוששת אף לוסת שאינו קבוע וכו'"[[338]](#footnote-338).

לפי שי' התוס' והרמב"ן יל"ע היאך הדין בגוונא דרש"י.

עי' ב**חכמת בצלאל** שכתב דלשיטתם אזי פשיטא ליה להש"ס דאי"צ למיחש כלל לוסת שקבעה בימי זיבה[[339]](#footnote-339).

וכן מבו' ב**חי' הר"א**, עיי"ש.

עי' **רשב"א וריטב"א** שנתקשו אליבא דשי' התוס' היאך משכחת לה וסת שנקבע בימי נדה שיפול החשש בימי זיבה, לדידן דקיי"ל כר"ה בריה דר"י דכדלקמיה נקטיה[[340]](#footnote-340). עי' ברשב"א מש"כ בזה, ועי' בריטב"א שכתב ב' אופנים לתרץ זאת.

עי' **רמב"ם פ"ח הל"ט**.

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש א' ט'**. הנה מפורש בדברי הראב"ד דס"ל בעצם הדין כרש"י דחוששת לראיות דימי זיבה, [ואפי' בפ"א]. אמנם לא נתפרש להדיא בדבריו דמפרש דהנידון דסוגיין הוא ניהו בכה"ג. [דייתכן לומר דס"ל דדוקא בדף סד. איירינן בראתה בימי זיבה, אבל לעולם הנידון בסוגיין הוא ניהו באופן דנקבע הוסת בימי נדה, וכשי' התוס'].

אך עי' ב**רשב"א בתוה"ב** דמבו' לכאו' בדבריו דנקט דהראב"ד ס"ל דפלוגתייהו דר"פ ור"ה בר"י בסוגיין איירי נמי באופן שראתה בימי זיבה, עיי"ש[[341]](#footnote-341).

**קו' הראשונים על שי' רש"י, ותירוצי הראשונים בזה.**

עי' **ברמב"ן** מה שהקשה על פירושו של רש"י[[342]](#footnote-342).

עי' **רשב"א ור"ן** מה שכתבו בשם התוס' ליישב שי' רש"י[[343]](#footnote-343). ועי' שהביאו ראיה לזה מ**להלן סח:**, עיי"ש.

עי' ב**מאירי** מש"כ ביישוב שי' רש"י.

עי' ב**חי' הריטב"א** מש"כ ביישוב שי' רש"י. וצ"ב.

עי' **סד"ט קפ"ד סק"ט** [ד"ה ואגב] מה שהקשה על מש"כ הר"ן ליישב שי' רש"י, עיי"ש היטב.

ועי' **חזו"א ס' פ"ה סקט"ו** מש"כ בזה[[344]](#footnote-344)**.**

**ראתה פ"א בימי זיבה האם חוששת לזה. [לשי' רש"י דאיירי סוגיין בראתה בימי זיבתה].**

עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [א' ט], דמפורש בדבריו דחוששת.

וכ"ה **באשכול סי' ל"ג**.

עי' **פרד"ר פתיחה לסי' קפ"ט סקי"ז** [עמ' ט'] שנתקשה דהלא כל מאי דחיישינן לוסת שאי"ק אזי זהו אך משום דחיישינן שמא ראיה זו היא דרך קביעות וסת, וא"כ מה שייך זאת בגונא דידן. עיי"ש מש"כ בזה, ועי' בזה.

עי' **נוב"י תנינא סי' צ"ג** מש"כ בזה בדעת הרמב"ם[[345]](#footnote-345). עי' ב**ב"י סעי' ל"ב** שכתב להדיא בשי' הרמב"ם דלא כהנוב"י. וכבר עמדו ע"ז **הפרד"ר והפר"ד** על **ש"ך קפ"ד י"ט**. ועי' מה שכתבו שם לדחות הוכחות הנוב"י מהרמב"ם, עיי"ש[[346]](#footnote-346).

עי' ב**נוב"י שם** שכתב שבדברי רש"י סד. מפורש דחוששת[[347]](#footnote-347).

עי' **רש"י לט.** [ד"ה מיחש]**, וחידוד הלכות שם**.

עי' **מהרש"א סד ע"א**.

היאך קיי"ל באבעי' הש"ס אם מיחש חיישא לה.

עי' **רמב"ן** שכתב דמסתברא דהלכתא כר"ה בריה דרב יהושוע, "ואיהו כיון דדחיה לראיה דר"פ ודאי מיפלג פליג עליה. וכיון דוסתות דרבנן אע"ג דלא איפשטא ליה לר"ה לקולא, אנן לקולא נקטינן בה". אלא שכתב "אבל הראב"ד פסק בספרו כר"פ[[348]](#footnote-348), ואף אנו עליו נסמוך".

עי' **רשב"א בתוה"ב** מה שכתב בזה.

עי' **מאירי לט:** שכתב "אלא שאפשר דרב הונא נמי לא פליג עליה דרב פפא אלא דקאמר ליה דאי משום הא לא איריא דדילמא עשרים ושנים מעשרים ושבעה מנינן וכו'". ועי' עוד במש"כ בזה.

בדין וסת הנקבע בימי נדה דחוששת לו בימי זיבה [אליבא דר"פ].

לשי' ר"פ דאוכח ממתני' דחוששת לוסת הנקבע בימי נדה אף כשאירע יום הוסת בימי זיבה, יל"ע האם חוששת לזה כדין וס"ק קבוע או אך כדין וסת שאי"ק[[349]](#footnote-349).

עי' היטב במה שהביאו **הרשב"א והר"ן** בסוגיין מסוגיית הגמ' סח:[[350]](#footnote-350).

ועי' היטב ב**חי' הר"ן שם סח:**.

עי' היטב ב**ראב"ד בבעלי הנפש** שהובא ב**ש"ך קפ"ט סקע"ב**[[351]](#footnote-351).

[ע"ע **רש"ש סח:**.]

שי' הראב"ד בענין וסת בימי זיבה.

-עי' **ראב"ד בבעלי הנפש [ג' י"ג]** גבי ראתה בא' ניסן ובכ' ניסן, שכתב דאינה חוששת עוד לא' באייר. ועיי"ש מה שכתב בטעמא דמילתא. וז"ל שם, "מה טעם, מפני שהוא בתוך י"א יום של ראיית עשרים בניסן, ואינו ראוי להצטרף עוד עם ר"ח ניסן לקביעות ר"ח, ואע"פ שזה ר"ח וזה ר"ח[[352]](#footnote-352), לפי שזה בא בתחילת נדה, וזה בתוך י"א יום לזיבה. וא"ת, אע"פ שאינו ראוי לקביעת וסת, לחוש מיהת חוששת כאשר אמרנו למעלה בחושי הוסתות. אינו כן, שלא אמרנו חוששת בתוך י"א אא"כ אירע לה טומאה בימי זיבתה, וחוששת היא מאותו יום לאותו יום, אבל זאת עדיין לא אירע לה טומאה בימי זיבה כדי שנחוש אליה[[353]](#footnote-353)".

עי' **רמב"ן בחי'** בסוגיין [ד"ה אלא] דמבו' דלא כהראב"ד. ועיי"ש [ד"ה ולענין] דנראה דנקט דר"פ בדף סד. איירי בכה"ג, ודו"ק.

עי' **אשכול הל' נדה סי' ל"ג**.

עי' **נוב"י יו"ד תנינא צ"ג הנ"ל** שכתב בשי' **הרמב"ם** דבהך גוונא איירי ר"פ בדף סד. עיי"ש.

-עי' **ראב"ד בבעלי הנפש** [ג' ט"ו] דס"ל גבי ראתה א, כ, א, ט, כ', כ"ח, דקובעת וסת לכ' הגם דראתה ביני וביני[[354]](#footnote-354). עיי"ש שכתב "ואע"פ שבאו לה בתוך ימי זיבה לראיית י"ב. והטעם, מפני שהתחילה בהפלגה זו ביום הראוי לקבעו וסת, ושאר הראיות שבינתיים נעשו לה טפלה משום דנדה ופתחה מכ' לכ' מנינן. וראיית י"ב לעולם היא בימי זיבתה, הלכך אינה קובעת וסת ולא מבטלת וסת, אלא שהיא חוששת אליה עד שתעקור פ"א".

עי' ב**פליתי קפ"ט סקט"ז** מש"כ בביאור דברי הראב"ד. [ועיי"ש שתמה על **התוה"ש** שפירש דברי הראב"ד באופ"א].

עי' ב**פליתי שם** שכתב דהראב"ד בזה לשיטתו במש"כ **סי' ב' ט'**.

-עי' ב**ראב"ד שם** מש"כ לחדש עוד, דבראתה בר"ח אייר אחר שראתה בכ' ניסן, אזי אין ראיה זו תופסת לה יום חודש כמשפט ראיית הנדה שהיא תופסת יום החודש, אלא היא חוששת אך ליום י"ב מראיית הנדה. "והטעם כי ראיית ימי הזיבה תמצית הנדה היא, ואם אין מקור אין תמצית, ולמקום שהמקור הולך שם התמצית מתמצה", עיי"ש היטב[[355]](#footnote-355) [[356]](#footnote-356).

עי' עוד שם ב**ראב"ד** [סי' ג' ט"ז] שכתב "עתה נפרש לך פרט אחר וכו'", עיי"ש היטב"[[357]](#footnote-357).

עי' בראב"ד במהדורות קודמות שכתב הטעם בזה בלשון אחר קצת. [עי' ראב"ד בעה"נ הוצאת בוקוולד, שינויי מהדורות 3]

-עי' **מהר"ם** על **רש"י נדה סד ע"א**.

עי' **שו"ע הגר"ז סי קפ"ז קו"א סקי"ג** שהלך בדרכו של המהר"ם. ועי' שם שפירש שי' רש"י עפ"י דרכו של הראב"ד[[358]](#footnote-358). עיי"ש היטב.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט י"ח** [ד"ה וראיתי].

-עי' **שו"ע הגר"ז** שם שהוציא מדברי הראב"ד בסוגיין הנ"ל דין מחודש לענין רמ"ת, עיי"ש היטב.

**א"ל ר"פ אלא הא דאמר ר"ל אשה ק"ו וכו', לאו כגון דחזאי ר"י וכו', אלמא מר"י מנינן. א"ל לא הכי א"ר ר"י, כגון דחזאי ר"י וכו'.**

**שי' רש"י ותוס' בביאור הוכחת ר"פ דמכ"ב לכ"ב מנינן מפלוגתא דר"ל ור"י.**

-עי' **רש"י שם** שכתב "ומדקרי לפ"ג תוך ימי נדותה אלמא לפי חשבון הראוי מנינן". עי' היטב ב**רש"י לעיל** [ד"ה והכי נמי מסתברא] דלכאו' סותר לרש"י דידן, וצ"ע.

עי' **חזו"א סי' פ"ד סק"ג** מה שהקשה לפי' רש"י, ועיי"ש מש"כ בזה.

-עי' **תוס' [ד"ה אלמא]** שהקשו על רש"י "ודילמא משום ראיות הראשונות קרי ליה תוך ימי נדותה".

עי' בחי' ה**רמב"ן** שגם הקשה כן.

עי' **תוס'** מש"כ לתרץ בשם **רש"י**. וכן הוא ב**חי' בר"ן**.

עי' **חזו"א סי' פ"ד סק"א** שנתקשה בהתי' הנ"ל.

עי' **חזו"א סי' פ"ד סק"ג** שכתב דלפי"ז י"ל דפליגי ר"ל ור"י בגוונא דר"פ אף אליבא דר"ה בר"י, עיי"ש.

ועי' **חזו"א סי' פ"ה סק"ז**.

-עי' ב**תוס'** מה שהקשו בשם **ריב"א**, ומה שהשיבו **רש"י**.

עי' בתוס' מה שכתבו היאך מתיישבת **מתני' דלעיל יא.** אליבא דר"פ.

עי' **חידוד הלכות** מש"כ בזה.

-עי' ב**חי' הרמב"ן** שהק' על רש"י "וק"ל והא ר"פ גופיה נמי אית ליה נדה ופתחה מכ"ז מנינן, ולא לפי חשבון הראוי".

עי' היטב **חזו"א סי' פ"ה סקי"ז**.

עי' ב**חי' הר"א** מש"כ בזה. אך עי' היטב בדברי **רש"י** [ד"ה א"ל]. וע"ע ב**מאירי**.

-עי' **תוס'** שהקשו "מיהו תימה לומר [כאן] כדמעיקרא נקטא וחשיב כאילו ראתה ריש ירחא, כיון דאכתי לא קבעה לה וסת בריש ירחא, דלא דמי לההיא דלעיל דכבר קביע לה וסת לכ"ב כדקאמר היתה למודה לראות". וקשה, דמדוע לא הקשו בפשיטות דוסת שאי"ק הלא נעקר בפ"א, וצ"ע.

עי' ב**חי' הריטב"א** מש"כ ביישוב קו' התוס'.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סק"ז** מש"כ בזה.

עי' **חידוד הלכות** על תוד"ה אלמא.

-עי' ב**חי' בריטב"א** שכתב דיש קצת ראיה מלשונו של ר"ה בריה דר"י שאמר דאמרינן דמים יתירי הוא דאתוספו לה, דלא כפרש"י, עיי"ש.

-עי' ב**תוס'** [ד"ה אלמא] היאך שפירשו הוכחת ר"פ.

עי' **חזו"א סי' פ"ד סק"ד** מש"כ בזה.

וע"ע **חזו"א סי' פ"ה סק"ט.**

-עי' **רש"י** [ד"ה א"ל] דמבו' דאיירי בוסת החודש. וכן מבו' ב**תוס' בסוגיין ולהלן סד.** עיי"ש.

ומבו' מזה דיסוד פלוגתייהו דר"פ ור"ה בר"י אם מנינן מכ"ב או מכ"ז אינו בגדרי וסת הפלגה, ודו"ק.

עי' **בחי' הרמב"ן** שכתב "ומ"מ הני ר"י דנקט לאו דוקא, אלא הפלגות שוות בהן, דאילו בוסת החודש, ודאי למנין הראוי חוששת, וכו'". ונראה מתו"ד הרמב"ן דאף אם ניזיל בדרכו של רש"י בביאור הוכחת ר"פ, ג"כ ע"כ צ"ל דאיירי בוסת הפלגה. ועי' ב**חי' הר"א** שכתב בשם הרמב"ן וז"ל, מ"מ לכל הלשונות יש לנו לומר דהני רישי ירחי דנקט לאו דוקא וכו'".

-יל"ע לשי' רש"י ותוס' מהו הטעם דלא ניח"ל לר"פ לפרש דאיירי בגוונא דר"ה בריה דר"י. עי' היטב בזה.

**שי' הר"ן בביאור הוכחת ר"פ.**

עי' ב**חי' הר"ן** שנקט דהוכחת ר"פ הוא ניהו מהא דאמרינן דחמשה בירחא בתרא קאי בימי נדתה.

עי' שם מה שהקשה[[359]](#footnote-359). ועיי"ש היטב מש"כ בזה. וכל דבריו בזה צ"ת[[360]](#footnote-360).

והנה מבו' בדברי הר"ן דנקט דבוסת הפלגה איירינן.

עי' ב**פליתי סקט"ז** שכתב דבדברי הר"ן מבו' דלא כשי' **הט"ז סקי"ח**, עיי"ש.

עי' ב**פרד"ר מקש"ז קפ"ט י"ח** שתמה על הפליתי, דהלא אף הש"ך מודה דבוסת שכבר נקבע אזי אין ראיה שבאמצע מפסקת. [והפליתי עצמו שם נקט כן לדינא, עיי"ש].

עי' ב**פליתי שם** שהקשה על הר"ן מסוגיא דלעיל י"א:, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **חזו"א סי' פ'"ה סקמ"ג** שנקט בפשיטות דלא מנינן מראיה שבתוך ימי נדותה, עיי"ש.

ועי' **סוגה בשושנים סי' ה' סק"ח**.

**שי' הרמב"ן בביאור הוכחת ר"פ.**

-עי' ב**חי' הרמב"ן** דס"ל דאיירינן בוסת הפלגה. עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלט"ו** דאוקי דינא דר' יוחנן בוסת החודש, וצ"ע[[361]](#footnote-361). ועיי"ש שכתב דאפשר לפרש דהוכחת ר"פ היא, דמדמנינן מריש ירחא לריש ירחא, "וקבעה לה וסת להפלגת שלשים וראיות דחמשא בירחא קמא לא מפסקא ולא מנינן מינייהו, אלמא זימנין דכדמעיקרא נקטה. והתם נמי כיון שכבר קבעה לה וסת ואנו צריכין לחוש לו מכ"ב לכ"ב, מעיקר וסת ראשון מונין ואין ראיה שבאמצע מפסקת". ולכאו' נראה מדבריו דר"ה ברדר"י פליג אך משום דראיית הכ"ז מפסקת. וצ"ע בזה מדברי **הרמב"ן להלן סד.** עיי"ש היטב. ויש ליישב.

-עי' ברמב"ן שם שכתב "ובאמת [נ"א, ונאמר], עיקר הוסת בראשון מריש ירחא לריש ירחא הוא דאיכא שלשים, ובשני הויא ליה עיקרו של וסת מחמשא לחמשא"[[362]](#footnote-362). ומבו' בדבריו דמנינן הפלגה אחת מא' ניסן לא' אייר, ומה' באייר לה' בסיון. וכן הוא ב**חי' הר"א**, עיי"ש[[363]](#footnote-363).

וצ"ע, דהלא קיי"ל דוסת הפלגה נקבע אך ע"י ג' הפלגות. עי' ב**פרי דעה שפ"ל קפ"ט סק"מ** שכתב דהרמב"ן לשיטתו **להלן סד.** דס"ל דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות. אולם עי' ב**חוו"ד סקי"ד** דנראה דס"ל דלשי' הרמב"ן ע"כ צ"ל דראתה א' ה' א' ה' א' ה' ה', עיי"ש היטב. [וכן נראה ב**חזו"א סי' פ"ה סק"ל**]

עי' היטב במה שכתב **הריטב"א** בשם הרמב"ן [עפ"י מה שלמדו מפיו], דמנינן ג' הפלגות, מא' ניסן לא' אייר, ומה' ניסן לה' אייר, ומה' אייר לה' סיוון. עיי"ש היטב. ועי' שכתב בסו"ד שם, "ומה שאין מתחוור כל הצורך בזה הפירוש, הוא מה שאנו מצרפין בדברי רב פפא בקביעות וסת שלשים יום ראיות שהיו מריש ירחא [לריש ירחא] עם ראיות מה' בירחא לה' בירחא לעשותן הפלגות שוות לשלשים יום כמו שאמרנו, וכו', עכ"ל.

-עי' ב**חי' הר"א** שהקשה על פירוש הרמב"ן וז"ל "והקשה לפי' זה הוא, הא דחשיב מריש ירחא דניסן עד ריש ירחא דאייר, ומה' דאייר עד ה' בסיון ל', והלא כיון דראתה בריש ירחא דאייר ובה' בו נמצאת עוקרת דלוג ראשון של ל' יום יום, שהרי עכשו לא דילגה אלא ד' ימים, וא"א לומר דרואין אותה כמי שאינה דהא מינה חשיב הפלגה של ל' יום". לכאו' נראה דס"ל דהפלגה קצרה עוקרת ארוכה. אך עי' **סד"ט סקי"ט** מה שהביא מ**הרמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ב**.

-עי' ב**רמב"ן** שכתב בביאור דחייתו של ר"ה בריה דר"י וז"ל, "ופריק ר"ה בריה דר"י, דלא אמרינן הכי אלא ברואה מעיקרא ממעין סתום ועכשיו קרבה בתוך כך דאפילו בימי נדה אמרינן תוספת דמים הוא וכ"ש בימי זיבה, דכיון דקמייאתא ממעין סתום והפליגה שתים ועכשיו נמי ראתה יש לנו לומר תוספת דמים הואי, אבל לחוש אינה חוששת אלא למנין ראיות".

עי' **חוו"ד סקי"ד** מש"כ בביאור תירוצא דר"ה ברדר"י.

ועי' היטב **חזו"א סי' פ"ה סקל"א**.

-עי' ברמב"ן שכתב ד"ה"ה ודאי דהו"ל לתרוצי שאני התם דכיון דחזאי [בפעם ג' בה' בירחא-הגהת הגרא"ז[[364]](#footnote-364)] אמרינן דחמשא בירחא עיקר ודרישי ירחי תוספת ואעפ"כ לחוש אין חוששין אלא בהפלגות ולא למנין הראוי, אלא מסתברא ליה דבקביעות ראיות קמייאתא לא אמרינן תוספת דמים הוו".

עי' ב**חי' הריטב"א** שהקשה ג"כ כיו"ב[[365]](#footnote-365). ועיי"ש שכתב עוד תי' ע"ז, וצ"ב.

-עי' **רמב"ן לעיל לט.** שכתב דהא דקאמר ר"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה אזי זהו דומיא דהא דקאמר ר"י דאשה קובעת וסת בימי נדה ו"לרב פפא כגון דחזיא בריש ירחא ובתמניא בירחא וחזיא בריש ירחא ובתמניא בירחא והשתא חזאי בתמניא בירחא ובריש ירחא לא חזאי דכיון דעקרה דריש ירחא וקבעה דתמניא אמרינן הך דתמניא עיקר ואינך תוספות דמים הוו". וצ"ע היאך מתיישבין דבריו שם עם מש"כ לפרש בסוגיין, ודו"ק, וצ"ע.

-עי' **חוו"ד סקי"ד** מה שהוציא לדינא מדברי הרמב"ן בסוגיין.

עי' **פרד"ר מקש"ז קפ"ט י"ח** שתמה על החוו"ד בזה, עיי"ש.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקל"ב- ל"ג**. וע"ע מש"כ ב**סק"ל**. [וע"ע **שם סק"נ**].

בפלוגתת הרמ"א והב"ח האם יש למנות הפלגת כ' מראיית כ' ניסן או מראיית א' אייר.

-עי' **רמ"א סעי' י"ג** [וכ"ה ב**דרכ"מ**] דס"ל דאפי' ראתה בא' אייר הרי היא חוששת לט' אייר "שהוא יום עשרים מראיית עשרים שראתה".

עי' ב**ב"ח סקט"ז** שהשיג על הרמ"א, ד"אם היה הדין שתהא חוששת להפלגת כ' לאחר שראתה בא' באייר, היתה צריכה לחוש להפלגת כ' לראיית א' באייר", עיי"ש שכתב דכן מוכח מהא דקיי"ל בסוגיין כר"ה ברדר"י, עיי"ש. עיי"ש בב"ח דפליג על הרמ"א גם מטעם אחר. והיינו משום דע"י ששינתה להפלגת י"ב נעקרה לגמרי חששא דהפלגת י"ב. ולפי טעם זה אינה חוששת לכ' כלל ואף מא' אייר, עיי"ש.

עי' **פרישה סקכ"ח** דסבר נמי כהב"ח, עיי"ש.

עי' ב**ט"ז הנ"ל** שכתב ד"אדרבה, משם ראיה לדעת הרמ"א", עיי"ש מש"כ בזה. ועי' מה שהביא מדברי **רש"י והרשב"א** בסוגיין. עיי"ש שכתב דמנינן גם מא' אייר. ועי' ב**פרי דעה שם** מש"כ בזה.

עי' **פליתי סקט"ז** [ד"ה ולכן] שכתב לפרש שי' הרמ"א באופ"א מהט"ז, עיי"ש מש"כ בזה.

ועי' היטב **חכמ"א קי"ב י"ח**.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סק"א** דנקט בפשיטות כהט"ז, [ולא הביא כלל שי' הפוסקים בזה]. עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

הנה בעיקר הנידון של הפוסקים לדידן דקיי"ל כר"ה ברדר"י האם מנינן מראיית הוסת או מראיה אחרונה, אזי יש לדון בזה הן עפ"י שיטת רש"י בביאור הוכחת ר"פ, והן עפ"י שי' הרמב"ן וסייעתו ביאור הוכחת ר"פ. עי' היטב בזה.

עי' ב**חי' הרשב"א** בסוגיין [ד"ה מיקבע וכו'] שכתב "דהיכא שמהרה ראייתה ולא עקרה יום שהיתה רגילה לראות בו אז ודאי אמרינן דכשתגיע לריש ירחא שהוא זמנה הקבוע שתהיה אסורה כו'".

ועי' ב**חי' הריטב"א** בסוגיין שכתב ג"כ הכי בתי' בתרא. [אמנם בתי' קמא מבו' דלא ס"ל הכי].

-עי' היטב ב**חוו"ד סקי"ד** במש"כ בביאור פלוג' הב"ח והט"ז[[366]](#footnote-366).

עי' **חוו"ד חידושים סקכ"א** שכתב דבראתה אחר ב' הפלגות אזי כו"ע מודו דחוששת לכ"ח אייר, עיי"ש[[367]](#footnote-367).

עי' **ש"ך סק"מ**, ועי' **חוו"ד שם סקי"ח**.

עי' **פרי דעה שפ"ל קפ"ט סק"מ** מש"כ ליישב תמיהת החוו"ד על הש"ך[[368]](#footnote-368).

עי' **סוג"ב סי' ה' סק"ז** מש"כ לדון בדברי החוו"ד. אמנם עיי"ש שכתב דלדינא יש לחוש לחומרא לדברי החוו"ד.

עי' **חוו"ד הנ"ל** שכתב דברמ"א מבו' דלא כפי שמדוקדק בדברי **הראב"ד בבעלי הנפש**.

עי' **פרד"ר מקש"ז י"ח** [עמ' נ"ז] שכתב שבדברי הפרישה מוכח דיש לחלק בין הנך תרי דיני, עיי"ש מש"כ בזה.

עי' **חזו"א סי' פ"ה סקל"ב-ל"ג**.

-עי' **פליתי סקט"ז** [ד"ה והיה נראה] שכתב דיש לחלק בין וס"ק שבזה צדקו דברי הט"ז, לבין וסת שאי"ק שבזה צדקו דברי הב"ח, עיי"ש מש"כ בזה. הנה גם הש"ך חילק בין וס"ק לוסת שאי"ק, אמנם הש"ך אזיל בזה לשיטתיה דמשום עקירה אתינן עלה, וממילא פשוט דבוס"ק לא שייך לדון תורת עקירה דפ"א. אמנם הפליתי חילק בזה כלפי הנידון אם מנינן מראיית הוסת או מהראיה האחרונה, ודו"ק.

-עי' **תורת השלמים סקכ"ב** שהכריע לדינא כהרמ"א והט"ז. ועי' שם שכתב שכן מבו' בדברי **הראב"ד בבעלי הנפש** [ג' י"ג].

עי' **פליתי סקט"ז** שכתב דדברי הראב"ד סותרין לדברי הט"ז, עיי"ש מש"כ בזה. ועי' ב**סד"ט סקי"ד** שגם הוכיח מדברי הראב"ד דלא כהט"ז. עי' ב**פרד"ר מקש"ז סקי"ח** [עמ' ס'-סא] מש"כ בזה.

-עי' **פליתי שם** שכתב שמדברי **הר"ן בסוגיין** מוכח כשי' הב"ח[[369]](#footnote-369), ודלא כהט"ז.

עי' **פרד"ר מקש"ז י"ח** [עמ' נ"ז] שתמה עליו, דהלא הר"ן איירי בוס"ק, ובזה אף הפליתי מודה דמנינן מיום ראיית הוסת. וצ"ע.

-עי' **פליתי שם** שכתב להוכיח מסוגיית הגמ' יא. כהט"ז[[370]](#footnote-370).

עי' שם [ד"ה ולכן] מה שכתב ליישב שי' הב"ח.

אך עיי"ש שכתב דלהר"ן עדיין תיקשי. עיי"ש מש"כ ליישב שי' הר"ן.

-עי' **סד"ט סקי"ד** שכתב שמדברי **הרא"ש בהל' נדה בקיצור סי' ב'** מבו' כהב"ח[[371]](#footnote-371).

עי' **מעדני יו"ט שם**.

עי' **פרד"ר שם** [עמ' נ"ט] מש"כ לדחות הוכחת הסד"ט.

-עי' **פרד"ר מקש"ז י"ח** [עמ' נו] שהקשה על הרמ"א והט"ז מדברי **הרמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ב**. עיי"ש מש"כ ליישב. עי' **חוו"ד סי' קפ"ד סק"ד**.

-הכרעת האח' היאך נקטינן בפלוג' הנ"ל.

עי' **בית מאיר קפ"ט י"ג** שכתב דהסכמת רוב האח' דלא כהרמ"א. ועיי"ש שכתב דזהו לאו מטעמיה דהש"ך, [דנעקר חשש הפלגת כ'] "אלא עיקר הטעם וכו' מפני שחשש הפלגה תמיד אין לחוש אלא לראיה האחרונה, ואפי' כשקרבה ראייתה, וכו' כהמבו' בהכרו"פ בשם הר"ן".

וכן שי' **הגר"ז קפ"ט מ"ג**, עיי"ש. וכן כתב ב**לחו"ש** [לחם סקל"ד]. [וכן נראה מסקנת ה**סד"ט סקי"ד**].

עי' **חכמ"א קי"ב י"ח** שכתב דאזלינן בזה לחומרא, וצריך לחוש לשי' הרמ"א. אך עיי"ש היאך שפירש דעת הרמ"א. ולפי"ז לכאו' לאו בכל גווני איתא לשי' הרמ"א, עיי"ש היטב, וצ"ע.

עי' היטב ב**חוו"ד חידושים סקכ"א**.

עי' **פרד"ר מקש"ז י"ח** דנראה דנקט לדינא כהרמ"א והט"ז.

פלוגתת המהרש"ל והט"ז גבי מי שהיה לה וס"ק לכ', ולא ראתה בכ' אם חוששת ליום ל"ט.

עי' **ט"ז סקל"א** מה שהביא בזה בשם **המהרש"ל**.

עי' **ט"ז שם** דפליג על המהרש"ל.

עי' **ש"ך בנקודות הכסף שם** שהסכים עם **המהרש"ל**.

עי' היטב **בחי' הרמב"ן סד.**

עי' **רמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ד.**

עי' **פליתי סק"כ**.

עי' **סד"ט סק"כ**.

עי' **פרי דעה טורי כסף סוס"ק ל"א** שהקשה על הט"ז ממה שכתב הט"ז גופיה ב**סקכ"ח**. עיי"ש שהניח בצ"ע. ויש ליישב.

**בדין ראתה א' א' כ"ה א', האם חוששת אף לכ"ה.**

עי' ראב"ד בבעלי הנפש סי' ב' ה"ג.

ועי' רמב"ן פ"ה הלט"ו. [והובא בטור סי' קפ"ט].

עי' ב"ח קפ"ט סקמ"א.

עי' דרישה קפ"ט סקי"ח. עי' דרישה סק"ד [ד"ה ומזה] שכתב ליישב באופ"א.

עי' שו"ע הגר"ז קפ"ט קו"א ד' שכתב דלפי"ד ניחא מה שהשמיטו הפוסקים דין זה, דבזה"ז דקובעת בימי נדה לא שייכא הך דינא. [וצ"ע ממש"כ הגר"ז סקי"ב דבימי נדה אינה קובעת להקל].

עי' היטב חוו"ד קפ"ט סקט"ו.

עי' בית מאיר סי' קפ"ט סעי' י"ג [בסו"ד שם].

עי' סוגב"ש סי' ה' סק"ט.

עי' אמרי אברהם סי' י"ד.

עי' היטב בשו"ע הגר"ז קו"א סי' קפ"ט סק"ד.

עי' היטב חזו"א סי' פ"ה סקמ"ד-מ"ה. [וע"ע חזו"א שם סקנ"ד].

עי' חוו"ד סי' קפ"ד סק"ד.

בענין קביעות וסת בימי נדה וזיבה בזמן הזה.

עי' רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלט"ו.

ועי' עוד ברמב"ן בחי' לט.

עי' ראב"ד בבעלי הנפש א' כ"א.

עי' טור סי' קפ"ט דפסק כהרמב"ן.

ובדעת השו"ע- עי' מש"כ בזה הש"ך בנקודות הכסף סקי"ב. ועי' בסד"ט קפ"ד ט' [ד"ה נמצא].

עי' ש"ך סקע"א ובנקודות הכסף שם דאינה קובעת להקל.

עי' תוה"ש סקכ"ז דפליג עליה.

עי' סד"ט קפ"ט סוס"ק ל"ד מה שכתב להוכיח מדברי הרמ"א בסעי' י"ג.

עי' בשו"ע הגר"ז קפ"ט סקי"ב מש"כ לחלק בין ימי נדה לבין ימי זיבה לענין אם קובעת אף לקולא, עיי"ש. [וצ"ע דסותר מש"כ בקו"א קפ"ט ד' דמה שהשמיטו הפוסקים דינא דא' א' כ"ה א' הוא ניהו משום דבזמן הזה אין אשה קובעת וסת בימי נדותה].

עי' חוו"ד סי' קפ"ד סק"ז שכתב גבי ימי נדה בזמן הזה דאינה חוששת לוסת שאי"ק. ויל"ע אם גם בימי זיבה הדין כיו"ב.

עי' בשו"ע הגר"ז קפ"ט קי"ב דמבו' דחלוק דין ימי נדה לדין ימי זיבה לענין וסת שאי"ק, עיי"ש.

עי' חוו"ד הנ"ל מה שהקשה מסוגיין דעלמא דאינה חוששת להמשך ראייתה אף בפוסקת, עיי"ש מש"כ בזה. ועי' בסד"ט קפ"ד סק"ט מש"כ בזה.

עי' פרד"ר סי' קפ"ד סקי"ט מש"כ בזה.

-יל"ע היאך הדין בראתה ב"פ בר"ח ופ"ג ראתה בר"ח ע"י המשך ראיה.

בענין הפלגה קצרה אם עוקרת ארוכה.

עי' רמ"א סי"ג, ט"ז סקי"ח.

ועי' ב"ח סקט"ז, פרישה סקכ"ח, ש"ך סקל"א וסק"מ, נקודות הכסף אות ד'.

עי' פליתי סקי"ח, סד"ט סקי"ט, [וע"ע שם סקי"ד], בית מאיר קפ"ט סעי' י"ג.

עי' רמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ב.

עי' ראב"ד בעלי הנפש ס"ג כ"א [ובשינוי מהדורות שם].

עי' רא"ש בהל' נדה בקיצור סי' ב'.

עי' חזו"א סי' פ"ה סקל"ד-מ'.

עי' היטב בשו"ע הגר"ז קו"א קפ"ט סוף סק"ד.

וע"ע בשו"ע הגר"ז סי' קפ"ט סקמ"ג-מ"ד.

עי' רשב"א במשמרת הבית בענין מחלקותו עם הרא"ה בכמה ראיות נקבע וסת הפלגה דמבו' בדבריו שם דקביעות וסת חדשה עוקרת הוסת הקודמת, עיי"ש היטב, ויל"ע אם שייך להנידון אם **קביעות** וסת קצרה עוקרת ארוכה.

-להפוסקים דהפלגה קצרה אינה עוקרת ארוכה, וחוששת לההפלגה הארוכה, אזי יל"ע, האם חוששת להעונה דראיה אחרונה, או להעונה שראתה בהפלגה הארוכה.

בענין אם וס"ק עוקר חשש וסת שאי"ק.

-אשה שקבעה וסת אם חוששת מעתה אף להראיות שאינן קבועות.

עי' רמב"ן בהלכותיו פ"ה הלכ"א.

עי' ראב"ד בבעלי הנפש ג' י"א. עי' בשו"ע הגר"ז קו"א קפ"ט ד' מש"כ על דברי הראב"ד.

עי' טור סעי' י"ג, [וכן הוא ברמ"א שם] שהביא דברי הרמב"ן הנ"ל.

עי' בב"י מש"כ בביאור דברי הרמב"ן. עי' דרכ"מ שם. ועי' פרישה סקכ"ט.

עי' דרישה סק"ד שכתב דרק להראיות שע"י נקבע הוסת אינה חוששת, עיי"ש.

אך עי' דרכ"מ א', ב"ח סקי"ז, ט"ז סקי"ט, חוו"ד סקט"ו, דס"ל דאף לראיות אחרות אין היא חוששת.

[ועי' דרישה סקי"ח דס"ל ג"כ הכי, וצ"ע].

-אשה שקבעה וסת ושינתה, וחזרה וראתה בוסתה, אם חוששת להוסת שאי"ק.

עי' רמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ב. ועי' ראב"ד בבעלי הנפש [ג' כ"א, ובשינויי מהדורות שם]. ועי' רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הל"ח.

עי' בסוגיית הגמ' סד. אמר ר"פ לא אמרן אלא דקבעתיה וכו', עד המשנה.

והנה בעיקר דברי הברייתא שם מצינו בזה חילופי גירסאות.

עי' גירסת רש"י שם, ראב"ד בבעלי הנפש א' יב', והרא"ש. ועי' בחי' הרמב"ן.

עי' גי' הר"ן. וכן הוא ברשב"א בתוה"ב [עי' גי' הט"ז סקכ"ח]. וכן מבו' ברמב"ם פ"ח מאיסו"ב הל"ח.

עי' גי' הרז"ה בהשגות על הראב"ד שם [סק"ח].

עי' ברש"י ובראב"ד דפירשו דאיירי בוסת החודש. אמנם הרמב"ן והר"ן פירשו דאיירי בוסת הפלגה. [ובשי' הרמב"ם עי' ש"ך סק"מ שכתב דאיירי בוסת החודש, אך עי' במ"מ שם].

עי' סד"ט סקי"ט שכתב שלפי גי' רש"י והרא"ש מוכח דאין נעקר הוסת שאי"ק ע"י שחוזרת לראות בהוסת הקבוע. [ועיי"ש שתמה על שי' המע"מ שהובא בש"ך סק"מ, דלפי"ד נמצא דפסק הטור נגד דעת אביו הרא"ש]. ודבריו צ"ע, דהלא הרמב"ן גופיה גרס כרש"י והרא"ש.

עי' בית מאיר [סעי י"ג] מש"כ ליישב. וצ"ע להרמב"ן דפירש דאיירי בוסת הפלגה.

והנה החוו"ד סקט"ו ס"ל ג"כ כהבית מאיר. עי' סוגב"ש שתמה על החוו"ד והבית מאיר שהעלימו עיניהם מהב"ח והדרישה בסעי' ל"ב דמבו' דלא כדבריהם.

עי' לחו"ש סקכ"ט מש"כ ליישב. [ועי' חכמת אדם קי"ב כ"ב- כ"ג. ועי' משנת ר' אהרון ח"א סכ"ב].

ועי' בפרד"ר מקש"ז כ"ח.

עי' סד"ט שכתב דלפי גי' הר"ן לא קשה הקו' הנ"ל. ועי' חזו"א פ"ה ל"ח-ל"ט שמיאן בזה. עיי"ש מש"כ

ליישב באופ"א.

עי' פליתי סקכ"ח.

-עי' היטב נוב"י יו"ד קמא סי' ס"א.

-עי' טור ושו"ע סעי' י"ד, ובפלוגתת הש"ך סק"מ עם המע"מ. ועי' פרי דעה שם.

-עי' טור ושו"ע סעי' ל"ב. עי' ב"ח סקמ"ג דלכתחילה אינה חוששת.

עי' בנוב"י הנ"ל.

עי' במקור מיים חיים.

ועי' סוגב"ש סי' ה' סק"י.

-עי' בשו"ע הגר"ז קו"א קפ"ט ד' שהאריך בהאי ענינא, עיי"ש היטב.

-עי' בב"י [סעי' י"ג] דס"ל דבשראתה בא' ניסן ובכ' ניסן ובא' אייר דשוב אין היא חוששת לכ' אייר.

עי' דרכ"מ שתמה על הב"י בזה. ועיי"ש דפליג. עי' אמרי אברהם סוס"י י"ד.

עי' דרישה סק"ד מה שהקשה על הב"י.

עי' ט"ז סקי"ח שהאריך לתמוה על הב"י, עיי"ש.

-עי' סוגב"ש סי' ה' סקי"ז שדן היאך הדין בהיה לה וסת קבוע להפלגה והקדימה לראות, האם בכה"ג חוששת לוסת שאי"ק. עי' מה שהביא בזה מדברי החוו"ד סקט"ו.

אך עי' מה שהביא בזה מסוגיין הגמ' סד. ומרש"י שם. [וציין לדברי הגר"ז בקו"א ד' שהוכיח כן].

ועי' מה שהביא בזה מדברי הרא"ש בהל' נדה בקיצור.

-עי' סוגב"ש סי' ה' סק"י שדן האם וסת שאי"ק שנעקר מחמת הקבוע, האם הוא חזי לאיצטרופי לכשתראה עוד ב"פ, עיי"ש. [ועי' צ"צ פס"ד עמ' רמ"ב].

**"חזר הוסת למקומו".**

**סוגיית הגמ' סוף דף סד ע"א. טור ושו"ע סעי' י"ד-ט"ז.**

-עי' ראב"ד ס"א י"ב.

עי' רא"ש סי' ג'.

עי' רז"ה בהשגות שם.

עי' או"ש פ"ח מאיסו"ב הל"ח.

עי' בחי' הר"ן.

עי' רשב"א בתוה"ב. [ועי' בט"ז סקכ"ח מה שכתב להגיה בדבריו].

עי' רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הל"ח.

עי' ט"ז סקכ"ח שכתב דלפי גי' הר"ן והרשב"א ליתא לדינא דחזר הוסת למקומו היכא דנעקר ג"פ, עיי"ש.

עי' חזו"א סי' פ"ה סקמ"ב מה שהקשה לגי' הר"ן. ויש ליישב.

-עי' היטב בדברי רש"י סד: ד"ה ונאסר.

עי' לחו"ש קפ"ט סקל"ג מש"כ בשי' רש"י.

עי' רש"ש על דברי רש"י.

עי' ב"י סעי' י"ד דנראה דנקט דרש"י והרא"ש בחדא שיטתא קיימי.

עי' ש"ך סקמ"א.

-עי' היטב בדברי הרמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ג-ה.

עי' סד"ט סקי"ט מש"כ על דברי הרמב"ן. אך עיי"ש שכתב "אבל מה נעשה אחר שהטור ושו"ע לא הבינו כן[[372]](#footnote-372). וצריכין אנו לבטל דעתינו מפני דעתם"

עי' לחו"ש סקל"ג מש"כ בזה.

אך יל"ע בכ"ז ממש"כ הרמב"ן בחי' [סד. בסו"ד שם] דלשי' הראב"ד דמפרש דאיירי ברייתא בוסת החודש, אזי לפי"ז "בוסת של הפלגה אין אומרים חזר הוסת למקומו עד שתראה עכשיו ותחזור ותראה לסוף עשרים שחזר האורח בזמנו", עיי"ש, ודו"ק, וצ"ע.

-עי' רמב"ן בחי' שנתקשה דמאחר ואיירי ברייתא בוסת הפלגה, א"כ היאך משכחת לה דחזרה לראות ביום כ'[[373]](#footnote-373).

עי' היטב בתירוצו שם.

עי' סד"ט סק"כ שכתב דמבו' בדברי הרמב"ן בחי' כהט"ז סקל"א. ודבריו תמוהין, וכבר עמד ע"ז בלחו"ש סקל"ד, עיי"ש.

עי' לחו"ש סקכ"ט שהקשה דהרמב"ן סותר משנתו בזה למאי דס"ל בהלכותיו פ"ו הל"א[[374]](#footnote-374). עיי"ש מש"כ ליישב.

-עי' חוו"ד קפ"ט סקכ"א שכתב דאף באשה שיש לה ב' וסתות איתא לדינא דחזר הוסת למקומו, עיי"ש. עי' בשו"ת משנת ר' אהרון סי' כ"ב סק"ג מש"כ לדון בזה.

ועי' מש"כ שם לדון מדוע בשאר דוכתי דבעינן חזקה לא מצינו דאיכא להך דינא דאף אחר עקירה הרי הוא חוזר למקומו בפ"א.

עי' חוו"ד קפ"ט סקכ"ה שכתב גבי וסת המורכב לקפיצות וימים דאיתא לדינא דחזר הוסת למקומו, עיי"ש.

עי' בדי השולחן סעי' י"ח ביאורים ד"ה וחוששת.

-עי' חכמ"א קי"ב סקכ"ג.

עי' בשו"ת משנת ר' אהרון סי' כ"ב סק"י מש"כ לבאר דבריו, ועיי"ש שתמה ע"ז.

עי' ש"ך בנקודות הכסף סק"ז בסופו שכתב "ואז חזר הוסת הראשון למקומו לכל דבר, ואינה צריכה לחוש לוסת החודש, ויש לו שאר דיני וסת קבוע".

עי' היטב בלחו"ש סקכ"ט. [ד"ה וי"ל, וד"ה ויצא].

-עי' סוגב"ש סי' ד' סק"ה שדן גבי וסת השעות אם איתא בזה לדינא דחזר הוסת למקומו, עיי"ש.

-עי' פרי דעה פתיחה שער השמיני, שדן האם בוסת הדילוג איתא לדינא דחזר הוסת למקומו.

ועי' שכתב דאת"ל דאיתא לדינא דחזר הוסת למקומו, אזי יש לדון באיזה אופן שייך בזה תורת חזר הוסת למקומו, עיי"ש.

-עי' בשו"ת משנת ר' אהרון סי' כ"ב סק"ג מה שדן בדין חזר וסת למקומו.

**סעי' ט"ו.**

**פסקה מלראות פ"א ביום כ', אם חוששת לכ' הבא.**

עי' טור סעי' ט"ו שכתב "ואם הפסיקה ולא ראתה משעבר עליה יום כ' וכו', אינה חוששת לעולם".

ונחלקו בביאור דבריו הב"י והמהרש"ל. דהב"י כתב דאיירי שעברו עליה ג"ע דידה שלא ראתה בהן[[375]](#footnote-375). ואילו המהרש"ל מפרש דאיירי שעבר עליה פ"א יום כ' שלא ראתה בו, עיי"ש.

עי' ט"ז [סקל"א] דנקט בזה כהב"י. אמנם הש"ך בנקודות הכסף [סק"ז] נקט בזה כהמהרש"ל.

עי' כו"פ מש"כ לדחות דברי הט"ז.

עי' בפרד"ר [מקש"ז ל"א] שהאריך לקיים שי' הט"ז בזה, עיי"ש.

**דין פסקה מלראות ג"ע.**

-נחלקו הפוסקים בדין פסקה מלראות ג"ע, אם בכל ראיה שתראה הרי היא חוזרת לוסתה הראשון, או דבעינן שתחזור ותראה ביום וסתה דוקא.

עי' בב"י [וכן פסק בשו"ע סעי' ט"ו] דס"ל דבעינן שתחזור לראות בוסתה דייקא.

עי' מהרש"ל דס"ל דבכל ראיה שתראה הרי היא חוזרת לוסתה הראשון.

עי' ט"ז סקל"א דס"ל בזה כהמהרש"ל. ועי' שהכריח כן מב' טעמי, עיי"ש. ושי' הט"ז בזה צ"ע, דלשיטתו דחיישינן למנין הראוי אזי א"כ הדין נותן דנדון בזה תורת עקירה[[376]](#footnote-376). ויש ליישב.

עוד צ"ע, דמהו שכתב דא"א להמצא בוסת הפלגה אלא ע"י ב' ראיות, ומדוע לא משכחת לה ע"י שרואה ביום כ' עפ"י המנין הראוי. [לשיטתו דחוששת ליום מ']. ויש ליישב.

עי' ש"ך בנקודות הכסף דנקט בזה כהב"י. עיי"ש מש"כ ליישב קו' הט"ז. עי' היטב בדברי הש"ך, ונראה מדבריו דמתורת עקירה אתינן עלה. וצ"ע, דלשיטתו דס"ל דאחר דלא ראתה בכ' אזי שוב אין היא חוששת למ', אזי א"כ מה תורת עקירה שייך בזה, וצ"ע.

-עי' בב"י דס"ל דמשום תורת סילוק דר"א אתינן עלה.

[עי' ט"ז סוס"ק ל"א דמבו' ג"כ דס"ל דמשום תורת סילוק אתינן עלה].

עי' בב"י שהקשה מהא דמבו' נדה ט: דלא פסקינן כר"א אלא בשעת הדחק, עיי"ש.

עי' דברי חמודות [פ"ט כ'] מש"כ בזה.

עי' סד"ט סק"כ מש"כ בזה.

עי' פליתי סק"כ [ד"ה איברא] מש"כ בזה.

עי' לחו"ש סקל"ה מש"כ בזה.

עי' מהרש"ל שכתב דבהפסיקה ג"ע אין היא חוששת לשיעור הפלגה זו, דהיא מסולקת דמים.

עי' היטב חוו"ד סק"כ שתמה על המהרש"ל בזה. ועיי"ש דפליג עליה לדינא.

1. עי' **חזו"א סי' פ' סק"ב** שכתב דהמקור להא דבעינן בדיקה בשעת וסתה, הוא **ממתני' לט.** דקתני ולא בדקה, "ומשמע דהיא משנה קדומה דצריכה בדיקה", עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה בדברי רש"י בכ"ד משמע דס"ל דדוקא מ""ד דס"ל וסד"א הוא דס"ל דאמרינן "אורח בזמנו בא". [עי' **רש"י ט. ד"ה וסתות**, ועי' רש"י טו. ד"ה אסורה, ועי' **רש"י טז. ד"ה וסתות**, ועי' בזה]. ועי' **בינת אדם סי' א'** דמבו' נמי כן. אמנם בדברי **הרא"ש** אלו חזינן לא כן. ועי' **בטור סי' קפ"ד** דמבו' להדיא בדבריו דאף מ"ד וסד"ר אית ליה להחזקה דאורח בזמנו בא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. אולם עי' **בפסקי הרי"ד טו.** דנראה דהבין בשי' רש"י שם דס"ל דהיא מותרת בלא בדיקה. אמנם יש אולי לדחות, וצ"ע בזה. [והנה עצם מה שהקשה שם ממתני' לט. הוא צ"ע, שהרי בגמ' מוקמינן להך מתני' כמ"ד וסד"א, וצ"ע].

   [וע"ע **חש"ל** מש"כ בדברי רש"י טו.]. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה **הרשב"א במשמרת הבית סוף ש"ג** מסתפק שמא אף למ"ד וסד"א אהני מחשב, והיינו משום דאפילו למאן דאמר וסתות דאורייתא "לאו כרואה ממש מחזקינן ליה כיון דוסת עשוי להשתנות". אמנם גם לפי צד זה מבו' ברשב"א שם דהטעם דלא מהני בדיקה אחר הוסת הוא ניהו משום "דכל היכא דליכא למתלי בספק טהרה אחריתי חיישינן ומחמרינן כאלו ראתה", עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. והרב א. מטוט שליט"א הראה לדברי **רש"י לט.** [ד"ה בעי' בדיקה] שכתב "ואם הגיע וסת הקבוע לה, ולא בדקה, ההיא **ודאי** טמאה", ועי'. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה בתירוצו השני יל"ע, דבראשונים הנ"ל מבו' דהטעם דלא מהני בדיקה אחר הוסת זהו נמי דחשבינן לה כודאי ראתה, וזהו הגם דלא הרגישה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה יעוי' **בבינת אדם סי' א'** שכתב דהא דפסק **המחבר סי' קפ"ד סעי' ט'** דבעבר הוסת טהורה בלא בדיקה דזהו אך משום דאיכא הוכחה מדלא ארגשה. מיהו נראה מדבריו שם דלפי שי' הראשונים דס"ל דאסורה עד שתבדוק אזי היא טהורה בלא"ה. [ולכאו' זהו משום דע"י הבדיקה היא מתחזקת בטהרה, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיי"ש שהקשה על עצם הדבר דלא דיינינן חזקה על העתיד, דא"כ היאך אשה שאין לה וסת מותרת לבעלה. [↑](#footnote-ref-8)
9. והנה תי' לכאו' תמוה, דלכאו' מה"ט דבראתה בשעת וסתה אינה טמאה למפרע כלל, והיינו משום דאורח בזמנו בא, הלא מה"ט גופא בדין דלא נטמאנה למפרע בהזמן שקודם לשעת וסתה. [והריז"פ שליט"א הוסיף בזה, דהלא כל כמה דאתית למיחש שראתה קודם שעת וסתה אזי על כרחך לומר דדם זה שהה בבית החיצון בשעת וסתה, וא"כ במאי גרע מאילו מצאנו הדם בשעת הוסת בבית החיצון דלא חיישינן בכה"ג למקמי הכי, ודו"ק]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה לפי מה שכתבו **התוס' להלן [ד"ה אלמא וסד"א]** אזי לכאו' ע"כ צ"ל דמיירי לענין דמקולקלת למנינה. וק"ק שהתוס' לא הכריחו מכח זה כפי פירושם ודלא כרש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' רש"י שכתב "ולבסוף ראתה, בבדיקה ראשונה וכו'". והנה לפי התוס' נמצא דלל"ק דסבר רב וסד"א אזי הא דאמר רב "ולסוף ראתה" זהו אפי' היכא דבדקה מקמי הכי ומצאת טהור, ודו"ק. ובאמת ק"ק מהו דקאמר "ולבסוף ראתה", והלא בכל גווני רואה היא בזמן כל דהו, וצ"ע. [וצ"ל דאיירי בכה"ג לאשמועינן רבותא דאפי' בכה"ג דאיכא טפי למיתלי בוסתה, מ"מ לא משוי ודאי. ועי' היטב בדברי הריטב"א דמבו' נמי עד"ז, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה עי' **ברש"י להלן [ד"ה תבדק**] שנקט בפשיטות דבמצאתה טמאה טמאה משעת וסתה. ולפי המהרש"א דפליגי בהך מילתא תרי הלישני, אזי א"כ קשה מדוע נקט רש"י בסתם כחד לישנא, וצ"ע.

    עוד יל"ע בזה **ממתני' להלן סג:** דקתני היתה למודה להיות רואה בתחילת הוסתות, כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות", ולפי מש"כ המהרש"א בשי' רש"י אזי הו"ל להש"ס לאוכחי ממתני' דוסד"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. הנה בעיקר מאי דנקט הגרע"א דהוכחת התוס' לעיל ט. הוא ניהו מל"ב, יל"ע בזה, דבתוס' שם נראה דמוכחי ליה מהא דלהלן דקאמר רב "בדקה ומצאת טמאה טמאה", ומבו' בסוגיא דא"ש אף אי נימא דרב ס"ל דוסד"ר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
14. עי' **נוב"י קמא נ"ו ותנינא ק"ג,** וגם בדבריו מבו' כן, שהרי לשיטתו להאיכא דאמרי אזי במצאה טמאה היא טמאה מה"ת, וא"כ ודאי דהיא אף מקולקלת למנינה. [↑](#footnote-ref-14)
15. דודאי דחוק טובא לומר דהא דקאמר דצריכה בדיקה אחר הוסת אזי זהו דוקא לפי האיכא דאמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועי' עוד **בחי' הר"ן ט.** דמבו' נמי דהא דמצאה טמאה טמאה למפרע אהני זאת אף לגבי בעלה. אלא דבר"ן לא מצינו דס"ל דלא אהני לענין קלקול מנינה. [↑](#footnote-ref-16)
17. דבריו צ"ע, דהלא אף לדידיה תיקשי, שהרי בשור המועד חזינן דהוי ודאי, ואילו בדידן אפי' למ"ד וסד"א הוי אך ספק. [ועי' **חזו"א פ' סק"כ**, ולפי"ז א"ש]. [↑](#footnote-ref-17)
18. הנה מה שהקשה החזו"א לכאו' יש ליישב, דנידו"ד שאני דלא תלינן דכותלי ביה"ר מוקי דם כולי האי, [עי' חוו"ד קפ"ד סק"י], ודו"ק. אולם העיר הריז"פ שליט"א דאכתי תקשי מדברי **התוס' ס: ד"ה עוברה**, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. הנה לשי' רש"י דמפרש דחוששת לוסתה היינו לענין לטמא טהרות למפרע אזי מבו' דבלאו דראתה לא חיישינן לטמאות טהרות שנגעה בהן. אמנם לשי' התוס' דמפרש דחוששת לוסתה היינו לענין דמקולקלת למנינה, אזי אין מקור מן הגמ' דלא מטמאינן טהרות למפרע בלאו שראתה. אלא דמ"מ תיקשי מדוע לענין קלקול מנינה לא חיישינן אא"כ ראתה.

    אולם באמת דבדברי התוס' בסוגיין [ד"ה אלמא וסד"א] וכן בתוס' לעיל ט. [ד"ה הא], מבו' לכאו' דאף לענין לטמאות טהרות למפרע בעינן להא דמצאה טמאה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-19)
20. וביותר יש לתמוה בשי' **התוס' לעיל טו. [ד"ה ואפי'] והרא"ש [פ"ק סי' א']** דס"ל דמדין והזרתם יש לאוסרה אף אחר הוסת. [אולם לפי מש"כ **החידוד הלכות שם**, וכן עד"ז ב**חזו"א סי' פ' סק"י** ל"ק, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכן יש לתמוה לל"ק דמבו' לכאו' דאף בראתה השתא לא חיישינן לוסתה למ"ד וסד"ר. [ואין נראה כלל דדינא דאסורה עד שתבדוק מיתלי תלי בפלוגתא דהנך לישני]. [↑](#footnote-ref-21)
22. עי' **חזו"א סי' פ' סקי"ג** שהביא מ**הגר"א סי' קפ"ד סק"כ** דס"ל דלשי' **הרי"ף והרמב"ם** אזי אף במצאה טמאה אין היא טמאה למפרע, ועיי"ש מה שנדחק לפי"ז בסוגיין, ועיי"ש מה שתמה על דבריו מדברי הרמב"ם פ"ג ממו"מ הל"ה. [אולם לא ברירא היכן ראה החזו"א כן בדברי הגר"א שם עיי"ש, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולכאו' יל"ע מדוע לא הביא דברי **התוס' טו. ד"ה אפי'**, דלכאו' מפורש טפי דאף למ"ד וסד"ר אסורה היא אף אחר הווסת. ויש ליישב, ועי'. [↑](#footnote-ref-23)
24. יל"ע בזה **מתוס' ט. [ד"ה הא]** שהקשה דאף למ"ד וסד"ר איכא נפ"מ בדינא דחרדה לדינא דמצאה טמאה טמאה למפרע, ולא הקשה דנפ"מ לדינא דאסורה עד שתבדוק, [וכמו שהקשו **הרמב"ן והרשב"א טז.**].

    [ואולי י"ל דלישנא דמתני' "**טהורה**, דחרדה מסלקת את הדמים" משמע דאהני לענין דאינה טמאה, ונימא דסברו התוס' דדין תבדק אינו דין טומאה אלא דין בדיקה בעלמא, ודו"ק ועי']. [↑](#footnote-ref-24)
25. עי' היטב בדברי **הרשב"א בתוה"ב ש"ד** במש"כ גבי רואה דם מחמת מכה. ולכאו' מבו' נמי דס"ל דמדין והזרתם יש לאסור אף אחר הוסת. [דאילו קושייתו רק איום הוסת עצמו הלא לא הועיל בתירוצו מידי, ודו"ק]. ויל"ע ממה **שבסוף ש"ג** דן אם אסורה עד שתבדוק, ולא הכריח כן מדינא דוהזרתם, ויש ליישב.

    [והנה מדברי **הרשב"א בחי' טו.** אין ראיה לנידו"ד, דהקשה על שי הי"מ דס"ל דשריא אפי' ביום הוסת עצמו]. [↑](#footnote-ref-25)
26. הנה **הב"י ריש סי' קפ"ד** הביא ד**ברא"ש ובתוס' ביבמות סב:** מבו' דס"ל דפרישה סמוך לוסתה הוא מה"ת. והנה הרא"ש בריש פ"ק כתב להדיא דקיי"ל דוסד"ר. והאח' [עי' **חת"ס בשו"ע ריש סי' קפ"ד**] כתבו ליישב דדוקא אחר הוסת הוא ניהו מדרבנן, אבל בשעת הוסת אזי מה"ת חייב לפרוש, ועי' מש"כ בזה ואכמ"ל. וקשה מדברי התוס' והרא"ש דידן דמבו' דמדין פרישה בשעת הוסת מצינן למיסר אף אחר הוסת. ויש ליישב.

    עוד יל"ע ממש"כ **הרא"ש בפ"ק סי' ד'** להוכיח דמעוברת אי"צ פרישה בשעת וסתה מהא דאי"צ בדיקה אפי' בשעת הוסת. ומבו' לכאו' בדבריו דממה דשריא אחר הוסת, אין להוכיח, וצ"ע, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-26)
27. עי' **בית מאיר סי' קפ"ד י"ט** ודו"ק.

    וע"ע **חת"ס ריש סי' קפ"ד** בשם רבו הגאון מו"ה נתן אדלר זצלה"ה דהטעם לחלק בין תשמיש לחו"נ ביום הוסת הוא ניהו משום לכשתאמר לו נטמאתי אזי בתשמיש אינו יכול לפרוש מיד ומשא"כ בחו"נ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-27)
28. עי' היטב בדברי **הר"ן ט**., והנה מבו' בדבריו דחובת הבדיקה תליא בהא דמצאה טמאה טמאה למפרע. אמנם בר"ן מבו' כן לענין חובת הבדיקה דשעת הוסת, וצ"ת. [↑](#footnote-ref-28)
29. אך יל"ע במש"כ בביאור דברי הרמב"ן מלשון הרמב"ן שכתב "כיון שלא הי' אפשר לה לבדוק בשעת הוסת **לא הטריחו** עליה לבדוק אחר כן כלל, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. יל"ע מהו הטעם דלכתחילה בעינן שתבדוק בשעת הוסת דייקא. ובפשוטו נראה דזהו משום דחיישינן דאחר הוסת לא יישאר הדם בבית החיצון, [דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם, עי' **חוו"ד קפ"ד י'**], ולא תמצא הדם ע"י הבדיקה.

    ומעתה יל"ע לפי"ז, היאך הדין בעבר וסתה האם יש חיוב לבדוק לאלתר, או דכל כמה דלא באה לשמש אזי אין חיוב לבדוק. והנה בלשון **הטור והשו"ע** נראה דכל כמה דלא באה לשמש אזי אין ענין למהר ולבדוק. ויל"ע בזה.

    ועי' לשון **הפרישה קפ"ד י"ח** שכתב וז"ל, "אלא שבאם לא בדקה בעת העונה וכו', צריכה לבדוק אחר העונה מיד, או בעת התשמיש", וצ"ת מה כוונתו בזה, ועי'.

    והנה אי נימא דאחר הוסת אי"צ למהר ולבדוק, אזי יל"ע האם בעבר וסתה ועדיין עומדת בתוך שיעור וסת אם יש חובת בדיקה לכתחילה. [ועי' מש"כ **החוו"ד קפ"ד סק"י** בשי' הרמב"ם דס"ל דאין כלל דין בדיקה אחר הוסת, היאך הדין באופן זה, עיי"ש, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-30)
31. עי' היטב **בשו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'**, והנה בפשוטו נראה שם דאף לשי' הי"א צריכה בדיקה בשעת הוסת, דלפי שיטה קמייתא הלא ודאי דצריכה בדיקה בשעת הוסת, ומשמע דלא נחלקו הי"א אלא לענין אם אסורה עד שתבדוק. [אמנם יש לדחות, דאולי מה שהביא המחבר שי' הי"א זהו דוקא לענין לחוש לחומרא דידהו, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-31)
32. יל"ע בזה ממש"כ **הרמב"ן טז.** גבי יושבת במחבא דב"שלא היה אפשר לה לבדוק בשעת הוסת, לא הטריחו עליה אח"כ לבדוק אחר כן כלל", ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
33. יל"ע אם מוכרח מזה דאף בסתם אשה דבעיא בדיקה אף אחר הוסת דתיבעי מיהת בדיקה לכתחילה בשעת וסתה, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-33)
34. והוא מוכרח, דבדברי **הראשונים ט.** חזינן דדין הפרישה והבדיקה ביום הוסת תליא הא בהא, וא"כ ע"כ דלשי' הטור דיש חובת פרישה דממילא יש נמי חובת בדיקה לכתחילה ביום הוסת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-34)
35. והנה מצינו כיו"ב בוסת שאי"ק לשי' **הפרישה קפ"ד סקי"ח** דס"ל דאמנם אי"צ בדיקה אחר הוסת אבל בשעת הוסת מיהא בעיא בדיקה. [↑](#footnote-ref-35)
36. וביותר יש לתמוה בדברי הרשב"א דמבו' בדבריו דהטעם דלא בעיא בדיקה אחר הוסת הוא ניהו משום דלא ארגשה, וא"כ הלא בדין דמה"ט גם לא ניבעי בדיקה בשעת הוסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
37. ובספר **בדי השולחן** הראה לדברי **הפרישה קצ"ו סק"ט** דסותר משנתו לכאו'. [ואולי יש ליישב, דהנה מסתבר דהך חובת בדיקה לכתחילה הוא ניהו חובת גברא, וא"כ יש לדון דלא שייכא הך מילתא גבי שוטה. ודוקא דין בדיקה דאחר הוסת דיסודו משום דאיכא ספק טומאה הוא דשייכא אף בשוטה (דרמיא על הפיקחות לאפרושי לה מאיסורא), ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-37)
38. ויל"ע מדברי ה**ב"ח קפ"ד ט'** שכתב דהטעם דבוסת שאי"ק צריך לפרוש זהו משום דחיישינן שמא ע"י התשמיש תראה. והאי טעמא הלא לא שייכא גבי חובת בדיקה. [וצ"ל, דדוקא לענין הא דאסרוה ביום וסתה הוצרך להטעם הנ"ל, ומשא"כ לענין חובת בדיקה לכתחילה אי"צ להך טעמא]. [↑](#footnote-ref-38)
39. עי' היטב בדברי **הב"י בסוס"י קפ"ד [ד"ה ועוד כתב]** ולכאו' נראה מדבריו שם דס"ל דאפי' ביום הוסת אי"צ בדיקה, אולם אינו מוכרח, ועי'.

    והנה בספר **בדי השולחן** כתב לדקדק מדברי **השו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'** דסובר כהפרישה, דאסיפא דמילתיה כתב "אם יש לה וסת קבוע" וגבי רישא דמילתיה לא הזכיר זאת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-39)
40. לכאו' קשה, דמאחר ודין בדיקה דסוגיין בוסת קבוע מיירי, אזי א"כ מהכ"ת דבוסת שאי"ק יש דין בדיקה בשעת הוסת. אמנם עי' **בראשונים ט. [רשב"א, ריטב"א, ר"ן, רא"ש סי' ד']** דמבו' בדבריהם דדין פרישה ודין בדיקה לכתחילה ביום הוסת תליין הא בהא. ולפי"ז א"ש.

    ובאמת, שמדברי **הראשונים הנ"ל** תיקשי טובא אשי' הסוברים דבוסת שאינו קבוע ליכא חובת בדיקה לכתחילה, ואולי יש ליישב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
41. אמנם עי' **ברמ"א בסעי' ט'** שכתב "והכי נהוג, וכן הוא לקמן סי' קפ"ט" ולא ציין לסעי' י"א, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
42. הנה מבו' בשי' הגר"א דלשי' קמייתא בסעי' ט' אזי ה"ה דאי"צ שאלה, וצ"ע, שהרי בסעי' ט' כתב השו"ע "ולא הרגישה", ומבו' דלא שרינן לה אלא מכח זה, וגבי שאלה הלא לא שייך זאת. ויש ליישב. [ועי' **תהלה לדוד סי' נ"ו סק"ד**, והדוחק מבו']. [↑](#footnote-ref-42)
43. ותירוצו צ"ע, שהרי שי' הרי"ף והרמב"ם דאי"צ שאלה ואפי' בישנה, ומדוע דלא נבעי מיהת שאלה. [דהלא מבו' בדבריו, דלולי דא"א לברר את האיסור ע"י בדיקה דאחר הוסת אזי היתה מחוייבת בדיקה אחר הוסת, וא"כ בדין דנבעי שאלה שהרי ע"י השאלה שפיר מצינן לברר את האיסור]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
44. והנה לפי דברי הכס"מ אזי לכאו' אין שום מקור בשי' הרמב"ם דבעבר הוסת היא מותרת בלא בדיקה, וסותר א"כ למה שפסק בשו"ע סי' קפ"ד סעי' ט'. [דהלא המקור לשיטה זו הוא הרי"ף והרמב"ם וכמבו' בב"י], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. ודבריו תמוהין, שהרי הרמב"ם מתיר אפי' בישנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. והנה בענין מהו ענינה של "תביעה", עי' **תוס' לעיל יב.** [ד"ה כיון] מה שכתב בזה. אולם עי' **ברשב"א לעיל ה.** בשם **הראב"ד** שכתב וז"ל "לפי שנותנת דעתה ומרגשת אם יש דם בבית החיצון אם אין", ומבו' דאהני אך לברר שעכשו אין דם בבית החיצון, ועי'. [↑](#footnote-ref-46)
47. ובמש"כ הרמב"ן בתי' קמא [וכ"כ הר"ן] יל"ע אם מתיישב בדברי רש"י שלפנינו, דלכאו' מבו' בדבריו דאילו ידעינן בודאי דלא בדקה דאסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. ועיקר דבריו בזה צ"ע, דלכאו' לא שייך בזה כלל תורת סד"ר לקולא, דהלא לכאו' מדרבנן מיהת חיישינן שראתה, וממילא כל כמה דלא נתבררה טהרתה אזי היא עומדת בספק טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. והנה במש"כ הרמב"ן דאיירי ר"י בשוהה בעיר, לכאו' א"ש רק עם התי' הראשון של הרמב"ן דשריותא דידה משום דין תביעה, וצ"ע.

    והנה מש"כ הרמב"ן "ולשהות עמה בין ערה בין ישנה" הוא לכאו' תירוץ בפ"ע, והיינו משום דס"ל להרמב"ן דעד כאן לא שרי רבב"ח אלא בערה ולא בישנה. ומבו' מזה דאף לפי התירוץ השני לא שרינן כי אם בערה. ויל"ע בזה, ודו"ק. [ובאמת דכן מבו' נמי בדברי הרמב"ן להלן. דעי' להלן שהוצרך לומר בשי' הרי"ף והרמב"ם דס"ל דאין חובת בדיקה אחר הוסת לבעלה, ולא ניח"ל למימר כהתי' השני שכתב בשי' רש"י, וזהו ע"כ משום דאינהו איירו אפי' בישנה, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-49)
50. ובאמת שק"ק על הרמב"ן והר"ן שהביאו את שי' הראב"ד, ומ"מ בשי' רש"י לא הוה ניח"ל למימר דס"ל נמי כהראב"ד. [ואולי ס"ל דרש"י היה לו לפרש דיש פלוגתא בינייהו אילו ס"ל הכי, ועי']. [↑](#footnote-ref-50)
51. הנה לפי הראב"ד יל"ע מהא דאמרינן דר"ה ס"ל דוסתות דאורייתא, דמניין זאת, דדילמא ס"ל כר"י. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-51)
52. הנה עי' שם ברשב"א שבתחילה הקשה מהא דלקמן דטמאה עד שתבדוק, ואהא כתב די"מ דבא מן הדרך שאני דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו. ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי מעונת הוסת עצמה דאפי' בבדקה ומצאה טהור אסורה. וע"ז תי' דהקלו בבא מן הדרך כדרך שהקילו לפקוד את אשתו ביוצא לדרך עיי"ש. ונראה מדבריו שם דאכתי צריכנן להא דתביעה כבדיקה לענין הא דשריא אחר הווסת, והוא מבו', דמאי דאהני קולא דיוצא לדרך זהו דוקא לענין להתירה בתשמיש, אבל לענין שלא תהא צריכה בדיקה אין טעם דיהני, ופשוט, ועי'. [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה דברי הרשב"א שם צ"ת. דעיי"ש שכתב בשם התוס' דאף רבב"ח איירי לאחר שתוכל לספור ולטבול, "ולאפוקי מדר"ה דאמר דכטמאה ודאית חשבינן לה, דלעולם היא בטומאתה עד שתאמר טהורה אני, **ולא מהניא בה אפי' תביעה**", ודבריו צ"ב, דתביעה מאן דכר שמה, שהרי לפי פירוש התוס' הלא לכאו' נמצא דלכו"ע לא אהני תביעה, [דהא קמן דבלא שהה אסורה אפי' בבא מן הדרך דאיכא תביעה], אלא דרבב"ח ס"ל דמחשב מיהת אהני, וא"כ הול"ל דאתי לאפוקי מדר"ה דס"ל דהיא כטמאה ודאית וממילא לא אהני "מחשב", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
54. והנה כל הראשונים הנ"ל דפירשו דרבב"ח איירי באופן ששהתה אחר ווסתה ז' ימים, אזי ע"כ נמצא לפי"ז דלמ"ד ווסתות דאורייתא לא מהני חישוב. וכן הוא להדיא **בתוס' טו. וברא"ש בפ"ק סי' א' וברשב"א בתוה"ב וברא"ה בבד"ה.** אך צ"ע בזה, דהנה עי' **ברשב"א במשמרת הבית** דלא ברירא ליה כלל הך מילתא, דעיי"ש שדן לומר דאפי' למ"ד דווסתות דאורייתא אזי מהני חישוב. [ועיי"ש שכתב להוכיח כן מברייתא לעיל יב ע"א. וצ"ב, דמהכ"ת דאזלא כמ"ד ווסתות דאורייתא]. והנה לכאו' לפי"ז ע"כ דא"א לפרש שי' רבב"ח כפי שפירשה הרשב"א בתוה"ב. אמנם לא משמע דהדר ביה ממש"כ בתורת הבית, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-54)
55. והנה **בפרד"ר שם** מבו' דס"ל כל ענין השאלה בערה הוא ניהו אך משום דחיישינן שמא לא בדקה וסומכת על מה שלא הרגישה. אבל לשמא ראתה בהרגשה אין לחוש כלל, דהיתה אומרת לו. [ועיי"ש שכתב דמה שהקשו התוס' והרא"ש מדינא דוהזרתם אזי דוקא אגוונא דישנה הקשו. ודוחק]. והנה לפי"ד אזי באמת מוכרח דצריך לשאלה אם בדקה. [והריז"פ שליט"א העיר דבדברי **הש"ך סק"ל** ע"כ מבו' דשייך ענין שאלה גם כלפי חשש שמא ראתה בהרגשה, ודלא כדבריו, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-55)
56. ולכאו' כן יוצא משי' **התוס' והרא"ש בסוגיין.** דהנה מפורש בדבריהם דלא הקשו אלא משום דינא דוהזרתם. [ומבו' דהגם דהתוס' ס"ל כשי' הראשונים דבעבר הוסת הרי היא אסורה עד שתבדוק, (וכמש"כ הב"י בשיטתם), מ"מ לא הקשו מצד הך דינא וצ"ע בזה]. והנה כבר כתבו **הפליתי והסד"ט** דמשום דינא דוהזרתם אין לנו לחוש אלא להא דראתה והרגישה, וא"כ הלא בדין דסגי במה שאומרת שלא הרגישה. [וכן יוצא לפימש"כ **החזו"א פ' י'** בפירוש קו' התוס'].

    ובאמת ד**בב"ח הנ"ל** מבו' דהטעם דבעינן שאלה זהו משום דינא דהרי היא אסורה עד שתבדוק, וא"ש לשיטתו. אלא דקשה ע"ז מדברי התוס' והרא"ש וכנ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
57. ודבריהם תמוהין לכאו', דמה שייך להביא מקור מדר"ה דס"ל וסתות דאורייתא, שהרי לדידיה פשיטא דאסורה עד שיודע לו שבדקה בשעת וסתה, ומאי שייטא לדידן דקיי"ל וסד"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
58. והוא תמוה, שהרי הראשונים העמידו בלי"ק דאיירי בהך גונא מכח הקו' מוהזרתם, וא"כ כמו"כ תיקשי אליבא דרב אשי, וצ"ע. [גם יל"ע מניין כל זאת להב"ח. ואולי משום דמשמע בגמ' דרבב"ח שרי בוסת הימים כל היכא דשרי ר"ה בוסת לימים ולקפיצות. אלא דא"כ יהא מבו' דלא התיר ר"ה בוסת לימים ולקפיצות בעונת הוסת עצמה. והגם דבראב"ד בבעה"נ מבו' דאף בשעת הוסת שריא, י"ל דהיינו דוקא לדידן דקיי"ל דוסד"ר, ועי']. [↑](#footnote-ref-58)
59. הנה לא נתברר להדיא לשי' הרא"ה היאך הדין למ"ד וסד"ר בכה"ג. והנה משה"ק על הרשב"א זהו אך אמאי שכתב דאפי' למ"ד וסד"ר שרינן. אולם לכאו' נראה דאיהו ס"ל כן אף אליבא דמ"ד וסד"ר. דאל"כ הלא אין נוגע נידון זה כלל לדידן דקיי"ל וסד"ר. גם מדברי הרשב"א במשמה"ב מבו' דהרא"ה ס"ל כן גם לדידן דקיי"ל וסד"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-59)
60. אמנם עי' **בב"ח קפ"ד י"ג**, [והובא לעיל], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
61. אך עי' היטב בדברי **הרשב"א במשמרת הבית** דמבו' דס"ל דאילו למ"ד וסד"א אסורה אזי ה"ה למ"ד וסד"ר, ודלא כרע"א, וצ"ע בזה. [גם בשי' הרא"ה דלכאו' מבו' דס"ל דאף לדידן אסורה אזי מבו' דלא כסב' רע"א, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-61)
62. יש לדון האם הראב"ד מפרש הכי בגוף מימרא דר"ה. או דלעולם למ"ד וסד"א לא שרינן בעונת הוסת עצמה, ורק לדידן דקיי"ל וסד"ר דינא הכי, [ומשום דבסד"ר אזלינן לקולא], וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-62)
63. ויל"ע מדברי התוס' והרא"ש בסוגיין דמבו' דכל כמה דאיכא חובת פרישה בשעת הוסת אזי ממילא דאיכא חובת שאלה אחר הוסת. [ואולי נימא דיש מיהת למיחש לשי' הרמב"ם דע"כ ס"ל דחלוק, וממילא לדידיה אין מקור מן הסוגיא לשעת הוסת עצמה, ועי']. [↑](#footnote-ref-63)
64. מיהו לענין מחשב ע"כ צריך לחשב ספירת ז' נקיים, דכל כמה דראתה אזי איהי דקא חזיא דם הלא לא תטבול מקמי דתספור ז' נקיים, ופשוט. [↑](#footnote-ref-64)
65. עיי"ש שהוסיף "שהרי דם לפניך" ויש גורסין "**ועוד** שדם לפניך", ועי'. [↑](#footnote-ref-65)
66. הנה מה שלא הקשו הרמב"ן והר"ן מדינא דוהזרתם אזי י"ל דזהו משום דס"ל דלא שייכא הך איסורא כי אם בשעת הוסת דוקא. אמנם יל"ע מדוע לא הקשה הרשב"א מצד דינא דתבדק, ועי', ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-66)
67. והנה עולה מדברי הראשונים דהגם דבשאר נשי אזי הן אסורות לשמש כל זמן שלא בדקו, מ"מ בהך גוונא דהיא רואה דם מחמת מכה, אזי ליתא להך דינא, והיינו ע"כ משום הטעמים שכתבו הראשונים בזה. וצ"ע רב מדוע ה**טור ושו"ע** השמיטו דין מחודש זה. ואף ה**ש"ך** שהביא עצם דינא דברייתא לא הביא זאת אלא ב**סי' קפ"ז סקכ"ו** בהל' תליה במכה, והלא היה מן הדין להביא דין זה בסי' קפ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
68. והנה לשי' ה**זכרון יוסף יו"ד סי' י'** [הובא ב**סד"ט קצ"ו סקכ"ג**] דס"ל דבאם רוב פעמים רואה ה' או ו' ימים דסמכינן ע"ז לענין הפס"ט אזי ע"כ דא"א לפרש ברשב"א כמש"כ האב"מ, וצ"ע. [ובאמת דלולי דברי האב"מ אזי יש אולי לפרש דאין כוונת הרשב"א במש"כ "לעולם" דהיינו דלא תהא לה טהרה עולמית, אלא כוונתו בזה, דבגוונא דא אזי אף באופן דהיא באמת טהורה נטמאנה, שהרי א"א לברר טהרתה, וזהו מש"כ "לעולם" והיינו בכל גווני נטמאנה ואף בגוונא דהיא באמת טהורה, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-68)
69. והריז"פ שליט"א העיר דלולי דברי הש"ך היה מקום לומר דבאופן שמרגשת וממילא אין כלל מספק מכח הדם, אזי לא שייך כלל הך טעמא דוכי לעולם לא תהא נדה, ועי' בזה. [ואולי י"ל כן בשי' ה**ט"ז קפ"ח סק"ה**, ומיושבת קו' **החזו"א סי' פ"א** (ד"ה כ' הט"ז), ועי']. [↑](#footnote-ref-69)
70. והנה ברשב"א מבו' דמשום דאל"כ אתה אוסרה לבעלה לעולם על כן הפקיעו עיקר דין וסד"ר באשה זו, ועל כן בדין דשריא אפי' בשעת הוסת. אמנם אי נימא דהא דליתא בכה"ג לדינא דאסורה עד שתבדוק הוא ניהו משום דהוי חובת בדיקה בעלמא, וממילא היכא דא"א לא שייך כלל הך דינא, [ולכאו' נראה דזהו המכוון ברמב"ן], אזי א"כ ודאי דחובת הפרישה ביום הוסת במקומה עומדת, ודו"ק.

    [והנה אי נימא דדינא דוהזרתם הוא ניהו דין דמישך שייך אך בשעת הוסת עצמו (וכמבו' בשי' הגר"ח וכן לשי' הפליתי בזה), אזי א"כ נמצא דלגבי דינא דוהזרתם לא שייך כלל כל עיקר הך התירא דאל"כ אתה אוסרה לעולם, ודו"ק. והרשב"א בזה לשיטתו, ועי']. [↑](#footnote-ref-70)
71. אלא דעצם דבריו שם צ"ת, דבאמת מניין לו דטהורה אפי' בשעת הוסת, והלא כל כמה דנימא כשי' הרא"ה דעונת הוסת חמירא דהיא אסורה מה"ת, אזי לכאו' שפיר י"ל דטהורה דקאמר אזי המכוון בזה דאחר הוסת היא טהורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
72. הנה הראשונים הוכיחו כן מן הרי"ף והרמב"ם ממה שכתבו בסתם דנשיהן להן בחזקת טהרה ולא חילקו בין אם כבר עבר וסתה ועונתה או לאו. והנה הן אמנם מוכח דס"ל דבעבר עונתה מותרת בלא בדיקה, מיהו אכתי ייתכן דבעונה עצמה מיהת אסורה, די"ל דדינו כוסת דס"ל להרי"ף והרמב"ם דבעונת הוסת אסורה ואחר הוסת היא מותרת. [אא"כ נימא כמש"כ הגר"ז בשי' רש"י והרמב"ן דאין כלל חובת פרישה בעונ"ב, ועי']. אלא דא"כ יל"ע מדוע הראשונים הוצרכו לפרש דעונתה היינו וסתה, ויש ליישב.

    אולם באמת דברמב"ם נראה דלית ליה כלל דינא דעונ"ב, שהרי לא הזכיר הך מילתא בשום דוכתא, ועי'. [↑](#footnote-ref-72)
73. עי' **ש"ך קפ"ט סק"ל** דנראה דס"ל דהרמב"ם אית ליה דינא דעונ"ב. ועי' **חכ"צ סי' קי"ד** שתמה עליו בזה. ועי' **סד"ט קפ"ט סקי"ב** [ד"ה ואפשר] מש"כ ליישב. [וכן הוא **בפרד"ר** **קפ"ט שפ"ח ל'** (ד"ה ומ"ש הש"ך ראיה וכו')]. [↑](#footnote-ref-73)
74. והנה בתו"ד שם מבו' דעיקר חידושו של ר"ל הוא דמתני' איירי אפי' באשה שאין לה וסת. אלא דאגב גררא אשמועינן דזהו דוקא בתוך ימי עונתה, עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-74)
75. ועי' ב**חזו"א שם סק"ד** שדן בכל עבר וסתה ובדקה ולא ראתה אי צריכה בדיקה אח"כ כמו לאחר שעבר עליה עונה, והוסיף שם החזו"א וז"ל, "ואם הוא ג"כ לאחר עונה מאי, וצ"ע", וצ"ב. [↑](#footnote-ref-75)
76. והנה **ברשב"א ובשו"ע סי' קפ"ט סעי' ד'** מבו' דדינו כוסת קבוע, וא"כ לכאו' מבו' דסגי במה שבדקה אחר שעבר העונה, ודלא כהחזו"א. [אא"כ נימא כמו שהעלה **החזו"א שם סק"ד** לדון דאף בעבר וסתה צריכה לעולם בדיקה קודם תשמיש]. [↑](#footnote-ref-76)
77. האומנם דלפי פירושו של **הריטב"א בסוגיין** אזי לכאו' היה נראה דבדין דתבעי בדיקה לעולם, וכהחזו"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
78. אך עי' היטב ב**רמב"ן בהלכותיו פ"ה הל' ב-ד** ויש שם משמעות גדולה כדברי החזו"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-78)
79. אך עי' **בקו"א קפ"ט א'** שכתב ש"אין למחות ביד המקילין כיון שיש להם על מה שיסמוכו בפרט להקל בדברי סופרים", עיי"ש. [↑](#footnote-ref-79)
80. ויש לעיין בזה, דהנה בוסת שאינו קבוע חזינן דהגם דליכא חובת בדיקה בעבר הוסת, ומ"מ יש חובת פרישה בעונת הוסת, ואילו בעונ"ב להגר"ז נמצא להיפך, דהגם דאיכא חובת בדיקה אף אחר שעבר העונה, ומ"מ ליכא חובת פרישה ביום העונה עצמה. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-80)
81. והנה לפי פירושו של **הריטב"א בסוגיין הנ"ל** אזי לכאו' ע"כ דכל ענינו של עונ"ב הוא רק לענין דין בדיקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-81)
82. ולכאו' מוכח מדברי הטור כהש"ך, דאל"כ תיקשי למאי נפ"מ כתב עיקר הך מילתא דסתם נשים יש להן ווסתות, ולכאו' ע"כ דכוונתו בזה דמשו"כ כל אשה בתחילת ראיותיה אינה צריכה בדיקה קודם תשמיש ודו"ק. [וכן נראה להדיא ממש"כ בהמשך דבריו "וכל מי שיש לה וסת קבוע וכו'", ודו"ק].

    אלא דא"כ צ"ע למאי הוצרך הטור לזה דסתם וסת הוא ל' יום, והלא לענין לפוטרה מבדיקה קודם תשמיש לכאו' סגי בהא דסתם נשים יש להן וסת. [ובאמת ש**המחבר קפ"ד סעי' א'** העתיק רק את תחילת דבריו של הטור, והיינו דסתם נשים יש להן וסת לזמן ידוע, עיי"ש ודו"ק]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-82)
83. ויש לדון האם בין היכא דאהני אפי' להקל ובין היכא דאהני רק להחמיר יסוד דינו אחד הוא, אלא דבתחילת ראיותיה אלים טפי וממילא אהני אפי' להקל, או דתרי עניני נינהו, וצ"ע בזה. [ויש לדקדק בשינויי הלשונות בטור בין מש"כ ב**ריש סי' קפ"ד** לבין מש"כ ב**ריש סי' קפ"ט**, ודו"ק היטב]. [↑](#footnote-ref-83)
84. והנה לפי **הב"ח והש"ך** הנ"ל [וכפי שביארו **הסד"ט והחוו"ד** הנ"ל שי' הש"ך] יש לדון דאפי' אי נימא דאין תולה בעונ"ב, מיהו בתחילת ראיותיה ייתכן דתולה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-84)
85. והנה לכאו' הוכחת הגרע"א שייכא אך לשי' רש"י דס"ל דלמ"ד וסד"ר שריא מיד אחר וסתה, וא"כ מהא דאחר עונתה אסורה ש"מ דעונ"ב מדאורייתא. אמנם לשי' **התוס' והרא"ש והרשב"א** דס"ל דאף למ"ד וסד"ר לא התיר רבב"ח כי אם במחשב ימי וסתה, א"כ לכאו' אין מקור בדינו של ר"ל דעונ"ב מה"ת, דלכאו' לא אסר ר"ל אלא בשלא עברו ז' ימים אחר העונה. [דעי' ב**רשב"א בתוה"ב הקצר** (סוף ש"ב) שכתב דאהני מחשב אף בעונ"ב. וכן הוא ב**רמב"ן בהלכותיו**. וכן נפסק להלכה ב**טור ושו"ע סי' קפ"ד סעי' י"א]**. אמנם **בביאור הגר"א קפ"ד סקכ"ה** לכאו' מבו' דר"ל באמת אסר אפי' במחשב, אלא דאנן לא קיי"ל כותיה, והיינו משום דאיהו ע"כ ס"ל דוסד"א, עיי"ש היטב, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-85)
86. ויל"ע בעיקר הוכחת הגרע"א, דלכאו' י"ל דהא דמוכיח הש"ס דר"ה ס"ל וסד"א אזי זהו אך משום דקאמר "אסורה" אשר משמעותו דאף בדיקה לא מהני, וזהו אך משום דוסד"א. [הערת הרב ד. אבולעפיא שליט"א].

    ובאמת דע"כ צ"ל כן בשי' **הראב"ד** דס"ל דר"י פליג אדרבה בב"ח וס"ל דבעבר וסתה אזי היא אסורה עד שתבדוק אפי' למ"ד וסד"ר. וקשה, דא"כ היאך מוכיח הש"ס מדר"ה דס"ל וסד"א, וע"כ צ"ל דזהו משום דמלישנא דאסורה משמע דאף בדיקה לא מהני. [↑](#footnote-ref-86)
87. וצ"ע, שהרי מבו' ברש"י דאהני בדיקה אף אחר העונה, והלא חזינן גבי וסת דלמאן דס"ל דהוא מה"ת אזי לא אהני בדיקה אחר הוסת. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-87)
88. ומבו' בחזו"א דלמ"ד דוסד"ר אזי ודאי דאף דין עונ"ב הוא ניהו אך מדרבנן. [וכן מבו' ג"כ בדברי הגר"א הנ"ל, ודו"ק] אך דע, דלפום מאי דמוכיח **הגרע"א הנ"ל** דעונ"ב הוא מה"ת, אזי לכאו' ע"כ מבו' מזה דזהו אפי' למ"ד וסד"ר, שהרי מבו' ברש"י דפלוגתא דר"ה ורבב"ח קאי אמימרא דר"ל, ומבו' א"כ דכו"ע מודו לדינא דר"ל, ודו"ק. [וא"כ צ"ת מדוע באמת עדיפא עונ"ב מוסת]. [↑](#footnote-ref-88)
89. אך צ"ע בזה, דלכאו' ברש"י דידן מבו' לכאו' כהרמב"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
90. הנה בראשונים מבו' לכאו' דהטעם דלא חיישינן לעונ"ב באשה שיש לה וסת, [ובעונה שקודם הוסת] אזי זהו אך משום דהיא מסוקל"ד. והוא חידוש, דלכאו' היה מקום לומר דכל כמה דיש לה וסת אזי מהכ"ת שנאמר דתראה בעונ"ב, ועי'.

    ועי' ב**פרי דעה טו"כ קפ"ט סק"נ** שבאמת כתב עד"ז בשי' המהר"ם פדווה, עיי"ש. אך קשה, דבראשונים חזינן לכאו' לא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
91. הנה בפשוטו משמע ברמב"ן ובר"ן דאשה שיש לה וסת אזי עד עת וסתה היא מסולק"ד, אבל אחר שבא עת וסתה ולא ראתה אזי שוב אין היא מסולק"ד. אמנם יעוי' בר"ן בשבועות בהמשך דבריו במש"כ בשי' הרמב"ם דמבו' דס"ל דאף בעבר וסתה אזי היא מסולק"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-91)
92. יל"ע מדוע הוצרכו הרמב"ן והר"ן להא דהיא מסולק"ד, ותיפו"ל מצד דלא שייך בזה טעמא ד"וכי ולעולם לא תראה", ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-92)
93. הנה לשי' הרמב"ן יל"ע האם בוסת שאחר העונה יש חומר של עונ"ב, ועי' היטב בדברי הר"ן בשבועות. ועי' בחי' הר"א. [↑](#footnote-ref-93)
94. דברי הרמב"ן בזה צ"ת. דהנה לכאו' המכוון בדברי הרמב"ן הוא, דמש"כ דאשה שיש לה וסת היא מסולק"ד אפי' מעונות אזי זהו משום דוסת אלימא מעונה, וזהו שבא להוכיח מדין ד"ש. ואי קשיא לך, דלשי' הרמב"ן הלא מבו' דמחמרינן בעונה טפי מוסת, דבוסת מהני תביעה, ומשא"כ בעונה, הא לא תיקשי, דהרמב"ן הלא באמת כתב להלן ד"לא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה, אלא מפני שאי אפשר לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם וכו'". אמנם העיר בזה הרב א. וייס שליט"א דברמב"ן הלא נראה דלא הוצרך למש"כ ד"לא החמירו וכו'" אלא אחר דחידש דתלינן בוסת רחוק להקל, אבל בלא"ה אי"צ למש"כ, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
95. עי' **בבית מאיר שם** שכתב דלפו"ר נראה מדברי הרמב"ן דהראב"ד פליג על דינו של הרמב"ן דחושש לעונה שאחר הוסת, מדכתב סתם "אבל לחוש לשניהם כאחת אין לנו". אך עיי"ש שהקשה דא"כ היאך כתב הרמב"ן על דברי הראב"ד "וזו דרך טובה להחמיר". ועיי"ש שכתב דע"כ צ"ל דאף הראב"ד מודה לדינו של הרמב"ן, וס"ל דבלא ראתה בוסתה דחוששת לעונה שאחר הוסת. ועיי"ש שנדחק טובא בלשון הרמב"ן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-95)
96. דברי הרמב"ן תמוהין לכאו', דהנה הרמב"ן לעיל כתב דלא חיישינן לעונה שקודם הוסת, ומשום דאשה שיש לה וסת היא מסולק"ד אפי' מעונות, וא"כ הלא לכאו' מה"ט גופא יש לנו למינקט דראתה בוסתה שקודם העונה ולא בעונה. ולמאי הוצרך הרמב"ן לחדש דתלינן להקל שמא ראתה בוסתה, ואשר מבו' דאך מכח ספיקא מטהרינן לה. [הערת הרב נ. רוזנטל שליט"א והרב א. בקר שליט"א].

    [ועי' ב**חזו"א בגליונו חידושי רבינו חיים הלוי פ"ד מאיסו"ב**, ולפי"ד שם יש אולי ליישב, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-96)
97. אלא דלפי"ד נמצא דכל מש"כ הרמב"ן והר"ן דחוששת לעונה שאחר הוסת זהו דוקא בוסת הפלגה, אבל בוסת החודש אינו כן, וזהו דוחק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-97)
98. ולשי' החוו"ד עצמו [קפ"ט י"ב] דעונ"ב הוא יום ל"א לק"מ. [↑](#footnote-ref-98)
99. הנה עיקר מש"כ לחלק בין אם לא ראתה לבין אם ראתה בזמן אחר לא ברירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
100. עי' **אמרי אברהם סי' ט'** [עמ' נ"ט] שכתב דיש לפרש דברי הט"ז בסק"א דאיירי שראתה בוסתה, ד**הט"ז בסקי"ז** הלא ס"ל דאין ראיה שבינתיים מבטלת חששא דעונ"ב, וממילא י"ל דרק בכה"ג לא חיישינן לעונ"ב בשיש לה וסת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-100)
101. עי' ב**אמרי אברהם סי' ט'** [עמ' נ"ט, ד"ה] שיצא לדון בדבר החדש, והיינו, דאף לשי' המהרש"ל ודעימיה דס"ל דבאשה שיש לה וסת אזי לא חיישינן לעונ"ב, מ"מ היכא דשינתה ליום ל' אזי חוששת ליום זה כוסת קבוע. [עיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, ויש לדון בזה בעוד אנפי]. ועפי"ז כתב שם ליישב סתי' הט"ז, עיי"ש.

     [והנה יש לכאו' מקור נכבד לעיקר חידושו של האמר"א מלשון **המחבר סי' קפ"ד סעי' ט'**, ודו"ק היטב].

     והנה בהמשך דבריו שם [עמ' ס"א-ס"ב] כתב אופן נוסף ליישב סתי' ט"ז, והוא, דיש לחלק בין גוונא דהמהרש"ל שלא ראתה כלל, לבין היכא דשינתה ראייתה ליום אחר, עיי"ש מש"כ בזה בטעמא דמילתא עפ"י דקדוק לשונו של המהרש"ל שכתב "מאחר וליכא ריעותא לפנינו" עיי"ש. [↑](#footnote-ref-101)
102. עי' **אמרי אברהם סי' י"א** עמ' פ"ד מש"כ לדון דיש לחלק בין דין בדיקה קודם תשמיש לדין עונ"ב. [↑](#footnote-ref-102)
103. לכאו' קשה, שהרי החוו"ד בכ"ד נקט דכל ענין עונ"ב הוא ניהו אך מכח דאמרינן וכי לעולם לא תראה, וא"כ מה שייך זאת במסולקות דמים.

     והנה באמת שבדברי החוו"ד נראה דלא אזיל בשי' המהר"ם פדווה דס"ל דבהגיע עונ"ב אזי היא אסורה עד שתבדוק, שהרי כתב "**וה"ה** לעונ"ב וכו'", ואשר מזה נראה דאף לעונ"ב חוששת רק כדין וסת שאינו קבוע. [ונמצא דג' שיטות יש בדבר]. ולפי"ז א"ש הקו' הנ"ל, דשפיר י"ל מה דהוצרכנו לסב' וכי לעולם לא תראה אזי זהו אך בכדי שיהא לעונ"ב דין וס"ק דהיא אסורה אף בעבר הוסת עד שתבדוק, ודו"ק. [והנה בשו"ע הגר"ז הנזכר בפנים גם נראה דס"ל דחיישינן ליה אך כוסת שאי"ק, אך קשה, שהרי הביא דין זה בשם מהר"ם פדוואה, ואיהו כתב להדיא דהיא אסורה עד שתבדוק, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-103)
104. והנה לכאו' היה נראה דצדקו דבריו אבל מטעם אחר, והיינו משום דלכאו' אין משמעות למה שראתה בראיה אחרונה כלפי חששא דעונ"ב, שהרי ראייתה האחרונה לא היתה להפלגת ל', וכלפי הפלגת ל' לא ראינו מידי, וממילא מספק יש לנו לחוש בין לעונת היום ובין לעונת הלילה. [הערת הריז"פ שליט"א].

     אך באמת דבדברי הפליתי מבו' דאיירי באופן **דרגילה** לראות בעונה מסוימת, אשר בכה"ג שפיר יש מקום לדון דבדין דיהני אף לענין הפלגת ל'. [וכדאשכחנא ב**סי' קפ"ט סעי' ג'** לענין קביעות שעות, ועי' בזה]. [↑](#footnote-ref-104)
105. והנה יל"ע היאך הדין לשיטתו בראתה ג"פ בהפלגת ל', ולא היו הראיות כולן בעונה אחת, האם תקבע בזה וסת. [ונפ"מ בזה באשה שיש לה וסת], וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-105)
106. ובעיקר מש"כ דעונ"ב הוא ניהו לאו משום וסת יל"ע, שהרי בראשונים [**רש"י בסוגיין, רשב"א בתוה"ב, ורמב"ן בהלכות**], מבו' להדיא דהטעם דחיישינן לעונ"ב הוא ניהו משום דסתם נשים וסתן ליום ל', ויש ליישב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
107. והנה בשי' הסד"ט חזינן דאפי' אם ראתה פ"א בעונה מסוימת סגי בזה לענין דיש לנו לתלות דאף מה שתראה משום הפלגת ל' יהא בעונה זו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-107)
108. והנה יל"ע במש"כ התוה"ש שם "ואפי' עונ"ב דלא נקבע רק פ"א וכו'". דמשמע דהנידון הוא דוקא בכה"ג שנקבע בפ"א. ויל"ע מה הטעם בזה. אמנם בלא"ה צ"ע, דהלבוש הלא ע"כ דלא איירי בכה"ג, עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-108)
109. אמנם יל"ע במש"כ ד**הש"ך והתוה"ש** לשיטתם דס"ל דאף בוסת הפלגה לא מנינן ממנין הראוי, דמלבד דמלשונו שכתב ד"נעקר פעם אחת" לא משמע כדבריו, דהלא א"כ אי"ז מדין עקירה כלל, גם בדבריו בסק"ו נראה בעליל לא כן, דעיי"ש שכתב דהא דנעקר פ"א אזי זהו משום דלענין זה דינו כוסת קבוע, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
110. ומש"כ **הש"ך קפ"ד ב'** הלא כבר כתבו האח' דאיירי בתחילת ראיותיה דוקא. [↑](#footnote-ref-110)
111. אולם באמת דשפיר יש מקום לחלק בין הנך תרי גווני, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-111)
112. ועי' בחכ"צ, ונראה בדבריו שם דעיקר מה שהוקשה לו הוא, דבתחילה כתב הרשב"א חששת וסת החודש גבי וסת הפיהוקין בתחילת דף קע"ד ע"א, [ועי' שכתב דגם הוא כבר מבו' בדבריו בתחילת שער הווסתות,עיי"ש], "וכשהוא בא אצל חששת עונה בינונית בדף קע"ד ע"ד הוצרך ללמדו מפי' רש"י ז"ל אההיא מימרא דר"ל משום ר' יהודא נשיאה ומילתא חדתא היא וכו'". ולא העמיד הקו' מדוע הוצרך ללמוד וסת החודש מוסת הדילוג, ולא למד כן מדינא דר"ל, עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-112)
113. והנה מש"כ החוו"ד דמה שהוצרך הרשב"א להביא ראיה לוסת החודש הוא ניהו להיכא דא"א לדון מצד עונ"ב, והיינו בשיש לה וסת קבוע, הוא תמוה, דאמנם נכון הדבר דבשיש לה וסת אזי ליתא להחומר שיש בעונ"ב והיינו דדינה כוס"ק, מיהו הלא אכתי אית לן למיחש ליום החודש בתורת אינו קבוע מצד הפלגת חודש, ולמאי הוצרכנו להא דאיכא וסת החודש דהוא ניהו משום גרמת החודש, וצ"ע. [אמנם להסד"ט דכתב דנפ"מ לראתה באמצע א"ש]. [↑](#footnote-ref-113)
114. עי' **אמרי אברהם סי' י'** [עמ' ע"ב] שהקשה דממש"כ הש"ך להוכיח כדבריו ממה שמקצת מן הראשונים הזכירו רק חששת עונ"ב, ומקצתם הזכירו רק חששת יום הוסת, אזי ע"כ מוכח דלא ס"ל להש"ך כמש"כ האח' הנ"ל בשיטתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
115. עי' בספר **בדי השולחן** [ביאורים, קפ"ט סעי' א, ד"ה ל' לראייתה] מה שהקשה על דרכם של האח' הנ"ל בשי' הש"ך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
116. והנה לפי מש"כ האח' בשי' הש"ך אזי תמוה טובא דא"כ קו' הש"ך "דהאיך תתפוס את החבל בב' ראשים" תיקשי אף לשיטתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-116)
117. אלא דמדברי ה**רשב"א בתוה"ב בסוף ש"ג** נסתר לכאו' מש"כ הסד"ט, דברשב"א שם איירי בדין פרישה ביום העונה ומ"מ הוצרך ללמדו מדינא דר"ל, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
118. עי' **שו"ע הגר"ז [סי' קפ"ו קו"א א'**], וצ"ב. [↑](#footnote-ref-118)
119. עי' **חוו"ד קפ"ד ט'**, ולכאו' מדבריו שם ע"כ מבו' דס"ל דשעת הוסת הוא רק רגע הראיה ממש. הא מיהא דלדידיה באמת ל"ק כלל ממשמעות דברי רש"י ותוס' דלר"י אסורה בכל גווני כל שעה שישית, דשפיר י"ל דזהו אך משום דין והזרתם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-119)
120. עי' שם בחזו"א שכתב עפי"ד "והא דמונין שעות למעל"ע ענינו מכוונת התורה ולא הסכם מדיני וכדאמר סנהדרין וכו'". אך עי' ב**תומים סי' ל' סקי"ג** שכתב דאין מקור כלל מה"ת לחלוקת היום לשעות, עיי"ש. ועי' **או"ש הל' עדות פ"א ה"ד**. [↑](#footnote-ref-120)
121. יל"ע לפי"ד היאך יהא הדין באופן דראתה כל ראיותיה בין חמש ומחצה לשש ומחצה וכיו"ב. [ועי' **אמרי אברהם סי' ח'** עמ' נ"ג]. [↑](#footnote-ref-121)
122. עי' **חזו"א שם סקס"ה** שכתב דקובעת וסת בכה"ג, אמנם שם אזיל החזו"א דאף לר' יהודה אפשי לקבוע וסת ע"י עונות חלוקות. [ובהמשך דבריו שם באמת חוזר בו מדין זה, והיינו מכח דברי הרמב"ן בהלכותיו שכתב להדיא דא"א לקבוע וסת ע"י ראיות בעונות חלוקות, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-122)
123. עי' **ראב"ד בעלי הנפש** [שער הווסתות סימן א' אות י'], ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-123)
124. והוא חידוש, דבפשוטו היה נראה דחלוקין טובא, ועי'. [↑](#footnote-ref-124)
125. וקשה, דהא הול"ל דכל הלילה אסורה אשר בזה אתי לאיפלוגי אדרבי יוסי, ומהו דקאמר דכל היום שלה אשר בזה כו"ע מודו. ועי' **פליתי קפ"ד סק"ז** שעמד בזה, עיי"ש. ועי' **חתם סופר לסי' קפ"ד סעי' ה'**. [↑](#footnote-ref-125)
126. והנה מבו' מזה, דשייך איסורא דוהזרתם אף היכא דא"א לבא מצד חזקת הוסת. וצ"ת מהו גדר הדין בזה, ועי'. [↑](#footnote-ref-126)
127. ולפי"ז יש מקום לדון מהי נקודת המחלוקת בין רבי יהודה לרבי יוסי, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-127)
128. עי' **ראב"ד בעה"נ** [שער הווסתות א' א'] שכתב להדיא דהתירו אפי' בשעת וסתה ממש. [והובאו דבריו ב**רשב"א במשמרת הבית ש"ב**]. [↑](#footnote-ref-128)
129. והנה לפי"ז יש לדון כמו"כ בהא דנפסק ב**שו"ע סי' קפ"ד סעי' ב'** דחו"נ שרי בעונת הוסת, היאך הדין בשעת הוסת עצמה, וצ"ע.

     והנה עי' **לחו"ש סי' קפ"ד** [שמלה סק"א] שמצדד לומר דבשעת הוסת אסור אפי' חו"נ. אמנם בדבריו שם נראה דס"ל דשעת הוסת אסורה מה"ת. וא"כ אכתי יש לדון כד נימא דאף איסורא דשעת הוסת הוא ניהו רק מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
130. והנה **בבעה"נ** [שם א' ה'] כתב בתוה"ד "ומפני שעת הוסת כל העונה נאסרת", ויש ליישב, ועי'.

     וע"ע שכתב [שם א' ד'] "כיוון דוסתות דרבנן כ"ש סמוך לוסת", וג"ז יש ליישב. [↑](#footnote-ref-130)
131. הנה החוו"ד כתב הנפ"מ לקולא שיש בזה. והנה כ"ז לשיטתו דבעינן בדיקה בכל משך הוסת. אמנם לפי הסכמת האח' דסגי בדיקה של רגע אחד, אזי א"כ אדרבה נפיק חומרא מדינו של החוו"ד. דמעתה ניבעי שתבדוק בהשעה דייקא, ועי'. [↑](#footnote-ref-131)
132. הנה מלשונו של החזו"א נראה בעליל דאף איהו סבר דשעת הוסת הוא ניהו אך השעה שקבעה עצמה לראות בו, אלא דמאחר וכל כמה שרואה באותה עונה אזי אי"ז נידון כשינוי וסת, הלכך, כל כמה דעברה שעת הוסת ולא ראתה, אזי מכח חזקת הוסת יש לנו לומר שתראה בהעונה מיהת. [ולפי"ז קודם השעה באמת אין תורת וסת, דהלא יש לנו לומר שתראה בהשעה].

     ולכאו' מבו' כן להדיא במש"כ בתירוץ השני על קו' החוו"ד מדין ד"ש באשה שיש לה וסת, עיי"ש היטב, ודו"ק. [אמנם מתירוצו הראשון לכאו' מבו' לא כן, וצ"ע בזה].

     אלא דא"כ בדין דאף להחזו"א לא תועיל בדיקה בהעונה ולא בהשעה. ואילו בדבריו בסקכ"ב מבו' דמהני. [אא"כ נימא דקאי שם אנשי דידן דאין להן שעה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-132)
133. והנה בעיקר תירוצו הראשון של החזו"א יל"ע, דאכתי הו"ל לטמאה למפרע מצד טומאת הוסתות, וכאיתא לעיל טז. דחוששת לוסתה. עי' **בית מאיר קפ"ט, י"ט**. [↑](#footnote-ref-133)
134. עי' **שו"ת נאות יעקב** [סי' כ"ו סקי"א] שכתב בתחילה ליישב כתי' קמא בחזו"א, אבל דחה זאת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-134)
135. ויל"ע בזה, דלשון הראב"ד [וכן הוא לשון המחבר] "אינה חוששת אלא לשעתה בלבד" מורה בעליל דאתינן להקל מחמת קביעות השעות, ולא להחמיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
136. עי' **בהפלאה** שתמה על פירוש זה, דלא שייך לקבוע וסת היכא דאין הסירוג שוה, וכחזינן הכי בוסת החודש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-136)
137. יל"ע היאך הדין בשינתה פ"א לראות בשעה אחרת, האם נימא דשוב חוששת לכל היום, וכדמצינו בכל וסת שבשינתה חוששת למה ששינתה, או דילמא יש לחלק בזה, דייתכן דמאי דבעלמא חוששת למה ששינתה אזי זהו אך משום דאי"ז סותר לעצם החזקה של וסתה הקבוע, דחזקת הוסת הקבוע הלא אינו מחזיק שלא תראה בזמנים אחרים, [אלא דממילא היא מסולקת, ודו"ק], ומשא"כ בנידו"ד הלא זו כל ענינה של וסת זו דלא תראה כי אם בשעתה, וממילא י"ל דמאחר וא"א לעקור את החזקה ע"י פ"א, הלכך עומדת החזקה במקומה, ולא חיישינן אלא לשעתה, ועי' היטב בזה. [עי' **אמרי אברהם סי' ח'** (עמ' מד- מה) מש"כ בזה. וע"ע שם שדן האם גבי לגבי הך וסת איתא לדינא דחזר הוסת למקומו]. [↑](#footnote-ref-137)
138. והנה מבו' בב"ח דפירש דאיירי דודאי נמשכה ראייתה גם ביום. אך קשה דאין לזה שום רמז בדברי הראשונים, וצ"ע. גם עצם דבריו צ"ב דמה מהני מה שנמשך והלא כל כמה דהתחילה בלילה אין היא חוששת לעונת היום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
139. וקשה ממש"כ **החוו"ד סי' קפ"ד סק"ד** דבשכחה יום וסתה הרי היא מותרת משום דין ספד"ר לקולא. [↑](#footnote-ref-139)
140. והנה דבר זה צ"ת, דהלא מזה דאסרינן לה בשעה שנמשכת ראייתה אזי ע"כ מבו' דיש בהך שעתא תורת "שעת וסתה", וא"כ הלא בדין דתאסר ממילא כולי עונה. ויש לדון טובא בזה, ועי'. [↑](#footnote-ref-140)
141. עי' בדברי הראב"ד שכתב דהטעם דאינה אסורה כל היום זהו "לפי שעיקר הוסת בתחילתו הוא, כדאמרינן לקמן שאין האשה קובעת לה וסת בתוך ימי נדתה וכו'". ודבריו צ"ת, דהלא מהא דלמשך ראייתה היא חוששת אזי ע"כ מבו' דבגוונא דא א"א לדון מצד דינא דאין אשה קובעת לה וסת בימי נדתה, וא"כ מאי אייתי מהתם לענין דאינה חוששת לכל היום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
142. הנה מש"כ כן בשי' סברא תנינא שהובאה בראב"ד וברא"ש הוא תמוה טובא, דהלא נראה להדיא בדברי הראב"ד והרא"ש דהך מ"ד ס"ל דאף לרבי יהודה הרי היא חוששת לשעה שרגילה לראות ביום, וצע"ג.

     אלא דבאמת שמצינו להדיא מאן דס"ל דאינה אסורה כלל בעונת היום, דזהו הלא שי' **הרז"ה בהשגות [סק"ו]** ושי' **הרשב"א בתוה"ב**. [אמנם לא מצינו דלשיטתייהו תליא דין זה בפלוג' דרבי יהודה ורבי יוסי].

     ועי' היטב ברשב"א שם דמבו' בדבריו כמש"כ הב"י בשי' הסב' תנינא שהביא הראב"ד, דלרבי יהודה לא ייתכן שבמשך הוסת תהא אסורה ואילו בשאר עונה תהא מותרת, ודו"ק.

     [והנה בעצם מה שנתקשה הב"י בלשון הטור היה אפשר אולי ליישב דכוונתו לשי' הרשב"א והרז"ה הנ"ל. אולם זהו דוחק דנקיט הלא לישנא דהראב"ד והרא"ש, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-142)
143. אך עי' **ב"ח סי' קפ"ד סק"ז** שנקט דהרז"ה לא פליג על הראב"ד בדין רואה מקודם הנה"ח עד אחר הנה"ח, עיי"ש. וקשה, דלכאו' בדבריו הנ"ל מבו' להדיא לא כן, וצ"ע בזה. [הא מיהא דממה שלא השיג הרז"ה על הראב"ד במקומו היה משמע מזה קצת דיש חילוק בין ב' האופנים, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-143)
144. הנה לשי' **הרז"ה** [סק"ב] דס"ל כרש"י דכל היום שלה היינו להתירא אזי לכאו' מוכרח מזה דאפי' במשך הוסת היא מותרת. ובאמת ש**הראב"ד** דס"ל דאסורה בשעת הוסת הוא ניהו ע"כ לשיטתיה דס"ל דכל היום שלה היינו לאיסורא, ודו"ק. אולם עי' היטב ב**רא"ש**, ולכאו' מבו' דלא כדברינו. אך עי' **ערול"נ**. [והנה **הרשב"א בתוה"ב** דס"ל כהראב"ד בפירוש כל היום שלה, אזי באמת מבו' בדבריו דמסוגיין א"א להוכיח אלא דלא אסרינן לה לכולי עונה. אלא דהרשב"א שם ס"ל דמזה מוכרח דאף שעת הוסת מותרת, ודו"ק היטב]. [↑](#footnote-ref-144)
145. עי' **סד"ט קפ"ד סק"ט** [ד"ה ובעל כרחך] שכתב דהראב"ד לא חילק לדינא בין פוסקת לשופעת, והיינו משום דס"ל דגזרו פוסקת משום שופעת, עיי"ש. [ויל"ע ממש"כ הראב"ד ג' כ"ד כיון דמן הדין אינה קובעת בתוך ימי נדתה אלא **מספק** שופעת או מדלפת, וצ"ע].

     ועי' **חזו"א סי' פ"ה סקי"ט** שכתב ג"כ דלשיטת הראב"ד אזי היא אסורה במפסקת אטו מדלפת. אמנם עיי"ש דמצדד לומר דבהפסיקה יום שלם לא גזרינן אטו מדלפת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-145)
146. הנה מלשון זה מבו' לכאו' דהטעם לחוש לכולהו יומי זהו משום דנקטינן דכל הראיה מתחילתה ועד סופה היא מכלל עצם הוסת.

     אך עי' **רשב"א בתוה"ב** דמבו' בדבריו שם דהצד לחוש לכולהו יומי זהו אך משום "שאין ידוע עיקר הוסת אם בתחילתו והשאר טפלה לו, או שמא סופו, או אמצעיתו עיקר וההתחלה טפלה דמשום דמים יתירים דאיתוספו בה מקדים הוסת לבא" עיי"ש היטב, וצ"ע.

     הא מיהא דהרשב"א גופיה בתחילת דבריו שם כתב נמי כהראב"ד דזהו משום ד"כולי יומי ראיה כעונה אחת וכשעה אחת", עיי"ש, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-146)
147. הנה מרהיטת דבריו של הראב"ד נראה דס"ל דאף ביום האחרון היא אסורה כל העונה, ולא רק במשך זמן הראיה. [וביותר נראה כן ממש"כ דבכה"ג "איכא טעמא אחרינא דמבעי ליה למיחש לכל ימי העונה כדברי המחמיר", והנה לפי דברי המחמיר דס"ל דחיישינן לטועות הלא ודאי דהיא אסורה כל העונה, ועי']. וקשה מ"ש ממש"כ הראב"ד גבי ראתה מקודם הנה"ח לאחר הנה"ח דאינה אסורה אלא בזמן משך ראיתה. ויש ליישב, וצ"ע.

     אמנם יעוי' ב**פרישה [קפ"ד י"א]** שכתב דאינה אסורה ביום שכלה וסתה אלא כדי משך הוסת, עיי"ש וצ"ע בזה.

     [ועי' ב**ראב"ד ג' כ'** וב**ראב"ד ג' כ"ד** ושם ודאי נראה דמה שקובעת ליום ההמשך דקובעת לכל העונה. אמנם יש אולי לחלק בזה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-147)
148. עיי"ש שכתב דלפי הראב"ד היה בדין דבראתה א-ב, ב, א-ב, דתקבע וסת, "דהו"ל כראתה פעם אחת בתחילת העונה ופ"א בסופו דקבעה וסת". ונראה מדבריו דהיינו שתקבע וסת הן לא' והן לב'. וכתב ע"ז דזהו דבר זר ורחוק. והנה יעוי' ב**ראב"ד ג' כ'** דמבו' להדיא דבאופן זה אינה קובעת כי אם לב' בלבד, עיי"ש ודו"ק. [↑](#footnote-ref-148)
149. עי' **חוו"ד קפ"ד ז'** שכתב דמש"כ **הרמב"ן בהלכה ט"ז** דבזמן הזה אשה קובעת וסת אפי' בימי נדתה משום טועות דזהו דוקא בפוסקת ולא בשופעת עיי"ש. והנה לפי"ז לכאו' ע"כ נמצא דמש"כ **הרמב"ן בהלכ"ב** אי"ז משום חשש טועות דודאי מסתימת דבריו מבו' דאיירי אפי' בשופעת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-149)
150. עי' **בפרד"ר שם** שכתב ד**הרמב"ן בהלכה ט"ז** כתב להדיא דהך דינא הוא דוקא בזמן הזה. ואילו בהלכ"ג לא הזכיר מזה כלום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-150)
151. עי' שם בדברי הרשב"א שהקשה מהא דתינוקת לעיל י:. וצ"ע מדוע לא הקשה כן אעיקר דינא דאין אשה קובעת לה וסת בימי נדתה. ועי' ב**סד"ט קפ"ד סק"ט** שעמד בזה, ועיי"ש שכתב דבאמת הו"מ לאקשויי אעיקר דדינא. אמנם הדוחק בזה מבו', ויש לעיין בזה. [↑](#footnote-ref-151)
152. והנה הפרד"ר בנה יסודו על דברי **הרז"ה בהשגות סקט"ו**. אך צ"ע ד**הרז"ה גופיה בסקי"א** כתב גבי רואה כמה ימים דאינה קובעת משום דאין אשה קובעת בימי נדותה. ולפי המבו' אזי תיקשי למאי הוצרך לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
153. ולפי"ד הפרד"ר נראה דיש ליישב היטב קו' **הסד"ט בס"ק הנ"ל** [ד"ה וקשיא לי], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-153)
154. אך צ"ע בזה, דא"כ היאך סתמו הפוסקים דברואה כמה ימים דלעולם אינה חוששת כי אם לעונה הראשונה, והלא באופן שביום הראשון ראתה סמוך לשקיעה אזי בכה"ג יש לנו הלא לחוש אף לעונה שניה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
155. אך צ"ע בזה, דהלא הרא"ש הכריע דלא כהראב"ד מכח סוגיא דלעיל יא., וא"כ הלא לכאו' מוכח מהתם דבכל גווני לא חיישינן להמשך ראיה. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-155)
156. עי' **אמרי אברהם סי' י"ב** [עמ' צ"ד] שכתב דאפשר לקייים עיקר דרכו של הנוב"י, אבל דלא כוותיה במש"כ דיש בהך גוונא תורת וסת קבוע, דשפיר י"ל דדינו רק כוסת שאינו קבוע, ולפי"ז לא תיקשי קו' החוו"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-156)
157. ולכאו' איכא נפ"מ לדינא בין הנוב"י לפליתי לענין אם יש בזה דין וסת לענין שאם עבר הוסת דאסורה עד שתבדוק, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-157)
158. עי' **אמרי אברהם הנ"ל** [עמ' צ"ה] מה שתמה על הפליתי מ**נדה לט.** עיי"ש. [↑](#footnote-ref-158)
159. עי' ב**אמרי אברהם הנ"ל** [עמ' צ"ו] שכתב לתמוה על מה שפירש ה**פרד"ר** בביאור מה שהביא התרוה"ד מפרק האשה. ועיי"ש שכתב לפרש דבריו באופ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-159)
160. ולכאו' קשה, שהרי ברשב"א מבו' דהטעם דלא חיישינן להמשך הוסת זהו משום דהוא טפל, ולא חיישינן לטפל, דבהסתלק העיקר נסתלק הטפל. [והנה באופן שמקדמת ל"ק, דבהך גוונא הלא לא חזינן דנסתלק העיקר, אבל במאחרת הלא א"א לומר כן, ודו"ק], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-160)
161. יל"ע מה ראו על ככה לאסור העונה שלפני הוסת ולהתיר העונה שאחר הוסת, והלא בעונה שאחר הוסת יש סב' טפי למיחש שתראה בו, דאחר שלא ראתה בוסתה אזי יש לנו לחוש שמא תאחר לראות, ומשא"כ בעונה שקודם הוסת דמהכ"ת שתשנה שתקדים מזמנה הקבוע. [וכדחזינן בשי' **הרא"ה בבדק הבית** דס"ל דאחר הוסת חמור טפי מאשר לפני הוסת, והוא לכאו' משום הסב' הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-161)
162. הנה לכאו' עולה לפי פירוש זה, דאם תראה בתחילת הלילה בלילי טבת דתחוש לעונת היום שלפניו ולתחילת הלילה, [וכן לסוף הלילה שקודם עונת היום]. וכ"כ **הפרי דעה טו"כ קפ"ד ב'** בשי' הש"ך.

     והנה לכאו' נראה ברור דעד כאן לא דיינינן לתחילת הלילה דלילי טבת בתורת דזהו המשך לעונת היום אלא לענין דין פרישה דעונה. אבל לענין מאי דקיי"ל דלקביעות הוסת בעינן שתקבע בעונות שוות אזי ודאי דניבעי שיהו ג"פ ביום ממש או בלילה ממש. [והלא לפי הדרך השניה שכתב הדרישה וכן לפי הט"ז הלא ע"כ צ"ל דעונה לענין פרישה לחוד ועונה לענין קביעות לחוד, ודו"ק].

     ומעתה צ"ע טובא, דא"כ באופן שקבעה וסת ע"י ג' ראיות שחלקן היו בתחילת הלילה [בלילי טבת] וחלקן באמצע הלילה אזי בזה באיזה י"ב שעות נאסרנה. [ולא מסתבר דלענין זה ניזיל בתר ראיה אחרונה, דהלא אין לזה משמעות כלל לענין אימת תראה, דהלא לענין קביעות הוסת אזלינן בתר יום ולילה ממש, ודו"ק היטב בזה]. ואולי בכה"ג באמת תאסר כל הכ"ד שעות, וצ"ע. [והנה כיו"ב תיקשי נמי לפי הדרך השניה שכתב הדרישה].

     והנה לשי' הט"ז ל"ק, דנראה דבגוונא דא אזי לעולם מוסיפין באופן שוה לפני ואחרי משך הזמן שראתה כל ראיותיה. [ועד"מ, אם ראתה כל הג' ראיות במשך ו' שעות אזי אסורה בהנך ו' שעות, וג' שעות קודם וג' שעות אח"כ]. אלא דזה נראה ברור דבאופן שראתה ג' פעמים בלילי טבת, ופ"א היה בתחילת הלילה ופ"א היה בסוף הלילה אזי פשיטא דבכה"ג תהא אסורה טפי מי"ב שעות, דהלא בכה"ג שעת הוסת עצמו הוא טפי מי"ב שעות, וי"ב שעות ניתנו להוסיף על שעת הוסת ולא לגרוע. [↑](#footnote-ref-162)
163. אמנם מסתימת דברי הטור ושו"ע נראה בעליל דלא כדבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-163)
164. והנה בפשוטו מבו' בדברי הראשונים דהטעם דחוששת מחמת פיהוקה דתראה אזי אי"ז משום דהפיהוק הוא 'סיבה' לראייה, אלא זהו משום דהפיהוק הוא 'סימן' לראייה.

     ומעתה יל"ע טובא מהו באמת ענינה של חזקה זו דע"י שפיהקה ג"פ וראתה מחזקינן לפיהוקיה דהן סימן לראיה. דלכאו' קשה, דהנה אשה שאין לה וסת הגוף הלא אינה חוששת כלל לפיהוקה, וע"כ חזינן מזה דשפיר שייך שיבא פיהוקה מחמת ד"א, וא"כ לא ברירא מאי אהני לן הא דפיהקה ג"פ וראתה, דאמנם חזינן באשה זו דשייך בה מציאות שיבואו פיהוקיה מחמת ראיה, מיהו היכא חזינן דלא שייך בה פיהוק מחמת ד"א. [והנה לזה היה אפשר אולי לומר דלעולם סגי בהא דהוחזק לן דשייך בה מציאות זו שפיהוקיה יבואו מחמת ראיה דממילא צריכה היא למיחש לזה מספק, אלא דכל כמה דלא חזינן כלל דשייך בה מציאות זו שפיהוקיה יבואו מחמת ראיה אזי לא חיישינן ליה. אך א"כ תיקשי היאך נעקר וסת זה ע"י שג"פ פיהקה ולא ראתה, והלא מעולם לא הוחזקה שפיהוקיה לא יבואו מחמת ד"א, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-164)
165. אך עי' **מאירי סו.** שהביא פירושו של הרז"ה. ואילו בסוגיין כתב כהרשב"א וז"ל, "ואינו דומה לפיהוק או עיטוש, שהרי באלו אין האורח בא בסיבתם, אדרבה המקרים באים לסבת האורח", ויל"ע בזה.

     והנה בגוף דברי המאירי בסוגיין יל"ע, דבתחילת דבריו כתב וז"ל "השני הוא הנקרא וסת המקרה מפני שהוא **וסת התלוי במקרים המתחדשים בה מאליהם** והוא הנקרא בלשון תלמוד וסת הגוף", וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-165)
166. הנה הרמב"ן אזיל בשי' הרי"ף דבעיא בדיקה רק ג"פ ראשונים. ויל"ע האם גם לשי' הרמב"ם והרא"ש דבעיא בדיקה לעולם אם נמי דינא הכי, או דיש אולי לחלק בזה, ועי'. [↑](#footnote-ref-166)
167. וכן מבו' לכאו' בשי' **הרמב"ן נדה טו.** [↑](#footnote-ref-167)
168. ועי' **חוו"ד** [חידושים קפ"ט ב'] ו**שו"ע הגר"ז** [קפ"ד מ"ה] דס"ל דבלמודה לראות בסוף הפיהוק אינה חוששת בעונ"ב. והיינו משום דלא חיישינן שתראה בלא פיהוק. [↑](#footnote-ref-168)
169. ועי' **נאו"י שם סק"ט** שכתב דאמנם היא עלולה לראות בכל עת, מיהו אין היא עלולה לראות אלא ראיה עם סימן, ולעולם כלפי ראיה בלי סימן הרי היא מסולקת דמים, עיי"ש.

     איברא, דדבריו בזה צ"ע. דמדוע נימא דאין היא עלולה לראות בלא פיהוק, והלא מעולם לא הוחזקה שלא תראה בלא פיהוק. [ולפי המבו' בדברי הראשונים בסוגיין (וכן הוא בטור ושו"ע) דאין וסת הפיהוק נעקר ע"י שראתה ג"פ בלא פיהוק. וממילא מבו' מזה דקובעת שפיר וסת הפיהוק אף היכא דראתה ביני וביני בלא פיהוק, ובכה"ג הלא ודאי דלא הוחזקה שלא תראה בלא פיהוק]. ומאי דבוסת הימים חזינן דהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה [הגם דגם שם הלא לא הוחזקה מעולם שלא לראות שלא בשעת וסתה, ואף שם הלא קובעת וסת אף היכא דראתה ביני וביני גם שלא בשעת וסתה], התם זהו משום דעצם זה שיש לה זמן קבוע לראייתה משוי בה תורת סילוק דמים שלא בשעת וסתה. מיהו בוסת הגוף דהוי סימן גרידא הלא לא שייך כלל הך מילתא, ודו"ק היטב, וצ"ע בכל זה.

     והנה **רש"י במתני'** כתב וז"ל "בכך היא למודה לראות בכל עת שהיא רואה", ובפשוטו נראה דכוונתו לומר דאיירי שהוחזקה שהיא רואה רק ע"י פיהוקים, ולפי"ז א"ש היטב דינא דד"ש, שהרי הוחזקה שאינה רואה בלא פיהוק. מיהו לפי מאי דקיי"ל כהראשונים דאין נעקר וסתה ע"י שרואה בלא פיהוקים אזי ע"כ מבו' דלא ס"ל הכי. [וודאי שאין נראה דדין וסת הגוף לענין ד"ש ודין וסת הגוף לענין בעלה ולטהרות לחוד, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-169)
170. ובעיקר דרך זו יש לתמוה מהא דמבו' ב**תוס' ג. [ד"ה מרגשת] ובראשונים שם** דאף בראתה השתא בהרגשה הרי היא טמאה למפרע, ודו"ק, וצ"ע. [אמנם יש ליישב דשאני פיהוק דמורה על התעוררות הדם לצאת, ובע"כ דזהו תחילת ראייתה, ועי'. ועי' חוו"ד ס'י ק"צ סק"א שחילק בין זיבת ד"ל לפתיחת פי המקור עד"ז].

     עוד קשה, דלפי"ז הלא נמצא דדין ד"ש בוסת הימים ודין ד"ש בוסת הגוף הן תרי דיני דלא שייכי אהדדי כלל, ובסוגיין לכאו' משמע דשייכי אהדדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
171. עי' ב**שו"ע הגר"ז סי' קפ"ט סקצ"א** שכתב וז"ל, "ואפילו לא פיהקה בתוך ימי החדש או שפיהקה וראתה חוששת לר"ח מתחלת העונה אף בלא פיהוק כי שמא ר"ח הוא הגורם ולא הפיהוק". ומבו' לכאו' בדבריו דאילולי דחיישינן שמא ר"ח לבד גורם אזי לא היתה צריכה לחוש מתחילת העונה. ומבו' לכאו' דאין לה לחוש בר"ח מתחילת העונה משום שמא תפהק בר"ח. אמנם יש לדחות, דיש הלא נפ"מ במש"כ להיכא דרגילה לראות בסוף הפיהוק, ודו"ק, וצ"ע.

     עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט וסת הז' אות ד'] שכתב דבפיהקה ב"פ באמצע החודש וראתה, ואח"כ פיהקה בר"ח וראתה, דאינה חוששת ליום החודש, דאיך נאמר שתחוש לראיה זו דר"ח דלמא יומא קא גרים, והא אמרינן דקבעה וסת לפיהוקין, עיי"ש. אולם ייתכן דכוונתו דלא חיישינן ליה בתורת וסת הימים, אבל לעולם חיישינן שתפהק ותראה, ונפ"מ בלמודה לראות בסוף הפיהוק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-171)
172. אלא דא"כ באמת צ"ע מ"ש עונ"ב דחוששת בו שמא תפהק מוסת הפלגה או חודש דאינה חוששת שמא תפהק. וצ"ע בזה. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-172)
173. אך יל"ע בזה ממשמעות דברי הרמב"ם, ועי'. [↑](#footnote-ref-173)
174. דלגבי איסורה לבעלה אזי לכאו' אין בזה נפ"מ, דהלא קיי"ל **בסי' קפ"ט סעי' כ"ה** דבמורכב אזי היא חוששת מתחילת העונה. [ואמנם קיי"ל דבעבר היום ולא פיהקה אזי היא מותרת בלא בדיקה, מיהו לשי' הרמב"ם ליתא לנפ"מ זו, דהלא שי' הרמב"ם דבכל וסת אם עבר וסתה הרי היא מותרת בלא בדיקה]. [↑](#footnote-ref-174)
175. אך צ"ע בזה, דאם כל הנפ"מ בזה הוא רק לענין טהרות, אזי למאי הוצרך הרמב"ם להביא כלל ענין וסת הגוף בהל' איסו"ב. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-175)
176. ולפי"ז א"ש היטב מה שלא הביא הרמב"ם דינא דמתני' דהיתה למודה להיות רואה בתחילת הוסתות בהל' איסו"ב.

     והנה לשי' הרמב"ם ארווחנא מדוע רישא דמתני' סג: איירי בדוקא בדין הטהרות, ולא איירי גבי איסורה לבעלה דומיא דסיפא דאיירי לענין זה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-176)
177. והנה לפי מש"כ **שו"ע הגר"ז** [סי' קפ"ט סקפ"ג וסקצ"ז] דאף במורכב דחוששת מתחילת העונה מ"מ אין היא צריכה בדיקה כל זמן שלא פיהקה, אזי משכחת לה נפ"מ אף גבי בעלה, ועי'. [↑](#footnote-ref-177)
178. ועי' ב**פרד"ר שפ"ח קפ"ט סקנ"א** שדן גבי מיני הפיהוק שמנו הראשונים [ושע"ז כתב הרא"ש דכולן דברי אלוקים חיים] אם הן מצטרפין זה עם זה. [ולכאו' ברא"ש ודאי חזינן דאין מצטרפין, שהרי כתב להדיא דהטעם דכולן אמת לדינא זהו אך משום דכל חוש שינוי הגוף כיון שהוחזקה בו הוא סימן להתעוררות עקירת הדם, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-178)
179. והנה **הרמב"ן** בהלכותיו נמי איירי בגוונא דהשו"ע. אבל **הרשב"א בתוה"ב** באמת כתב דינו באופן דראתה ג"פ ע"י ג' מינים שונים של וסת הגוף עיי"ש. [↑](#footnote-ref-179)
180. כ"כ **החוו"ד חידושים סק"ב**. והחוו"ד בזה לשיטתו ב**ביאורים קפ"ט סקל"א** דס"ל דבנמשכת הראיה אחר הוסת אזי חוששת היא כבר מתחילת העונה. אמנם עי' **דברי חמודות סקי"ד** דס"ל דאף בכה"ג אין היא אסורה אלא מסוף הפיהוק, ולדבריו אזי בדין דאף בכה"ג לא תחוש לעונ"ב.

     עי' **שו"ע הגר"ז קפ"ד מ"ה** שכתב דברואה אחר הוסת אזי ליכא חובת פרישה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-180)
181. עי' **חוו"ד חידושים קפ"ד כ"ג** דבפשוטו נראה שם דס"ל דאף אשה שקבעה שעה לראיותיה חוששת היא בעונ"ב לכל העונה. ולכאו' נראה מזה דאזיל בשי' **הפליתי קפ"ד ט"ו** דס"ל דלא אהני קביעות עונה לגבי עונ"ב וזהו מחמת "דלאו משום וסת אתינן עלה", וממילא ה"ה דלא אהני קביעות שעה. וא"כ צ"ע במאי שניא וסת הגוף דאהני אף לגבי עונ"ב. [הערת הרב ש. י. אויערבך שליט"א].

     ואין לומר דטעמא דהחוו"ד הנ"ל הוא ניהו משום דס"ל דאף גבי עונ"ב אמרינן דאתיא קביעותה דיומא ועקר לקביעותה דשעה, [שהרי דינו כוסת קבוע], דהלא ממש"כ דבלמודה לראות בסוף הפיהוק אין היא חוששת לתחילת הפיהוק אזי ע"כ מבו' מזה דס"ל דגבי עונ"ב א"א לדון תורת קביעותה דיומא, ודו"ק.

     ובעיקר דין עונ"ב באשה שיש לה קביעות שעה, עי' **דרכ"ת קפ"ט ג'** שהביא מה**מקור חיים** דחוששת רק לשעתה. [ועי' שם שכתב דזהו משום דבעונ"ב ליכא קביעותה דשעה]. [↑](#footnote-ref-181)
182. ועיי"ש שמכח קו' זו כתב דצ"ע לדינא, ויש להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-182)
183. לכאו' כוונת קושייתם, דהנה שם נחלק הש"ך עם המחבר גבי וסת הגוף **המורכב** אם חוששת לעונ"ב, דבשי' המחבר מבו' דס"ל דחוששת לעונ"ב, והש"ך פליג דמאחר וקבעה לימים ה"ז כוסת הימים, ואינה חוששת לעונ"ב. [ויסוד פלוגתייהו היאך לפרש דברי **הרמב"ן בהלכות פ"ה הל"ה** שכתב וז"ל "היה לה וסת הגוף ואין לה יום קבוע הרי היא אצלו בחזקת טהרה עד העונה כמי שאין לה וסת",עיי"ש], ומבו' א"כ דבוסת הגוף לחוד אזי כו"ע מודו דחוששת לעונ"ב, וזהו דלא כמש"כ החוו"ד בשי' הש"ך.

     אמנם נראה דאי משום הא אזי ל"ק כלל, דלכאו' אינו ענין כלל לנידון דידן. דשם הנידון הוא לענין חובת בדיקה ושאלה אחר שעבר הוסת, ובזה ודאי דיש לנו לחוש שפיהקה במשך היום, ומשא"כ נידו"ד דאיירינן לענין חובת פרישה דבכדי לאוסרה בתשמיש צריכת ע"כ למיחש שמא תפהק בשעת תשמיש, ובזה דן החוו"ד אם חיישינן לזה אם לאו. [ומפורש כן בדברי החוו"ד, דהלא לענין היכא דראייתה קודם הוסת אסרינן לה בעונ"ב, וזהו ע"כ משום דבכה"ג סגי לן שתפהק עד סוף העונה].

     הא מיהא, דעל עצם חידושו של החוו"ד דאף בעונ"ב אין לנו לחוש שתראה בלא פיהוק, [ובזה קאי אף למסקנא, שהרי מה"ט ס"ל דבלמודה לראות בסוף הפיהוק אזי אין בכה"ג חובת פרישה בעונ"ב, וכנ"ל], אזי צ"ע טובא בזה, דממש"כ הש"ך שם להוכיח דלא כהמחבר מסי' קפ"ט סעי' י"ט אזי לכאו' מוכח דס"ל דחוששת לעונ"ב אף לראיה בלא פיהוק, עיי"ש היטב, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
184. עי' בבדי השולחן שם שכתב דהטעם בדברי הגר"ז דאי"צ בדיקה הוא ניהו משום דהא דלא פיהקה חשוב כבדיקה. והנה יש לדון בזה מסב', דאף אם לא חיישינן שתראה בלא פיהוק, מיהו עדיין אין בזה תורת בדיקה דענינו להחזיק מצב **ודאי** של טהרה. [אמנם עי' לשון **הרמב"ן בהלכותיו פ"ו הל"ח**. אך נראה דאינו ראיה, דהלא אף גבי תביעה מצינו לשון זה, וודאי שאין בזה תורת בדיקה גמורה ועי'].

     אלא דלכאו' יש לפרש דברי הגר"ז באופ"א, די"ל דאין שום תועלת בבדיקה קודם שתפהק, דהוי כבדיקה קודם שעת הוסת, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-184)
185. צ"ב, דמאחר וחוששת לוסתה אזי א"כ למאי נפ"מ בהא דאינה חוששת לעונ"ב. ולכאו' כוונתו, דנפ"מ דאחר שבדקה משום וסתה ומצאה טהור, אזי שוב אין היא צריכה לחוש לעונ"ב. וא"כ לכאו' מבו' מזה דאזיל בשי' **המהרש"ל** שהובא ב**ט"ז קפ"ט סקל"א** דס"ל דבעבר וסתה ולא ראתה דאי"צ שוב לחוש לעונ"ב, ודלא כ**חוו"ד** שם. [ואמנם הש"ך בהמשך דבריו כתב דאין לה לחוש בכה"ג לעונ"ב ד"כיון שיש לה וסת ודאי ראתה, אמאי תחוש לעונ"ב", אולם ע"כ דזה בא להוסיף בסו"ד (וזהו שכתב שם ועוד מדכתב הרשב"א וכו'), אבל מעיקרא לאו משום זה אתי, וכמבו' כן במש"כ להוכיח כדבריו מסעי' י"ט, ודו"ק היטב].

     והנה במש"כ להוכיח כדבריו מסעי' י"ט אזי מבו' דס"ל דאף היכא דנתברר שלא פיהקה ביום וסתה וממילא ליכא חששא מצד הוסת, דג"כ אין לה לחוש לעונ"ב, ולכאו' מזה ג"כ מוכח דלא כהחוו"ד. [אמנם יש אולי לדון בזה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-185)
186. נראה מתו"ד דהבין דמה שהוקשה להש"ך דברי הב"י זהו משום דהבין דמש"כ הב"י דחוששת לעונ"ב אזי זהו אפי' באופן שיודעת שפיהקה. וע"ז תי' דהב"י באמת לא איירי בכה"ג. אמנם דבריו צ"ע, דלכאו' תמיהת הש"ך הוא אפי' באופן דאין ידיעה אם פיהקה, וכמבו' באח'. [עי' **פרי דעה** שפ"ל ל"ב]. [↑](#footnote-ref-186)
187. ויל"ע היאך הדין בוסת הפיהוק הפשוט היכא דפיהקה ולא ראתה אם חוששת לעונ"ב. ולכאו' מסב' נראה דאין לחלק בזה, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-187)
188. הנה מבו' בדבריו דבאופן שפיהקה או קפצה ביום וסתה ולא ראתה, אזי אין היא צריכה שוב לחוש לעונ"ב. ומבו' מזה לכאו' כשי' המהרש"ל הובא בט"ז סקל"א, ודלא כחוו"ד שם.

     ובאמת דמדוייק מאוד כן בדברי **הרשב"א בתוה"ב** שכתב [סוף ש"ג] וז"ל וכן אם וסת הקפיצות מובלע בתוך ימי העונה **ולא קפצה** ולא ראתה הרי זו חוששת ליום העונה". [וא"ש היטב בשי' הרשב"א, דהלא מפורש בחי' **נדה טו**. דס"ל כהמהרש"ל הנ"ל].

     אך עי' **ב"ח קפ"ט ל"ה** שכתב בשי' הרשב"א דבאופן שקפצה ולא ראתה "אזי ודאי דחוששת ליום ל' לראייתה כיון שעקרה וסת פ"א". וצ"ע רב בזה, דמלבד דמשמעות דברי הרשב"א נראה לא כן, וגם לשי' הרשב"א טו. הלא נמצא דאין לה לחוש לעונ"ב, גם עוד צ"ע, דהב"ח עצמו **[קפ"ט סקכ"ד]** הביא דברי המהרש"ל הנ"ל, וכתב ע"ז "וכל דבריו ברורים וישרים למוצאי דעת", עיי"ש, וצ"ע.

     עי' **אשכול** שבסוף **סי' ל"ד** כתב גבי וסת לימים וקפיצות כלשון הרשב"א הנ"ל ד"אם לא קפצה ולא ראתה דחוששת לעונ"ב", ומשמעות דבריו דבקפצה ולא ראתה אי"צ לחוש לעונ"ב, ואילו ב**סוס"י ל"ג** כתב להדיא גבי וסת הימים שאם עבר הוסת ולא ראתה דצריכה לחוש לעונ"ב. וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-188)
189. והנה במש"כ דכן הדין אף גבי פיהוק אזי יל"ע בזה, דבשלמא גבי קפיצה א"ש דמאחר והגיע שעת וסתה וחששנו לוסתה אזי שוב אין לנו לחוש לעונ"ב. אכן גבי פיהוק יש לדון דלא שייך כלל הך מילתא, דאילו נימא דהפיהוק הוא סימן לדם, וכל כמה דפיהקה ולא ראתה אזי ע"כ נתברר דבא מסיבה אחרת, א"כ הלא נתברר שלא הגיע כלל שעת וסתה, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-189)
190. הנה מקו' הפרד"ר על תירוצו של תוה"ש מבו' דהבין דהב"י מקור דינו הוא מסב' ומשו"כ דחק לשון הרמב"ן. אמנם המעיין בב"י יראה דהוציא דינו מחמת משמעות דברי הרמב"ן, דעיי"ש שהביא דברי הרמב"ן וכתב ע"ז "ומשמע דה"ק וכו'", וממילא אין מקום לקו' הפרד"ר. [מיהו קו' על החוו"ד עדיין במקומה עומדת, דהלא אכתי הו"ל לפרש דכוונת הרמב"ן במש"כ ואין לה יום קבוע דקאי אמורכב ברצופין, ודו"ק].

     ובעיקר מאי דמבו' דהיה משמע להב"י כן בדברי הרמב"ן, נראה לבאר זאת באופן פשוט, דהלא ברמב"ן שם מבו' דעיקר חידושו הוא דכל זמן שלא הגיע העונה הרי היא בחזקת טהרה, ואילו איירי בוסת הגוף הפשוט אזי מאי קמ"ל בזה, והלא פשוט דאין לה לחוש כל יום שמא פיהקה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-190)
191. הנה ממש"כ "אבל **לאחר השעות** אינו וסת" אזי מבו' דהרשב"א אתי למימר דאינה חוששת אלא לשעת הפיהוק ולא לאחריו. ויל"ע מדוע השמיט הרשב"א הדין המבו' בתוה"ק דבלמודה לראות בסוף הפיהוק דאינה חוששת לתחילת הפיהוק. [ומזה היה נראה אולי להביא סייעתא לשי' ה**פרד"ר שפ"ח קפ"ט נ"ו** דס"ל דבלמודה לראות בסוף הפיהוק דאינה חוששת לתחילתו אזי זהו אפי' בוסת המורכב (וזהו דלא כשי' **החוו"ד סקל"ד** **והגר"ז סקצ"ו**, וכדנראה בעליל מסתימת הפוסקים), דלפי"ד א"ש היטב, דהלא הרשב"א בא לומר מהו ההפרש בין פשוט למורכב].

     עוד יל"ע, דהיאך באמת הוציא הרשב"א ממשנתינו דין זה דאינה חוששת לאחר הפיהוק, והלא משנתינו לא איירי כלל בהכי. [ולכאו' היה נראה לומר, דהרשב"א סבר לדמות דינא דאחר הפיהוק בלמודה לראות בשעת הפיהוק, לדינא דתחילת הפיהוק בלמודה לראות בסוף הפיהוק. אלא דא"כ תיקשי טפי היאך שביק הדין המפורש במתני', (אשר זהו מקור הדין), ונקט דינא אחרינא דדמי לדינא דמתני']. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-191)
192. יל"ע היכי משכחת לה הך דינא דלפני וסתה מותרת בשאין לה יום קבוע, והלא אין היא יודעת אימת תפהק. [וב**רשב"א** באמת נראה דהנפ"מ בהך דינא דבוסת הגוף לא אסרינן לכולי עונה הוא ניהו אך כלפי אחר הוסת, ודו"ק].

     ואולי י"ל דנפ"מ בזה ביום החודש או ההפלגה של הפיהוק האחרון. [ולפום מאי דפירש **הש"ך** [בנקודות הכסף י'] דברי הראב"ד אזי ודאי נראה דזהו המכוון בדברי הראב"ד, ודו"ק. ולשי' הש"ך שם אזי זהו אפי' באופן שלא ראתה בהך פיהוק, ודו"ק].

     עוד יש לדון בזה באופ"א, והוא עפ"י מש"כ **החוו"ד קפ"ט ל"ב** בדברי **הש"ך סקס"א**, ודו"ק היטב.

     [והנה היה מקום אולי לומר דכוונתו להיכא דלמודה לראות בסוף הפיהוק, אשר בזה אינה חוששת לתחילתו, ונימא דמש"כ "לפני הוסת" היינו לפני סוף הפיהוק דזהו וסת דידה. (ובזה היה ניחא קצת מה שהשמיט הראב"ד הך דינא, דלפי"ז נמצא דנכלל בדין זה, וצ"ע). אולם יל"ע בזה, דבמש"כ **הראב"ד בסוף שער הווסתות** [ד' ב'] גבי ראיה שמתחלת או נמשכת אחר הוסת אזי לכאו' א"א לומר כן. דמלבד דמלישנא שם נראה דהמכוון במש"כ שם "לפני הוסת" זהו לפני הפיהוק, גם ע"כ צ"ל כן לפי המבו' ב**חוו"ד סקל"א** (וכן הוא ב**תוה"ב** שלפנינו) דבכה"ג חוששת מתחילת הפיהוק,ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-192)
193. משמע דבעינן בזה דוקא בדיקה בשעת הוסת, וביותר נראה כן בדברי **הראב"ד בסוף שער הווסתות** [ד' ב'], וצ"ת. [↑](#footnote-ref-193)
194. עי' היטב **בתוספתא פ"ט הל"א**. ועי' ב**חזון יחזקאל** שם [ביאורים, ד"ה כל הטהרות שעשתה בתחילת הוסת וכו'] היאך שפירש דברי התוספתא. ועפי"ז י"ל דאף דינא דמתני' מתפרש באופן זה, [ובזה א"ש מהו באמת החידוש ברישא דמתני'. והריז"פ שליט"א הוסיף דלפי"ז גם א"ש מדוע קתני כל הטהרות שעשתה **בתוך** הוסתות, ולא קתני בתחילת הווסתות, ודו"ק היטב], וממילא מיושבין היטב דברי המעדני יו"ט, ונפלא. [↑](#footnote-ref-194)
195. יש שהקשו דלדברי הגר"א תיקשי מדוע לא הוכיח הראב"ד הדין המבו' בסעי' ג' מעיקר דינא דמתני' דוסת הגוף אינו אוסר אלא שעתו. ויש לישב בקל. [↑](#footnote-ref-195)
196. הנה מבו' בדבריו שם דמקורו הוא ממה שהוכיח הראב"ד כדבריו דבקבעה לשעות ולא קבעה לימים דאינה חוששת אלא לשעתה, מהגמ' סו ע"א.

     אולם לכאו' יש לדון בזה טובא. דלכאו' היה נראה דמה שכתב הראב"ד שביום טבילתה היתה לה שעה קבועה, אזי אין המכוון בזה דראתה בשעה מסוימת של היום, [וכגון דלעולם היה זה בשעה שישית של היום] אלא כוונתו דלעולם רואה שעה או שתיים אחר טבילתה וכיו"ב. [וכמש"כ **הרמב"ן פ"ו הלי"ג** "כיצד היתה רגילה בהן לאחר קפיצה או בקרוב לה שעה ושתים וכו'", עיי"ש]. דמסב' היה נראה לדון דאין משמעות לשעות היום אלא כלפי גורם שבא מחמת היום, אבל כשהגורם הוא ניהו הקפיצה אזי בזה אין שום משמעות לשעות היום. [ורק לשיעור הזמן שעבר מאז הקפיצה יש משמעות].

     עי' **פרד"ר [פתיחה קפ"ט עמ' מ"ה**] שדן גבי וסת הפיהוק היאך הדין היכא דכל ראיותיה היו בעונה מסוימת, ועיי"ש שצדד לומר דבכה"ג אינה חוששת אלא לעונה שקבעה בה. אמנם מסתימת הפוסקים ודאי נראה דזהו דלא כדבריו, [ועיי"ש שבאמת כתב "אך מסתפינא להקל בדבר שלא נזכר בפוסקים"]. ונראה, דגם בזה יש לומר ע"ד משנ"ת, דשפיר ייתכן דאין משמעות לעונת היום אלא בראיה שבאה מחמת גורם של יום, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-196)
197. והנה לכאו' היה נראה דכלפי הך קביעותא אזי לעולם איכא קביעותא דיומא דעקר לקביעותא דשעה. ושאני קפיצה דכל עיקר תורת וסת שבה הוא ניהו בתורת וסת שאי"ק, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-197)
198. אמנם צ"ע בזה, דהנה בדברי הרז"ה מבו' לכאו' דפליג על הראב"ד מתרי טעמי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-198)
199. הנה **החוו"ד סי' קפ"ט סקכ"ב** כתב ג"כ לדינא כהרמב"ן. אמנם בדבריו **שם ובסק"א** מבו' דזהו משום דאנן קיי"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות בלחוד. [ומשו"כ א"ש דברי **החוו"ד סי' קפ"ז סק"א** גבי תשמיש שכתב שם דדמי לאכילת פלפלין דס"ל להתוס' דקובעת וסת, וכתב שם דהיא אסורה כל העונה, ודו"ק]. אמנם בשי' הרמב"ן עצמו אזי ע"כ חזינן דפליג בהך דינא, דהלא שי' הרמב"ן דאשה קובעת וסת לקפיצות בלחוד. [↑](#footnote-ref-199)
200. אמנם ב**ראב"ד שער הווסתות** [א' י'] במש"כ להוכיח מדימת עירך אזי ע"כ מוכח דס"ל דאף בקפיצות איתא להך דינא, דמבו' בדבריו שם דאך משום דאין קובעת וסת לקפיצות הוא דאינה חוששת אלא לשעתה, [ועי' **חוו"ד קפ"ט סק"א**], ודו"ק. [↑](#footnote-ref-200)
201. לכאו' דבריו צ"ב, דאם הש"ך ס"ל דלא חיישינן שמא תפהק אזי א"כ אף במתחלת קודם הוסת מדוע תאסר. ולכאו' צ"ל דדוקא לשמא תפהק בשעת תשמיש לא חיישינן, אבל לשמא תפהק עד סוף היום מיחש חיישינן. ויל"ע בזה.

     אלא דא"כ יל"ע במה שכתב החוו"ד בסו"ד דלשיטתו בשי' הראב"ד אזי נמצא דהיא אסורה בעונ"ב אף במובלע, דהלא אף לפי"ד בשי' הראב"ד אכתי לא מצינו דס"ל להראב"ד דחיישינן לשמא תפהק בשעת תשמיש, דמאחר ובמורכב אזי קביעותא דיומא עקר לקביעותה דשעה, [וכמש"כ **החוו"ד סקל"ד**, ויעוי' ב**חוו"ד בחידושים מ"א** דמבו' דאמרינן כן אף לענין לאסור אחר הפיהוק, עיי"ש ודו"ק], א"כ הלא סגי במה שתפהק בסוף היום לענין דתהא אסורה כבר מתחילת העונה. [אא"כ נחלק בין קודם הפיהוק לאחר הפיהוק, ונימא דלענין קודם הפיהוק לא אהני קביעותה דיומא, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-201)
202. והנה מבו' בדברי הסד"ט דאשה שאין לה וסת לימים ויש לה וסת לשעות אזי אהני קביעות שעה דידה לענין דאי"צ בדיקה קו"ת. [ולכאו' כ"ש דבאופן שהיא לעולם רואה בעונה מסוימת דאהני נמי לענין זה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-202)
203. הנה לשי' הב"י אזי צ"ל דמה שהוצרכנו הראשונים לחדש דבמורכב חוששת לכל העונה, אזי הנפ"מ בזה הוא באופן שבא היום בלא המיחוש ולא ראתה אשר בזה אין לחוש כלל לוסת הימים בלחוד. [↑](#footnote-ref-203)
204. עיי"ש שכתב "כיון שמבורר לנו שאין חשש בפיהוק זולת הימים, מדלא ראתה שום פעם בפיהוק ביום אחר וכו'". ולכאו' ע"כ מבו' מזה דאין ענין וסת הפיהוק סימן על הגעת הדם גרידא, דא"כ הלא אין שום ראיה ממאי דלא ראתה שום פעם בפיהוק ביום אחר, דזהו משום דהגורם הוא ניהו היום הידוע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-204)
205. עי' היטב בדברי ה**רמב"ן בהלכותיו פ"ו הלי"ב- י"ג**, ויש קצת משמעות בדבריו שם דגבי קפיצות אין חילוק בין מורכב לאינו מורכב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-205)
206. ודנימא דסבר הרז"ה כמבו' בדברי הראשונים והפוסקים דבוסת המורכב ליכא דין שעות, וממילא אוסר הפיהוק את כל העונה, לכאו' א"א לומר כן, דב**רז"ה בהשגות** [שער הווסתות ס"ק יט\*] לכאו' מבו' גבי קפיצות דאף במורכב אין היא חוששת אלא לשעת קפיצתה, ואין היא אסורה עד סוף העונה, עיי"ש היטב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-206)
207. ואמנם באופן דלמודה לראות בסוף הפיהוק אזי באמת תליא בפלוגתייהו דרבי יהודה ורבי יוסי, אולם בדברי הר"ן הלא נראה דבכל גווני תליא הך דינא בפלוג' דרבי יהודה ורבי יוסי.

     והנה יש שפירשו בדעת הר"ן דהטעם דחוששת מתחילת העונה הוא ניהו משום דלרבי יהודה חיישינן שמא תראה בלא פיהוק כלל. [דהפיהוק הרי הוא כשעה]. והא דבעבר העונה ולא פיהקה מותרת אזי זהו משום דכל עיקר דינו של רבי יהודה הוא ניהו אך לענין דין והזרתם, וכמש"כ החוו"ד קפ"ד סק"ט. אמנם בדעת הר"ן ע"כ דא"א לומר כן, דהלא ממה דהוכיח מרישא דמתני' דבוסת הגוף אין היא אסורה אלא בשעתה אזי ע"כ מוכח דלא כהחוו"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-207)
208. ואמנם בשי' הראב"ד הוכרח לומר כן בכדי ליישב שלא יסתרו דבריו, מיהו מניין לו דכן נקטינן לדינא, אחר שברשב"א בתוה"ב מבו' דאסורה אף קודם שפיהקה, והב"י הלא הביא את דברי הרשב"א בתוה"ב כמקור להך דינא. [גם עי' בב"י שם שבחדא מחתא מחתינהו לשי' הרשב"א עם שי' הרא"ש בשם הראב"ד]. [↑](#footnote-ref-208)
209. והנה מבו' בדברי החוו"ד והסד"ט דהא דחיישינן לשמא תפהק אזי זהו משום דהוחזקה דהך יומא גורם שתפהק. ועל ס"ל דבאופן דליכא חזקה כלפי הך מילתא באמת אין מקום לחוש שמא תפהק.

     והנה מלבד דזהו דוחק גדול בדברי הראשונים והפוסקים דסתמו ולא חילקו בזה, ונראה להדיא מדבריהם דבכל אופן דאיכא וסת המורכב אזי היא אסורה מתחילת העונה. גם יל"ע בזה מדברי ה**רז"ה בהשגות הנ"ל** שכתב דבוסת המורכב לימים וקפיצות אין היא אסורה עד שתקפוץ משום ד"אפשר שתשמור עצמה", אלמא דבלא"ה היתה אסורה הגם דבזה הלא ע"כ דאין היום גורם להקפיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-209)
210. אמנם צ"ע רב בזה. דהלא המקור לחילוקו של החוו"ד הוא ניהו מדברי הראב"ד בבעלי הנפש. ושם הלא מבו' דאף אחר הוסת היא מותרת בהך גוונא. [וזוהי הלא השגתו של הש"ך בנקודות הכסף על הט"ז, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-210)
211. והנה איהו לשיטתיה שם [בסוף סקנ"ו] דס"ל דבלמודה לראות בסוף הפיהוק דאין היא אסורה כלל אף במורכב, וא"כ ע"כ דכל מאי דאסרינן לה אחר הפיהוק זהו אך משום דחיישינן שמא תפהק שוב, א"כ ודאי דבגוונא דא דלא חיישינן לשמא תפהק אזי בדין דתהא מותרת אחר הפיהוק. אמנם לפום מאי דנראה מסתימת הפוסקים דלא כדבריו, אזי שפיר י"ל דתורת קביעותא דיומא איכא ואיכא אף בכה"ג, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-211)
212. יל"ע האם אף לענין חובת בדיקה אחר הוסת הרי היא חוששת לתחילת הפיהוק. ומשכחת לה באופן דהתחילה לפהק בסוף היום, וסוף הפיהוק בא אחר שעבר היום. ולכאו' לשי' החוו"ד עצמו **[סי' קפ"ד ט'**] דאף בוסת הימים ל"א דקביעותא דיומא עקר לקביעותא דשעה אלא לענין דינא דוהזרתם אזי לכאו' ה"ה דבנידו"ד כן הוא. [והנה ה**שמלה סקמ"ב** דן דבכה"ג אינה חוששת אפי' לענין והזרתם, (ודבריו מחודשים), ונידו"ד הוא ניהו לפי פשוטו דלענין והזרתם ודאי דחיישינן].

     ולכאו' נפ"מ נמי בנידו"ד להיכא דעבר הוסת ונתברר שבא רק תחילת הפיהוק. וכגון שדרכה עד"מ לפהק שעה ולראות, ועכשו אירע שפיהקה רק מחצית השעה. [אלא דיש אולי לדון דבכה"ג ששינתה את עצם צורת הפיהוק אזי ממילא דאין בזה כלל תורת וסת, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-212)
213. ודבריו צ"ת, דבאמת מ"ש הוחזקה לוסת המורכב דחוששת שמא תפהק, לבין אם הוחזקה לפיהוקים גרידא דאין היא חוששת שמא תפהק. [דאין לומר דבמורכב חוששת שתראה בלא פיהוק, (ונימא כהחוו"ד דחלוק דינא דוהזרתם מדינא דחובת בדיקה), דא"כ תיקשי לן הא דאיתא בסעי' י"ח דבמורכב לימים וקפיצות אין היא חוששת ליום גרידא. אמנם מדברי החוו"ד סקל"ב לכאו' עולה דנקט בשי' הש"ך דהא דהיא אסורה מקמי שפיהקה זהו משום דחיישינן שתראה בלא פיהוק, דהלא נקט שם בשי' הש"ך דס"ל דלא חיישינן לשמא תפהק, וצ"ע בכ"ז]. [↑](#footnote-ref-213)
214. הנה דברי הש"ך בזה תמוהין טובא, [ומן התימה שהאח' לא עמדו ע"ז]. דהנה בש"ך מבו' דלפי פירושו בדברי הראב"ד אזי ע"כ מוכרח מזה דסובר הראב"ד דבמורכב שאינו קבוע אזי אין היא חוששת בכל העונה. [וע"ז הוא שכתב בסו"ד דזהו דלא כהרשב"א]. וקשה, דהן אמת דלפי מש"כ הש"ך דהראב"ד איירי באופן דפיהוקיה שראתה בהן היו נמי בר"ח אזי באמת צדקו דבריו דא"כ ע"כ מבו' כן בשי' הראב"ד. אמנם הא גופא מנ"ל להש"ך, דהלא לכאו' שפיר מצינן להעמיד דברי הראב"ד באופן דליכא אפי' מורכב שאינו קבוע, די"ל דאיירי בשפיהקה ג"פ בר"ח ולא ראתה, ואח"כ פיהקה בימים אחרים וראתה, [ואשר עי"ז חייל בה דין וסת הפיהוק הפשוט קבוע או שאינו קבוע], ועכשו שבא ר"ח אזי היה בדין דנחוש שמא תפהק בו מחמת שהוחזקה לפהק ביום זה. וצ"ע טובא בזה. [↑](#footnote-ref-214)
215. דברי הש"ך בזה צ"ע, דהלא לכאו' מפורש ב**רא"ש בשם הראב"ד** דאף במורכב שאינו קבוע חוששת לכל העונה, דעי' ברא"ש בסו"ד שכתב וז"ל, "אבל צריכה לחוש שמא תקבע לה וסת פיהוק לעתים ידועות, כגון אם היה בין פיהוק ראשון לשני שלשים יום, ובין שני לשלישי עשרים יום, לכשתגיע ליום ל' חוששת שמא תקבע לה וסת מפיהוק משלשים לשלשים, כל זה דקדק הראב"ד ז"ל". [אלא דאי נימא כפי הבנת הסד"ט דכל הנידון הוא רק כלפי אם אסורה כל העונה אזי א"כ יש אולי לדחוק דבאמת בכה"ג אין היא אסורה כל העונה, ודוחק, וצ"ע].ויש ליישב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-215)
216. הנה מדברי הסד"ט נראה דנקט דעצם הנידון של הש"ך הוא, האם הא דנקטינן בסעי' כ"ה דבוסת המורכב מחמרינן למיחש לכל העונה כולה האם זהו דוקא בשנקבע בה וסת זו, או דזהו אפי' בשאינו קבוע. ולפי הבנה זו שפיר הקשה דא"כ אינו ענין כלל להתם. הא מיהא, דלכאו' יש לפרש כוונת הש"ך באופ"א, והיינו, די"ל דהש"ך הבין בשי' הראב"ד דהטעם דלא אסרינן לה בכל העונה מחמת וסת המורכב שאינו קבוע, אזי זהו אך משום דליכא כלל דין וסת שאינו קבוע בוסת המורכב, ולפי"ז א"ש היטב מה שהוכיח מדברי הרשב"א, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-216)
217. אלא דאכתי שפיר מצינן לקיים עיקר תירוצו של החוו"ד ובאופ"א קצת, די"ל דאיירי הראב"ד באופן שנקבע בחדשים רצופין, אלא דאח"כ ג' ר"ח לא פיהקה ולא ראתה. [דלהדיא מבו' **בראב"ד שם** דהגם דבעינן רצופין להקביעות, מ"מ אין הוסת נעקר אלא ע"י שקפצה בג' ר"ח ולא ראתה, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-217)
218. והנה נמצא לפי תירוצו של תוה"ש דלעולם שי' הראב"ד היא דאף במורכב לימים ופיהוק אין היא חוששת אלא לשעת הפיהוק בלבד, וקודם ואחר הפיהוק הרי היא מותרת. [וכן נמצא לפי תירוצו של הפרד"ר]. ויל"ע בזה ממש"כ **הראב"ד בבעה"נ** [שער הוסתות ג' כ"ח] גבי קפצה בר"ח וראתה, דבר"ח הבא אם קפצה הרי היא חוששת לקפיצתה, ומקפיצתה ואילך חוששת כל היום, וצ"ע.

     [עי' **לנפש תדרשנו (**אות ל"ה) מש"כ. ולפי"ד שם א"ש משה"ק. אלא דלפי"ז לכאו' נמצא דאף בוסת הגוף הפשוט יהא הדין כן דבלא קבעה שעה אזי היא חוששת לכל העונה. ואין זה כלל במשמעות דברי הראשונים והטור ושו"ע. ועי' **ב"ח קפ"ט ל"ב** בסופו דמפורש דאף בלא קבעה אין היא חוששת אלא לשעתו. וכן מבו' בדברי **הנקודה"כ סק"ט**. וכן כתב להדיא **הגר"ז סקפ"ז**. וצ"ע בכ"ז. ואולי יש לחלק בין מורכב לפשוט, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-218)
219. ולכאו' יש לבאר כוונת הט"ז באופן פשוט, דהנה בדברי הרשב"א ובטור מבו' דבוסת קבוע אזי בעבר הוסת יש בעצם ספק מדינא, אלא דהבדיקה מסלקת הספק, [וזהו או מצד תורת בירור ואו מצד הל' חזקה]. ולפי"ז נמצא דאף אם לא תוכל לבדוק אזי היא נמי אסורה. ובזה בא הט"ז לדון דבוסת שאינו קבוע אזי הגם דליכא ספיקא מדינא, מיהו חובת בדיקה מיהו איכא, והיינו משום דכל דאיכא לברורי מבררינן, ובזה כל היכא דא"א לה לבדוק אזי היא מותרת בלא בדיקה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-219)
220. ויל"ע על תירוצו של הש"ך ממש"כ הרא"ש שם "ואם בדקה ולא ראתה, אינה חוששת שוב לפיהוק גרידא". ולהט"ז ניחא, דמה"ט דהיא אסורה עד שתבדוק מה"ט נמי ליכא עקירה כל כמה דלא בדקה. אמנם להש"ך לכאו' תיקשי, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-220)
221. יל"ע לשי' הרמב"ם דבעבר וסתה אזי היא מותרת בלא בדיקה, אזי א"כ למאי נפ"מ בהא דנקבע וסת הגוף בפ"א. דלענין עקירה לכאו' אין נפ"מ, דלכאו' נראה באופן שנקבע בפ"א אזי סגי בעקירה פ"א. [אמנם לא ברירא כ"כ, ויש אולי לדון דלענין עקירה לא סגי בפ"א, ועי' היטב בזה].

     ועי' חוו"ד קפ"ד י' ובפרד"ר מקש"ז י"ג דפליג עליה. ויש לדון עפ"י החוו"ד דאף לדידן ניבעי בדיקה בשעת הוסת דוקא.

     ויש לדון כיו"ב לשי' הט"ז.וישלדון בזה לענין הנידון של האח' האם חוששת לסות הימים בתורת אינו קבוע. עי' בדה"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-221)
222. והנה יל"ע במש"כ הרשב"א שם בתוה"ד "דהא ודאי משמע דמעיקרא הוה משמע לן דברייתא ורב הונא בחד גונא מיירו", דהלא אף אי איירי הברייתא במורכב שפיר קא מקשה, דאם אף במורכב לא קבעה וסת כלל אזי כ"ש דבקפיצות לחוד נמי לא קבעה, ועי'. [ועי' **מאירי סג:** שכתב "והיה סבור לפרש אינה קובעת כלל אחר שאונסין מעורבין בה וכל שכן באונסין בלא ימים, וקשיא לרב הונא", ועי' **לחו"ש סקל"ו**]. [↑](#footnote-ref-222)
223. והנה הן אמנם דבשי' התוס' והרמב"ן י"ל כדבריו, אבל מה נעשה בשי' התוס' הרא"ש שכתב להדיא דהטעם דהיה פשוט להש"ס דבמורכב לא קבעה לקפיצות לחודייהו הוא ניהו מה"ט דלא קבעה לימים לחודייהו, אזי ע"כ מבו' דלא כדבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-223)
224. ואף בשי' התוס' והרמב"ן דע"כ דלי"ל מש"כ הר"ן דע"כ מרומז בברייתא דא"א לקבוע בקפיצות לחוד, מיהו בהך מילתא שפיר י"ל דמודו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-224)
225. והנה הרמב"ן בחי' פירש סוגיין כהתוס'. אלא דלכאו' אי"ז סותר כלל להדין שכתב בהלכותיו, דהלא הטעם דלא ניח"ל בפירושו של רש"י זהו משום דהוה משמע ליה דאיירי הש"ס בקפצה ביום ידוע, ובזה נקט הרמב"ן דלא ייתכן דהיה בזה ס"ד דתקבע לקפיצות בלחוד, מיהו באופן שאין יום קבוע אזי שפיר ייתכן דקובעת בזה וסת.

     אלא דעדיין צ"ע מדוע לא תירץ הש"ס דר"ה איירי בכה"ג, וצ"ע.

     ועי' **ביאור הגר"א סקכ"ה** דלכאו' מבו' בתו"ד דלפי פירוש התוס' בסוגיין אזי מוכרח דאינה קובעת. ולכאו' זהו משום משנ"ת. וצ"ע דבשי' הרמב"ן חזינן ע"כ לא כן. [↑](#footnote-ref-225)
226. ויל"ע בדבריו משי' הרשב"א דס"ל דאינה קובעת לקפיצות, ומ"מ יליף וסת הגוף המורכב מוסת הקפיצות המורכב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-226)
227. עי' בתוס' שם שהוכיח כן מהא דקתני בברייתא בסוגיין כל שתקבענה מחמת אונס וכו', עיי"ש. וכן הוא ברשב"א שם, ובתוס' הרא"ש שם. וצ"ע רב, דהלא בסוגיין מוקמינן לה דאיירי במורכב ואתי למימר דלא קבעה לימים לחודייהו ולקפיצות לחודייהו, וא"כ אין שום מקור מן הברייתא דאין ראיה הבאה מחמת אונס קובעת וסת. וצ"ע. ואמנם לפי מש"כ הר"ן בסוגיין דע"כ אכליל בדינא דברייתא אף הך מילתא, אזי א"ש, מיהו מקו' התוס' והראשונים בסוגיין על רש"י הלא ע"כ מוכח דלא ס"ל כהר"ן, ודו"ק. ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-227)
228. והנה לולי דברי הרשב"א היה לכאו' מקום לפרש דכוונתו בזה אך להוכיח מש"כ לעיל מינה דבאונס יש סב' לומר דהוא הגורם ולא היום, [אשר בזה כתב ליישב מדוע איירי הברייתא דוקא באונס ולא בשאר וסת התלוי במעשה], ועי'. [↑](#footnote-ref-228)
229. והנה לשי' הראב"ד והרשב"א אזי ע"כ צ"ל דהא דמבו' סג: דקובעת וסת ע"י אכילת שום אזי זהו במורכב לימים. והנה מבו' שם בסוגיא דבהך וסת אזי אפי' רבי מודה דבעינן ג"פ. [עי' **ראב"ד** בבעלי הנפש ג' כ"ו, ו**רשב"א בתוה"ב**]. אמנם בשי' **התוס' יא.** ד"ה קפצה מבו' דבמורכב סגי לרבי בתרי זימני. [אמנם יל"ע היאך הדין לתוס' במורכב לאכילת שום וימים, דאולי דוקא בקפיצות דהוי אונס אזי ממילא ע"כ דעצם הוסת תלוי אך ביום, ועל כן סגי בב' זימני, ומשא"כ התם דאיכא למימר דעצם הוסת תלוי בתרוויהו, ודו"ק, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-229)
230. והנה לפי"ד נמצא דבאופן דתראה ב"פ בב' ימים חלוקין, דבזה באמת ניחוש. אמנם בדברי הגהות דרישה נראה דאך בכה"ג אינה חוששת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-230)
231. קצת משמע מדבריו דאין בזה חובת פרישה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-231)
232. ולכאו' יל"ע בהטעם הראשון שכתב הש"ך, דהלא בסוגיין בעי הש"ס להוכיח מהברייתא דבמורכב לימים וקפיצות אין היא קובעת וסת כלל, ואפי' לתרוויהו, וחזינן דאי"ז סב' מוכחת. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-232)
233. והנה לכאו' נראה דמה דמה שהביא מסי קפ"ז אזי כוונתו להוכיח את הטעם השני. ומה דהתם א"א לדון מצד הטעם הראשון נראה דזהו משום דמן הסתם איירי דראתה במשך הך חצי שנה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-233)
234. הנה הרשב"א בתוה"ב הארוך לא כתב דין זה גבי וסת קפיצות, אלא כתב דין זה בוסת הפיהוק וכתב שם דהמקור לדין זה הוא מהא דאיתא כן בגמ' לגבי קפיצות, וצ"ע מדוע לא כתב להדיא הך דינא גבי קפיצות. [אמנם בתוה"ב הקצר כתב כן אף גבי קפיצות]. [ועי' **פליתי סקכ"ב**] [↑](#footnote-ref-234)
235. עי' בלשון הרשב"א שם בקצר שכתב וז"ל, "אין אומרים נתגלה הדבר שהיום גורם, שהרי ראתה זו באחד בשבת בלא קפיצה, **ובשבת קפצה ולא ראתה** וכו'", ומבו' דהיה ס"ד דמחמת שבשבת לא ראתה ע"כ דיום לחוד גורם, [וכן באמת נראה מבו' מלישנא דגמ' דאמרינן "והאי דלא חזאי משום דלא מטא זמן קפיצה"], וצ"ב. [↑](#footnote-ref-235)
236. הנה לכאו' המכוון בדבריהם הוא, דהמחבר נקט דגבי פיהוק אף הרמב"ם מודה דתלינן בפיהוק דאתמול. אולם עי' ב**ביאור הגר"א סקכ"ו** שכתב וז"ל "ושאר פוסקים כתבו דלא פליגי הני לישני, וכן סתם לקמן סעי כ'" [ועי' עוד מש"כ עד"ז בסקל"ב], ומבו' דמה דפסק בסעי' כ' זהו משום דאזיל בשי' הראשונים דלא פליגי לישני, ותמוה, דא"כ היאך לענין קפיצות פסק דתלינן בקפיצה דאתמול, וצ"ע. [הערת הריז"פ שליט"א]. [↑](#footnote-ref-236)
237. ויש אולי קצת משמעות בדבריו דאפי' וסת הפלגה בדילוג עדיף מוסת החודש השוה, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-237)
238. ויש בזה נפ"מ באופן דאיכא ג' חדשים רצופין מלאין או חסרין [ומשכחת לה בשנה שחשון וכסלו שניהם מלאים או ששניהם חסרין] אשר בזה משכחת לה דאיכא ד' ראיות דהן באותו יום החודש, וגם יש בזה ג' הפלגות שוות, ולפי המבו' ברשב"א אזי עולה לכאו' דבכה"ג יש לנו למינקט דוסתה הוא וסת הפלגה ולא וסת החודש, ובחודש הבא תחוש להפלגת ל"א ולא ליום החודש. [אמנם באופן דראתה ג' ראיות דהיו כולן באותו יום החודש והפלגתן שוה, יל"ע היאך הדין בזה, דאולי בכה"ג דיום החודש נקבע וההפלגה אכתי לא נקבעה אזי יש אולי לחוש להחודש. ועי' ב**סד"ט קפ"ט ד'** שכתב דוסת ההפלגה השוה עדיף מוסת השבוע בדילוג, ועל כן אחר שנקבע וסת ההפלגה תו אין היא חוששת לוסת השבוע בדילוג, אכן נראה מדבריו שם דכל זמן דלא נקבע וסת ההפלגה אזי חוששת היא לוסת השבוע בדילוג, ולא תלינן דתקבע להפלגה. וצ"ע בכ"ז].

     ועי' ב**פרד"ר** [פתיחה לסי' קפ"ט עמ' מ"ג] שדן בגוונא הנ"ל אם נדון בכה"ג תורת מורכב לחודש והפלגה, עיי"ש מה שכתב בזה.

     ועי' עוד ב**בדי השולחן** סעי' ו' ביאורים ד"ה באחד בניסן. [↑](#footnote-ref-238)
239. לכאו' משמע מדבריו דבריש ירחא פשיטא ליה טפי דאית לן למימר דריש ירחא גרים, ודו"ק. ועי' **ברא"ה בבדק הבית** [ש"ג] שכתב "כיון שאין השויה ליום ידוע כגון שבת או **ראש חודש** וכיו"ב, ולא ל**ימי החודש** כגון חמשה עשר לחודש וכו'", ומבו' נמי דחלקינהו וכלל לר"ח בהדי שבת, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-239)
240. דברי התוס' צ"ת, דנראה מדבריהם דלא באו אלא לחדש דקובעת בכה"ג בג"פ ואי"צ ד"פ כבוסת הפלגה. מיהו בד' פעמים פשיטא להו דקבעה. וצ"ע, דהלא לולי מה שחידשו דט"ו בחודש גרים, אזי היה בדין דלא תקבע וסת אפי' בד' פעמים, דהלא אין כאן הפלגה שוה, דזה מלא וזה חסר. [ואף אם נדחוק דאיירו התוס' באופן דהיו כולן מלאים או חסרים, הלא אכתי תיקשי הא גופא, דמדוע באמת העמידו התוס' הך חידושא באופן זה והנפ"מ אך לענין מנין הראיות, ולא איירו באופן הרגיל שאין החדשים שוין, ובזה יש הלא נפ"מ לעיקר הוסת]. ועי'. [↑](#footnote-ref-240)
241. לכאו' מש"כ "מזל יום" אזי כוונתו בזה ליום השבוע, ומש"כ "מזל שעה" כוונתו ליום החודש. [דנר' דהמכוון במש"כ 'שעה' היינו 'זמן' ולא שעה יומית, דמאן דכר שמה]. [↑](#footnote-ref-241)
242. הך לישנא איתא ב**מכילתין לח.** "קסבר רבי יהודה שיפורא גרים". עיי"ש ב**רש"י** ד"ה שיפורא. ועי' ב**ריטב"א** שם מש"כ על דברי רש"י. [ועי' ב**תוס**' שם ד"ה שיפורא בסופו. ועי' **חכמת בצלאל** שם]. [↑](#footnote-ref-242)
243. קו' הרמב"ן לא ברירא. דהנה ממה שכתב בסו"ד "אלא שיהא **שיפורא גורם** תימה הוא" אזי נר' דלא הוקשה לו עצם הדבר שיהא תלוי הוסת ביום החודש, וכל מאי דקשיא ליה הוא אך זאת דא"כ אינו בדין שיהא תלוי בקידוש ב"ד. [וברא"ה ע"כ מבו' דהבין כן קו' הרמב"ן, דאל"כ הלא לא הועיל מידי בתירוצו]. אמנם בריש דבריו נר' דכוונתו להקשות דבעצם לא שייך לומר דמזל יום השבוע או יום החודש יהיו גורמים לראיה. [וממה שהקשה אף איום השבוע הלא ע"כ מבו' כן]. ועי' היטב בזה.

     והנה אי נימא דלא הוקשה להרמב"ן אלא מצד דאינו בדין דהיא תלוי בקביעות ב"ד, אזי א"כ יל"ע מדוע באמת לא פירש כהרא"ה. עי' **פרד"ר** [פתיחה, עמ' ט"ו] מש"כ בזה. [ועי' ב**הגהות הגרא"ז מלצר זצ"ל** דנקט דלעולם מודה הרמב"ן דקובעת וסת לפי המולד, אלא דסבר הרמב"ן דבדילוג לא שייכא הך מילתא, וצ"ב].

     גם יל"ע מהו המכוון בדברי הרמב"ן "או בשעת המולד של לבנה ובמלואה". [↑](#footnote-ref-243)
244. עי' ב**נוב"י יו"ד תנינא סוף סי' פ"ג** מה שכתב להוכיח משי' הרא"ה. [↑](#footnote-ref-244)
245. לשי' הרמב"ן דלי"ל וסת החודש אזי א"כ צ"ע טובא הא דקתני בברייתא בשמעתין "היתה למודה להיות רואה יום ט"ו ושינתה ליום ששה עשר וכו'", דמבו' שם דחוששת לט"ו עד שיעקר בג"פ, וכן חוששת היא לט"ז ולי"ז פ"א. ותמוה, דמדוע אחר שראתה בט"ז עדיין חוששת היא בחודש הבא לט"ו בחודש, והלא אם באת למיחש מצד מה שהפליגה מט"ו לט"ו, אזי בדין דתיחוש עתה לט"ז. וגם קשה הא דמבו' דחוששת משום ראיית הט"ז לט"ז בחודש הבא, דהלא בראיית ט"ז איכא הפלגת ל"ב [בחדשים מלאים] וממילא היה לה לחוש לי"ז. [ואמנם לשי' רב פפא לעיל לט. דס"ל דכ"ב מכ"ב מנינן א"ש, אבל מה נעשה לשי' ר"ה בריה דרב יהושע דס"ל דכ"ב מכ"ז מנינן, וקיי"ל כותיה וכמבו' בשי' הרמב"ן הן בחידושיו והן בהלכותיו].

     [ואין לדחוק ולומר דהא דקתני דנאסר ט"ו אזי המכוון בזה דנאסר היום שיש בו חשש מחמת ראיית הט"ו, דא"כ היאך נפרש הא דקתני דבראתה בי"ז הותר ששה עשר ונאסר שבעה עשר, והלא לפי"ז נמצא דחד יומא הוא, ודו"ק].

     והנה לשי' התורי"ד לא קשיא כלל מדינא דברייתא, דלדידיה שפיר י"ל דאף הברייתא בהפלגה בדילוג. [ויל"ע אם לשי' הרמב"ן מצינן למימר דאיירי דהברייתא איירי בדילוג בהפלגה. (דמאי דלא הונח להרמב"ן לפרש כן בגוף הפלוגתא דרו"ש י"ל דזהו משום לשון הש"ס "לחודש זה"). אמנם יל"ע בזה בתרתי, א. דממש"כ הרמב"ן "שאני אומר אין וסת אלא ל**הפלגה שוה** לפי שהאורח בזמנו הוא בא מתמלא ונופצת לזמן הקבוע", אזי לכאו' משמע דלשיטתו בחידושיו אזי ליכא כלל וסת להפלגה שאינה שוה. (אמנם יש לפקפק בזה, וצ"ע). ב. יל"ע לשי' הרמב"ן דאיירו רב ושמואל בהפלגה שוה, אם שייך ענין פלוגתייהו בהפלגה בדילוג. (ותליא היאך נפרש עיקר שי' הרמב"ן בוסת הדילוג). ועי']. [↑](#footnote-ref-245)
246. לכאו' תמוה, דהלא הביא הרמב"ם בהל"ו דינא דוסת הדילוג, ומסתימת הדברים ודאי נראה דאיירי אף בחדשים שאינן שוין, וא"כ שפיר יש לומר דבהך דינא השמיענו הרמב"ם אף דינא דוסת החודש. [ואדרבה לשי' הרמב"ן יש הלא דוחק גדול בדברי הרמב"ם דלא פירש דאיירי דוקא באופן רחוק שכל החדשים שוין].

     ונרא' לפרש, דכוונת הרמב"ן לדברי **הרמב"ם בפ"ח הל"א** "יש אשה שיש לה וסת, כו', וזו שיש לה וסת היא שיש לה יום קבוע, או מכ' יום לכ' יום, או מכ"ד יום לכ"ד יום, או פחות או יותר" והנה בהלכה זו בא הלא הרמב"ם לפרש מהו ענין "וסת", ולא הזכיר אלא וסת הפלגה, ואילו ס"ל דמלבד וסת הפלגה יש עוד מיני ווסתות ודאי דהיה לו לפרש זאת, ודו"ק. [הערת הריז"פ שליט"א].

     והנה לפי"ז יש ליישב מדוע הרמב"ם לא פירש בוסת הדילוג דאיירי דוקא בחדשים שוין, די"ל דזהו משום דכבר נתבאר בדבריו בהל"א דלא שייך ענין וסת אלא בהפלגות שוות דוקא, ועי' [↑](#footnote-ref-246)
247. והנה בשי' הרמב"ם ע"כ דא"א לפרש דינא דברייתא בוסת הפלגה [וט"ו היינו ט"ו לטבילתה], דהרמב"ם שהביא הך דינא בהל"ז איירי בט"ו וט"ז וכו', ואילו איירי בוסת הפלגה הלא נמצא דזהו בימי זיבתה. דא"א לומר בשי' הרמב"ם דהביא לשון הברייתא כצורתה והמכוון הוא ליום ט"ו לטבילתה, דעי' בהל"ד שהביא דינא דמתני', ושינה מלשון המשנה, שכתב שראתה ביום עשרים, אלמא דהרמב"ם איירי במנין הימים לראייתה, ודו"ק. [ועי' **מרכבת המשנה בפ"ח הל"ז** שנקט בפשיטות דע"כ דכוונת הרמב"ם ליום החודש, דאל"כ הו"ל בימי זיבה, עיי"ש]. וא"כ לדברי הרמב"ן דהרמב"ם לי"ל וסת החודש, אזי ודאי תיקשי לן מדינא דברייתא שפסקה הרמב"ם בהל"ז. ועי'. [↑](#footnote-ref-247)
248. הנה לכאו' זהו כשי' הרא"ה דסבר דאזלינן בתר מולד הלבנה. אמנם ברא"ה הלא מבו' דממילא אין הפלגת הימים שוה, ואילו שיטה זו ס"ל דכל כמה דאזלינן בתר המולד אזי ממילא דהוא שוה בהפלגת ימים, וצ"ת. [↑](#footnote-ref-248)
249. הנה מש"כ החוו"ד דהוצרך הרשב"א להביא דינא דר"ל להשמיענו דבאין לה וסת קבוע אזי דינה כוסת קבוע, [והיינו משום דוכי לעולם לא תראה, וכמש"כ שם בשם הר"ן], הוא תמוה לכאו', דיעוי' שם ברשב"א דמבו' להדיא בדבריו שם דאף מאי נקטינן דיש חובת פרישה ביום העונה הוא ניהו אך מכח דינא דר"ל, וצ"ע. ולעיקר הקו' י"ל כמש"כ הסד"ט דנפ"מ בדין עונ"ב להיכא דראתה ראיה קמייתא ע"י אונס, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-249)
250. עי' בספר **בדי השולחן** [ביאורים, קפ"ט סעי' א, ד"ה ל' לראייתה] מה שהקשה על דרכם של האח' הנ"ל בשי' הש"ך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-250)
251. והנה לפי מש"כ האח' בשי' הש"ך אזי תמוה טובא דא"כ קו' הש"ך "דהאיך תתפוס את החבל בב' ראשים" תיקשי אף לשיטתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-251)
252. הנה **הטור ושו"ע** כתבו "כשם וכו', כך קובעת בימי החודש כו', כיצד ראתה וכו', באחד בניסן ו**באחד באייר** ובאחד בסיון", ומשמע דלא כהב"ח. [וביותר נראה כן ממה ששינה הטור מלשון הרשב"א דנקט ר"ח, ומקור הדין הוא הלא ברשב"א וכמש"כ הב"י ]. ועי' ב**רמב"ן בהלכותיו פ"ה הי"ב** דאיתא כלשון הטור ושו"ע.

     אמנם קצת מקור יש לחידושו של הב"ח מדברי **הרא"ה בבדק הבית** [ש"ג] שכתב "כיון שאין השויה ליום ידוע כגון שבת או **ראש חודש** וכיו"ב, ולא ל**ימי החודש** כגון חמשה עשר לחודש וכו'", ומבו' דחלקינהו וכלל לר"ח בהדי שבת, ודו"ק היטב.

     ועי' ב**רשב"א בתוה"ב** **הארוך** בענין וסת הגוף שכתב וז"ל, "עוד יצא לנו מזה לתחלת קביעות הוסת. שאם פהקה וראתה **ואפילו פהקה בראש חדש**, כל שתפהק פעם שנית באי זה יום שתפהק חוששת לו שמא לפיהוקין פשוטין תקבענו" ואף מדבריו נראה כהב"ח דשם ר"ח גורם, ודו"ק. [אלא דמדבריו לכאו' נשמע דטפי יש לתלות בשם ר"ח מאשר בסתם יום החודש, וזהו לכאו' דלא כמבו' בב"ח סקט"ז דבראתה בא' ניסן דאינה חוששת לל' ניסן. וצ"ע בכל זה]. [↑](#footnote-ref-252)
253. ולשי' הש"ך דס"ל דחשש עונ"ב הוא ניהו ליום החודש, אזי יל"ע אם י"ל נמי דבחודש חסר לא תחשוש לעונ"ב, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-253)
254. לא ברירא כוונת דבריו שם, וצ"ע. אמנם נראה, דיש מקום לקיים עיקר דינו מטעם אחר, והיינו, דאיכא למימר דאמנם בראתה בא' בחודש אין לנו לחוש שמא שם ר"ח גורם, אלא תלינן טפי דא' בחודש גורם, [ואשר משו"כ נקטינן דאינה חוששת לל'] מיהו בראתה בל' בחודש דכל כמה דנימא דיום ל' גורם אזי ממילא נמצא דלא שייך קיום להך וסת בכל חודש, הלכך טפי יש לנו לתלות דשם ר"ח גורם, ודו"ק. [ועד"ז יש לומר דיש לנו למתלי שמא יום אחרון בחודש גורם]. [↑](#footnote-ref-254)
255. עי' היטב בלשון הרמב"ן דפסקינהו לראתה ג"פ בט"ו, ולהפליגה לכ' ימים לחוד, בסכינא חריפא, וצ"ת. [↑](#footnote-ref-255)
256. עי' **חוו"ד סק"ג**, ונראה דנקט בשי' הרמב"ן בחי' דפליגי בכל וסת הפלגה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
257. לכאו' אינו מובן, דמדוע דוקא בריחקה ראיותיה מעונ"ב איתא להך גריעותא, ואילו בקרבה ראיותיה אינו כן, והלא רוב נשים לא חזיין מקודם ל' יום. [ובהפלגת כ' מפורש ברמב"ן דסגי בג' ראיות]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-257)
258. צ"ע, דבדברי הרמב"ן מפורש דבראתה ג"פ בט"ו בחודש אזי סגי בג' פעמים. והנה בחדשים מלאים הלא נמצא דהרחיקה ראיותיה מעונ"ב. ואי נימא דעונ"ב הוא יום ל"א אזי תקשי לאידך גיסא, דא"כ מדוע בדילגה בחדשים חסרין בעי שמואל ד' ראיות.

     מיהו אי נימא כהש"ך דעונ"ב הוא לעולם ביום החודש אזי א"ש. [אמנם בדברי הפרד"ר עצמו נראה דלא אזיל בדרך זו].

     וכד נימא הכי ארווחנא בזה מה שיש לתמוה טובא בדרכו של הפרד"ר, דמדוע העמיד הש"ס באופן זה של דילוג הימים, ולא העמיד פלוגתייהו באופן פשוט שהפליגה טפי מל' יום. ואי נימא כהש"ך אזי א"ש, דבעי למינקט אופן שדילגה יום אחד מעונ"ב, וממילא לא מצי למינקט מנין ימים, דזה הלא תלוי בחודש מלא או חסר, וע"כ נקט באופן זה, דבאופן זה אזי לעולם מיירי שדילגה יום אחד מעונ"ב, ודו"ק.

     איברא, דבשי' הרמב"ן דלא ניח"ל למימר דיהא הוסת תלוי בקידוש החודש אזי לכאו' ע"כ דלא ס"ל כהש"ך בדין עונ"ב, ועי' בזה, וצ"ת. [↑](#footnote-ref-258)
259. וצ"ע רב, דהך מילתא הלא לא שייך גבי שור המועד. ועי' בפרד"ר שם שכתב דלזה נתכוין הרמב"ן בקו' בסו"ד. אמנם מלבד דדחוק טובא להעמיס כן בקו' הרמב"ן, גם תיקשי דא"כ אין מובן לתירוצו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
260. והרמב"ן שם לטעמיה בחי' דס"ל דליכא וסת החודש, וממילא מוכרח דסוגיין איירי בוסת הפלגה, ודוקא בדילוג פליגי, אבל בסתם וסת הפלגה לכו"ע סגי בג' ראיות. והרמב"ן שם לטעמיה דס"ל דליכא וסת השבוע, וממילא מוכח כן מסוגיית הגמ' יא. דמבו' דסגי בג' פעמים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-260)
261. לכאו' נראה דסותר את המבו' בדברי הרמב"ן והרשב"א בשם הראב"ד דעדיפא וסת הפלגה מוסת החודש, ויש ליישב בקל, ועי'. [↑](#footnote-ref-261)
262. הנה בפשוטו נראה המכוון בדברי ברמב"ן, דשאני דלוג דהדילוג מתייחס לראיית הט"ו, דרואה בט"ז מחמת שבחודש העבר ראתה בט"ו, [אלא דצ"ת מדוע משו"כ ליתא לחסרון של למודה, ועי']. וא"כ ע"כ מבו' דאף לשי' הרמב"ן בסוגיא יש בהך וסת ענין דילוג, [וכפי שנראה בעליל מתוך דבריו בכמה דוכתי], וזהו דלא כהפרד"ר שנקט בשי' הרמב"ן דזהו וסת הפלגה גרידא, [ורק שמרחיקה ראיותיה מעונ"ב], ודו"ק.

     [והנה בדברי הרא"ה איתא נמי כעין לשון הרמב"ן, ובשי' הרא"ה הלא ע"כ צ"ל ע"ד הנ"ל, דהרא"ה הלא פירש הסוגיא כפשוטה דהוי דילוג ממש, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-262)
263. הנה מש"כ הרא"ה בסו"ד "דהא מההיא איכא דילוג, דקמייתא בט"ו ואחריה בששה עשר, וכיון שהדלוג מתברר בה הרי הוא מתחשב עמהם" הוא נראה שוה למש"כ הרמב"ן "אלא על הוסת הראשון עצמו מדלגת והולכת מט"ו לי"ו, ומראיה דוסת ראשון ניכר וסת שני של דילוג". ונראה דשניהם לדבר אחד נתכוונו. אמנם במש"כ בתחילת דבריהם נראה דדבריהם סותרין, דהרמב"ן כתב דשאני דילוג משום "דעכשו נמי אינו שינוי גמור" , ואילו הרא"ה כתב דשאני דילוג "כיון דאיכא שינוי וסת" ומשא"כ בהפלגה "דזיל הכא וסת הפלגות הוא, וזיל הכא וסת הפלגות הוא", וצ"ת. [↑](#footnote-ref-263)
264. עוד צ"ע, דאם מחמת ה'למודה' ליכא תורת הפלגה בראיה קמייתא שראתה לסוף ל', אזי א"כ מדוע חוששת היא מחמת ראיה זו להפלגת כ' בתורת וסת שאינו קבוע. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-264)
265. לכאו' לשי' הרמב"ן בחי' דס"ל דאין לנו אלא וסת הפלגה, אזי לכאו' ע"כ מוכח הך דינא מהא דאיתא לעיל סג: דלימים שניים. אמנם לכאו' יש לדחות דמשכחת לה בלמודה, אשר בזה אליבא דרבנן בעינן ג' הפלגות, ואילו לרבי סגי בב' הפלגות. [אולם לא ברירא הך מילתא, דהנה ברמב"ן הלא מבו' דמהא דסבר שמואל דאהני ד' ראיות אף היכא דבראיה קמייתא היא 'למודה' אזי מוכח מזה דס"ל דל"א למודה שאני גבי וסת הדילוג, וא"כ אי נימא דבוסת הפלגה בעינן ב' הפלגות לרבי אזי א"כ בדין דהיכא דאיכא למודה אזי ניבעי לבד מראיה זו ג' ראיות. אמנם יש לחלק, ועי' היטב בזה]. [↑](#footnote-ref-265)
266. כבר העירו בזה דא"כ לא משכחת לה אשה שאין לה וסת אליבא דרבי, [והיכא משכחת לה דינא דטומאת מעל"ע]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-266)
267. צ"ע, דהלא מפורש בדברי הרא"ה דבאופן דלמודה בעינן ג"פ, ועל כן לא קשיא ליה מרישא מידי, וא"כ מאי קא מקשה מסיפא. [ואולי י"ל דס"ל דלא אמרינן למודה שאני אלא היכא דגם בלאו הך ראיה כבר קבעה וסת, (ועי' רמב"ן בסוגיין מש"כ בזה), ועל כן מרישא ל"ק דאיכא לאוקמי בכה"ג, אכן מסיפא שפיר הקשה דמשמע דכל היכא דקבעה בג"פ אזי א"א למיעקר אלא ע"י ג"פ, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-267)
268. עי' ב**חי' הר"א** [נדה סד.] שהביא שי' הרמב"ן דס"ל דקובעת וסת הפלגה בג' ראיות, ועיי"ש שכתב ע"ז "למדנו לפי שיטה זו, דכל היכא דמתייעד תורא האשה קבעה לה וסתה וכו'". וחזינן דנקט דגבי נגיחות לכו"ע סגי בג' ראיות. [↑](#footnote-ref-268)
269. צ"ע, דהלא לענין דילוג מדמה לה הש"ס, ועי' היטב בזה. ועי' היטב **חי' הרשב"א ב"ק לז:**. [↑](#footnote-ref-269)
270. ויל"ע למה נתכוונו באמרם "סירוגין דימים", שהרי תוס' דידן לא איירי מקודם לכן בשור שיום נוגח ויום אינו נוגח וכדאיירו התוס' בב"ק, ועי' בזה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-270)
271. הנה מש"כ דהרמב"ן מפרש דפליגי בכל וסת הפלגה הוא תמוה, שהרי ברמב"ן בחי' מפורש לא כן. אמנם עיקר פירושו ברא"ש א"ש, די"ל דבא לאפוקי ממה שכתב הראב"ד בבעלי הנפש [ג' ב'] בשם 'מקצת אנשים', עיי"ש.

     והנה יש מקום לפרש ע"ד החוו"ד ובאופ"א קצת, דלעולם ודאי דרו"ש נחלקו בוסת הדילוג לימי החודש, אלא דהיה מקום לדון דאף וסת הפלגה תלוי בנידון זה, ומזה בא הרא"ש לאפוקי, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-271)
272. הנה בתחילה בעי הש"ס למימר דפליגי בפלוגתא דרבי ורשב"ג. וצ"ע, דא"כ הו"ל לפלוגי בכל וסת, ומה ראו למיפלג בוסת הדילוג דייקא. [ואולי י"ל דאיירינן בכה"ג משום רבותא דרב, והיינו, דחדית לן בזה דאף וסת הדילוג נקבע בב"פ, ולא דמי לוסת דאכלה שום דמודה רבי דבעינן ג' ומשום דלא הוי וסת גמור. עי' **תוס' לעיל סג:** ד"ה לימים]. ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-272)
273. הנה מדברי **הר"ן** שכתב דהטעם דבשור המועד בסירוגין סגי בג' נגיחות [ואי"צ ד' כוסת הפלגה] אזי זהו אך משום דחלוק שור המועד מאשה, [וכן עולה לכאו' מתוך דברי **הרשב"א**, עי' **חוו"ד סק"ג**] אזי מבו' דס"ל דבשור המועד אף הפלגת ימים נקבעת שפיר ע"י ג"פ. ולכאו' לפי"ז ע"כ דא"א לומר כהראב"ד דטעמיה דשמואל בוסת הדילוג הוא ניהו משום דדמי לוסת הפלגה, דהלא ב**ב"ק לז:** מבו' דאיתא לפלוגתייהו דרו"ש אף בשור המועד, ודו"ק.

     ובאמת דיש לתמוה מדברי הראב"ד דידן על מש"כ ה**חוו"ד סק"ג** בשי' הראב"ד דס"ל דגבי שור המועד סגי בג' נגיחות לקבוע הפלגת ימים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-273)
274. עי' **חוו"ד סק"ג** דס"ל דהמכוון בדברי הרשב"א בתוה"ב הוא לחלק בין דין העדאה לדין וסתות, וכמש"כ הר"ן בחי'. [ועיי"ש שכתב בשי' הרשב"א דבהעדאה סגי בג' נגיחות לענין קביעות הפלגת ימים]. אך עי' **פרד"ר** [פתיחה קפ"ט עמ' י"ב] שנקט דהרשב"א נתכוין לתי' התוס' ולא לתי' הר"ן, עיי"ש.

     ובין להחוו"ד ובין להפרד"ר יל"ע היאך מתיישבין דברי הרשב"א בתוה"ב עם מש"כ בחי' לב"ק, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-274)
275. לא ברירא היכן מבו' כן שם בדברי הרשב"א. ולכאו' צ"ל דכוונת הב"י למה שהוסיף שם הרשב"א "וכן בכל דילוג מסודר בשוה וכו'". [↑](#footnote-ref-275)
276. לכאו' קשה מדוע לא הביא הב"י מש"כ הרשב"א מקודם לכן בענין וסת החודש שכתב שם וז"ל, "והילכך זו שדילגה, כיון שאין בראיותיה צד השוה לא בדילוג ולא בהפלגות שוות, אומרין לימי החודש היא קובעת וכו'". ומבו' להדיא בדבריו אלו דס"ל דקובעת וסת הפלגה בדילוג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-276)
277. ועי' מש"כ שם בתוך דבריו בסקי"ז ליישב עפי"ז דברי הראב"ד גבי וסת הדילוג שאינו קבוע. אמנם זהו מן התימה לומר כן בשי' הראב"ד, דא"כ מהו באמת המקור לעצם הדבר דאיכא וסת הדילוג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-277)
278. וצ"ע שהרי המקור לדברי הטור ושו"ע הוא מדברי הרמב"ן בפ"ה הלי"ב, והרמב"ן בהלכה זו גופא פסק כשמואל לענין וסת החודש בדילוג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-278)
279. והנה לפי"ד נמצא לכאו' דהתוס' לא באו לחדש את עצם הדבר דבכל וסת הפלגה אין ראיה הראשונה מן המנין, אלא באו לחדש דבדילוג בהפלגה בעינן ה' ראיות אפי' לרב. וא"כ צ"ע לפי"ז מה שהקשו מהא דשור נגח וכו'. [ועי' **חוו"ד סק"ו** שהקשה כיו"ב עפ"י דרכו בפשט דברי התוס', ועיי"ש כתב ע"ז "ויש ליישב", וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-279)
280. לכאו' לפי"ז אין מקור מדברי התוס' דבוסת הפלגה שוה בעינן ד' ראיות, [אמנם יש לעיין בזה]. וצ"ע, דעי' בב"י שהביא מדברי התוס' דסברי דבוסת הפלגה השוה בעינן ד' ראיות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-280)
281. לכאו' כוונתו, דאל"כ מדוע סתם דסגי בד' ראיות, והלא הראב"ד גופיה [ג' כ"ב] ס"ל דחיישינן לחומרי שניהם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-281)
282. ודבריו שם צ"ב, דמ"ש מוסת הפלגה השוה דמבו' במתני' דאהני בד' ראיות הגם דראיה קמייתא היא ראיית למודה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
283. ובאמת דיש לזה משמעות גדולה בדברי רש"י שכתב "וכן לעולם", ודו"ק, [וכ"ה בחי' הרמב"ן]. [↑](#footnote-ref-283)
284. ויל"ע היאך הדין אחר ימי עיבור והנקה וכיו"ב. [הרב אלימלך כהן שליט"א]. ועי' פרי דעה לענין חזר וסת למקומו, ויש לחלק, ועי'. [↑](#footnote-ref-284)
285. דבריו בזה תמוהין לכאו', דהתם איירי הראב"ד דבאופן דעקרה יום אחד ג"פ אשר בזה לולי דהוה כ"א וסת בפ"ע היה נעקר הוסת לגמרי, [ובאמת בוסת הדילוג באופן שתעקור ג"פ יום אחד (ומשכחת לה אי נימא דאין הוסת מתבטל בסוף החודש) אזי באמת הוי עקירה כל הוסת], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-285)
286. ודבריו צ"ע, דלכאו' נראה דאף לשי' המהרש"ל שפיר י"ל דחוששת לל"ד. ועי' היטב בזה. [אלא דלשי' המהרש"ל נראה דחוששת לל"ד מראיית ל"ב, ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-286)
287. והנה באופן שראתה עד"מ ל' ל"א ל"ב ל"ג, ואח"כ פ"א ראתה עד"מ בהפלגת מ', בזה יש לדון ג' צדדים, האם חוששת לל"ד או לל"ה או למ"א, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-287)
288. עי' **בדי השולחן** [ביאורים סעי' ה' ד"ה לדילוג] שדן שם לחלק בין אם ראתה הפלגה קצרה מה שראויה לראות עפ"י סדר הדילוג, או ששינתה להפלגה ארוכה, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-288)
289. [עי' **שבט הלוי ח"ב סי' פ"ג**, ודבריו שם תמוהין, דבמקור חיים מבו' היפך ממש"כ שם בשמו]. [↑](#footnote-ref-289)
290. נראה מתו"ד דבדינו של החוו"ד הנ"ל לא מספק"ל, ודוקא בהך גוונא שנעקר וסתה הוא דמספק"ל. [אלא דא"כ יל"ע דאולי לא דיינינן כן אלא משעה שהוחזקה העקירה, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-290)
291. ולכאו' יש מקום לדון דבכה"ג דנעקר הוסת, אזי שכשחוזרת לוסתה אזי היא אמורה להתחיל סדר חדש של דילוג, וא"כ הדין נותן דחוזרת לוסתה ע"י שתראה ב' ראיות בדילוג, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-291)
292. והנה מלשון הראשונים וטור ושו"ע "וכן לעולם" לכאו' משמע דאינו נפסק בסוף החודש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-292)
293. עי' **בבדי השולחן** [ביאורים סעי' ז' ד"ה עד] שדן מאימת יהא בה דין אשה שאין לה וסת. ונפ"מ לענין חיוב בדיקה קודם תשמיש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-293)
294. לכאו' היה מקום לדון דאפי' את"ל דאינו בדין דתיחוש לא' בחודש הבא, מיהו לכשתראה מיהת באיזה יום שתראה, אזי יש לה לחשוש שתדלג מיום זה ואילך. [ותלוי זה בגדר הוסת הדילוג, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-294)
295. יל"ע מדוע באמת העמיד הש"ס דוקא באופן שיש לה וסת קבוע לכ'. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-295)
296. לכאו' יש נפ"מ בין הראשונים לחוו"ד לענין אם בעינן שתהא הראיה הראשונה בחדא עונה עם שאר ראיות הוסת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-296)
297. והנה לכאו' תלוי דין זה בהנידון דלעיל, דאי נימא כפי שכתב החוו"ד בסק"ו דלא איכפת לן כלל דהראיה שממנה היא מדלגת היא שייכת לוסת אחרת, אזי א"כ ודאי מסתבר כדבריו. אמנם אי נימא כפי שמבו' לכאו' ברמב"ן וברא"ה דלא שייך דילוג על ראיה של וסת אחרת, [אלא דשמואל פליג אסב' ד'למודה שאני]', אזי א"כ ודאי דליתא להך דינא, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-297)
298. לפי הבנת הש"ך בדרישה, אזי צ"ע למאי הוצרך הדרישה להעמיד באופן שהיה וסתה לכ' יום, [דאך לפי שיטתו בסק"ד איכא למימר דזה נחשב דילוג], ומדוע לא תי' בפשיטות דאיירי בלמודה לראות לכ"ט, ולא קבעה משום דלמודה שאני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-298)
299. ודבריו תמוהין, דהלא בסעי' ה' איירי נמי דראיה קמייתא שראתה בהפלגה היתה לסוף ל'. [ואולי כוונתו דבסעי' ה' המכוון במש"כ לסוף ל' היינו מלבד יום הראיה]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-299)
300. והנה יש לדון מטעם אחר דבכה"ג לא אמרינן דלמודה שאני. דהנה עי' בחי' הרמב"ן שכתב "וכי קאמר רב למודה שאני, משום דהתם ליכא למימר כטעמיה דמשעה ראשונה כוונה לדילוג", ולכאו' עולה מתו"ד דאך גבי ראית הט"ו דהוצרכנו לטעמיה דרב דלדילוג נתכוונה, בזה הוא דאמרינן דלמודה שאני, דבזה ודאי דלא חזינן דלדילוג נתכוונה, מיהו כלפי ראיית ט"ז דחזינן קמן דילוג, בזה לא איכפת לן דהיא למודה לראות בט"ז, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-300)
301. עיי"ש שכתב דמצינן לאוקמי אף כשמואל, אי נימא דאיירי בהיה לה וסת קבוע מקודם לזה. והפרישה בזה לשיטתו במש"כ בדרישה סק"ג. [והנה יש בזה מקום עיון, דבשלמא גבי דילוג אזי הגם דאין זה שוה ערך לשאר הדילוגים, מיהו יש בזה מיהת תורת דילוג. אכן בוסת הסירוג הלא לא שייך כל זאת, ומה טעם יש בזה דיהני מה שהיה לה וסת קבוע מקום לכן, וצ"ע. ויש ליישב]. [↑](#footnote-ref-301)
302. אמנם דבריו בזה תמוהין טובא, דהלא לא נזכר כלל בטור ושו"ע לשי' ראשונים זו. ומה גם דלשון המחבר בסעי' י"ב הוא ניהו לשון הראב"ד, ובדברי הראב"ד ודאי דהמכוון הוא דאף לשמואל סגי בג' ראיות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-302)
303. הנה עצם שי' ר"ח תמוהה טובא. דהנה מבו' בשיטתו דהגם דחזר סדר הדילוג ג"פ, מ"מ ע"כ בעינן שבכל סדר יהו ג' או ד' ראיות. וצ"ע רב בזה, דלמאי הוצרכנו לזה, והלא כל כמה דהדילוג חזר ג"פ והוחזק שאינו מקרה, אזי א"כ בדין דיועיל אפי' בדילוג של ב' חדשים בלבד. דמ"ש דילוג של ב"ח מדילוג של ג"ח כל כמה דאין חסרון בהל' חזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-303)
304. הנה לפי המבו' בדברי הראב"ד שם דב' וסתות הן, אזי א"כ הלא הדין נותן דה"ה דקובעת כה"ג אפי' בב' ימים שאין ביניהם שום השויה, אלא דמהא שנקט הראב"ד וכל הפוסקים הך ציורא דט"ו ט"ז משמע דאינו כן, וצ"ע טעמא דמילתא. [אך עי' בסוגה בשושנים ד' כ"ה שנקט דבאמת אף באופן שאין השויה קובעת, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-304)
305. הנה בראשונים איתא דאין חוששת לוסת זו עד שתקבענו. אמנם בתוס' הלשון הוא "דאין לחוש בדילוג **משום חדא זימנא**", וצ"ת. [↑](#footnote-ref-305)
306. ואולי יש לדון בזה עפ"י מש"כ התוס'......... וא"כ י"ל דהראב"ד לשיטתו............ [↑](#footnote-ref-306)
307. ויל"ע בזה מהא דב**רא"ש וברשב"א** בסוגיין מבו' דלענין בדיקת שחרית וערבית חמירא זקנה וקטנה מעוברה ומניקה. [↑](#footnote-ref-307)
308. עי' **בב"י סעי' כ"ז** שהוקשה לו מ"ש מעוברת ומניקה מזקנה וקטנה, ונראה א"כ דלא כהתפארת למשה, [במש"כ מיהת בשי' הראשונים דחוששת כוסת שאי"ק], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-308)
309. אלא דלפי הסד"ט עדיין צ"ע, דא"כ הלא בדין דכל כמה שראתה בימי עיבורה דאזי בדין דתיחוש לוסתה הראשון, ולא שמענו כזאת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
310. עי' **בב"י סעי' כ"ז** שכתב בזה דברים מפורשים וז"ל, "דגבי מעוברת ומניקה וכו' כתב, שראוי לחוש לדברי האומר וכו', מ"מ חוששת לו אפי' **בפעם אחת** וכו'", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-310)
311. עי' בלשון הראב"ד דנראה מדבריו דכל הנידון אם בעינן שתשוב לראות הוא ניהו אך באופן שפסקה מיהת ג' עונות, אבל בלא"ה ודאי דחוששת מיד לוסתה. [ועי' **סוגה בשושנים** שדן בזה]. [↑](#footnote-ref-311)
312. יל"ע האם כוונתו דאינה חוששת כלל, או דבתורת אינו קבוע חוששת, לפי מאי דקיי"ל דחוששת לראיה שראתה בתוך ימי עיבורה ומניקותה בתורת אינו קבוע. [↑](#footnote-ref-312)
313. עי' בספר **שלמי יוסף סי' מ"ה**. [↑](#footnote-ref-313)
314. ועי' בספר **מנחת דוד** לדף יא: מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-314)
315. הנה לכאו' לשי' הראשונים אזי היה בדין דלא ניחוש בבתולה לוסת שאינו קבוע כ"ז שלא נתחזקה ג"פ. אמנם ב**טור ושו"ע קפ"ד סעי' ג'** מבו' דחוששת לוסת שאי"ק קבוע מראיה ראשונה. [ולכאו' מוכח בכמה דוכתי דקיי"ל כהראשונים ולא כרש"י ותוס' ואכמ"ל. ויש לעיין אם אף לשי' הראשונים יש לדון דתיחוש מיהת לוסת שאינו קבוע]. [אך עי' היטב ב**ביאור הגר"א קפ"ד סק"ז**. וכל דבריו שם צ"ע רב]. [↑](#footnote-ref-315)
316. ודבריו צ"ע, דא"כ תיקשי לשי' התוס' מהא דמספק"ל גבי חזיא בעונות בתרייתא שמא אף בהפסקה שניה נקטינן דחזרה לקדמותה, ומ"מ בראיה שלישית מטמאה מעל"ע. [אמנם בשי' הרמב"ן עצמו לא תיקשי, דאיהו הלא מפרש לסוגיא דלקמן באופ"א, עיי"ש. ומלבד זאת יש לדון דכל כמה דאיגלאי מילתא דהיא בעצם בעיא בדיקה אלא דלא ידעינן מזה, אזי ליתא לסב' הרמב"ן, ועי' בזה]. [↑](#footnote-ref-316)
317. לכאו' כוונתו למש"כ רש"י בד"ה אבל "שהרי חזרה לקדמותה וכו'", ודו"ק. [↑](#footnote-ref-317)
318. עי' רשב"א שכתב [וכן הוא ברמב"ן בשם י"מ] "אבל בשרחקה אף ראיה שניה זקנה היא אלא שרואה היא דרך מקרה וצריכה חזקה", ולכאו' נראה מזה דאהני בתורת חזקה ולא בתורת גילוי מילתא, וא"כ יל"ע מה מקום יש להך קו', ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-318)
319. והנה עי' היטב בלשון הרשב"א במה שכתב גבי בעיא בתרייתא דפשט ליה דאין הפרש בין עונות מרוחקות לבין עונות בינוניות, ולעולם בעינן שתראה עוד ג' ראיות עיי"ש. והנה לפי הט"ז לשון זה הוא תמוה, דהלא אדרבה ר"ג פשט ליה דכבר בראיה ראשונה שראתה לסוף עונה היא מטמאה מעל"ע ואין צריך עוד ראיות, וצ"ע בזה. אמנם לפי הב"י א"ש היטב. [↑](#footnote-ref-319)
320. והנה הרשב"א שם אחר שכתב דלהחזיקה ברואה בשלש ראיות סגי, כתב ע"ז וז"ל דומה למה שאמרו ראה שור נגח ושור לא נגח שור נגח ושור לא נגח וכו', נעשה מועד לסירוגין", וצ"ת, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-320)
321. והנה בפשוטו נראה דעצם הספק הוא האם אהני מה שחזרה לראות פ"א בעונה שהיתה למודה לראות בתחילה, לגלויי דאי"ז סילוק דמים [וכדאמרינן הכי אליבא דאמת גבי זקנה].

     אך עי' בב"י שכתב בתוה"ד וז"ל, "ואע"ג דפשט ליה דראיה שראתה בראיה מרוחקת אינה מכלל ג' ראיות", ומשמע מדבריו דעצם הספק הוא האם מצינן לצרף הראיה שאחר ג"ע אם לאו. וצ"ע, דא"כ מדוע איירי הש"ס בראתה בעונה שהיתה למודה לראות בתחילה. עוד צ"ע, דא"כ מהו המקור להא דבזקנה סגי בפ"א שחזרה לראות בעונה שהיתה למודה. [אמנם יש אולי לדחות, דלעולם עצם האבעי' היא האם אהני פ"א שחזרה לראות בעונה שהיתה למודה, ומש"כ הב"י "דאע"ג דפשט ליה כו'" אזי אין כוונתו דזהו עצם הספק, אלא דמכלל דבריו של ר"ג כשפשט את הספק שמעינן נמי דראיה ראשונה אינה מצטרפת, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-321)
322. עי' ב**ש"ך סקס"ו** דמבו' דאחר שקבעה וסת ונתחזקה בדמים אזי שוב חוששת היא לוסת שאינו קבוע. [↑](#footnote-ref-322)
323. הנה מבו' בפרד"ר דנקט דאף לשי' הרשב"א אזי עצם הספק בבעי' בתרייתא הוא האם גם בהפסקה שניה אמרינן דחזרה לקדמותה, [וזהו ע"ד פירוש רש"י בסוגיא], וממילא הדין נותן דלא יהני מה שחזרה לראות בעונות שהיתה למודה בה. אולם באמת שיש לדון דלא מספק"ל כלל דבהפסקה שניה היא חוזרת לקדמותה. אלא אחר דע"כ בעיא חזקה חדשה מחמת ההפסקה הראשונה, אזי שוב מספק"ל האם משום הסילוק דמים שיש בג"ע שניות שוב לא מצינן לצרף את הראיה שקודם ההפסקה השניה למנין הג' ראיות. ולפי"ז שפיר קאמר הפליתי דלדידן ליכא נפ"מ בהך ספיקא, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-323)
324. והנה יל"ע לשי' רש"י אם אף לענין ווסתות הדין כיו"ב, דכל כמה דלא נהגנו בה תורת מוחזקת בדמים לענין מעל"ע אזי גם אין בה דין ווסתות, או דילמא נימא דדוקא לענין טומאת כתמים נאמר הך חידושא. [ואין להוכיח מהא דאיתא בגמ' דקבעה וסת בג"פ לרשב"ג (לשי' רש"י דברייתא כרשב"ג), דשאני דהתם הלא לענין ד"ש נקטינן דיש לה וסת, וא"כ הלא ממנ"פ בדין דנימא ד"ש, ודו"ק היטב].

     אך עי' **חזו"א פ"ח א'** [ד"ה ראתה] דנקט בפשיטות דלענין ווסתות לא שייך הך מילתא. [↑](#footnote-ref-324)
325. והנה עוד יש לעיין בדבריו שם, דמדוע לא העמיד דבריו על מש"כ השו"ע בתחילת הסעיף דתינוקת מתחזקת ע"י ג' ראיות, ועי'. [↑](#footnote-ref-325)
326. לא ברירא מדוע העמיד התמיהה על הגר"א, והלא הגר"א העתיק דברי הרשב"א בתוה"ב בשער הכתמים. [↑](#footnote-ref-326)
327. לכאו' תמוה מהו כלל הנידון בזה, דהלא מהא דתניא **להלן ס:** דתולה בתולה בשאינה בתולה הלא מוכח דיש לה כתם. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
328. והנה בתוס' מבו' דהטעם דקיי"ל דלא כשמואל הוא ניהו משום דקיי"ל כר"י לגבי שמואל וכדאיתא בעירובין, עיי"ש. אמנם הרז"ה כתב דזהו משום דיחיד ורבים הלכה כרבים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-328)
329. ובשי' התוס' דמיאן בתי' הראשונים י"ל דזהו משום דא"כ תיקשי לן בשיטת ר"ל, דלדידיה דלא אהני לענין ימי נדה אזי לכאו' בדין דאף לענין ימי זיבה לא יהני, ודו"ק. ובאמת צ"ע בזה לשי' הראשונים. [הערת הריז"פ שליט"א]. [↑](#footnote-ref-329)
330. עי' בראב"ד שם שכתב, **"וכשם** שאין האשה קובעת וסת בימי נדתה, כך אינה קובעת וסת בתוך ימי זיבתה וכו'", וצ"ע. [ועי' ב**ראב"ד** (א' ה') שכתב דהטעם דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה הוא ניהו משום ד"כולהו ימי נדה בתר ראיה קמייתא שדינן להו"]. [↑](#footnote-ref-330)
331. והנה גבי הא דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה כתב **הרמב"ן שם** "שכל ז' ימי נדה אחר הראיה הראשונה הן הולכין".

     ועי' רמב"ן בחי' שכתב אהא דאיתא בסוגיין דאין אשה קובעת וסת בימי זיבתה, "פי' בימי זיבתה ממש, וכ"ש בימי נדתה וכו'". וצ"ע. [ועי' ב**חי' הר"א**].

     וע"ע ברמב"ן בחי' שם שהוקשה לו אמאי קתני י"א ולא י"ח, ודו"ק. [ועי' ב**חי' הר"א** שכתב בתוה"ד "ה"ל למיתני כל י"ח יום בחזקת טהרה"]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-331)
332. הנה הערול"נ שם כתב דאיירי שראתה ביני וביני ראיות של נדות. [וצ"ע בזה, דא"כ נמצא דתלוי בהנידון אם ראיה באמצע מקלקלת ההפלגה].

     אך צ"ע בזה, דא"כ אמאי נקט רש"י [ד"ה בתוך, וד"ה מיחש] דוקא הך גוונא דראתה מט"ו לט"ו, והלא כל כמה דע"כ צ"ל שראתה באמצע אזי א"כ משכחת לה קביעות וסת בימי זיבה בכל הפלגה שהיא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-332)
333. יל"ע אם א"ש לפי המבו' בשי' הראב"ד דס"ל כרש"י דחיישינן לראיותיה שבימי זיבה בתורת וסת שאי"ק, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-333)
334. לכאו' מבו' בשי' הרז"ה כאן דס"ל דוסת הפלגה נקבע ע"י ג' ראיות בלבד. אך צ"ע, דהראב"ד בבעלי הנפש כתב בכמה דוכתי דבעינן ד' ראיות, והרז"ה בשום דוכתי לא השיג ע"ז מאומה, וצ"ע. [עי' **סוגה בשושנים ו' כ"ט** מש"כ בשי' הרז"ה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-334)
335. עי' בתו"ד שכתב וז"ל, אבל אם ראתה על הסדר הזה שמונה פעמים קבעה לה וסת מפני האמצעיות כמו שכתבנו לדעת הרב ז"ל, דהא איכא ארבע ראיות דנדה וקמייתא לאו בהפלגה חזיתה, ולא הוו תלתא הפלגות עד דאיכא ארבע ראיות, וחוששת היא פעם אחת לכולן". והנה לכאו' מבו' בדברי הרמב"ן דס"ל כהרז"ה הנ"ל דקובעת וסת ל**ט"ו** ע"י ראיות שראתה בימי נדותה. [מיהו לא אזלו בשיטה חדא ממש, דהרמב"ן ס"ל דבעינן ד' ראיות בימי נדה, ואילו להרז"ה סגי בג'].

     אמנם מש"כ הרמב"ן דבעינן ח' ראיות, הוא תמוה לכאו', דהלא הדין נותן דתיסגי בז', ודו"ק, וצ"ע.

     והנה מצינו פירוש מחודש בדברי הרמב"ן ב**חי' הר"א**, דעיי"ש שפירש דברי הרמב"ן דקובעת בכה"ג להפלגת כ"ט וממש כשי' הראב"ד. ולפי"ד א"ש היטב הא דבעינן ח' ראיות, דהלא כטועות משוינן להו. [ועיקר הך פירושא צ"ע, דלפי"ז נמצא דלפי מאי דמסיק הרמב"ן דבזמן הזה הרי היא קובעת וסת בכל גווני, אזי יש בזה נפ"מ אף להיכא דראתה ח' פעמים, והיינו לענין דקובעת לט"ו ולא לכ"ט. ומלשון הרמב"ן שכתב "ולא נחלק בין רואה בהן ג"פ לרואה ח' וכו', נראה בעליל לא כן, ודו"ק, וצ"ע].

     אך צ"ע, דהלא ברמב"ן בתחילת דבריו נראה דדחה דברי הראב"ד. וע"כ צ"ל לשי' הר"א, דהגם דנתקשה הרמב"ן בטעמו על הראב"ד מ"מ לדינא לא פליג עליה.

     אך עי' בחי' **הר"ן** שכתב "אבל הרמב"ן ז"ל חולק עליו וכו'", וכן עי' ב**הרשב"א בתוה"ב** דנראה דנקט דהרמב"ן פליג לדינא על הראב"ד. ולדידהו לכאו' ע"כ צ"ל דכוונת הרמב"ן דקובעת לט"ו, וצ"ע. וע"ע ב**כו"פ קפ"ט סקט"ז** דנקט דהרמב"ן דפליג לדינא על הראב"ד בזה, עיי"ש. [אלא דלפי"ז ק"ק מש"כ הרמב"ן "קבעה לה וסת מפני האמצעיות, **כמו שכתבנו לדברי הרב ז"ל**", ויש ליישב]. [↑](#footnote-ref-335)
336. יל"ע מהו המכוון במש"כ הרמב"ן בסו"ד הנ"ל "וחוששת היא פעם אחת לכולן". [↑](#footnote-ref-336)
337. עי' ברש"י שכתב אם היתה רגילה מט"ו לט"ו כו'. וצ"ע, דהנה ראיית הט"ו השני הוא הלא בימי נדה, [וכמש"כ המהרש"א והמהר"ם להלן לט:. וכ"ה בהשגות הרז"ה], וא"כ אפי' את"ל דלא חיישינן כלל לראית זיבה, הלא יש לנו מיהת למיחש להפלגת ט"ו מחמת ראייתה בט"ו בימי נדה, ועי'. [↑](#footnote-ref-337)
338. עי' **חזו"א סי' פ"ה סקי"ד** שכתב דלפי מש"כ הרשב"א דבראתה א' א' כ' א' דקובעת וסת אזי ע"כ צריך לפרש סוגיין כרש"י, עיי"ש.

     וצ"ע, דהלא הרמב"ן בחי' נמי אזיל בשיטה זו, ואיהו הלא מפרש האבעי' כהתוס'. [וגם ברשב"א בחי' לא משמע כלל דתלוי ב' הנידונים זב"ז, עיי"ש היטב].

     ובעיקר קו' החזו"א יש לדון, ועי' היטב בזה. [↑](#footnote-ref-338)
339. יל"ע בזה מלשון התוס' שכתבו "ע"י ראיה זו של תוך ימי זיבה לא קבעה וסתה **שתצטרך לעוקרו ע"י ג"פ** וכו'". [אלא דבאמת דזהו לישנא דהש"ס **להלן סח:**, וברשב"א בתוה"ב מבו' דא"ש אף לשי' ר"ה בריה דרב יהושוע, עי"ש, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-339)
340. קשה, דהלא משכחת לה שפיר בוסת החודש, וצ"ע. [עוד משכח"ל לכאו' בלמודה לט"ו ז' פעמים, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-340)
341. לפי המבו' ברשב"א דהראב"ד מפרש האבעי' כרש"י, אזי א"כ לכאו' נמצא דר"פ דאוכח ממתני' דחיישינן לוסת שנקבע בימי נדה החל בימי זיבה, אזי תורת החשש בזה הוא ניהו אך כוסת שאי"ק, [דאל"כ היאך השוה הש"ס לוסת הנקבע בימי זיבה]. ויל"ע בזה מדברי **הראב"ד בבעלי הנפש** שהובא ב**ש"ך סי' קפ"ט סקע"ב**, דלכאו' משמע שם דתורת וסת קבוע עליו בכה"ג, [ועי' **סד"ט קפ"ט סקל"ה**], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-341)
342. קו' הרמב"ן צ"ת. דהלא לכאו' הטעם דאינה קובעת וסת בימי זיבתה הוא ניהו משום דמאחר והיא מסולקת דמים על כן תלינן דראיותיה בימי זיבתה הן מקרה בעלמא, וא"כ הלא הדין נותן דמה"ט גם אין לה לחוש לוסת שקבעה בימי נדותה.

     וביותר יש לתמוה מדין עוברה ומניקה דקיי"ל דאין היא חוששת לוסתה הראשון, [ואמנם שי' הרמב"ן בהלכותיו דחוששת בתורת וסת שאי"ק, מיהו בתורת קבוע מיהא אין היא חוששת], ושי' הרמב"ן בחי' ובהלכותיו דקובעת היא וסת. [אמנם לשי' התפארת למשה דקובעת רק כלפי אחר שיעברו ימי עיבורה ומניקתה, אזי לק"מ]. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-342)
343. דברי הר"ן בזה צ"ע, דלכאו' סותר למש"כ להלן סח:, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)
344. אלא דעדיין תיקשי קו' הסד"ט ממתני', על **הרז"ה בהשגות** [י"ד] דמבו' לכאו' דס"ל דאף בוסת הנקבע בימי נדה אהני מה שנעקר פ"א בימי זיבה דתו לא ניחוש ליה בימי זיבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-344)
345. והנה מצינו כה"ג בהגה"מ לענין וסת הקפיצות, דחוששת כוסק שאי"ק אך בג"פ. [עי' ש"ך סקמ"ח]. [↑](#footnote-ref-345)
346. עי' ב**פרי דעה שם** שכתב דיש נפ"מ בנידון זה לענין ראתה בימי עיבורה ומניקתה דקיי"ל כהראב"ד דחוששת לראיותיה, וברשב"א בתוה"ב כתב דהראב"ד למד כן מהא דחוששת לראיותיה בימי זיבתה. [אמנם בדברי הראב"ד בבעלי הנפש ב' י"ב השוה לענין דאינה קובעת וסת, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-346)
347. הנה לפי מה שכתב המהרש"א לפרש דברי רש"י שם אזי יש מקום לדון דאין הכרע מדברי רש"י שם לנידו"ד, וצ"ע בזה. [אמנם עי' בהמהרש"א גופיה שם בסו"ד דנקט בפשיטות בשי' רש"י כהנוב"י, ועי']. [↑](#footnote-ref-347)
348. לכאו' כוונתו למש"כ בסי' א' ט'. [והגם דהרמב"ן פליג על הראב"ד בפי' האבעי', מיהו שפיר מייתי מדברי הראב"ד לענין היאך פסקינן, וצ"ע].

     ואולי כוונת הרמב"ן למש"כ הראב"ד סי' ג' י"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-348)
349. לשי' רש"י בפירוש האבעי',יל"ע אם יש מקום לנידון זה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-349)
350. וקשה, ד**במתני' סג:** לכאו' מבו' דע"י דלא ראתה ג"פ ביום ט"ו נעקר וסתה לגמרי, ולר"פ דחייל בימי זיבה היאך נעקר אם חוששת ליה אך בתורת וסת שאי"ק, וצ"ע.

     ובעיקר הנידון האם וסת שנקבע בימי נדה נעקר ע"י בימי זיבה, עי' בזה ב**דרישה סי' קפ"ט סקי"ט**. ועי' **נוב"י יו"ד סי' מ"ג**, **שו"ע הגר"ז סי' קפ"ט קו"א ב'**, **חזו"א סי' פ"ט סקכ"ט**. [↑](#footnote-ref-350)
351. הנוסח שהובא בש"ך הוא ממהדורות קודמות. עי' בבעלי הנפש הוצ' בוקוולד ג' י"ח בשנויי מהדורות. [↑](#footnote-ref-351)
352. לכאו' נראה מדברי הראב"ד דדיינינן ליה בתורת ראיית ר"ח, אלא דמ"מ לא חזיא לאיצטרופי בהדי ראיית נדות. ויל"ע ממש"כ הראב"ד [ג' ט"ו] דראיית זיבה אינה תופסת לה יום החודש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
353. ויל"ע מהא דמבו' בסוגיין אליבא דר"פ דחוששת לוסת הנקבע בימי נדה שחל בימי זיבה הגם שלא אירע לה טומאה בימי זיבה. ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-353)
354. יל"ד היאך הדין בראתה גם בי"ב ניסן, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-354)
355. יל"ע בהך מילתא שכתב הראב"ד דראיית ימי הזיבה תמצית הנדה היא, אם זהו אך משום דקיי"ל דליכא קביעות וסת בימי זיבה, או דילמא אי"ז שייך לזה כלל, ולעולם אפי' אם אשה היתה קובעת בימי זיבה אזי היה נקבע אך בתורת תמצית.

     עי' ב**שו"ע הרב קו"א קפ"ז י"ג** שכתב בתוה"ד וז"ל "כשהקדימה לראות בי"ז לראייתה שהוא בימי זיבתה **שאינן ראויין לקבוע בהן וסת, ולכן** אינה מונה י"ז מראיה זו, אלא מראיה אחרת שתראה אחר זיבתה ותטבול ויגיע יום עשירי לטבילה שהוא י"ז לראיה, וכו', עכ"ל, ודו"ק.

     אך יל"ע בזה, דהלא ע"כ חזינן דהחסרון דאיכא בימי זיבה הוא ניהו אף כלפי ראיית תמצית, שהרי אף לראיית תמצית אינה קובעת. [אלא דהיה מקום לדון דמה שאינה קובעת לראיית תמצית אזי זהו משום דלא שייך תורת קביעות לראיית זנב, ואי"ז מחמת החסרון של ימי זיבה. אמנם בשו"ע הרב שם מבו' לא כן, דנקט שם לענין וסת הזנב של רמ"ת דשפיר שייך תורת קביעות בוסת הזנב, עיי"ש, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-355)
356. יל"ע מסוגיין דס"ל לר"פ דחוששת לוסת שנקבע בימי נדה כשאירע שנפל החשש בימי זיבה, ודו"ק. [ועי' בראשונים בסוגיין שכתבו בשם הראב"ד דקיי"ל בזה כר"פ. גם עיקר הדין מבו' בראב"ד סי' ג' י"ח, עיי"ש היטב].

     עוד צ"ע ממש"כ הרשב"א בתוה"ב גבי אשה שקבעה וסת בימי עיבורה ומניקתה "אבל הראב"ד ז"ל כתב דמיקבע הוא דלא קבעה אבל מיחש חיישן, דומיא דאחד עשר שבין נדה לנדה שחוששת לפי מה שפסק הוא כו'", ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
357. יל"ע איזה תוספת חידוש יש במש"כ בהל' ט"ז טפי ממה שכבר כתב בהל' ט"ו. [והרי להדיא כתב "עתה נפרש לך פרט **אחר",** ודו"ק]. [↑](#footnote-ref-357)
358. יל"ע בזה מרש"י בסוגיין [ד"ה בתוך] שהעמיד דינא דשמואל דאין אשה ק"ו בימי זיבה באופן שראתה ג"פ מט"ו לט"ו, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-358)
359. דבריו בזה צ"ב. דלכאו' נראה דקושיתו משום דסבר דאיירי בוסת החודש, אך צ"ע, דא"כ עיקר התי' הוא דאיירי בוסת הפלגה, ואין זה כלל במשמעות דבריו שם, ודו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-359)
360. דבריו שם צ"ע רב, דמבו' דעצם הא דקובעת וסת לה' א"ש, [ול"ק אלא משום דקרי ליה ימי נדה], ותמוה, דאיזה קביעות חדשה יש בזה, והלא מחמת וסת הראשון שנקבע מכבר יש לה לחוש מה' לה'. [ואין לומר דקובעת לה' בחודש, דמלבד דלא משמע כן כלל, גם לא ייתכן שתקבע וסת החודש ע"י שראתה בה', אחר שמחמת וסת הקבוע להפלגת ל' יש לה הלא לראות בה', ודו"ק].

     עוד צ"ע, דמניין לר"פ דלא איירו ר"ל ור"י בוסת החודש. [ולהדיא שי' הר"ן להלן סד. דאשה קובעת וסת החודש לפי המולד, וכשי' הרא"ה]. [↑](#footnote-ref-360)
361. ועי' היטב ב**רמב"ן בחי'** דלכאו' מבו' בדבריו דס"ל דאף לשי' הראשונים דאית להו וסת החודש, ע"כ צריך לאוקמי בוסת הפלגה, ועי'. [↑](#footnote-ref-361)
362. ולפי"ז נמצא דאך הראיה שממנה היא מפלגת הפלגה שניה היא בימי נדה, וקא קרי ליה ר"י דהיא קובעת לה וסת בימי נדותה. והוא חידוש, ועי' בזה.

     וקשה, דא"כ הלא מצינן לאוקמי דאיירי בראתה א' ה' ה' ה', וצ"ע.

     עוד יל"ע מדוע לא נימא דהוסת הוא ניהו מה' לה' ומה' לה'. והן אמנם דהרמב"ן הוכרח לזה מחמת לישנא דגמ' דאמרינן "אלמא מריש ירחא מנינן", מיהו על ר"פ גופיה תיקשי מנ"ל למימר הכי, ועי'. [↑](#footnote-ref-362)
363. וקשה, דא"כ הלא מצינן שפיר לאוקמי באופן דראתה א' א' ה' ה', ושוב ליתא להוכחת ר"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-363)
364. עי' בריטב"א שכתב וז"ל, "דכיון דחזאי השתא בה' בירחא בלא ריש ירחא וכו'". ועי' ברמב"ן לט. שכתב אליבא דר"פ גבי ראתה א' ח' א' ח' ח' "דכיון דעקרא דריש ירחא וקבעה דתמניא אמרינן הך דתמניא עיקר ואינך תוספת דמים". [↑](#footnote-ref-364)
365. לשי' הריטב"א גופיה צ"ע, דבזה לכאו' ליכא כי אם ב' הפלגות, ועי'. [↑](#footnote-ref-365)
366. עי' היטב בדברי הט"ז, וממשמעות דבריו נראה בעליל דלאו משום טעמיה דהחוו"ד קא אתי, וצ"ע.

     גם במש"כ בשי' הב"ח יל"ע, דהנה הפרישה סקכ"ח ס"ל כהב"ח, ומפורש בדבריו דבאופן שתראה בט' ובכ"ח דקובעת וסת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
367. ולכאו' כ"ש דאחר שנקבע הוסת דחוששת לכו"ע. אמנם מהוכחת הט"ז מסוגיין נראה מבו' דסבר דלהב"ח אף בוס"ק מנינן מראיה אחרונה, ודו"ק, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-367)
368. בעיקר דבריו יל"ע מדברי **הר"ן לט:** דמפרש דאיירי דבוסת הפלגה, הגם דלשיטתו וסת הפלגה נקבע בד' ראיות וכמש"כ להלן סד ע"א. [↑](#footnote-ref-368)
369. הנה הפליתי שם כתב דמוכח מהר"ן כהש"ך. ותמוה, דב**ש"ך בסקל"א** [וביותר ב**נקודות הכסף ד'**] הלא מבו' דפליג על הרמ"א והט"ז אך משום דס"ל דוסת קצרה עוקרת ארוכה, אבל בלא"ה מסכים הוא לדעתם דמנינן מכ' ולא מא', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-369)
370. צ"ע, דהלא אף הט"ז מודה דמנינן גם מראיה אחרונה. [↑](#footnote-ref-370)
371. מש"כ שם דמבו' כהש"ך הוא תמוה. דהלא בש"ך מפורש דבוס"ק מודה הוא להט"ז. וכבר עמד בזה הפרד"ר [עמ' נ"ט]. [↑](#footnote-ref-371)
372. לא ברירא מאין להסד"ט זאת, דלעולם י"ל דאף הטור נקט בשי' הרמב"ן כמש"כ הסד"ט, אלא דפסק כשי' הרא"ש אביו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-372)
373. עי' פרד"ר מקש"ז קפ"ט כ"ח [עמ' ע"ב, ד"ה והנראה] שכתב דמה שלא הונח להרמב"ן בחי' לומר דאיירי בשראתה ב' ראיות הוא ניהו משום דאזיל לשיטתיה בהלכותיו. [ותמוה, שהרי בדבריו שם בשי' הראב"ד לכאו' ע"כ מבו' דלא סבר כמש"כ בהלכותיו, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-373)
374. ולכאו' יש מקום לדון דיש חילוק לענין זה בין היכא דלא ראתה כלל לבין היכא דשינתה ראייתה לזמן אחר, וצ"ע בזה.

     לכאו' יש מקום לחלק ולומר, דכל דברי הרמב"ן הן רק היכא דלא ראתה, אבל היכא דראתה בזמן אחר לית לן בה.

     [והרב ח. הפטקה שליט"א העיר דכן מבו' בדברי הרמב"ן ממש"כ דאם ראתה ביום המ' מיום השינוי, אזי דיינינן ליה בתורת ראתה בהפלגת כ'. אמנם יש לדון דאולי ה"ה אם תראה בכ' לפי חשבון של תחילה, אלא דנקט האופן הפשוט יותר, וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-374)
375. הנה במהרש"ל מבו' דנקט בשי' הב"י דס"ל דאף היכא דלא ראתה בכ' עדיין חוששת היא לכ' הבא. [וזהו ממש כשי' הט"ז סקל"א]. אמנם בשי' הב"י לא נתפרש להדיא ד"ז, אלא דנראה כו ממה שמיאן הב"י לפרש דברי הטור כהמהרש"ל. [אלא דיש אולי לדון דמה שמיאן הב"י לפרש דברי הטור כהמהרש"ל אזי זהו משום המשך דברי הטור שכתב חזרה לראות חוששת ליום וסתה וכו', וסבר הב"י דע"כ דהמכוון בזה שחזרה לראות בוסתה דייקא, דהלא קאי התם אף בגוונא דשינתה לראיות שאינן שוות, אשר בזה ודאי דבעינן שתחזור לראות בוסתה. ועל כן ע"כ הוכרח הב"י לפרש דאף מעיקרא איירי הטור בפסקה ג"ע, אשר בזה לדידיה אין היא חוזרת לוסתה אלא עד שתראה ביום וסתה דייקא. וצ"ע בזה]. [↑](#footnote-ref-375)
376. ואין לומר דמאי דס"ל להט"ז דחוששת למנין הראוי אזי זהו דוקא לחומרא, דהלא בט"ז מבו' דאין כלל מקום לחלק בין לא ראתה ביום החודש לבין לא ראתה ביום ההפלגה, עיי"ש היטב, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-376)